Pro Tabby

Copyright © Stephen King, 2006

Published by agreement with the author

and the author’s agents, Ralph M. Vicinanza, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2007

Copyright © for Czech edition Beta – Dobrovský

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7306-308-5

Kam chodíš, když jsi osamělý?

Kam chodíš, když zesmutníš?

Kam chodíš, když jsi osamělý?

Půjdu za tebou,

až hvězdy zesmutní.

– RYAN ADAMS

Milá

Milunko

Část 1: Honba za dardou

„Kdybych byl měsícem, vím, kam bych spadl.“

– D. H. Lawrence, Duha

I. Lisey a Amanda

(Všechno je při starém)

Manželky slavných spisovatelů jsou před zraky veřejnosti téměř neviditelné, a nikdo to nevěděl lépe než Lisey Landonová. Její manžel získal Pulitzerovu cenu a Státní knižní cenu, ale Lisey poskytla v životě pouze jediné interview. Bylo určeno pro známý ženský časopis, ve kterém vychází sloupek „Ano, on je můj manžel!“ Na půlce vyměřeného rozsahu pěti set slov vysvětlovala, že se její jméno vyslovuje krátce a s es. Druhá půlka se týkala v podstatě jejího receptu na pomalu zapékaný rostbíf. Liseyina sestra Amanda tvrdila, že na doprovodném fotu vypadá Lisey tlustá.

Žádná z Liseyiných sester neodolala, když si mohla přisadit a přilít trochu oleje do ohně („travičky studní“, jak říkával jejich otec) nebo pořádně proprat něčí špinavé prádlo, ale Lisey lezla na nervy právě Amanda. Amanda, nejstarší (a nejdivnější) z Debusherových děvčat z Lisbon Falls momentálně žila sama v domě, který sehnala Lisey, malém, důkladném obydlí nedaleko Castle View, kde na ni mohly Lisey, Darla a Cantata dohlížet. Lisey pro ni dům koupila před sedmi lety, tedy pět roků předtím, než Scott zemřel. Zemřel mlád. Odešel předčasně, jak se říká. Lisey stále dělalo potíže uvěřit, že už jsou to dva roky, co umřel. Připadalo jí to mnohem déle, ale zároveň sotva jako mžik.

Když se Lisey konečně dostala k tomu, aby začala vyklízet jeho pracovní prostory, což byla dlouhá řada krásně osvětlených místností, které kdysi byly obyčejným seníkem venkovské stodoly, třetí den se objevila Amanda. Lisey už měla hotový soupis všech zahraničních vydání (byly jich stovky), ale seznam nábytku teprve začínala, a u každého kousku, o němž uvažovala, že si ho nechá, si dělala hvězdičku. Čekala, že se jí Amanda zeptá, proč si s tím kristepane nepospíší, ale Amanda se neptala na nic. Zatímco Lisey přešla od otázky nábytku k bezcílnému (a celodennímu) přemítání nad kartónovými krabicemi s korespondencí uloženými v hlavní šatně, Amandu nadále zaměstnávaly impozantní hromady a stohy memorabilií, které zabíraly jižní stěnu pracovny po celé délce. Amanda se propracovávala jejich vrstevnatými zátočinami sem a tam, skoro nemluvila a jen si dělala letmé poznámky do notýsku, který si nechávala po ruce.

Lisey rozhodně nepronášela věty jako Co hledáš? nebo Co si to píšeš? Scott nejednou zdůraznil, že Lisey vládne talentem, který u lidí patří k nejvzácnějším: měla péči o jiné, ale zase ne příliš, pokud o to dotyčný sám nestál. Aspoň dokud člověk vyloženě nevyráběl bomby, které by se chystal po někom házet, což se v Amandině případě ovšem nikdy nedalo vyloučit. Ta naopak patřila k ženám, které prostě musejí do všeho strkat nos a dřív nebo později tu pusu otevřou.

Bydlela s manželem v Rumfordu („Jako párek rosomáků uvízlých v potrubí,“ vyjádřil se Scott po jedné odpolední návštěvě, po níž přísahal, že už ji nikdy nebude opakovat), ale ten v roce 1985 odjel na jih. Její jediné dítě, pojmenované Intermezzo, zkráceně Metzie, odjelo v roce 1989 na sever do Kanady (s řidičem tiráku coby milencem). „Jeden čehý, druhý hot, třetí není nikdy nic vhod.“ Tuhle rýmovačku jim říkával tatínek, když byly malé, a dcerou taťuldy Davea Debushera, které nikdy nebylo nic vhod a nikdy nezavřela pusu, byla rozhodně Manda, kterou opustil nejdřív manžel a pak vlastní dcera.

I když milovat Amandu bylo někdy těžké, Lisey nechtěla, aby zůstala kdesi v Rumfordu sama. V podstatě nevěřila, že by si dokázala poradit, a i když to sestry nikdy nevyslovily nahlas, Lisey byla přesvědčená, že totéž cítí Darla i Cantata. Promluvila tedy se Scottem a našla domek ve stylu Cape Cod, který byl k mání za sedmadevadesát tisíc dolarů, složeno v hotovosti na dřevo. Amanda se brzy na to přestěhovala na vzdálenost, na kterou se už dala snadno kontrolovat.

Teď byl Scott po smrti a Lisey se nakonec pustila do vyklízení prostor, kde psával. V půli čtvrtého dne měla zahraniční vydání knih v krabicích, korespondenci označenou a jakž takž uspořádanou, a už si udělala jistou představu, který nábytek vyhodí a který si nechá. Proč tedy měla pocit, že zvládla tak málo? Věděla přece od začátku, že tahle práce se nedá uspěchat. Nemluvě o záplavě dotěrných dopisů a telefonátů, které od Scottovy smrti dostávala (nepočítaje řadu návštěv). Nebránila se představě, že lidé, kteří se zajímali o Scottovy nepublikované práce, nakonec dostanou, co chtějí, ale teprve až ona bude připravena jim to dát. Nejprve tomu nerozuměli. Nedocházelo jim to, jak se říká. Teď už si Lisey myslela, že ano.

Existovala spousta slov pro věci, které po Scottovi zůstaly. Jediné, kterému rozuměla dokonale, bylo memorabilie, ale pak bylo ještě jedno, takové divné, které znělo jako inkunkabilie. A právě po nich prahli ti nedočkavci, loudilové a vzteklouni – po Scottových inkunkabiliích. Lisey těm otravným lidem začala říkat Inkunkové.

Často, a zvlášť poté, co se objevila Amanda, propadala malomyslnosti, jako by buď podcenila úkol, který ji čekal, nebo přecenila (nesmírně) svou schopnost dotáhnout ho do neodvratného konce – kdy bude vybraný nábytek uskladněný ve stodole dole, koberce srolované a pevně přelepené, a žlutý stěhovací náklaďák bude na příjezdové cestě vrhat stín na laťkový plot mezi její zahradou a pozemkem Gallowayových odvedle.

Aha, a ještě nesmí zapomenout na smutné srdce tohoto místa, tři stolní počítače (byly tu čtyři, ale ten z koutku slávy už byl pryč, o což se postarala samotná Lisey). Každý další byl novější a lehčí než předchozí, ale i ten nejnovější byl veliký stolní model a všechny stále fungovaly. Navíc byly zaheslované a Lisey hesla neznala. Nikdy se na ně neptala a netušila, jakým elektronickým odpadem můžou být spící harddisky zanesené. Seznamy nákupů? Básněmi, erotikou? Manžel byl určitě napojený na internet, ale netušila, kudy na webu brouzdal. Po stránkách Amazonu? Novináře Drudge? Zastánců živého Hanka Williamse? Zlaté sprchy od mocné madam Cruelly? Přikláněla se k názoru, že něco podobného jako posledně jmenované nepadá v úvahu, byla by si přece všimla účtů (nebo aspoň nárůstu měsíčních výdajů na domácnost), jenže to byla samozřejmě hloupost. Kdyby před ní Scott chtěl zatajit tisícovku měsíčně, mohl to udělat. A hesla? Vtip byl v tom, že jí je možná prozradil. Ona takové věci zapomínala, to je to. Připomněla si, že by měla zkusit své jméno. Možná až Amanda pro dnešek odjede domů. Což nevypadalo, že hned tak bude.

Lisey se posadila, opřela se a odfoukla ofinu z čela. K těm rukopisům se tímhle tempem dostanu nejdřív v červenci, pomyslela si. Inkunkové by se zbláznili, kdyby viděli, jak se s tím babrám. Zvlášť ten poslední by ječel.

Ten poslední – to bylo před pěti měsíci – dokázal nevybuchnout, dokázal zachovat velmi věcný tón, až si začínala myslet, že je možná jiný. Lisey mu pověděla, že Scottovo pracoviště je tou dobou prázdné už skoro rok a půl, ale že se jí podařilo posbírat trochu energie a chystá se tam co nevidět vystoupat a pustit se do úklidu a třídění věcí.

Oním návštěvníkem byl profesor jménem Joseph Woodbody a byl z katedry angličtiny na univerzitě v Pittsburghu. Ta škola byla Scottova alma mater a Woodbodyho přednášky nazvané Scott Landon a americký mýtus byly nesmírně populární a nesmírně navštěvované. Letos u něj navíc čtyři studenti psali o Scottu Landonovi diplomku, takže v něm Lisey asi nevyhnutelně probudila inkunského válečníka, když stanovovala tak neurčité lhůty jako bude to spíš dřív než později nebo skoro jistě letos v létě. Ale teprve když ho ujistila, že mu zavolá, „až se usadí prach“, se do toho Woodbody pustil se vší vervou.

Prohlásil, že skutečnost, že se s velkým americkým spisovatelem dělila o postel, z ní nedělá kvalifikovanou vykonavatelku jeho literárního odkazu. To je prý úkol pro odborníka, a pokud vyrozuměl, tak paní Landonová vůbec nemá vysokoškolské vzdělání. Připomněl jí, kolik času uplynulo od smrti Scotta Landona, a jaké pověsti se stále šíří. Předpokládá, že existují hromady nepublikovaných Landonových prací – povídek, dokonce románů. Copak by ho nemohla aspoň na chvíli pustit do pracovny? Nechat ho trochu nahlédnout do kartoték a šuplíků, už jen proto, aby vyvrátil aspoň ty nejfantastičtější spekulace? Samozřejmě by mohla být celou dobu s ním – to se rozumí samo sebou.

„Ne,“ odmítla a ukázala profesoru Woodbodymu dveře. „Ještě nejsem připravená.“ Podpásovky přehlédla – aspoň se snažila – protože byl očividně stejný blázen jako ostatní. Jenom to lépe a trochu déle skrýval. „A až připravená budu, budu se chtít podívat na všechno, nejen na rukopisy.“

„Ale…“

Vážně pokývla hlavou. „Všechno je při starém.“

„Nechápu, co tím myslíte.“

Jistěže nechápal. Patřilo to do soukromého jazyka jejího manželství. Kolikrát Scott vtrhl do dveří s voláním: „Hej, Lisey, jsem doma – všechno při starém?“ A myslel tím je všechno v pořádku, je všechno v pohodě. Ale jako většina mocných výrazů (Scott jí to kdysi vysvětloval, ale Lisey už to sama věděla) měl i tenhle skrytý význam. Člověk jako Woodbody by nikdy nepochopil skrytý význam věty všechno je při starém. Lisey by mu to mohla vysvětlovat celý den, a jemu by stejně nic nedošlo. Proč? Protože byl Inkunk, a pokud šlo o Scotta Landona, Inkunky zajímalo jenom jedno.

„Na tom nezáleží,“ prohlásila tehdy před pěti měsíci před profesorem Woodbodym. „Scott by to pochopil.“

3Kdyby se Amanda Lisey zeptala, kam jsou uklizeny věci ze Scottova „koutku slávy“ – diplomy, plakety a podobně – Lisey by zalhala (to uměla poměrně slušně na člověka, který lže zřídkakdy) a řekla by „ve skladišti v Mechanic Falls“. Amanda se však nezeptala. Jenom ještě nápadněji listovala svým notýskem a určitě se pokoušela přimět mladší sestru, aby toto téma správnou otázkou nanesla, ale Lisey tu otázku nepokládala. Myslela na to, jak prázdný ten kout je, a jak nezajímavý, když ty hromady Scottových památek zmizely. Buď skončily na skládce (jako počítačový monitor) nebo byly natolik poškrábané a zprohýbané, že se nedaly vystavovat. Kdyby je totiž někdo uviděl, spíš by budily otázky, než dávaly odpověď.

Nakonec se Amanda vzdala a notýsek otevřela. „Podívej se na to,“ vyzvala ji. „Jen se podívej.“

Ukazovala jí první stránku. Na modrých linkách, od drátěných kroužků nalevo po okraj stránky napravo, se mačkala čísla (jako kódovaná zpráva od nějakého pouličního blázna, na jaké člověk každou chvíli narazí v New Yorku, protože už není dost peněz na státní ústavy pro duševně choré, pomyslela si Lisey unaveně). Většina čísel byla zakroužkovaná. Jenom několik málo jich bylo ve čtverečku. Manda otočila list a objevily se další dvě stránky, podobně popsané. Na následující straně čísla končila v půlce papíru. Poslední bylo 846.

Amanda se po ní se zrudlými tvářemi podívala postranním, trochu legračně povýšeným pohledem, který v době, kdy jí bylo dvanáct a malé Lisey teprve dva, znamenal, že se Manda rozhodla Vzít Na Sebe Břemeno; pak se obvykle nad někým rozplakala. Dost často sama nad sebou. Lisey zjistila, že s jistým zájmem (a špetkou strachu) čeká, co bude ten výraz znamenat tentokrát. Amanda se chovala jako cvok od chvíle, co se objevila. Možná za to mohlo jenom dusné, nesnesitelné počasí. Spíš to však souviselo s náhlou nepřítomností jejího dlouholetého přítele. Pokud se v Mandě sbírala další vlna emocionálně bouřlivého počasí kvůli tomu, že jí Charlie Corriveau dal košem, pak by se Lisey měla důkladně obrnit. Corriveau se jí nikdy nelíbil a nedůvěřovala mu, přestože to byl bankéř. Jak by mohla důvěřovat člověku, o kterém při jarní sešlosti s podáváním domácích dobrot místních hospodyněk v místní knihovně zaslechla, že mu chlapi z baru U Vláčného tygra říkají Vekslák? To má být přezdívka pro bankéře? Co to vůbec znamená? A určitě musel vědět, že Manda měla v minulosti duševní problémy…

„Lisey?“ ozvala se Amanda. Na čele měla hluboké vrásky.

„Promiň,“ omluvila se Lisey, „jenom jsem… na chvilku byla duchem nepřítomná.“

„To se ti stává často,“ odtušila Amanda. „Myslím, žes to pochytila od Scotta. Dávej pozor, Lisey. Na každý jeho časopis, žurnály a vědecké publikace jsem napsala číslíčko. Na ty, co jsou na hromadě tamhle u té stěny.“

Lisey přikývla, jako by chápala, kam debata směřuje.

„Ta čísla jsem psala tužkou, jenom zlehka,“ pokračovala Amanda. „Vždycky, když ses otočila zády nebo byla někde jinde, protože jsem si myslela, že kdybys to viděla, mohla bys mě zarazit.“

„Ale ne.“ Vzala ten notýsek, nasáklý potem majitelky. „Osm set čtyřicet šest! Tolik!“ A věděla, že publikace naskládané podél té stěny nepatří k těm, které by sama četla nebo kupovala, jako třeba O nebo Staráme se o domácnost a Praktická žena, ale byly to spíš Little Sewanee Revue a věstník vydavatelství Glimmer Train a literární sborníky Open City a další magazíny s nesrozumitelnými názvy jako Piskya.

„Je toho mnohem víc,“ píchla Amanda palcem směrem k hromadám knih a časopisů. Když se na ně Lisey pořádně podívala, uviděla, že sestra má pravdu. Mnohem víc než nějakých osm set čtyřicet. Nepochybně víc. „Celkem skoro tři tisíce, a kam je dáš nebo kdo by je chtěl, to teda fakt nevím. Ne, těch osm set čtyřicet šest je jenom počet těch, ve kterých jsou tvoje obrázky.“

Byla to tak nemotorná věta, že jí Lisey zprvu nerozuměla. Když ale pochopila, blažilo ji to. Že by mohl existovat takový nečekaný zdroj fotek – skrytý záznam doby, kterou strávila se Scottem – to ji nikdy nenapadlo. Ale když se nad tím zamyslela, dokonale to dávalo smysl. Když zemřel, byli manželi přes pětadvacet let a Scott celé ty roky náruživě, bez ustání cestoval, četl, přednášel, jezdil zemí sem a tam skoro bez zastávky, ledaže měl zrovna období mezi dvěma knihami. Navštěvoval až devadesát vysokoškolských kampusů za rok, a přesto neztrácel tempo v chrlení zdánlivě nevysychajícího proudu povídek. A Lisey ho většinou na těch výpravách provázela. V kolika motelech přejížděla malou napařovací žehličkou některý jeho oblek, zatímco na její straně pokoje mumlala televize svá talk-show, a na jeho straně klapal přenosný psací stroj (v počátcích manželství) nebo potichu ťukal laptop (později) a on při tom skláněl hlavu a pramen vlasů mu padal do čela?

Manda na ni zatím mrzutě hleděla, její reakce se jí očividně nelíbila. „Ty zakroužkované – je jich přes šest stovek – jsou ty, kde tě fotograf zachytil nelichotivě.“

„Opravdu?“ Lisey nic nechápala.

„Ukážu ti to.“ Amanda se zahleděla do notýsku, přešla k vratkým hromadám u stěny, znovu se zadívala do poznámek a vytáhla dva časopisy. Jeden byl draze vypadající pololetně vycházející časopis v pevné vazbě z univerzity v Kentucky v Bowling Green. Ten druhý, jakýsi sborník, který vypadal jako studentské dílo, se jmenoval Rázný odrazník: jedno z těch jmen vymyšlené takylingvisty, které má okouzlit duchaplností a neznamená absolutně nic.

„Otevři je, otevři!“ poroučela Amanda. Vrazila je Lisey do rukou a ta ucítila vtíravý trpký pach sestřina potu. „Stránky jsou označené trhánkama papíru, vidíš?“

Trhánky. Tak říkala jejich matka útržkům. Lisey nejdřív otevřela pololetní časopis a nalistovala označenou stránku. Její a Scottova fotografie tady byla velmi dobrá, velmi dobře vytisknutá. Scott přicházel k pódiu a ona stála za ním a tleskala. Obecenstvo stálo pod ním a taky tleskalo. Jejich fotografie v Rázném odrazníku zdaleka tak dobrá nebyla: tečky matrice vypadaly velké, jako by je dělali tupou tužkou, a v mizerném papíru vězely celé třísky, ale Lisey se na obrázek podívala a bylo jí do pláče. Scott vstupoval do nějakého tmavého sklepení plného fanoušků. Scott měl na tváři ten svůj široký úsměv, který říkal: Jasně, je to tu skvělé. Lisey byla o pár kroků za ním, a její úsměv byl také vidět v jasu zřejmě výkonného blesku. Dokonce rozeznala, jakou měla blůzu, tu modrou značky Anne Klein s tím legračním červeným proužkem na levé straně. Od pasu dolů už nebyla ve stínu vidět a nemohla si na tento konkrétní večer vůbec vzpomenout, ale musela mít džíny. Když šla někam pozdě večer, vždycky si natáhla vybledlé džíny. V popisku stálo: Žijící legenda Scott Landon (v doprovodu své kámošky) se minulý měsíc objevil v klubu Stalag 17 na vermontské univerzitě. Landon vydržel až do zavíračky, předčítal, tancoval, veselil se. Ten chlap ví, jak na to.

Ano. Ten chlap věděl, jak na to. To mohla dosvědčit.

Podívala se na ostatní periodika a najednou ji přemohlo poznání, jaké bohatství by v nich mohla najít, a uvědomila si, že Amanda jí přece jenom ublížila, řízla hluboko a ta rána možná bude dlouho krvácet. Byl jediný, kdo ta temná místa znal? Špinavá a tmavá, kde byl člověk tak sám a zoufale němý? Možná nevěděla tolik co on, ale stačilo jí to. Rozhodně věděla, že je štvanec a že se po západu slunce nikdy nepodíval do zrcadla – ani do žádné odrazné plochy, pokud se tomu mohl vyhnout. A ona ho přesto všechno milovala. Protože ten muž věděl, jak na to.

Ale to už neplatilo. Protože ten muž už byl pryč. Ten muž zesnul, jak se říká. Její život se posunul do nové fáze, sólové, a už nebylo návratu.

Z té fráze jí naskočila husí kůže a připomněla jí věci

(purpur, tvora s grošovaným bokem)

na které není radno pomýšlet, a tak se od nich odvrátila.

„Jsem ráda, žes ty fotky našla,“ poděkovala Amandě srdečně. „Jsi fakt bezvadná starší sestra, víš to?“

A Manda, jak Lisey doufala (ale neodvažovala se to skutečně očekávat), ze svého nadutého, rozpustilého rytmu vypadla. Nejistě na Lisey pohlédla a zřejmě pátrala po nejistotě, ale žádnou nenašla. Pomaličku se uvolnila, až z ní byla zase přístupnější Amanda, se kterou je řeč. Popadla notýsek a zamračeně se do něj zahleděla, jako by hloubala, odkud se tu vzal. Lisey si pomyslela, že vzhledem k obsesivní povaze těch čísel by to mohl být pořádný krok správným směrem.

Potom Manda pokývala hlavou jako člověk, když se rozpomene na něco, na co by se nemělo zapomínat především. „V těch, co nejsou zakroužkované, tě aspoň jmenovali – Líza Landonová, skutečná osoba. A nakonec, nikoli však na posledním místě – vzhledem k tomu, že jsi z nás nejmladší, je to skoro vtip, že? – uvidíš, že pár těch čísel je ve čtverečku. Tam jsou obrázky jenom s tebou!“ Důrazně, skoro rozkazovačně se na Lisey zadívala. „Na ně se určitě budeš chtít podívat.“

„Jistě.“ Snažila se překypovat nadšením, ale nedokázala si představit, proč by měla projevovat sebemenší zájem o fotku, na které je sama, ačkoli to ještě bylo v oné příliš krátké době, kdy měla muže – dobrého muže, žádného Inkunka, který věděl, jak na to – s nímž sdílela dny a noci. Zvedla oči k neuspořádaným hromadám a kopcům periodik, které sem přicházely ve všemožných tvarech a velikostech, a představovala si, jaké by to bylo, procházet hromadu za hromadou a kus po kuse, sedět se zkříženýma nohama na podlaze v koutku slávy (kde jinde) a pátrat po všech svých nebo Scottových fotkách. A na těch, které Amandu tolik rozčilily, by se vždycky uviděla kráčet kousek za ním a vzhlížet k němu. Když ostatní tleskali, tleskala také. Tvář by na nich měla bez výrazu, trochu nepřítomnou, vyjadřující jen zdvořilou pozornost. Její tvář říkala: On mě nenudí. Její tvář říkala: On mě neuvádí do vytržení. Její tvář říkala: Kvůli němu se neupálím, ani on kvůli mně ne (lež, lež, lež). Její tvář říkala: Všechno je při starém.

Amanda ty fotky nesnášela. Dívala se na ně a viděla sestru hrát roli koření na šťavnatém bifteku nebo rámečku vzácného obrazu. Viděla, jak její sestru někdy pojmenovali paní Landonová, někdy manželka Scotta Landona, a jindy – a to mrzelo nejvíc – její jméno neuváděli vůbec. Degradovali ji na kámošku. Amandě to muselo připadat jako druh vraždy.

„Mandíku?“

Amanda se na ni podívala. Světlo bylo nemilosrdné a Lisey si s opravdovým úlekem, který jí projel až do morku kostí, uvědomila, že Mandě bude na podzim šedesát. Šedesát! V té chvíli se Lisey přistihla, že přemýšlí o něčem, co pronásledovalo jejího manžela tolik bezesných nocí – o něčem, o čem by se žádný Woodbody, co jich na světě je, nikdy nedozvěděl, kdyby bylo po jejím. O čemsi s nekonečným grošovaným bokem, co zřetelně vidí pacienti s rakovinou hledící do skleniček, ze kterých spotřebovali už všechny opiáty. Až do rána už nic.

Je strašně blízko, zlato. Nevidím ho, ale slyším, jak se krmí.

Sklapni, Scotte, nevím, o čem to mluvíš.

„Lisey?“ ozvala se Amanda. „Říkalas něco?“

„Jenom jsem si tak pro sebe mumlala.“ Pokusila se o úsměv.

„Mluvila jsi se Scottem?“

Lisey pokusy o úsměv vzdala. „Ano, asi ano. Občas to ještě dělám. Jsem blázen, co?“

„To si nemyslím. Pokud ti to pomáhá. Myslím, že bláznovství by to bylo, pokud by ti to nepomáhalo. A já bych o tom měla něco vědět. Mám přece zkušenost. Je to tak?“

„Mando…“

Ale Amanda už se otočila a zadívala se na hromady žurnálů, ročenek a studentských časopisů. Když pohled otočila znovu k Lisey, nejistě se usmívala. „Udělala jsem správně, Lisey? Chtěla jsem ti být jenom trochu užitečná…“

Lisey vzala Amandu za ruku a lehce ji stiskla. „Taky jo. Že bychom vypadly, co říkáš? První jdeš do sprchy ty.“

Ztratil jsem se ve tmě a tys mě našla. Bylo mi horko – hrozné horko – a tys mi dala led.

Scottův hlas.

Lisey otevřela oči a napadlo ji, že si nad drobnou každodenní prací nebo v nestřežené chvilce zdřímla a zdál se jí krátký, ale úžasně živý sen, ve kterém byl Scott mrtvý a ona byla uprostřed herkulovského úkolu vyčistit jeho psací chlévy. S otevřenýma očima okamžitě pochopila, že Scott je opravdu mrtvý. Spala ve své posteli, když dopravila Mandu domů, a ten sen byl následující.

Připadalo jí, že se vznáší v měsíčním světle. Cítila exotické květiny. Jemný letní vítr jí shrnoval vlasy ze spánků, takový ten vítr, co fouká dlouho po půlnoci na nějakém tajném místě daleko od domova. Ale tohle přece byl domov, musel to být domov, protože před sebou viděla stodolu a uvnitř byla Scottova spisovatelská pracovna, předmět neutuchajícího zájmu Inkunků. A teď díky Amandě věděla, že se tam nacházejí všechny ty fotografie s ní a jejím zesnulým manželem. Takový skrytý poklad, taková emocionální kořist.

Možná by nebylo dobré se na ty fotky dívat, zašeptal jí vítr do uší.

Ach, o tom nepochybovala. Ale stejně se podívá. Nemohla si pomoct, když už věděla, kde jsou.

Celá blažená si všimla, že se vznáší na širokém, měsícem postříbřeném kusu pytloviny s tištěným nápisem PILLBURSKÁ VÝBĚROVÁ MOUKA. Na růžcích byly uzly jako na kapesníku. Okouzlila ji ta rozmarnost – jako by plula na mraku.

Scott. Pokusila se vyslovit jeho jméno nahlas, ale nešlo to. Sen jí to nedovolil. Všimla si, že příjezdová cesta ke stodole je pryč. Stejně jako trávník mezi ní a domem. Nahradilo ho širé pole purpurových květin, snících v strašidelném měsíčním světle. Scotte, milovala jsem tě, zachránila jsem tě, přinesla

Pak se probudila a slyšela se ve tmě říkat pořád dokola jako mantru: „Milovala jsem tě, zachránila jsem tě, přinesla jsem ti led. Milovala jsem tě, zachránila jsem tě, přinesla jsem ti led. Milovala jsem tě, zachránila jsem tě, přinesla jsem ti led.“

Ležela tak dlouho, vzpomínala na jeden parný srpnový den v Nashvillu a myslela si – nikoli poprvé – že být sama po tak dlouhém životě v páru je fakt divné a stojí to za pendrek. Byla by si myslela, že dva roky stačí na otupení toho pocitu nepatřičnosti, ale nestačily. Čas očividně pouze obrousil nejtenčí ostří smutku, takže teď už jen sekal, místo aby krájel. Protože nic nebylo při starém. Ani navenek, ani uvnitř, ani s ní. Lisey ležela v posteli, kde kdysi lehávali dva, a napadlo ji, že samota není nikdy tak tíživá, jako když se člověk probudí a zjistí, že má dům stále jenom pro sebe. Že dalšími dýchajícími živáčky jsou už jen myši ve stěnách.

II. Lisey a šílenec

(Temnota ho miluje)

Příští ráno Lisey seděla se zkříženýma nohama na podlaze ve Scottově koutku slávy a přehlížela hromady, stohy a kupy časopisů, absolventských zpráv, bulletinů anglických kateder a univerzitních „žurnálů“, které tarasily celou jižní stěnu pracovny. Připadalo jí, že možná už tím, jak se bude dívat, rozpustí se to tajné uhranutí, jímž všechny ty dosud neviděné fotografie posedly její představivost. Jenže když tu teď skutečně byla, poznala, že to byla marná naděje. Nepotřebovala ani Mandin provlhlý notýsek se všemi těmi čísílky. Ležel pohozený na podlaze opodál a Lisey si ho zastrčila do zadní kapsy džínů. Nechtěla se na něj dívat, na ten hýčkaný výplod ne zcela zdravé mysli.

Znovu si změřila dlouhé řady knih a časopisů u jižní stěny, toho zaprášeného knižního hada metr dvacet vysokého a určitě devět metrů dlouhého. Nebýt Amandy, nejspíš by je všechny do jednoho zabalila do krabic od alkoholu, aniž by se na ně podívala nebo uvažovala, co Scotta vedlo k tomu, aby si jich tolik nechával.

Můj mozek takhle prostě nefunguje, řekla si. Opravdu nejsem zrovna velký myslitel.

Možná ne, ale paměť jsi vždycky měla jako šampión.

To byl Scott v nejlepší formě, škádlivý, okouzlující a neodolatelný, ale pravda byla, že ještě líp uměla zapomínat. Stejně jako on, a oba k tomu měli vlastní důvody. A přesto, jako by na důkaz, že on měl pravdu, v duchu zaslechla útržek rozhovoru. Jednoho z hovořících – Scotta – znala. Ten druhý hlas maličko jižansky protahoval. Možná až přehnaně.

– Tady Tony to napíše pro [ramca-rumca, gumák, cokoliv]. Nechtěl byste si to pak přečíst, pane Landone?

– Hmmm? Ale jistě, samozřejmě!

Všude kolem nich mumlají hlasy. Scott sotva slyší cosi o tom, co Tony píše, měl nadání politika a uměl být vstřícný ke každému, kdo se na něj přišel při veřejné produkci podívat, Scott poslouchal hlasy bobtnajícího davu a už si představoval, jak najde onu přípojku, ten příjemný okamžik, kdy do nich napustí elektřinu a oni mu ji pak zase vrátí v dvojnásobné nebo i trojnásobné síle, miloval to proudění, ale Lisey byla přesvědčená, že ten okamžik připojování miloval ještě víc. Přesto si udělal čas, aby odpověděl.

– Můžete poslat fotografie, články nebo recenze, co vyjdou v kampusových novinách, katedrové posudky, cokoliv podobného. Budu rád. S radostí se na všechno podívám. Pracovna, RFD číslo 2, u silnice Sugar Top Hill, Castle Rock, Maine. Směrovací číslo zná Lisey. Já ho věčně zapomínám.

O ní nepadne ani slovo, jenom Směrovací číslo zná Lisey. Jak by Manda řvala, kdyby to slyšela! Jenže ona chtěla, aby se na ni při těch cestách zapomínalo, aby tam byla a zároveň nebyla. Ráda pozorovala.

Jako ten chlap v pornofilmu? zeptal se jí Scott kdysi a ona zareagovala úsměvem tenkých rtů se zdviženými koutky, který mu naznačil, že kráčí po tenkém ledě. Když to říkáš ty, odpověděla nahlas.

Představil ji vždycky po příjezdu a pak ještě některým lidem, pokud to bylo nezbytné, ale to bylo málokdy. Akademici kupodivu postrádali zvídavost, pokud se téma nacházelo za hranicemi jejich vlastních písečků. Většinou byli prostě rádi, že mají mezi sebou autora Coasterovy dcery (Státní knižní cena) a Ostatků (Pulitzerova cena). Taky měli asi desetileté období, kdy se Scott jaksi stal živou legendou – pro ostatní a někdy i pro sebe. (Nikoli pro Lisey. To ona mu musela nosit novou roli toaletního papíru, pokud mu při pobytu na záchodě došel.) Nikdo do pódia žádnou elektriku nepouštěl, když tam stál s mikrofonem v ruce, ale i Lisey cítila spojení, které s publikem navázal. Ty volty. Bylo to vysoké napětí a s jeho spisovatelstvím mělo jen málo společného. Možná vůbec nic. Souviselo jaksi s jeho scottovstvím. Znělo to bláznivě, ale byla to pravda. A nikdy se nezdálo, že by ho to nějak měnilo nebo mu to ubližovalo, aspoň dokud…

Přestala těkat pohledem, upřela ho na hřbet výtisku v pevné vazbě a se zlatými písmeny Revue Univerzity Tennessee Nashville 1988.

1988, rok toho rockabillového románu. Co ho nikdy nenapsal.

1988, rok toho šílence.

– Tady Tony to napíše

„Ne,“ pronesla Lisey. „Špatně. On neřekl Tony, řekl…“

– Touný

Ano, správně, řekl Touný, a pak

– Thadý Touný to nhapíšé

„… to napíše pro Revue Univerzity Tennessee ’88,“ dokončila Lisey. „Říkal…“

– Moh’ bych to poslat Expresní poštou

Ať se propadne, jestli ten malý rádoby Tennessee Williams málem neřekl Spresní. Ten hlas odpovídal, ano, to byl ten jižanský přismahlý křupan. Dashmore, Dashman? Ten chlap se tedy skutečně zdejchnul, zdekoval se jako nějaký zasejřený špiónek, ale tak to jméno neznělo. Jmenoval se…

„Dashmiel!“ zamumlala Lisey do prázdných místností a zaťala pěsti. Hleděla na knížku se zlatě potištěným hřbetem, jako by mohla zmizet ve vteřině, kdy odvrátí zrak. „Ten nafoukaný jižan se jmenoval Dashmiel, a UTÍKAL JAKO ZAJÍC!“

Scott by nabídku na posílání Expresní nebo Federální poštou odmítl, byl přesvědčen, že něco takového je zbytečné vydání. Ohledně korespondence nikdy nijak nespěchal – pokud k němu nějaká připlula s proudem, vylovil si ji. Když došlo na recenze jeho románů, neměl moc chuti volat „Pojď k nám na vor“ nebo „Zahřej se, zlato“, spíš to vypadalo na hru „Co Scottyho zažene nejdál“, ale pokud šlo o články po jeho veřejných vystoupeních, normální pošta mu vyhovovala. Jelikož Pracovna měla vlastní adresu, Lisey si uvědomila, že velmi pravděpodobně by o těch zásilkách nevěděla, jestli přišly. A jakmile se ocitly tu… nu, tyhle vzdušné, dobře osvětlené prostory byly Scottovým kreativním hřištěm, ne jejím, a převážně neškodnou klubovnou pro jednoho člena, kde si psal své příběhy a kde ve zvukotěsné místnosti, které říkal Moje vypolstrovaná samotka, poslouchal svou hudbu tak hlasitě, jak se mu chtělo. Na dveřích nikdy nevisela cedulka NEVSTUPOVAT a ona tu byla za jeho života mnohokrát a Scott ji vždycky rád viděl, ale chtělo to Amandu, aby zjistila, co leží v břiše knižního hada spícího u jižní stěny. Tu urážlivou Amandu, podezíravou Amandu, tu Amandu s obsesivně nutkavou poruchou, která kdovíjak došla k přesvědčení, že její dům lehne popelem, pokud nebude kuchyňský sporák ládovat přesně třemi javorovými polínky najednou, ne více, ne méně. Amandu, jejímž železným zvykem bylo třikrát se na verandě otočit dokola, pokud se musela vrátit dovnitř pro nějakou zapomenutou věc. Když to člověk vidí (nebo poslouchá, jak si při čištění zubů počítá tahy kartáčkem), snadno by Mandu odepsal jako další potrhlou starou pannu, napište někdo té staré dámě recept na zoloft nebo prozac. Ale nebýt Mandy, uvědomila by si Lisey někdy, že jsou tady nahoře stovky fotografií jejího mrtvého manžela a že jen čekají, aby se na ně podívala? Stovky vzpomínek, které čekají, až si je vyvolá? A většina jich bude určitě příjemnějších než vzpomínka na Dashmiela, toho přismahnutého jižanského zbabělce…

„Nech toho,“ zamumlala. „Okamžitě toho nech. Lízo Debusherová Landonová, povol pěsti a nech to plavat.“

Ale očividně se jí do toho nechtělo, protože vstala, přešla místnost a klekla si před knihy. Pravá ruka se jí vznesla před tělo jako kouzelníkovi provádějícímu trik a popadla svazek označený Revue Univerzity Tennessee Nashville 1988. Srdce jí prudce bušilo, ne vzrušením, ale strachem. Hlava mohla srdci vykládat, že to všechno je už osmnáct let pryč, ale v citových záležitostech mělo srdce svou vlastní geniální řeč. Ten šílenec měl vlasy tak světlé, až byly skoro bílé.

Byl to šílený postgraduální student a v jeho nesmyslném žvanění se dal najít jakýsi příšerný smysl. Den po té střelbě – kdy se Scottův stav zlepšil z kritického na stabilizovaný – se Scotta zeptala, jestli si ten šílený postgraduál sedlal koně, a Scott zašeptal, že neví, jestli blázen může vůbec nějakého koně sedlat. Protože sedlat si koně je hrdinský čin, projev vůle, a blázni toho na způsob vůle moc nemají… nebo je jiného názoru?

– Já nevím, Scotte. Budu o tom přemýšlet.

To neměla v úmyslu. Nechtěla o tom už nikdy přemýšlet, pokud bude po jejím. Pokud se Lisey týkalo, ten zasejřený cvokýš s pistolkou se mohl připojit k zástupu jiných věcí, které od seznámení se Scottem úspěšně odsouvala do zapomnění.

– Bylo horko, viď?

Ležel v posteli. Stále bledý, strašlivě bledý, ale už se mu začínala pomalu vracet zdravá barva. V nedbalkách, celkem neupravený, jen si tak povídali. A Dnešní Lisey, Osamělá Lisey, vdova Landonová, se zachvěla.

„Nepamatoval si to,“ zamumlala.

Byla si skoro jistá, že si nevzpomněl. Nevěděl nic o chvíli, kdy se ocitl na dlažbě a oba byli přesvědčení, že už nikdy nevstane. Že umírá a to, co mezi nimi padne, zůstane už navěky tak a nikdy si toho víc nepovědí, oni, kteří si vždycky měli navzájem tolik co říct. Neurolog, se kterým nakonec sebrala odvahu promluvit, tvrdil, že nepamatovat si nic z doby traumatické události je zcela běžné, že lidé zotavující se z takových událostí často zjistí, že ve filmu jejich vzpomínek je vypálená černá díra. Ta díra může zabírat pět minut, pět hodin nebo pět dní. Někdy oddělené útržky a obrazy vyplouvají na povrch po letech nebo i desetiletích. Ten neurolog to nazval obranným mechanismem.

Lisey to dávalo smysl.

Z nemocnice se vrátila do motelu, kde byla ubytovaná. Nebyl to moc pěkný pokoj – byl vzadu, odkud se dalo dívat jenom na laťový plot a kde se dala poslouchat jenom stovka uštěkaných psů – ale to jí zdaleka nedělalo těžkou hlavu. Rozhodně nechtěla zůstávat v kampusu, kde jí postřelili manžela. A když shazovala střevíce a lehala si na tvrdé dvojlůžko, pomyslela si: Temnota ho miluje.

Byla to pravda?

Jak to mohla říct, když ani nevěděla, co to znamená?

Ale víš. Tatínek dával za odměnu pusu.

Lisey otočila hlavu na polštáři tak rychle, jako by jí neviditelná ruka uštědřila facku. Sklapni, o tom ani slovo!

Žádná odpověď… žádná odpověď… a potom, potutelně: Temnota ho miluje. Tančí s ní jako milenec a měsíc vychází nad purpurovým kopcem a co bylo sladké, kysele čpí. Čpí jako jed.

Obrátila hlavu zase na druhou stranu. A psi kolem motelu – podle toho randálu každý zasejřený pes v Nashvillu – štěkali, zatímco slunce zapadalo v oranžovém srpnovém kouřmu a dělalo místo pro noc. Když byla malá, matka jí říkala, že ve tmě není čeho se bát, a ona věřila, že je to pravda. Byla ve tmě dokonale šťastná, dokonce i když nocí lítaly blesky a hrom ji trhal na kusy. Zatímco její o řadu let starší sestra Manda se choulila pod dekou, malá Lisey sedávala na lůžku, cucala si palec a žádala, aby někdo přinesl baterku a četl jí pohádku. Kdysi to pověděla Scottovi a on ji vzal za ruce a řekl: „Takže buď mým světlem. Mým světlem, Lisey.“ A ona se snažila, ale…

„Tam, kde jsem, je tma,“ zamumlala Lisey, když si sedala v jeho opuštěné pracovně s Revuí Univerzity Tennessee Nashville 1988 v rukou. „Řekls to, Scotte? Řekl, viď?“

– Tam, kde jsem, je tma, ale tys mě našla. Zachránila jsi mě.

V Nashvillu to možná platilo. Nakonec však ne.

– Tys mě zachraňovala pořád, Lisey. Pamatuješ na tu první noc, kdy jsem zůstal u tebe v bytě?

Lisey, která tu teď seděla s knížkou v klíně, se usmála. Jistěže se pamatovala. Nejsilnější vzpomínka se týkala přemíry mátového Schnapsu, pálila ji z něj žáha. A on měl potíže s erekcí, nejdřív ji nemohl mít a potom udržet, i když nakonec všechno dopadlo dobře. Tehdy si myslela, že za to může pití. Teprve později jí řekl, že se mu to nikdy nepodařilo, až s ní: byla jeho první, byla jeho jediná, a každičká historka o bláznivém pubertálním sexu, homosexuálním i běžném, byla vylhaná. A Lisey? Lisey ho viděla jako nedokončený projekt, věc, kterou je potřeba obstarat, než se půjde spát. Zapnout myčku tak, aby včas přestala hlučet. Namočit nádobí z varného skla. Kouřit ho nadějnému mladému spisovateli tak dlouho, až mu trochu slušně ztvrdne.

– Když jsme skončili a tys šel spát, já ležela vzhůru a poslouchala budík na tvém nočním stolku a vítr venku, a chápala, že jsem opravdu doma, že být s tebou v posteli je domov, a že to, co se v té tmě mačkalo pořád blíž, je najednou pryč. Nedokázalo to vydržet. Zahnali jsme to. Mohlo se to vrátit, o tom jsem byla přesvědčená, ale nedokázalo to zůstat, a já jsem konečně mohla spát. Srdce mi překypovalo vděčností. Myslím, že to byla první vděčnost, kterou jsem kdy opravdu pocítila. Ležela jsem tam vedle tebe a slzy se mi koulely po tvářích a vsakovaly se do polštáře. Milovala jsem tě tehdy a miluju tě teď a milovala jsem tě každičkou vteřinu mezi tím. Nezajímá mě, jestli mi rozumíš. Porozumění se strašně přeceňuje, ale nikomu se nikdy nedostává dost bezpečí. Nikdy nezapomenu, jak bezpečně jsem se cítila, když tamto ve tmě zmizelo.

„Tatínek dával za odměnu pusu.“

Lisey to tentokrát pronesla nahlas, a i když bylo v prázdné pracovně teplo, otřásla se. Stále nevěděla, co to znamená, ale byla si dost jistá, kdy jí Scott povídal, že tatínek dával za odměnu pusu, že byla jeho první, a že nikomu se nedostává dost bezpečí: bylo to těsně před svatbou. Nakonec si ten Scottův neznámý pro něj stejně přišel – tvor, kterého někdy zahlédl v zrcadle nebo na vodní hladině, tvor s širokým grošovaným bokem. Ten dlouhán.

Lisey se ustrašeně rozhlédla pracovnou, jen na okamžik, protože ji napadlo, jestli ji neznámý pozoruje i teď.

Otevřela Revui Univerzity Tennessee Nashville 1988. Hřbet zapraskal jako výstřel z pistole. Vykřikla překvapením a knihu upustila. Pak se zasmála (pravda, trochu roztřeseně). „Lisey, ty blázínku.“ Tentokrát vypadl přeložený list novin, zažloutlý a na dotek křehký. Rozložila ho a ukázala se zrnitá fotografie včetně popisku, zachycující chlapíka snad třiadvacetiletého, který díky omámeně šokovanému výrazu vypadal mnohem mladší. V pravé ruce držel rýč s krátkou rukojetí a stříbrným ostřím. Ve stříbrné ploše byla vyryta slova, která se na fotce nedala přečíst, ale Lisey si je vybavila: SLAVNOSTNÍ VÝKOP, SHIPMANOVA KNIHOVNA.

Ten mladík po tom rýči jaksi… no… pošilhával, a Lisey poznala nejen podle jeho výrazu ale podle celkově neohrabaného držení hubeného těla, že nemá tušení, na co se to dívá. Mohl to být klidně dělový granát, bonsai, detektor radiace nebo čínské prase s dírou v zádech na ušetřené stříbrňáky. Mohl to být bazilišek, amulet na důkaz okázalé lásky nebo zvonový klobouček vyrobení z kojoti kůže. Mohl to být penis básníka Pindara. Tenhle chlapík měl do nějakého ponětí na hony daleko. A Lisey by se klidně vsadila, že si ani neuvědomoval, že mu levou ruku, rovněž navěky zmrazenou shluky černých teček fotografie, svírá člověk v uniformě, která však vypadala jako z maškarního bálu s tématem Dálniční hlídka: neměl pistoli, zato hrudník mu křížil nábojový pás a Scott by možná dodal, a přitom by se smál a dělal velké oči, že má „ha-rozně supr óbr hubu“. Taky měl na tváři ha-rozně supr úsměv, takový ten nesmírně úlevný, jako by říkal Chlapče, už nikdy si nebudeš muset kupovat panáka v žádným baru, pokud tam náhodou budu a v kapse mi bude cinkat pár drobných. V pozadí zahlédla Dashmiela, toho malého jižanského skřeta, který pak utekl. Rogera C. Dashimela, uvědomila si, to velké C zřejmě znamenalo Cancal.

Zdalipak ona, malá Lisey Landonová, zahlédla toho spokojeného pořádkového policistu z kampusu, jak potřásá tomu omámeného mladíkovi rukou? Ne, ale… co když…

Tááák, mládeži… kouknem na to… chcete pravdivý obrázek, který by se vyrovnal pohádkovým vidinám, jako je Alenka padající do králičí nory nebo ropucha v cylindru řídící auto? Pak mrkněte na tohle, přímo na pravé straně fotky.

Lisey se sklonila, až se zažloutlé fotografie z nashvillského Americanu skoro dotýkala nosem. V širokém prostředním šuplíku Scottova hlavního stolu byla lupa. Viděla ji tam při mnoha příležitostech, měla své místo mezi nejstarším neotevřeným balíčkem cigaret Herbert Tareyton na světě a nejstarším neproměněným sešitkem s bonusovými známkami firmy S&H Green na světě. Mohla si lupu vzít, ale neobtěžovala se. Nepotřebovala ji, aby se utvrdila v tom, že vidí půlku hnědého sandálu. Přesně řečeno půlku sandálu z kordovánské kůže s malým podpatkem. Pamatovala se na ty sandály moc dobře. Byly velice pohodlné. A toho dne do nich určitě vklouzla, že? Toho spokojeného policistu neviděla, ani toho omámeného mladíka (Tony, určitě, Thadý Touný to nhapíšé), ani Dashmiela si nevšimla, toho jižansky přismahlého sraba, jakmile došlo na lámání chleba. Všichni pro ni přestali existovat, celá ta zasejřená banda. V tu chvíli myslela jenom na jedno, na Scotta. Určitě od ní nebyl dál než tři metry, ale věděla, že jestli se k němu okamžitě nedostane, dav kolem něj už ho k ní nepustí… a jestli ho k ní nepustí, ten dav ho možná zabije. Zabije ho nebezpečnou láskou a žravým zájmem. A dopihele, třeba už beztak umíral. A jestli ano, chtěla být s ním, až odkráčí. Až odejde, jak říkávali lidé z generace jejích rodičů.

„Byla jsem si jistá, že umře,“ oznámila Lisey tichému pokoji zaplavenému sluncem, zaprášenému klikatému tlustému hadovi z knih.

A tak běžela k padlému manželovi a novinářský fotograf – ten tam původně byl, jenom aby pořídil povinné penzum fotek hodnostářů a slavného hostujícího autora, kteří se sešli při slavnostním zahájení výkopových prací stříbrným rýčkem, prvnímu kopnutí do hlíny v místech, kde měla stát nová knihovna – nakonec zachytil mnohem dynamičtější situaci, že? Tohle byla fotka na titulní stranu, možná i fotka do síně slávy, u takové se člověk zarazí se lžičkou ranních vloček na půl cesty k ústům a mléko kape na inzeráty, je to jako fotka Oswalda s rukama na břiše a ústy otevřenými v posledním skomíravém vyjeknutí, na takový strnulý výjev nikdy nezapomenete. Jenom Lisey, nikdo jiný, si všimne, že na fotce je také spisovatelova manželka. Přesně řečeno jeden její podpatek.

V popisku pod fotografií stálo:

Kapitán S. Heffernan z ostrahy kampusu Univerzity Tennessee blahopřeje Tonymu Eddingtonovi, který jen několik vteřin před pořízením tohoto záběru zachránil život slavnému hostujícímu autorovi Scottu Landonovi. „Je to skutečný hrdina,“ vyjádřil se kpt. Heffernan. „Nikdo jiný nebyl dost blízko, aby pomohl.“ (Další články na str. 4 a 9)

Po levé straně byla napsaná poznámka rukopisem, který nepoznávala. Po pravé straně byly dva řádky Scottovým roztahaným písmem, první řádka trochu delší než druhá… a šipečka, panebože, ukazuje na tu botu! Věděla, co ta šipka znamená. Poznal, komu patří. Díky propojení s manželčiným příběhem – („Lisey a šílenec, napínavý příběh přímo ze života!“) – rozuměl všemu. A zuřil? Ne. Protože věděl, že jeho manželka by taky nezuřila. Věděl, že jí to bude připadat srandovní, a opravdu to bylo srandovní, zasejřená výtržnost, tak proč měla slzy na krajíčku? Nikdy v životě ji city nepřekvapily, nezaskočily a nepřeválcovaly tolikrát jako v několika posledních dnech.

Lisey nechala novinový výstřižek padnout na knížku, protože se bála, že by ho náhlý příval slz mohl rozpustit jako sliny cukrovou vatu v ústech. Zakryla si dlaněmi oči a čekala. Když si byla jistá, že slzy nepřetečou, zvedla znovu výstřižek a přečetla si, co připsal Scott:

To musím ukázat Lisey! Pořádně se ZASMĚJE

Ale pochopí to? (Náš průzkum tvrdí, že ANO)

Z velkého vykřičníku udělal roztomilý smajlík ve stylu sedmdesátých let, jako by jí přál pěkný den. A Lisey opravdu rozuměla. Sice až po osmnácti letech, ale co? Paměť je relativní.

Velmi zenové, koníku, řekl by možná Scott.

„Zen, šmen. Zajímalo by mě, co dnes Tony dělá, to by mě opravdu zajímalo. Zachránce slavného Scotta Landona.“ Zasmála se a slzy, které se dosud držely v očích, přetekly na tváře.

Pak otočila fotku proti směru hodinových ručiček a přečetla si druhou, delší poznámku.

18. 8. ‘88

Milý Scotte (s dovolením): myslel jsem, že byste chtěl tuto fotografii C. Anthonyho („Tonyho“) Eddingtona III, toho mladého postgraduálního studenta, který vám zachránil život. Univerzita v Tennessee mu samozřejmě udělí vyznamenání. Mysleli jsme, že byste s ním třeba chtěl zůstat ve spojení. Jeho adresa je Coldview Avenue 748, Nashville North, Nashville, Tennessee 38235. Pan Eddington, „Chudý leč hrdý“, pochází z dobré rodiny na jihu Tennesee a je to výtečný mladý básník. Samozřejmě mu budete chtít poděkovat (a snad se mu odměnit) po svém.

Zůstávám s úctou, pane,

Prof. Doc. Roger C. Dashmiel

Katedra angličtiny

Univerzita Tennesse, Nashville

Lisey si to přečetla jednou, podruhé („a dáma jede potřetííí,“ zazpíval by v té chvíli Scott), stále s úsměvem, ale zároveň s trpkou směsí úžasu a dokonalého pochopení. Roger Dashmiel si nejspíš vůbec neuvědomoval, co se doopravdy stalo, stejně jako ten kampusový policista. Což znamenalo, že na celém kulatém světě byli jenom dva lidé, kteří o tom odpoledni znali pravdu: Lisey Landonová a Tony Eddington, ten chlapík, který to hodí na papír pro ročenku. Možná že ani sám „Touný“ si neuvědomil, co se přihodilo poté, co provedli první slavnostní výkop. Možná měl výpadek způsobený strachem. Jen si to představte: on možná opravdu věří, že zachránil Scotta Landona před smrtí.

Ne. To si nemyslela. Napadlo ji však, že tenhle výstřižek a načmáraný nechutný vzkaz byla Dashmielova pomstička Scottovi za… za co?

Jenom za to, že byl zdvořilý?

Za to, že se díval na pana literáta Dashmiela a neviděl ho?

Za to, že byl bohatý kreativní usmrkanec, který se chystal vydělat patnáct tisíc dolarů za den tím, že pronese několik povzbudivých slov a kopne rýčem do země? Navíc nakypřené země?

Za to všechno. A ještě víc. Lisey si pomyslela, že Dashmiel byl možná přesvědčený, že v nějakém pravdivějším, férovějším světě by si pozice vyměnili: on, Roger Dashmiel, by byl v ohnisku intelektuálního zájmu a studentského obdivu, zatímco Scott Landon – nemluvě o jeho manželce myšce, která by se neupšoukla, ani kdyby jí na tom závisel život – by se lopotil na kampusových vinicích, neustále někomu lezl do zadku, zkoumal, odkud vane vítr v katedrové politice, a honil se, aby dostal smlouvu i na příští rok.

„Každopádně neměl Scotta rád a takhle se pomstil,“ pronesla do prázdných, slunných místností nad dlouhou stodolou. „Touhle… jedovatou slinou.“

Chvilku nad tou teorií uvažovala, pak propukla v záchvat veselého smíchu a plácala se rukama do plochého místečka hrudníku nad prsy.

Když se trochu vzpamatovala, listovala Revuí, až našla článek, který hledala. NEZNÁMĚJŠÍ AMERICKÝ ROMANOPISEC SLAVNOSTNĚ UVÁDÍ V ŽIVOT DLOUHOLETÝ SEN O KNIHOVNĚ. Autorem byl Anthony Eddington, kterému se někdy říká Touný. A když Lisey článek přelétla, zjistila, že je přece jenom schopná se rozzlobit. Dokonce rozzuřit. Protože tu nebylo ani slovo o tom, jak ta slavnost skončila, a vlastně ani slovo o údajném autorově heroismu. Jediný náznak, že se cosi bláznivě zvrtlo, se objevil v závěrečných větách: „Proslov pana Landona po slavnostním prvním výkopu a jeho večerní čtení před studenty byly zrušeny kvůli neočekávaným událostem, ale doufám, že tohoto giganta amerického literatury u nás v kampusu zase brzy uvidíme. Snad na slavnostním přestřihávání pásky, až Shipmanova knihovna otevře v roce 1991 dveře!“

Když si připomněla, že ta lesklá drahá knížečka v pevné vazbě, nejspíš rozesílaná prachatým studentům, je jenom školní revue, kristepane, trochu tím svůj vztek ochladila. Opravdu si myslela, že Revue Univerzity Tennessee dovolí svému najatému pisálkovi, aby odvyprávěl tu krvavou frašku? Kolik studentských dolarů by něco takového přisypalo do pokladny? Taky jí pomohlo, když si uvědomila, že Scottovi by to taky připadalo zábavné… ale ne moc. Scott tu přece jenom nebyl, aby ji vzal kolem ramen, políbil na tvář, rozptýlil ji tím, že ji jemně zatahá za bradavku a poví jí, že to všechno byla jenom jedna roční doba – je čas sít, čas sklízet, čas sedlat koně a taky sedla sundat, jo, přesně.

Scott, krucinál, byl pryč. A…

„A on pro vás, lidi, prolil krev,“ zamumlala nenávistným hlasem, který strašidelně připomínal Mandu. „Skoro pro vás, lidi, umřel. Je to vlastně čistokrevný zázrak, že se to nestalo.“

A Scott k ní znovu promluvil, jak to dělával. Věděla, že je to jenom ten břichomluvec v jejích útrobách, z koho ten hlas vychází – kdo ho miloval víc a kdo si ho líp pamatoval? – ale takhle jí to nepřipadalo. Zdálo se jí, že je to přímo on.

Tys byla můj zázrak, řekl Scott. Tys byla můj čiročirý zázrak. Nejen ten den, ale pořád. To tys tu temnotu zaháněla, Lisey. Zářila jsi.

„Asi byly chvíle, kdy sis to myslel,“ řekla nepřítomně.

– Bylo horko, viď?

Ano. Bylo vedro. A nejenom vedro. Navíc…

„Vlhko,“ řekla Lisey. „Lepkavo. A měla jsem z toho špatný pocit hned od začátku.“

Lisey, usazená před knižním hadem, s otevřenou Revuí Univerzity Tennessee Nashville 1988 na klíně, na okamžik, ale naprosto jasně, zahlédla bábinku krmící kuřata, kdysi dávno, kdesi doma. „Už v koupelně jsem z toho začala mít opravdu špatný pocit. Protože jsem rozbila

Pořád myslí na tu skleničku, na tu zasejřenou rozbitou skleničku. Tedy pokud zrovna nemyslí na to, jak moc ráda by vypadla z toho zdejšího vedra.

Lisey stojí za Scottem mírně napravo s rukama plaše složenýma před tělem, dívá se, jak balancuje na jedné noze, druhou se opírá o hranu toho hloupého rýčku napůl zasunutého do nakypřené země, kterou sem očividně přivezli jen pro tuto příležitost. Ten den bylo šíleně horko, šíleně vlhko, šíleně lepkavo a ten úctyhodný zástup, který se tu sešel, to jenom zhoršuje. Narozdíl od hodnostářů nejsou přihlížející oblečení zdaleka v ničem slavnostním, a i když jim v džínách, šortkách a pláťácích není v tom vzduchu podobném mokré dece kdovíjak příjemně, Lisey jim přesto závidí, jak tam stojí před těmi lidmi a opéká se v horkém tennesseeském odpoledni jako v rozpálené vývěvě. Už jenom stát v slavnostních šatech, přestože určených do horkého počasí, je stresující, bojí se, že na lehkém hnědém plátěném tílku, které si vzala na lehký korzet z umělého hedvábí, se jí brzy vyrýsují zpocené skvrny. Má pro horké počasí skvělou podprsenku, a přesto se jí zakusuje ze stran do prsou jako nenechavé prsty. Šťastné doby, milunko.

Scott zatím dál balancuje na jedné noze, zatímco vlasy, vzadu příliš dlouhé – strašně potřebuje ostříhat, on při pohledu do zrcadla vidí rockovou hvězdu, ale ona při pohledu na něj vidí zasejřeného somráka z písničky Woodyho Guthrieho – mu vlají v občasných závanech horkého větříku. Umí skvěle pózovat, zatímco fotograf krouží kolem. Zatraceně dobře pózovat. Po levém boku má toho Tonyho Eddingtona, jenž se chystá napsat všechny ty jásavé bláboly pro jakýsi kampusový či jiný plátek, a po pravé straně má jejich dočasného hostitele, skalní oporu katedry angličtiny Rogera Dashmiela. Ten patří k lidem, kteří vypadají starší, než ve skutečnosti jsou, nejen protože přišli o spoustu vlasů a přibyli hodně v pase, ale protože od svého okolí vyžadují téměř ochromující úctu. Dokonce i jejich žertování připadalo Lisey jako hlasité předčítání klauzulí pojišťovací smlouvy. Je to o to horší, že Dashmiel nemá jejího manžela rád. Lisey to okamžitě vycítila (je to snadné, protože většina mužů ho ráda má) a tím pádem získala cíl, na který mohla soustředit svůj neklid. Protože ona je neklidná, a hrozně. Snažila se namluvit si, že je to jenom tou vzdušnou vlhkostí a houstnoucími mračny na západě zvěstujícími pořádné odpolední bouřky a možná i tornáda: prostě počasí odpovídající nízkému tlaku. Ale když ráno ve tři čtvrtě na sedm vstávala, barometr v Maine nebyl nízko. Bylo krásné letní ráno, slunce už vstalo a třpytilo se na miliónech kapek rosy v trávě mezi domem a Scottovou pracovnou. Na nebi ani mráčku a taťulda Dave Debusher by zvolal: „Den fakticky k sežrání.“ Přesto v okamžiku, kdy vkročila na dubová prkna na podlaze v ložnici a její myšlenky se stočily k cestě do Nashvillu – v osm odjezd na portlandské letiště, v devět čtyřicet odlet se společností Delta – srdce jí nasáklo strachem a její po ránu lačný žaludek, obvykle hodný, se svíral nevysvětlitelnou hrůzou. Zaznamenala ty pocity překvapeně a zmateně, protože cestování se jí obvykle líbilo, zvlášť se Scottem: sedávali družně vedle sebe, on s otevřenou knížkou, ona zase se svou. Někdy jí přečetl kousek z té své a jindy mu ona oplácela. Někdy vycítila jeho pohled, zvedla hlavu a podívala se mu do očí. Měl tak vážný pohled. Jako by pro něj stále představovala tajemství. Ano, a někdy docházelo k turbulencím, ale to se jí taky líbilo. Připomínaly jí jízdu na atrakcích na topshamské pouti, když byly se sestrami ještě mladé, Bláznivé šálky a Divokou myš. Ani Scottovi turbulentní mezihry nikdy nevadily. Pamatovala si na jeden obzvlášť šílený přílet do Denveru – silný vichr, bouřková mračna, maličké fórové letadýlko pendlující pro aerolinky Death’s Head po tom zasejřeným nebi – a ona ho přitom viděla vyloženě nadskakovat na sedadle jako malého kluka, který si potřebuje odskočit, na tváři bláznivý úsměv. Ne, Scott se děsil cest, které mířily rovnou dolů a které někdy podnikal uprostřed noci. Jednou za čas hovořil – při jasném rozumu, dokonce s úsměvem – o věcech, které vidí na obrazovce vypnutého televizoru. Nebo ve skleničce, když ji nakloní tak akorát. Strašně ji děsilo, když ho tak slyšela mluvit. Protože to bylo šílené, a protože svým způsobem věděla, o čem mluví, i když nechtěla.

Takže starosti jí nedělá nízký tlak na barometru a rozhodně ne vyhlídka na další cestu letadlem. Ale v té koupelně, když se natahovala po vypínači nad umyvadlem, což dělala bez přemýšlení a s jistotou každičký den celých osm let, co bydleli na Sugar Top Hill – což dávalo přibližně tři tisíce dní, kromě doby strávené cestováním – hřbetem ruky zavadila o skleničku na zubní kartáčky, ta padla na dlažbu a rozbila se na přibližně tři tisíce pitomých kousků.

„Sejři oheň, ušetříš sirky!“ vykřikla, poděšená a podrážděná tím, jaké pocity to v ní vyvolalo… protože ve znamení nevěřila, ona, Lisey Landonová, manželka toho spisovatele, ani jako malá Lisey Debusherová ze Sabbatus Road v Lisbon Falls. Znamení byla pro bláznivé Irky.

Scott, který se právě vrátil do ložnice se dvěma šálky kávy a talířem toastů s máslem, strnul jako přimražený. „Cos rozbila, milunko?“

„Nic, co vyšlo psovi ze zadku,“ odsekla Lisey zhurta a vzápětí užasla. To bylo jedno z úsloví babičky Debusherové, a babička rozhodně ve znamení věřila, ale to stařičký irský děvče se ocitlo na prkně, sotva byly Lisey čtyři roky. Že by si ji Lisey přesto tak dobře pamatovala? Zdálo se, že ano, protože jak tam stála a hleděla na střepy skleničky, vybavil se jí také význam toho znamení, vyslovený babiččiným tabákovým chraplákem… a ten hlas se vrací i teď, kdy pozoruje svého manžela, jak pózuje fotografovi ve svém nejlehčím letním sportovním saku (které přesto za chvilku v podpaží propotí).

– Skleněné střepy ráno, srdce na střepy v noci.

To byl odkaz babičky Debusherové a zapamatovala si ho aspoň jedna holčička, která ho pochytila dřív, než se babička složila a umřela na slepičím dvorku se staženým hrdlem, kolem pasu zástěru plnou slepičího krmení a s pytlíkem žvýkacího tabáku v rukávu.

Takže.

Žádné vedro, cesta nebo ten dobrák Dashmiel, na kterého nakonec připadlo vítání a představování, protože šéf anglické katedry je v nemocnici, kam ho den předtím odvezli na akutní operaci žlučníku. Může za to jenom rozbitá… zasejřená… sklenička v kombinaci s úslovím dávno mrtvé irské babičky. A vtip tkví v tom (jak později Scott zdůrazní), že už tohle ji stačí vytočit. Už tohle stačí, aby si skoro sedlala koně.

Někdy, poví jí zanedlouho poté už na nemocniční posteli (ach, ale klidně mohl ležet taky na prkně a všechny ty probdělé, propřemýšlené noci by měl za sebou) a mluvil jakýmsi novým šepotavým, namáhavým hlasem, někdy už tohle stačí, pokud to stačí. Jak se říká.

A ona bude přesně vědět, o čem mluví.

4Rogera Dashmiela bolí hlava, Lisey to ví, i když tím v jejích očích nic nezískal. Pokud snad chystali pro tenhle obřad nějaký scénář, profesor Hegstrom (ten s tím žlučníkovým záchvatem) byl po operaci ještě příliš bez sebe, než aby Dashmielovi nebo komukoli jinému dokázal říct, kde je schovaný nebo jestli vůbec existuje. Dashmiel měl tím pádem k dispozici zhruba den a houf postav v čele se spisovatelem, který se mu okamžitě zprotivil. Když skupinka hodnostářů vyšla z Inmanovy síně na krátkou, ale nesmírně teplou procházku na místo budoucí Shipmanovy knihovny, Dashmiel Scottovi řekl, že budou muset více méně improvizovat. Scott dobrácky pokrčil rameny. Jemu to naprosto vyhovovalo. Pokud šlo o Scotta Landona, improvizace byla životním stylem.

„Jhá vhás představím,“ oznámil ten chlap, na kterého bude Lisey v nadcházejících letech vzpomínat jako na přismahlého jižanského křupana. To řekl cestou k vyprahlému kusu půdy s tetelícím se vzduchem, kde měla stát ta nová knihovna (to slovo se v dashmielštině vyslovovalo knííhovna). Fotograf pověřený úkolem, aby tohle všechno zvěčnil, neklidně poskakoval sem a tam, cvakal a cvakal, jako pilný komár. Lisey zahlédla nedaleko vpředu obdélník čerstvě zorané hnědé země, asi tři krát metr a půl, odhadovala, že ji tam nejspíš navezli ráno, soudě podle odstínu, který teprve začal blednout. Nikoho nenapadlo ji zakrýt, takže čerstvá hlína se už pokrývala našedlou glazurou.

„Někdo by to měl udělat,“ souhlasil Scott.

Mluvil vesele, ale Dashmiel se zamračil, jako by ho ranila nezasloužená ťafka. Potom, s mocným povzdechem, pokračoval. „Po představení bude následovat aplaus…“

„Jako po noci následuje den,“ zamumlal Scott.

„… a vy řhééknete phár slou,“ dokončil Dashmiel. Za spečenou pustinou vyhrazenou pro knihovnu se ve slunci tetelilo nově vydlážděné parkoviště, hlaďoučké a se svítícími žlutými čárami. Lisey uviděla na opačné straně fantastické čeření neexistující vody.

„Bude mi potěšením,“ řekl Scott.

Zdálo se, že Dashmielovi nezlomně dobrá nálada jeho odpovědí dělá starosti. „Dhoufám, že nechcete mít při výkopu přííííliš dlouhý prhoslov,“ obrátil se ke Scottovi, když se blížili k místu ohraničenému sloupky s provazy. Za ně nikdo nesměl, ale před provazy se tísnil takový dav, že se táhl až skoro k parkovišti. A ještě větší průvod se táhl za Dashmielem a Landonovými z Inmanovy síně. Brzy se oba zástupy propojí a Lisey – které davy obvykle nevadily, stejně jako turbulence v šesti kilometrech vysoko – se nelíbilo ani tohle. Napadlo ji, že tolik lidí za takového vedra by mohlo ze vzduchu vycucnout všechen vzduch. Pitomá představa, ale…

„Je opravdu horko, dokonce i na srpnový Nashville, co říkáš, Touný?“

Tony Eddington poslušně přikývl, ale neřekl nic. K dosavadní konverzaci přispěl pouze tím, že identifikoval neúnavně poskakujícího fotografa jako Stefana Quennslanda z nashvillského Americanu – rovněž absolventa Univerzity Tennessee v Nashvillu, ročník 1985. „Doufám, že mu všici pomůžete, jak to pude,“ pronesl Tony Eddington ke Scottovi, když vyrazili na pochod.

„Až skhončíte s puouslovem,“ navázal Dashmiel, „bude dhauší aplaus. A potom, phane Landone…“

„Scotte.“

Dashmiel předvedl bleskový úsměv s otevřenými ústy, jen na okamžik. „Potom, Scotte, vyuyjete tu sthuášně dhůležitou phuvní hvst huíny.“ Vyuyjete? Phuvní? Huíny? dumala Lisey a došlo jí, že Dashmiel tím svým neuvěřitelným luisianským protahovaným přízvukem velmi pravděpodobně říkal vyryjete tu strašně důležitou první hrst hlíny.

„To mi vyhovuje,“ odpověděl Scott, a na víc už neměl čas, protože dorazili na místo.

Možná v ní jenom přetrvává ten špatný pocit z rozbité skleničky – pocit zlého znamení – ale obdélník navezené hlíny jí připadá jako hrob: velikost XL, jako pro obra. Oba zástupy se propojí v jeden a uprostřed vytvoří vydýchaný zapařený ostrůvek. Strážní z kampusové ostrahy se stavějí po jednom k rohům ozdobné zábrany ze sametového provazu, pod kterým se protáhnou Dashmiel, Scott a „Touný“ Eddington. Queensland, ten fotograf, nepokojně tancuje se svým velkým nikonem pozvednutým před obličej. Samotný Weegee v akci, pomyslí si Lisey a uvědomí si, že ho nenávidí. Je tak volný, poletuje si tu v tom horku jako komár. Je mu pětadvacet a všecky páčky a kolečka mu ještě fungují. Dashmiel se na něj dívá stále netrpělivěji, ale Queensland si toho nevšímá, dokud nenafotí, co chce. Lisey napadne, že mu šlo o fotku Scotta samotného, s nohou na tom hloupém stříbrném rýči, s vlasy vlajícími ve větru. Weegee junior konečně velký fotoaparát odloží a couvne k okraji zástupu. A právě když Lisey sleduje trochu melancholickým pohledem Queenslandovy kroky, poprvé si všimne toho šílence. Vypadá, jak později napíše jeden lokální reportér, „jako John Lennon v posledních dnech svého láskyplného vztahu s heroinem – prázdné, pozorné oči jsou v podivném a zneklidňujícím kontrastu vůči dětsky teskné tváři“.

V té chvíli si Lisey všimne sotva něčeho víc než jeho rozcuchaných světlých vlasů. Dnes ji nebaví pozorovat lidi. Chce to mít už za sebou, aby si našla na katedře angličtiny tamhle za parkovištěm koupelnu a vytáhla si vzpurné kalhotky ze škvíry mezi půlkami. Musí taky na malou, ale to je v této chvíli zcela podružné.

„Dámy a pánové!“ promluví Dashmiel mocným hlasem. „Je mi uelkým photěšením vám představit pana Scotta Landona, autora Ostatků oceněných Pulitzerovou cenou a Costerovy dcery oceněné Státní knižní cenou. Přijel až z Maine se svou líbeznou manželkou Lízou, aby zahájil výstavbu – správně, konečně to spustíme – naší vlastní Shipmanovy KNÍÍÍ-hovny. Scotte Landone, lidičky, poslechnem si, jak ho pěkně po nashvíílsku uvítáte!“

Zástup okamžitě zatleská, con brio. Líbezná manželka se přidá, sráží dlaně k sobě, hledí na Dashmiela a myslí si, Státní knižní cenu dostal za Coasterovu dceru. Je to Coaster, ne Coster. A myslím, že to moc dobře víš. Myslím, žes to posejřil schválně. Co ti na něm vadí, ty chudáčku?

Pak pohledem náhodou zalétne za něj a tentokrát si pořádněji všimne Gerda Allena Colea, který tam postává s tou svou nádhernou blond čupřinou spadlou k očím, a rukávy bílé košile jsou mu příliš volné, jak je má vyhrnuté až k podměrečným bicepsům. Podolek košile mu kouká z kalhot a visí až skoro k vyběleným kolenům džínů. Na nohou má motorkářské boty s postranními přezkami. Lisey připadají strašně teplé. Blonďák místo tleskání trochu afektovaně sevře ruce a na rtech se objeví strašidelně milý úsměv, a ty rty se lehce pohybují, jako v tiché modlitbě. Oči upírá na Scotta a nezakolísá ani na vteřinu. Lisey se na Blonďáka okamžitě zaměří. Existují chlapíci – skoro vždy jsou to muži – kteří jsou pro ni kovbojové z hlubokého vesmíru. Ti toho mají spoustu na srdci. Chtějí Scotta chytit kolem ramen a vyprávět mu, že pochopili tajné poselství v jeho knihách. Chápou, že ty knihy jsou vlastně průvodci k Bohu, Satanovi nebo třeba Gnostickým evangeliím. Kovbojové z hlubokého vesmíru mohou ujíždět na scientologii nebo numerologii nebo (v jednom případě) Kosmických lžích Brighama Younga. Někdy chtějí hovořit o jiných světech. Před dvěma lety jeden kovboj z hlubokého vesmíru jel stopem z Texasu až do Maine, aby Scottovi povyprávěl o čemsi, čemu říkal pozůstatky. Dají se najít docela běžně, tvrdil, na neobydlených ostrovech na jižní polokouli. Bylo mu jasné, že právě o nich Scott psal v Ostatcích. Ukázal Scottovi podtrhaná slova, která to dokazovala. Ten chlapík Lisey velmi znervózňoval – působil jaksi nepřítomným dojmem – ale Scott s ním promluvil, nabídl mu pivo, podiskutoval s ním o monolitech na Velikonočních ostrovech, vzal si od něj pár letáků, podepsal tomu klukovi výtisk Ostatků a poslal ho po svých, naprosto spokojeného. Spokojeného? Skákal až do nebe. Když si Scott osedlá koně, je úžasný. Jinak se to vystihnout nedá.

Lisey nenapadlo, že dojde na skutečné násilí – že Blonďák míní na jejího manžela rozbalit Marka Davida Chapmana. Můj mozek takhle nefunguje, byla by možná řekla. Prostě se mi nelíbilo, jak se mu pohybují rty.

Scott kvituje potlesk – a několik bujarých rebelských zavýsknutí – landonovským úsměvem, který figuruje na miliónech knižních obalů, a celou dobu se opírá nohou o hranu toho hloupého rýčku, jehož ostří se pomalu zařezává do přivezené zeminy. Nechá potlesk znít deset nebo patnáct vteřin, řídí se přitom intuicí (a intuice ho málokdy zradí), pak mávne rukou. A potlesk skutečně ztichne. Okamžitě. Jako když sfoukne svíčku. Skvělý kousek, i když poněkud děsivý.

Když promluví, zdá se, že jeho hlas nezní zdaleka tak silně jako Dashmielův, ale Lisey ví, že i bez mikrofonu nebo tlampače na baterie (že tu ani jedno dnes odpoledne není, je nejspíš něčí nedbalost) dolehne až do zadních řad. A zástup napíná uši, aby jim neuniklo ani slovo. Přišel mezi ně Slavný muž. Myslitel a Spisovatel. Nyní bude házet perly moudrosti.

Perly sviním, pomyslí si Lisey. Navíc upoceným sviním. Ale copak jí otec kdysi neříkal, že prasata se nepotí?

Blonďák naproti ní si opatrně odhrne rozcuchané vlasy z jemného bílého čela. Ruce má bílé jako čelo a Lisey si pomyslí: To je čuník, který se hodně drží doma. Domácká svině, a proč ne? Je náchylný chytit kdejakou divnou ideu.

Lisey přešlápne a hedvábné prádlo jí mezi půlkami málem zavrže. K zešílení! Znovu na Blonďáka zapomene, jak se snaží spočítat, jestli by nemohla… dokud Scott pronáší svých pár slov… naprosto, ale naprosto nenápadně od–

Ozve se maminka. Nesmlouvavě. Tři slova. Nepřipustí žádné odmlouvání. Ne, Lisey. Počkej.

„Nebudu vám tu kázat,“ začne Scott a Lisey rozezná styl Gullyho Foyla, hlavní postavy z knihy Alfreda Bestera Hvězdy můj osud. Jeho oblíbeného románu. „Na kázání je moc vedro.“

„Bímni nás nahoru, Scotty!“ vykřikne rozjařeně kdosi z páté nebo šesté řady v davu z parkoviště. Lidé se zasmějí a zajásají.

„To nejde, brácho,“ zalituje Scott. „Transportéry jsou polámané a lithiové krystaly nám došly.“

Posluchači, pro které jsou hláška i odpověď nové (Lisey obojí slyšela aspoň padesátkrát), pochvalně zařvou a zatleskají. Blonďák naproti se tence usmívá, nepotí se a svírá křehké levé zápěstí dlouhými prsty na pravé ruce. Scott sundá nohu z rýče, ne že by ho přestal bavit, ale protože – aspoň pro danou chvíli – pro něj našel jiné využití. A zdá se, že je tomu tak. Lisey to sleduje trochu fascinovaně, protože tohle je Scott v nejlepší formě, bravurně plachtící na křídlech improvizace.

„Píše se rok devatenáct set osmdesát osm a svět pohltila temnota,“ spustí. Krátkou rukojeť ceremoniálního rýčku nechá lehce proklouznout volně sevřenou pěstí. Z listu se Lisey do očí opře sluneční prasátko a vzápětí už se skoro schová za rukávem Scottova lehkého saka. Ostří listu zmizí a Scott použije štíhlou dřevěnou rukojeť jako ukazovátko, kterým ve vzduchu před sebou odškrtává jednotlivé problémy a tragédie.

„V březnu jsou Oliver North a viceadmirál John Poindexter obžalováni ze spiknutí – je to báječný svět íránských kontras, kde politiku řídí pušky a svět řídí peníze.

V Gibraltaru členové britské zvláštní letecké služby zabijí tři neozbrojené členy IRA. Možná by si SAS měli změnit motto z ‚Kdo se odváží, zvítězí‘ na ‚Nejdřív střílej, ptej se potom‘.“

Zástupem proběhne vlnka smíchu. Roger Dashmiel vypadá z takového nečekaného vývoje událostí naštvaně a otráveně, ale Tony Eddington si konečně píše poznámky.

„Nebo by to mělo být naše heslo. V červenci uděláme kravinu a sestřelíme íránský dopravák se dvěma sty devadesáti civilisty na palubě. Sestašedesát z nich jsou děti.

Epidemie AIDS zabíjí tisíce a dostanou ho… no, to nevíme, že? Stovky tisíc? Milióny?

Svět se hrouží do temnoty. Krvavý příliv pana Yeatse je na postupu. Stoupá. Stoupá.“

Podívá se dolů, kde není nic, jenom šedivějící zem, a Lisey se najednou vyleká, že to skutečně vidí, toho tvora s nekonečným grošovaným bokem, bojí se, že se to zase spustí, snad dokonce dojde i k zhroucení, kterého se Scott tak bojí (po pravdě řečeno ona se toho bojí stejně jako on). Srdce jí sotva stačí zrychlit, když Scott zvedne hlavu, uculí se jako kluk na okresní pouti a popustí rukojeť rýčku o půl délky. Je to okázalé gesto kulečníkového profíka a lidé v předních řadách udělají áááách. Ale Scott ještě neskončil. Drží rýč před sebou, obratně otáčí rukojetí mezi prsty a zrychluje do neuvěřitelných obrátek. Je to oslňující jako rozvířená hůl mažoretky – protože ve slunci se míhá stříbrný kovový list – a příjemně nečekané. Vzali se v roce 1979 a ona neměla ani ponětí, že má v repertoáru tak geniálně skvělý trik. (Kolik roků je zapotřebí, napadne ji o dvě noci později, až bude ležet samotná v posteli ve svém mizerném motelovém pokoji a poslouchat štěkot psů pod rozpáleným oranžovým měsícem, než prostá tupá tíha hromadících se dnů nakonec z manželství vymáčkne veškerá překvapení? Jaké štěstí musíte mít, aby vaše láska vyzrála i na vyměřený čas?) Stříbrná vířící čepel vysílá do vedrem omámeného, potem ulepeného zástupu sluneční záblesky, Proberte se! Proberte se! Manžel Lisey je najednou Scott Vyvolávač, a nesmírně se jí ulevilo, když uviděla na jeho tváři ten naprosto nedůvěryhodný podvodnický úsměv, který říkal: Paninko, jsem fakt třída. Pěkně se jim dostal pod kůži, teď se jim pokusí prodat hromadu pochybných mastiček a dryjáků, takových, které si lidi nakonec odnesou domů, jak doufá. A Lisey si myslí, že lidi nakupovat budou, bez ohledu na horké srpnové odpoledne. Když je Scott takový, dokáže prodat i ledničku eskymákovi, jak se říká… a bůh žehnej té jazykové tůni, kam se všichni chodíme napít, jak by nepochybně dodal Scott (což často udělal).

„Ale pokud je každá knížka světýlkem v té temnotě – a tomu já věřím, musím tomu věřit, i když je to staromódní, protože já ty zatracené věci píšu, ne? – pak je každá knihovna obrovským starým věčně hořícím ohněm, ke kterému přichází deset tisíc lidí, aby se ohřáli, ve dne v noci. To není čtyři sta padesát jedna stupňů Fahrenheita. Zkuste spíš čtyři tisíce Fahrenheitů, lidi, protože my tu nemluvíme o kuchyňském sporáku, my tu mluvíme o velkých starých vysokých pecích zvaných mozek, rozpálených tavících pecích intelektu. Dnes odpoledne oslavujeme zakládání takového grandiózního ohně a já jsem poctěn, že se toho mohu zúčastnit. Na tomto místě plivneme do očí zapomnění a nakopneme ignoranci do její svrasklé staré cojones. Hej, fotografe!“

Stefan Queensland zpozorní, samý úsměv.

Scott také s úsměvem zavelí: „Sejmi tohle. Nejvyšší liga to třeba nevezme, ale určitě se ti to bude dobře vyjímat v portfoliu.“

Scott natáhne ruku s ozdobným nářadím, jako by ho chtěl znovu rozvířit. Zástup plný naděje vzdychne, ale tentokrát je Scott jenom škádlí. Sklouzne levou rukou k přírubě rýče, opře se a zaryje čepel hluboko, ponoří její horký třpyt do hlíny. Odhodí nabranou zeminu stranou a vykřikne: „Tímto prohlašuji stavbu Shipmanovy knihovny ZA ZAHÁJENOU!“

Vedle aplausu, který následuje, vypadají předchozí potlesky jako zdvořilé plácání, které provází tenisový zápas ve školce. Lisey neví, jestli mladý pan Queensland zachytil první slavnostní zarytí rýčem, ale když Scott zapumpuje tím legračním rýčkem proti nebi jako olympijský hrdina, to Queensland rozhodně zdokumentuje, a při focení se za aparátem chechtá. Scott chvíli drží pózu (Lisey náhodou pohlédne na Dashmiela a přistihne toho džentlmena při významném koulení očima na pana Eddingtona – Tounýho). Potom Scott přitáhne rýček před prsa, jako by prováděl k poctě zbraň, a s širokým úsměvem tak zůstane. Na tvářích a čele mu vyrazily jemné kapky potu. Potlesk začíná utichat. Obecenstvo si myslí, že skončil. Lisey si myslí, že jenom přeřadil na dvojku.

Když se ujistí, že ho už zase uslyší, Scott zaboří rýč k další dávce. „Tahle je za Divokého Billa Yeatse!“ zvolá. „Zarytého šťouravého cvoka! A tahle je za Poea, rovněž známého jako Baltimorský Edík! Tahle je za Alfíka Bestera, a jestli jste ho ještě nečetli, měli byste se stydět!“ Vypadá, že mu došel dech, a Lisey se začíná trochu znepokojovat. Je takové vedro. Snaží se vzpomenout, co měl k obědu – bylo to něco lehkého, nebo těžkého?

„A tahle…“ Zaryje ostří pořádně hluboko a naposledy obrátí pořádný kus drnu. Košile vpředu mu ztmavla potem. „Něco vám povím: nechcete si vzpomenout na autora knížky, která vás jako první fakticky dostala? Která pod vás vklouzla jako kouzelný koberec a zvedla vás ze země. Víte, o čem mluvím?“

Věděli. Všechny tváře obrácené k němu to vyzařovaly.

„V dokonalém světě by to byla knížka, která vám padne první do ruky, až Shipmanova knihovna konečně otevře dveře. Tahle dávka je teda za toho, kdo ji napsal.“ Naposledy na rozloučenou potřese rýčem, pak se obrátí k Dashmielovi, kterého by Scottovo šoumenství mělo těšit – když se po Scottovi chtělo, aby improvizoval, šlo mu to skvěle – ale místo toho vypadá jenom upoceně a nakrknutě. „Myslím, že jsme tu skončili,“ říká Scott a snaží se vrátit rýč Dashmielovi.

„Nhé, ten je uáš,“ brání se Dasmiel. „Jako talisman, důkaz našich dhíků. Khromě vuašeho šeku, samožemě.“ Úsměv vytvořený mluvidly se objeví a hned zmizí jako křeč obličejových svalů. „Půjdeme si užít trochu klimatizace?“

„Každopádně.“ Scott vypadá trochu zmateně, a pak podá rýč Lisey, stejně jako jí během uplynulých dvanácti let slávy podal spoustu nechtěných suvenýrů: všechno možné od ceremoniálních pádel a čepic bostonských Red Sox v plexisklové krabici až po masky Komedie a Tragédie… ale většinou to byly psací soupravy pera a propisky. Spousty psacích souprav. Značky Waterman, Scripto, Schaeffer, Mont Blanc, na co si vzpomenete. Lisey se dívá na lesklý stříbrný list rýče, stejně zmatená jako její milovaný (stále je její milovaný). Na vyrytém nápisu SLAVNOSTNÍ VÝKOP, SHIPMANOVA KNIHOVNA ulpělo několik hrudek hlíny a Lisey je sfoukne. Kde tenhle neuvěřitelný artefakt skončí? V létě roku 1988 je Scottova pracovna pořád ještě ve výstavbě, i když adresa už funguje a Scott si už začal přenášet věci do kójí a kumbálů ve stodole pod ní. Na spoustu kartónových krabic načmáral energickými tahy černým fixem SCOTT! RANÁ LÉTA! Stříbrný rýček nejspíš skončí u těch krabic, marně bude blýskat v šeru. Možná ho tam dá sama a s visačkou SCOTT! STŘEDNÍ VĚK! jako určitý vtípek… nebo kořist. Takovému hloupému, nechtěnému dárku Scott říká…

ale Dashmiel vyráží. Bez dalšího slova – jako by ho celá ta šaškárna znechutila a chtěl s ní skoncovat co nejdřív – produpe přes obdélník čerstvé zeminy, vyhne se místečku, kde se Scottovi posledním pořádným záběrem skoro podařilo vyrýt opravdovou díru. Podpatky Dashmielových naleštěných černých střevíců hlásajících Já-jsem-docent-na-vzestupu-na-to-nezapomínejte se při každém těžkém dopadu hluboko boří. Dashmiel musí bojovat o rovnováhu a Lisey uhodne, že to mu náladu nezlepší. Tony Eddington se zařadí vedle něj, vypadá zamyšleně. Scott se na okamžik zarazí, jako by si nebyl úplně jistý, co se to děje, ale pak se také pohne a vklouzne mezi hostitele a svého dočasného životopisce. Lisey je následuje, jak je zvyklá. Na chvíli ji oblažil tak, že se ten pocit znamení vytratil

(skleněné střepy ráno)

aspoň na chvilku, ale už je tu zas

(srdce na střepy v noci)

a zasáhne ji naplno. Napadne ji, že proto jí všechny ty podrobnosti připadají tak ohromné. Je přesvědčená, že svět se vrátí zase do normální velikosti, jakmile se dostane ke klimatizaci. A jakmile si vyprostí ten otravný žmolek ze zadku.

Už to skoro skončilo, připomíná si a přesně v té chvíli – život umí být tak divný – se všechno vyšine z kolejí.

Člen kampusové ostrahy, který je v této směně starší než ostatní (po osmnácti letech Lisey zjistí jeho jméno z fotografie v queenslandských novinách, byl to kapitán S. Heffernan) pozvedne provaz tvořící zábranu na opačné straně ceremoniálního obdélníku hlíny. Lisey si na něm všimne jenom ha-rozně supr óbr huby, jak by se možná vyjádřil Scott. Její manžel a eskorta po stranách se shýbnou tak dokonale sehraným pohybem, jako by to nacvičovali.

Obecenstvo se sune k parkovišti i s hlavními protagonisty… s jednou výjimkou. Blonďák se k parkovišti nesune. Blonďák nehybně stojí na okraji ceremoniální oranice blíž k parkovišti. Několik lidí do něj vrazí a tak je nakonec nucen couvnout zpátky na spálenou neplodnou zem, kde v roce 1991 bude stát Shipmanova knihovna (tedy pokud se dá věřit slibům hlavního dodavatele). Pak vyrazí vyloženě proti proudu, rozpřáhne ruce, aby mohl odstrčit z cesty dívku nalevo a potom chlapa napravo. Stále pohybuje rty. Nejdřív si Lisey znovu pomyslí, že se tiše modlí, ale pak zaslechne přerývané drmolení – něco takového by mohl napsat špatný imitátor Jamese Joyce – a poprvé se opravdu znepokojí. Blonďákovy jaksi přízračně modré oči se upírají na jejího manžela, tam a nikam jinam, ale Lisey je jasné, že tenhle nechce diskutovat o pozůstatcích nebo skrytých náboženských podtextech ve Scottových románech. Tohle není žádný obyčejný kovboj z hlubokého vesmíru.

„Kostelní zvony zněly Andělskou ulicí,“ říká blonďák – říká Gerd Allen Cole – který, jak se ukáže, strávil větší část svého sedmnáctého roku v nákladném virginském ústavu pro duševně choré a byl propuštěn jako vyléčený a schopný normálního života. Lisey pochytí každé slovo. Protínají zesilující štěbetání davu, ten konverzační šum, jako když nůž prochází lehkým moučníkem. „Ten jadrný zvuk, jako déšť na plechové střeše! Špinavé květy, špinavé a líbezné, tak zní ty kostelní zvony v mém sklepem, jako bys nevěděl!“

Ruka, která vypadá jako samé dlouhé bledé prsty, sahá k cípům bílé košile a Lisey dokonale pochopí, co se tu děje. Dojde jí to v krátkých televizních záběrech

(George Wallace Arthur Bremmer)

z dětství. Podívá se na Scotta, ale ten mluví s Dashmielem. Dashmiel se dívá na Stefana Queenslanda, podrážděné chmury na Dashmielově obličeji říkají, že má Docela! Dost! Fotografování! Pro dnešek! Děkuji vám! Queensland se dívá dolů na svůj foťák, něco upravuje, a Anthony „Touný“ Eddington si píše poznámku do notesu. Lisey zahlédne postaršího člena ostrahy, toho v khaki uniformě s ha-rozně supr óbr hubou. Ten se dívá mezi lidi, ale zasejřeně špatným směrem. Je nemožné, aby viděla všechny ty lidi a zároveň Blonďáka, ale přesto je vidí, vidí, a dokonce si všímá, jak Scottovy rty tvoří slova myslím, že to šlo docela dobře, což je zkušební balónek, který často po podobných událostech vypouští, a pane bože, ach ježíšikriste, ach panenkomaria a Pepíku tesaři, snaží se na Scotta zakřičet a varovat ho, ale krk se jí stáhne, promění se v dírku vyschlou na troud a Lisey nedokáže vypravit ani slovo, a Blonďák škubne lemem své skvělé příliš volné bílé košile až nahoru a pod ní se objeví volné smyčky opasku a ploché holé břicho, rybí břicho, a na té bílé kůži leží pažba pistole a on ji uchopí a ona ho slyší říkat, zatímco se zprava blíží ke Scottovi: „Pokud to zavře ústa těch zvonů, bude úkol splněn. Je mi líto, tati.“

Lisey se rozběhne, spíš se o to pokusí, ale najednou má ha-rozně zabetonované nohy a kdosi se procpe před ni, urostlá studentka s vlasy svázanými širokou bílou hedvábnou stuhou s nápisem NASHVILLE natištěným modrými červeně lemovanými písmeny (vidíte, jak všechno vidí?) a Lisey ji odstrčí rukou svírající ten stříbrný rýč a studentka zakráká „Hele!“, jenomže to zní pomalu a protahovaně, jako by to Hele bylo nahrané na pětačtyřiceti otáčkách a teď se přehrávalo na třiatřiceti nebo dokonce na šestnácti. Celý svět se proměnil v rozpálený asfalt a ta urostlá studentka s NASHVILLEM ve vlasech jí celou věčnost blokuje výhled na Scotta, takže vidí jenom Dashmielovo rameno. A Tonyho Eddingtona, listujícího v tom svém pitomém notesu.

Potom studentka konečně vyklidí Liseyino zorné pole, a když se Dashmiel a její manžel znovu objeví naplno v dohledu, Lisey uvidí, že hlava toho učitele angličtiny se prudce zvedne a jeho tělo spustí červený poplach. Přihodí se to v okamžiku. Lisey vidí, co vidí Dashmiel. Ona vidí Blonďáka s pistolí (ukáže se, že je to Ladysmith ráže .22 vyrobený v Koreji a koupený v garážovém výprodeji v Jižním Nashvillu za sedmatřicet dolarů) namířenou na svého manžela, který konečně zahlédl nebezpečí a zastavil se. V Liseyině čase se to všechno děje velice, velice pomalu. Sice přímo nezahlédne vyletět kulku z ústí té dvaadvacítky – ne tak docela – ale slyší, jak Scott říká velmi klidně, přičemž se zdá, že slova protahuje víc než deset nebo patnáct vteřin: „Promluvíme si o tom, chlapče, ano?“ A potom Lisey uvidí u poniklovaného ústí pistole vykvést ohnivý střapatý žlutobílý květ. Zaslechne lupnutí – hloupé, bezvýznamné, jako když někdo dlaní bouchne pytlík od svačiny. Pak uvidí, jak Dashmiel, ten jižanský přismahlý srab, zahýbá vlevo kramli. Lisey uvidí, jak se Scott zhoupl na patách vzad. Současně vyrazil bradou vpřed. Ta kombinace je přízračná a půvabná zároveň, jako taneční pohyb. Na pravé straně jeho letního saka se otevře černá díra. „Chlapče, tohle namouduši nechceš udělat,“ pronese protahovaným tónem v Liseyině času, a Lisey dokonce i tak uslyší, jak jeho hlas s každým slovem slábne, až mluví jako zkušební pilot ve výškové komoře. Přesto si Lisey myslí, že Scott pořád ještě neví, že je postřelen. Je si tím skoro jistá. Sportovní sako se mu rozevře jako brána, když vztahuje ruku v gestu rozkazujícím přestaň, a Lisey si uvědomí současně dvě věci. Zaprvé že ta košile pod sakem rudne. Za druhé že se jí konečně podařilo se trochu rozpohybovat.

„Musím skoncovat se vším tím vyzváněním,“ říká Gerd Allen Cole dokonale zřetelně a zlobně. „Musím skoncovat se vším tím vyzváněním kvůli fréziím.“ A Lisey najednou ví, že jakmile Scott zahyne, jakmile bude po všem, Blonďák se buď zabije, nebo bude aspoň předstírat pokus. V této chvíli však teprve práci dokončuje. Práci se spisovatelem. Blonďák mírně stočí zápěstí, takže kouřící hlaveň Ladysmith ráže .22 namíří na levou stranu Scottova hrudníku. V Liseyině čase je ten pohyb pomalý a ladný. Plíce už vyřídil, teď se postará o srdce. Lisey ví, že to nesmí dopustit. Jestli má její manžel mít vůbec nějakou šanci, tak se tomu smrtelně nebezpečnému bláznovi nesmí dovolit, aby do něj nasázel další olovo.

Jako by jí odporoval, pronese Gerd Allen Cole: „Nikdy to neskončí, dokud nepadneš. Ty jsi zodpovědný za všechna ta opakování, starý brachu. Ty jsi peklo, ty jsi opice, a teď jsi moje opice!“

Tímhle proslovem se dostane zatím nejblíž k rozumnému projevu, a zatímco řeční, Lisey má právě čas nejdřív stříbrný rýček otočit – tělo si umí poradit a ruce už našly správný úchop na konci metrové násady – a pak se jím rozmáchnout. Přesto je to těsné. Kdyby to byl koňský dostih, na oznamovací tabuli by se nepochybně objevil nápis PONECHTE SI TIKETY ČEKEJTE NA CÍLOVOU FOTOGRAFII. Ale když jde o závod mezi člověkem s pistolí a ženou s rýčem, žádnou fotku nepotřebujete. Ve zpomaleném čase Lisey sama vidí, jak stříbrná čepel udeří do pistole a otočí ji nahoru právě v okamžiku, kdy znovu vykvete ten ohnivý květ (tentokrát z něj vidí jenom kousek, protože ústí je úplně schované za rýčem). Vidí, jak ostří ceremoniálního rýčku dál letí vpřed a nahoru, zatímco druhá kulka neškodně vletí do rozpáleného srpnového nebe. Uvidí, jak pistole letí vzduchem, a má čas si pomyslet To jsem tě zasejřila! Tahle fakticky sedla! A vzápětí se rýč setká s blonďákovým obličejem. Má na něm ještě ruku (tři z dlouhých štíhlých prstů budou zlomené), ale stříbrný list rýče přesto naplno dopadne a zlomí Coleovi nos, rozbije pravou lícní kost a očnici vytřeštěného pravého oka a současně roztříští devět zubů. Ani mafiánský zabiják s boxerem v pěsti by to nesvedl líp.

A potom – stále zpomaleně, stále v Liseyině čase – se prvky Queenslandovy vítězné fotografie začnou skládat do sebe.

Kapitán S. Heffernan uviděl, co se děje jenom vteřinu nebo dvě po Lisey, ale také se musí vypořádat s čumily – v jeho případě poďobaným tlusťochem v pytlovitých bermudách a tričku s obrázkem rozesmátého Scotta Landona. Kapitán Heffernan smete mládence stranou svalnatým ramenem.

To už Blonďák padá k zemi (a vypadává ze záběru) s omámeným výrazem v jednom oku a s krví tryskající z druhého. Krev mu stříká taky z otvoru, který mu možná někdy v budoucnu opět bude sloužit jako ústa. Heffernanovi skutečný zásah naprosto unikl.

Roger Dashmiel, který si možná vzpomněl, že je hlavním ceremoniářem a nikoli přerostlým starým králíkem, se znovu otočí k Eddingtonovi, svému chráněnci, a Landonovi, svému problematickému čestnému hostu, právě včas, aby zaujal své místo na chystaném snímku coby civící, trochu rozmazaný obličej v pozadí.

Scott Landon v šoku zatím odkráčí z vítězného snímku kamsi pryč. Kráčí, jako by si nevšímal vedra, rázuje přímo k parkovišti u Nelsonovy síně, kde sídlí katedra angličtiny a je milosrdně klimatizovaná. Kráčí překvapivě rychle, aspoň zpočátku, a pořádná část zástupu se pohne s ním, protože si většinou neuvědomují, že se něco přihodilo. Lisey to rozzuří, ale nijak nepřekvapí. Koneckonců, kolik z nich vidělo Blonďáka s tou zasejřenou pistolkou v ruce? Kolik z nich poznalo, že ty rány nejsou praskající pytlíky, ale výstřely? Díra ve Scottově saku by mohla být šmouha od hlíny po povinném rytí a ta krev, co mu promáčela košili, je pro okolní svět zatím neviditelná. Sice vydává při každém nádechu divný hvízdavý zvuk, ale kolik z nich ho slyší? Ne, oni se dívají na ni – aspoň někteří – na tu bláznivou slepici, která se právě nepochopitelně rozmáchla a vzala jakéhosi chlápka do obličeje ceremoniálním stříbrným rýčem. Hodně z nich se vyloženě culí, jako by byli přesvědčení, že to všechno patří k představení, které se tu pořádá jim pro radost, Cirkus na kolečkách Scotta Landona. Ať jdou do prdele, a ať jde do prdele i Dashmiel, a ať jde do prdele ten zpožděný a špatně placený kampusový policajt s ha-rozně supr óbr hubou. Ji teď zajímá jenom Scott. Odhodí rýč ne tak docela naslepo doprava a Eddington, ten jejich Boswell k pronajmutí, ho popadne. Jinak by jím dostal přes nos. Potom, pořád tím strašlivým zpomaleným pohybem, se Lisey rozběhne za manželem, jehož ráznost vyprchá, jakmile se ocitne v žárovišti parkoviště. Tony Eddington za ní šilhá po stříbrném rýči, jako by to mohl být dělostřelecký granát, detektor záření nebo ostatek nějaké skvělé vyhynulé rasy, a už k němu přichází kapitán S. Heffernan s chybnou domněnkou, kdo je tu dnes hrdina. Lisey si tuhle část neuvědomuje, neví o ní nic, dokud po osmnácti letech neuvidí Queenslandovu fotografii, a nezajímala by ji ani zbla, i kdyby to věděla. Všechnu pozornost upírá na svého manžela, který na parkovišti právě klesl na ruce a kolena. Pokusí se vzepřít svému zpomalenému času a rozběhnout se rychleji. A právě v té chvíli Queensland cvakne tu fotku a zachytí jen půlku jednoho střevíce na pravém okraji záběru, ale on si toho není vědom a neuvědomí si to vůbec nikdy.

Nositel Pulitzerovy ceny, enfant terrible, který publikoval první román v jarém věku dvaadvaceti let, padá k zemi. Scott Landon padl jako podťatý, jak se říká.

Lisey vyvine heroické úsilí, aby se vymanila z toho času, který se k nepříčetnosti táhne a v němž jaksi uvízla. Musí se vyprostit, protože jestli se k němu nedostane dřív, než ho dav obklopí a tím pádem ji odřízne, nejspíš ho ti lidé svou starostlivostí zabijí. Láskou ho zadusí.

– Jeeeeeee zraaaněěěnýýýý, zakřičí kdosi.

Lisey zakřičí v duchu sama na sebe

(sedlej koně OKAMŽITĚ SI SEDLEJ KONĚ)

a to konečně zabere. Lepidlo, ve kterém byla naložená, se vypařilo. Lisey se najednou rázně dere vpřed. Svět je plný hluku a vedra a potu a strkajících se těl. Žehná jejich bodavé realitě i ve chvíli, kdy se levou rukou popadne za levou půlku, zatáhne a konečně vyškubne to zatracené prádlo ze svého zatraceného zadku, tak, aspoň jedna věc je v tom pitomém zkaženém dni napravena.

Hrozí, že jí zužující se stezku ke Scottovi zablokuje studentka v korzetu s ramínky svázanými na ramenou do mohutných plandavých mašlí, ale Lisey se pod ní sehne a dopadne na rozpálenou dlažbu. Odřeniny a puchýře na kolenou si uvědomí až mnohem později – vlastně až v nemocnici, kde si jich všimne laskavý ošetřovatel a omyje je jakýmsi roztokem tak chladivým a utišujícím, že se rozpláče úlevou. Ale to až později. Teď je tu jen ona a Scott, na okraji toho rozpáleného parkoviště, na tom strašném, černožlutém tanečním parketu, na kterém je určitě nejmíň padesát, možná i šedesát stupňů. Mozek se jí snaží vnutit obrázek vajíčka smažícího se žloutkem nahoru na mamčině staré litinové pánvi, ale Lisey tu představu vytěsní.

Scott se na ni dívá.

Strnule civí nahoru a tvář už má voskově bledou až na šedočerné šmouhy tvořící se pod oříškově hnědýma očima a tučný čůrek krve, který mu začal vytékat z pravého koutku úst a pak dolů po čelisti. „Lisey!“ Slabý, sípavý hlas z výškové komory. „Ten chlap mě fakt střelil?“

„Nepokoušej se mluvit.“ Položí mu ruku na hrudník. Jeho košile, ach panebože, je krví přímo prosáklá, a ona cítí, že pod košilí mu srdce uhání hrozně rychle a hrozně lehce. Není to tlukot srdce lidské bytosti, ale nějakého ptáka. Holubí puls, pomyslí si a v té chvíli na ni padne to děvče s plandavými mašlemi na ramenou. Přistála by na Scottovi, ale Lisey ho instinktivně zaštítí a zády zachytí většinu dívčiny váhy („Hej! Sakra! KURVA!“ vykřikne dívka polekaně). Cítí tu tíhu jenom vteřinu, a pak zmizí. Lisey vidí, jak dívka vyrazí rukama vpřed, aby zastavila pád – ach, ty božské reflexy mládí, pomyslí si, jako by sama byla stařenka a nikoli jednatřicetiletá žena – a dívce se to podaří, jenom vzápětí vyjekne „au, au, AU!“ protože jí asfalt popálí kůži.

„Lisey,“ šeptá Scott; kristepane, jak strašně mu hvízdá dech, jako meluzína v komíně.

„Kdo mě strčil?“ vyptává se dívka s mašlemi na ramenou. Dřepí, vlasy z uvolněného ohonu jí visí do očí, pláče leknutím, bolestí a ponížením.

Lisey se skloní blíž ke Scottovi. Horko, které z něj sálá, ji vyděsí a zaplaví neuvěřitelnou lítostí. On se v tom vedru vyloženě třese. Neohrabaně, za pomoci jenom jedné paže, si stáhne sako. „Ano, postřelil tě. Takže zůstaň v klidu a nepokoušej se…“

„Je mi hrozné horko.“ Přesto se roztřese jako osika. Co přijde dál, křeče? Oříškově hnědé oči upírá do jejích modrých. Krev mu vytéká z koutku úst. Cítí její pach. Dokonce i límec košile už mu rudne. Tady mu už hojivý čaj nepomůže, pomyslí si Lisey, ale ani pořádně neví, o čem to přemýšlí. Tentokrát je té krve moc. Zasejřeně moc. „Je mi tak horko, Lisey, prosím tě, přines mi led.“

„Přinesu,“ odpoví a podloží mu hlavu svým sakem. „Přinesu, Scotte.“ Díky bohu, že má na sobě to sportovní sako, pomyslí si a pak dostane nápad. Popadne dřepící a plačící dívku za paži. „Jak se jmenujete?“

Dívka na ni zírá, jako by se zbláznila, ale odpoví. „Líza Lemková.“

Další Líza, svět je malý, pomyslí si Lisey, ale nahlas to nevysloví. Naopak řekne: „Mého manžela postřelili, Lízo. Můžete zaběhnout tamhle do…“ Nemůže si vzpomenout na jméno budovy, jenom na její funkci. „… na katedru angličtiny a zavolat sanitku? Vytočte 911…“

„Paní? Paní Landonová?“ To je kampusový strážný s tou ha-rozně supr óbr hubou, prodírá se mezi lidmi za vydatné pomoci masitých loktů. Dřepne si vedle ní a zapraská mu v kolenou. Hlasitěji než blonďákova pistole, pomyslí si Lisey. Muž drží v ruce vysílačku. Mluví pomalu a pečlivě, jako s vystrašeným dítětem. „Zavolal jsem na kampusovou ošetřovnu, paní Landonová. Už sem jedou se svou sanitkou, která odveze vašeho manžela do nashvillské veteránské nemocnice. Rozumíte mi?“

Rozumí a její vděčnost (podle Liseyina názoru si ten policajt vydělával o hezkých pár dolarů míň, než si zasloužil) je skoro stejně hluboká jako lítost, kterou cítí nad manželem, jenž leží na dlažbě tetelící se vedrem a klepe se jako nemocný pes. Lisey přikývne, utře si první slzu z mnoha, které se objeví, než dostane Scotta zpátky do Maine – žádným letadlem společnosti Delta, ale soukromým tryskáčem a se soukromou ošetřovatelkou na palubě, přičemž je na sportovním letišti v Portlandu bude čekat další sanitka a další soukromá ošetřovatelka. Teď se otáčí k té Lemkové: „Celý hoří – není tu led, drahoušku? Nenapadá vás, kde by se tady dal sehnat led? Kdekoliv?“

Nijak nedoufá v kladnou odpověď a proto užasne, když Líza Lemková okamžitě přikývne. „Kousek tamhle je bufet s automatem na kolu.“ Ukáže směrem k Nelsonově síni, na kterou Lisey nevidí. Výhled jí zakrývá les holých nohou, některé jsou chlupaté, jiné hladké, některé opálené, jiné spálené. Uvědomuje si, že jsou dokonale obemknutí, že pečuje o svého padlého manžela ve škvíře ve tvaru velké vitamínové pilule nebo kapsle proti rýmě, a pocítí záchvěv strachu z davu. Označuje se výrazem agorafobie? Scott by věděl.

„Jestli mu můžete přinést trochu ledu, budete laskavá,“ říká Lisey. „Pospěšte si.“ Otočí se ke kampusovému strážnému, který zřejmě měří Scottovi puls – podle Lisey je to naprosto zbytečná činnost. V téhle chvíli se dá poznat jedině, jestli je mrtvý nebo živý. „Mohl byste je kousek odstrčit?“ zeptá se ho. Skoro prosí. „Je takové vedro, a…“

Než stačí domluvit, muž vyskočí jako čertík z krabičky a už haleká: „Ustupte! Nechte to děvče projít! Uvolněte cestu a nechte to děvče projít! Ať pan Landon může dýchat, lidičky, co vy na to?“

Zástup se pošoupne zpět… velmi neochotně, jak se Lisey zdá. Asi nechtějí přijít ani o kapku krve.

Vedro sálá z dlažby. Trochu čekala, že si na ně zvykne, jako si člověk zvykne na horkou sprchu, ale nestalo se to. Napíná uši, jestli zaslechne houkat sanitku, ale neslyší nic. Něco však přece. Slyší Scotta, který říká její jméno. Spíš jen krákorá. Současně se zachytí po straně jejího propoceného korzetu, který má Lisey na sobě (podprsenka se vyrýsuje proti hedvábí ostře jako napuchlé tetování). Pohlédne dolů a to, co vidí, se jí vůbec nelíbí. Scott se usmívá. Krev pokryla jeho rty sytou červení, shora dolů a zleva doprava, a ten úsměv skutečně vypadá spíš jako škleb klauna. Nikdo nemá rád klauna o půlnoci, pomyslí si Lisey a uvažuje, z čeho zrovna tahle věta pochází. Teprve v jistém okamžiku dlouhé a většinou bezesné noci, která ji čeká, kdy bude poslouchat štěkot snad všech nashvillských psů pod horkým srpnovým měsícem, teprve tehdy si vzpomene, že to byl epigram ze Scottova třetího románu, jediného, který nesnášela jak ona, tak kritici, ale z něhož zbohatli. Hladoví ďábli.

Scott ji dál tahá za hnědé plátěné tílko, oči má pořád tak třpytivé a horečné v těch černajících důlcích. Chce něco říct a Lisey – nerada – se skloní, aby si to poslechla. Nadechuje se jenom po troškách, polovičními hlty. Je to hlučný, děsivý proces. Pach krve je takhle zblízka ještě silnější. Ohavný. Hodně minerální.

To je smrt. Pach smrti.

Jako by to Scott stvrzoval, řekne: „Je hodně blízko, miláčku. Nevidím ho, ale…“ Další dlouhý, chrčivý nádech. „Slyším, jak se krmí. A mručí.“ Usmívá se tím krvavě klaunským úsměvem, když to říká.

„Scotte, já nevím, o čem mluvíš…“

V ruce, která ji tahá za tílko, přece jenom zbyla trocha síly. Štípne ji do boku, a pořádně – když si mnohem později, v motelovém pokoji, tílko sundá, uvidí modřinu, jako milostný kousanec.

„Ty…“ Chrčivý nádech. „Víš…“ Další chrčivý nádech, hlubší. A stále s úsměvem, jako by sdíleli nějaké hrozné tajemství. Purpurové tajemství, barvy podlitin. Barvy jistých květin, které rostou na jistém

(ticho, Lisey, ach mlč)

ano, na jistém svahu. „Ty… víš… tak… neurážej… moji… inteligenci.“ Další sípavý, chrčivý nádech. „Ani svoji.“

A Lisey tuší, že něco opravdu ví. O dlouhánovi, jak mu Scott říká. Neboli tvorovi s nekonečným grošovaným bokem. Jednou si chtěla vyhledat grošovaný ve slovníku, ale zapomněla – zapomínání je dovednost, kterou pilně pilovala celé ty roky, co byli se Scottem spolu. Ale ví, o čem teď mluví, ano.

Pustí ji, nebo ji možná prostě nedokáže udržet. Lisey se trochu odtáhne – ne daleko. Jeho oči ji pozorují z hlubokých a černajících důlků. Jsou zářivé jako vždy, ale ona vidí, že jsou také plné hrůzy a (což ji vyděsí nejvíc) jakéhosi zvráceného, nevysvětlitelného veselí. Pořád potichu – možná aby ho slyšela jen ona, možná protože to líp nesvede – jí Scott řekne: „Poslouchej, milá Lisey. Já poznám, jak to zní, když se rozhlíží.“

„Scotte, ne – musíš přestat.“

Nevěnuje jí pozornost. Znovu chrčivě nabere dech, našpulí mokré červené rty do sevřeného O a vydá tichý, neuvěřitelně ohavný prskavý zvuk. Spolu s ním vyjde ze sevřeného hrdla jemná sprška krve, která se rozplyne v rozpáleném vzduchu. Jakási dívka to uvidí a zaječí. Tentokrát dav nepotřebuje, aby je kampusový strážný žádal o prostor, lidi couvnou sami a nechají Lisey, Scottovi a kapitánu Heffernanovi aspoň metr dvacet na všech stranách.

Ten zvuk – panebože, opravdu to připomíná jakési mručení – naštěstí netrvá dlouho. Scott se rozkašle, hrudník se mu těžce zvedá, z rány tryská další krev rytmickými pulsy, a pak jí jedním prstem pokývne, aby se znovu sklonila. Poslechne, opře se o připalující se dlaně. Donutí ji k tomu jeho zanořující se oči i ten smrtonosný úsměv.

Pootočí hlavu, vyplivne na rozpálený asfalt sraženou krev, pak se otočí znovu k ní. „Mohl bych… ho tak přivolat,“ zašeptá. „Přišel by. Zbavila by ses… mého… nekonečného… žvanění.“

Lisey chápe, že to myslí vážně, a na okamžik (určitě za to může ten mocný pohled) uvěří, že je to pravda. Znovu udělá ten zvuk, jen trochu hlasitější, a dlouhán v jakémsi jiném světě, pán bezesných nocí, otočí svou odpornou hlavu s nekonečně hladovou tlamou. Za chvilku se v tomto světě Scott Landon na té dlažbě prostě otřese a zemře. Úmrtní list bude tvrdit něco rozumného, ale ona bude vědět svoje: jeho temný průvodce ho konečně uviděl, přišel si pro něj a zaživa ho sežral.

Tak tedy přichází to, o čem nikdy později nebudou mluvit, s nikým, ani mezi sebou. Je to příliš hrozné. Každé manželství má dvě srdce, jedno plné světla, druhé plné tmy. Tohle je to temné srdce, tohle šílené opravdové tajemství. Skloní se k němu na tom rozpáleném asfaltu, je si jistá, že umírá, přesto je odhodlaná vydržet s ním, dokud bude moci. Pokud bude muset Lisey s dlouhánem bojovat – byť jenom nehty, jestli to bude nutné – nebude váhat.

„Tak co… Lisey?“ Usmívá se tím odpudivým, vědoucím, strašným úsměvem. „Co… na… to… říkáš?“

Skloní se ještě blíž. Do toho tetelivého pachu krve a potu. Skloní se tak nízko, že ucítí i poslední závany šampónu, kterým se ráno drhl, a pěny, se kterou se holil. Sklání se tak hluboko, až se rty dotkne jeho ucha. Zašeptá: „Mlč, Scotte. Aspoň jednou v životě mlč.“

Když se na něj znovu podívá, má jiné oči. Ten pronikavý pohled zmizel. Ztrácí vědomí, ale možná je to v pořádku, protože vypadá znovu normální. „Lisey…?“

Stále šeptá. Dívá se mu přímo do očí. „Nech tu zasejřenou potvoru na pokoji, a odejde.“ Vzápětí málem dodá: Zbytek téhle šlamastyky vyřídíš později, ale ta představa je nesmyslná – nějakou dobu se Scott může nejvýš snažit neumřít. Proto Lisey řekne: „Už ten zvuk nikdy neopakuj.“

On si olízne rty. Ona uvidí na jeho jazyku krev a obrátí se jí žaludek, ale stejně se od něj neodtáhne. Je odhodlaná tak zůstat, dokud ho neodveze sanitka, nebo dokud přímo tady na tom horkém asfaltu, sto metrů od svého posledního triumfu, nepřestane dýchat. Pokud vydrží i to druhé, nejspíš pak vydrží cokoliv.

„Je takové vedro,“ mumlá Scott. „Strašně rád bych cucal kostku ledu…“

„Za chvilku,“ utěšuje ho Lisey, i když neví, jestli neslibuje naplano, ale nezajímají to. „Už jsem pro něj poslala.“ Konečně zaslechne vytí sanitky, které se k nim blíží. Aspoň něco.

A potom se stane skoro zázrak. To děvče s mašlemi na ramenou a čerstvými odřeninami na dlaních se protlačí davem dopředu. Funí jako člověk, který právě doběhl závod, a po tvářích a krku jí teče pot, ale v rukou drží dva velké voskované papírové kelímky. „Rozlila jsem půlku tý zasraný coly, než jsem se k vám prodrala,“ vrhne krátký, zlověstný pohled přes rameno na lidi, „ale mám aspoň led. Led je sko…“ Potom obrátí oči v sloup, až je vidět skoro jenom bělmo, a padne dozadu, nohy v teniskách má jako z gumy. Kampusový policista – ach, bůh mu žehnej plnými hrstmi i s tou jeho ha-rozně supr óbr hubou – ji popadne, ustálí a jeden kelímek vezme. Podá ho Lisey a zbývající kelímek donutí vypít druhou Lízu. Lisey Landonová si jich nevšímá. Později, až si to vše bude v duchu znovu přehrávat, trochu užasne nad svým soustředěním. Teď si však jenom pomyslí: Jenom ať na mě znovu nespadne, jestli omdlí, přátelský policisto, a otočí se znovu ke Scottovi.

Ten se třese čím dál víc a oči ztrácejí lesk, upřený pohled povoluje. A přesto se ještě pokusí. „Lisey… takové vedro… led…“

„Mám ho, Scotte. Budeš teď tak hodný a pro jednou zavřeš tu užvaněnou hubu?“

„Jeden čehý, druhý hot,“ zachraptí a pak udělá, co se po něm chce. Možná mu došla slova, což by se Scottu Landonovi stalo poprvé.

Lisey zaboří ruku hluboko do kelímku, takže hladina koly stoupne až k okraji a přelije se. Ten chlad je šokující a nepopsatelně skvělý. Sevře pořádnou hrst ledových úlomků a napadne ji, jaká je to ironie: kdykoli se se Scottem zastaví na nějakém odpočívadle u silnice a ona použije automat, který vydává kelímky s limonádou místo plechovek nebo lahví, pokaždé zmáčkne tlačítko BEZ LEDU a cítí se náramně spravedlivě – ať zlé sodovkárny šidí jiné lidi a čepují jim půlku kelímku limonády a zbytek dorovnají ledem, ale nikoli holčičku Lízu od Davea Debushera. Jak to taťulda říkal? Nespadl jsem z višně včera! A ona teď lituje, že nemá víc ledu a míň koly… nemyslí si ovšem, že by to bylo rozhodující. Ale tentokrát se bude divit.

„Scotte, tu máš. Led.“

Oči už má skoro zavřené, ale ústa otevře, a když mu rty nejdřív potře hrstí ledu a pak jeden rozpouštějící se úlomek spustí na zakrvácený jazyk, třas náhle, ustane. Bože, jakoby kouzlem. Povzbudí ji to a potře mu mrznoucí, mokrou rukou nejdřív pravou tvář, pak levou, a potom čelo, kde mu kapky vody zbarvené kolou stékají do obočí a pak po stranách nosu.

„Ach, Lisey, to je nebeské.“ I když pořád chrčí, hlas mu zní normálněji… je víc tady. Sanitka zastavila u levého okraje zástupu, kvílení houkačky odumřelo a za několik vteřin Lisey uslyší, jak netrpělivý mužský hlas křičí: „Zdravotníci! Nechte nás projít! Zdravotníci, no tak, lidi, pusťte nás, abychom mohli dělat svou práci, no tak!“

Dashmiel, ten jižanský křupan, si vybere právě tuto chvíli, aby promluvil Lisey do ucha. Starostlivost v jeho hlase, ve srovnání s rychlostí, s jakou původně vzal do zaječích, ji málem donutí zaskřípat zuby. „Jak je mu, drahoušku?“

Neohlédne se, jen odpoví: „Snaží se žít.“

7„Snaží se žít,“ zamumlala a přejela dlaní přes lesklou stránku Revue Univerzity Tennessee Nashville. Přes obrázek Scotta s chodidlem opřeným o ten praštěný stříbrný rýček. Zaklapne prudce knížku a hodí ji na zaprášený hřbet knižního hada. Svou chuť na fotografie – na vzpomínky – pro dnešek uspokojila víc než vydatně. Za pravým okem jí začalo ohavně tepat. Chtěla si na to něco vzít, ne ten slaboučký tylenol, ale to, co její zesnulý manžel nazýval perlíky. Pár jeho excedrinů by to mohlo spravit, pokud nejsou příliš dlouho prošlé. Potom klidná chvilka u nich v ložnici, dokud počínající bolest nepřestane. Možná by si mohla i zdřímnout.

Pořád si myslím, že je to naše ložnice, dumala cestou ke schodům, které vedly dolů do stodoly, která už vůbec nebyla stodolou, ale jen řadou skladovacích kójí… i když se tu pořád vznášela vůně sena, provazů a motorové nafty, ten starý líbezně vytrvalý farmářský pach. Pořád je naše, dokonce i po dvou letech.

No a co? Co má být?

Pokrčila rameny. „Asi nic.“

Trochu ji vylekalo, jak huhňavě, přiopile ta slova znějí. Nejspíš ji všechno to živé vzpomínání vyčerpalo. Všechen ten oživený stres. Mělo to aspoň jednu výhodu: žádná jiná Scottova fotka v břiše knižního hada nemohla vyvolat tak dramatické vzpomínky, postřelili ho jenom jednou a žádná ze škol by mu neposílala fotky jeho ot –

(ticho o tom pomlč)

„Správně,“ souhlasila, i když pořádně netušila, o čem málem

(Skoťáku, milej Skútře)

přemýšlela, a sešla ze schodů. Hlavu měla svěšenou a cítila se celá upocená, jako člověk, který se málem stal obětí nehody. „Drž klapačku, to by stačilo.“

A v tu chvíli se za zavřenými dřevěnými dveřmi po pravé straně rozezvonil telefon, jako by ho její hlas spustil. Lisey se zastavila v hlavní chodbě v přízemí stodoly. Kdysi se ty dveře otevíraly ke stájím dost velkým pro tři koně. Teď na dveřích stálo jen VYSOKÉ NAPĚTÍ! Tak si Lisey představovala vtip. Měla v úmyslu umístit tam malou kancelář, kde by mohla zpracovávat účetnictví a platit měsíční faktury (měli – a Lisey stále měla – finančního poradce na plný úvazek, ale ten seděl v New Yorku a nedalo se čekat, že se postará i o takové prkotiny jako účet za měsíční nákupy v hilltopském konzumu). Dostala se tak daleko, že tam nastěhovala stůl, telefon, fax a několik kartoték… a potom Scott umřel. Vstoupila tam vůbec od té doby? Jednou, vzpomněla si. Letos časně zjara. Koncem března, na zemi stále místy ležely zbytky zašedlého sněhu, sem zašla s cílem pouze vymazat záznamník připojený k telefonu. V okénku přístroje byla číslice 21. Vzkazy jedna až sedmnáct, devatenáct a jedenadvacet byly od onoho druhu prodavačů, kterým Scott říkal „telefonní vši“. Osmnáctý (Lisey to vůbec nepřekvapilo) byl od Amandy. „Jenom jsem chtěla vědět, jestli jsi ten zatracený krám vůbec někdy zvedla,“ zabručela. „Tohle číslo jsi dala mně, Darle a Cantě, než umřel Scott.“ Pauza. „Asi jo.“ Pauza. „Myslím jako žes někdy ten telefon zvedla.“ Pauza. Potom spěšně: „Ale mezi vzkazem a blípnutím byla strašně dlouhá mezera, šmarjá, musíš tam mít spoustu vzkazů, Lisey, měla bys ses na ten krám přece jenom občas mrknout, co kdyby ti někdo chtěl darovat sadu míšeňského porcelánu nebo tak něco.“ Pauza. „No… tak ahoj.“

Teď stála před zavřenými dveřmi do kanceláře a cítila bolestné tepání za pravým okem synchronizované s tepem srdce a poslouchala, jak telefon zvoní potřetí, a ještě počtvrté. V půlce pátého zazvonění to cvaklo a pak se ozval její hlas, který neznámému volajícímu povídal, že se dovolal na 727-5932. Žádný prázdný slib, že se ozve, ani pobídka k zanechání vzkazu, jakmile zazní znamení, kterému Amanda říkala blípnutí. K čemu by to vlastně bylo? Kdo by volal sem, aby mluvil s ní? Když je Scott mrtvý, zdejší pohonná jednotka zmizela. Doopravdy tu zbývala jenom malá Lisey Debusherová z Lisbon Falls, nyní vdova Landonová. Maličká Lisey bydlela v příliš velkém domě a psala seznamy nákupů, žádné romány.

Mezera mezi vzkazem a pípnutím byla tak dlouhá, až ji napadlo, že pásek pro odpovědi musí být plný. A i kdyby nebyl, volajícího by to přestalo bavit a zavěsil by, a ona přes zavřené dveře do kanceláře uslyší jenom ten nejprotivnější hlas nahraný v telefonu, tu ženskou, která vám řekne (vynadá vám): „Pokud chcete telefonovat… laskavě zavěste a vytočte si spojovatelku!“ Už nedodala dopihele nebo hlavo skopová, ale Lisey vždycky cítila to, čemu by Scott řekl „podtext“.

Místo toho však uslyšela mužský hlas, který pronesl tři slova. Nebylo důvodu, proč by ji z nich mělo zamrazit, ale stalo se. „Zkusím to znovu.“

Cvaklo to.

Pak se rozhostilo ticho.

Tahle přítomnost je mnohem hezčí, pomyslí si, ale ví, že taková není minulost ani přítomnost, je to prostě sen. Ležela na velké manželské posteli v

(naší naší naší naší naší)

ložnici pod pomalu se otáčejícím větrákem. Usnula bez ohledu na sto třicet miligramů kofeinu ve dvou excedrinech (expirační lhůta: ŘÍJEN 07), které si vzala z ubývajících zásob Scottových léků v lékárničce. Pokud by o tom pochybovala, stačilo se jí podívat, kde je – na jednotce intenzivní péče v druhém patře nashvillské Veteránské nemocnice – a na svůj jedinečný dopravní prostředek: opět se přesunovala na velkém kusu pytloviny s natištěnými slovy PILLBURSKÁ VÝBĚROVÁ MOUKA. Sedí na tom domáckém kouzelném koberci s pažemi majestátně složenými pod prsy a pohled na růžky plátna ji opět blaží, protože jsou na nich uzly jako na kapesníku. Vznáší se tak těsně u stropu, že když PILLBURSKÁ VÝBĚROVÁ MOUKA vklouzne pod jeden pomalu se otáčející stropní větrák (ve snu vypadají přesně jako ten u nich v ložnici), musí si lehnout na břicho, aby ji čepele nezasáhly a nerozsekaly. Nalakované dřevěné listy ševelí šúúp, šúúp, šúúp, jak se pomalu a jaksi vznešeně otáčejí. Pod sebou vidí přicházet a odcházet sestřičky ve vrzavých střevících. Některé mají barevné pláště, které se časem stanou pro tuto profesi charakteristické, ale většina jich pořád má bílé oblečení, bílé kalhoty a čepečky, které Lisey vždycky připomínaly vycpané holubice. U pítka se baví dva lékaři – předpokládá, že to jsou lékaři, i když jeden z nich nevypadá dost starý ani na to, aby se holil. Okachlíkované zdi jsou chladně zelené. Zdá se, že vedro panující venku tu nemá šanci. Domnívá se, že je tu kromě větráků také klimatizace, ale tu neslyší.

Ve snu samozřejmě ne, řekne si, a to se zdá jako rozumné vysvětlení. Vpředu je pokoj 319, kam uložili Scotta, aby se zotavil po vynětí projektilu. Lisey se dostane ke dveřím bez potíží, ale zjistí, že je příliš vysoko, než aby jimi proplula. A ona chce dovnitř. Vůbec se nedostala k tomu, aby mu pověděla, že zbytek téhle šlamastyky vyřídí později, ale bylo to vůbec zapotřebí? Scott Landon přece nespadl z višně teprv včera. Připadá jí, že hlavní je zjistit, jak zní správné kouzelné slůvko, aby se létající koberec jménem pillsburská výběrová snesl o kousek níž.

Dojde jí to. Není to slovo, který chce slyšet vycházet z vlastních úst (je to slovo jednoho Blonďáka), ale účel světí prostředky – jak říkal taky taťulda – takže…

„Frézie,“ pronese Lisey a vybledlé plátno se zauzlovanými rohy poslušně klesne ze svého pozorovacího bodu pod nemocničním stropem o metr níž. Nahlédne do otevřených dveří a uvidí Scotta, teď už je asi pět hodin po operaci, leží na úzkém, ale překvapivě pěkném lůžku s půvabně ohýbaným čelem a nohami. Monitory, které zní jako záznamníky, pípají a pískají. Na tyčce mezi ním a zdí visí dva pytlíky s čímsi čirým. Vypadá, že spí. Naproti lůžku sedí Lisey ve verzi z roku 1988, na židli s rovným opěradlem a s manželovou dlaní v ruce. V druhé ruce drží Lisey ve verzi z roku 1988 brožovaný román, který si přivezla do Tennessee – rozhodně nečekala, že z něj učte takový kus. Scott čte autory jako Borgese, Pynchona, Tylera a Atwoodovou. Lisey čten Maeve Binchyovou, Collen McCulloughovou, Jean Auelovou (i když chlípní jeskynní lidé paní Auelové ji už pomalu přestávají bavit), Joyce Carol Oatesovou a poslední dobou Shirley Conranovou. V pokoji číslo 319 má Divošky, nejnovější román posledně jmenované autorky, a moc se jí líbí. Došla k místu, kdy se ženy ztracené v džungli naučí používat podprsenku jako prak. Ať žije lycra. Lisey neví, jestli jsou americké romantické čtenářky připravené na takovou pecku od paní Conranové, ale osobně si myslí, že je to statečné a svým způsobem krásné. Copak statečnost není vždycky jaksi krásná?

Zbytky denního světla proudí oknem do pokoje jako červená a zlatá záplava. Vypadá zlověstně a líbezně. Lisey ve verzi z roku 1988 je jako vyždímaná: citově, tělesně a z toho, že je na jihu. Napadne ji, že jestli ji ještě jeden člověk osloví helejte, začne ječet. Dobrá zpráva? Nemyslí, že tu bude muset trčet tak dlouho, jak si myslí oni, protože… no… ze zkušenosti ví, že Scott se uzdravuje rychle, to se mu musí nechat.

Brzy se vrátí do motelu a pokusí se najmout stejný pokoj, kde už dneska byli (Scott skoro vždycky najímá takové nory, i když je to špeluňka, které říká „rychle tam a hned ven“.) Má pocit, že se jí to nepodaří – lidi s vámi jednají hodně jinak, když vás doprovází muž, ať už slavný nebo ne – ale motel je šikovně blízko u nemocnice i vysoké školy, a pokud se jí tam podaří sehnat jakoukoli místnost, vyperdne se na kvalitu. Doktor Sattherwaite, Scottův ošetřující lékař, jí slíbil, že se dnes večer a dalších pár dnů bude moci vyhnout reportérům tím, že ji pustí ven zadním východem. Paní McKinneyová v recepci jí prý zavolá taxík, který počká u nákladové rampy kavárny, „jakmile jí dá jasný signál“. Byla by to už udělala, jenže Scott byl v poslední hodině neklidný. Sattherwaite tvrdil, že bude mimo sebe aspoň do půlnoci, ale Sattherwaite nezná Scotta jako ona, a Lisey nijak nepřekvapí, když se začne na krátké chvilky probírat, sotva se přiblíží západ slunce. Dvakrát ji poznal, dvakrát se jí zeptal, co se stalo, a ona mu dvakrát odpověděla, že ho postřelil duševně narušený člověk. Podruhé řekl: „Zdravím zasejřenýho Stříbrňáka“, než znovu zavřel oči, a to ji vyloženě rozesmálo. Teď chce, aby se ještě jednou probral, aby mu mohla říct, že se nevrátí do Maine ale jenom do motelu, a že za ním hned ráno přijde.

To všechno Lisey ve verzi z roku 2006 ví. Vzpomínky. Intuice. Všechno možné. Usazená na kouzelném koberci PILLBURSKÁ VÝBĚROVÁ si pomyslí: Otevře oči. Podívá se na mě. Řekne: „Ztratil jsem se ve tmě a tys mě našla. Bylo mi horko – hrozné horko – a tys mi dala led.“

Ale opravdu to řekl? Opravdu se to stalo? Nebo to bylo až později? A jestli Lisey něco tají – tají to sama před sebou – proč to tají?

Scott na lůžku zalitý červeným světlem otevře oči. Podívá se na manželku, která čte knížku. Dech mu už nechrčí, ale stejně zasípá, když se nadýchne co nejhlouběji a napůl zašeptá, napůl zachraptí její jméno. Lisey ve verzi z roku 1988 knížku odloží a podívá se na něj.

„Heleme se, ty ses nám probudil,“ řekne. „Teď si střihneme malý kviz. Pamatuješ si, co se ti stalo?“

„Postřelil mě,“ zašeptá. „Kluk. Pistolí. Do zad. Bolí.“

„Na tu bolest by ti za chvíli mohli něco dát,“ utěšuje ho. „Zatím bys…“

Stiskne jí ruku, chce, aby ztichla. Teď mi poví, že se ztratil ve tmě a že jsem mu dala led, pomyslí si Lisey ve verzi z roku 2006.

Ale on své manželce – která mu ten den zachránila život tím, že knokautovala jednoho šílence stříbrným rýčkem – řekne jenom: „To bylo vedro, viď?“ Konverzačním tónem. Žádný významný pohled. Prostě si povídají. Jenom si krátí čas, zatímco červené světlo tmavne a přístroje pípají a pískají a Lisey ve verzi z roku 2006 vznášející se u stropu vidí, jak jejím mladším já projede třas – jemný, ale nepopiratelný. Vidí, jak ukazovák levé ruky jejího mladšího já vyklouzl ze stránek brožovaného vydání Divošek.

Myslím si: „Buď si nevzpomíná, nebo předstírá, že si nevzpomíná, co říkal, když tam ležel – o tom, že by ho mohl zavolat, kdyby chtěl, že by mohl zavolat toho dlouhána, kdyby se s ním chtěl vypořádat – a na to, co jsem mu na to pověděla já, že by měl sklapnout a nechat to být… že kdyby jenom sklapl tu svou zasejřenou hubu, tamten by odešel. Zajímá mě, jestli je to pravá amnézie – jak zapomněl, že ho postřelili – nebo jestli je to nějaké další naše speciální zapomínání, které se podobá spíš zametání sraček do krabice, která se pak pevně zamkne. Zajímá mě, jestli na tom vůbec záleží, hlavně dokud si pamatuje, jak se uzdravit.“

Zatímco Lisey leží v posteli (a přitom se veze na kouzelném koberci nekonečně přítomnou realitou svého snu), zavrtí se a pokusí se křiknout na své mladší já, pokusí se zaječet, že na tom záleží, opravdu záleží. Nedopusť, aby mu to jen tak prošlo! snaží se křičet. Nemůže věčně zapomínat! Ale vybaví se jí další úsloví z minulosti, tohle pochází z jejich nekonečných partií srdcí a whistu v létě v Sabbath Day Lake, a když některý hráč chtěl vzít víc než jeden štych, pokaždé zaječeli: Nech to ležet! Mrtvoly se nevyhrabávají!

Mrtvoly se nevyhrabávají.

Přesto se pokusí znovu. Veškerou svou nezanedbatelnou silou mysli a vůle se Lisey ve verzi z roku 2006 na kouzelném koberci předkloní a vyšle svému mladšímu já myšlenku: Podvádí! SCOTT SI VŠECHNO PAMATUJE!

A po jednu divokou chvilku si myslí, že prorazila… ví, že prorazila. Lisey ve verzi z roku 1988 sebou na židli trhne a knížka jí vyklouzne z ruky a dopadne na zem, jen to plácne. Ale než se tohle její já stačí ohlédnout, Scott Landon se zahledí přímo na ženu vznášející se mezi dveřmi, na verzi své manželky, která se dožije vdovství. Znovu našpulí rty, ale místo aby zase ohavně zasrkal, foukne. Moc toho neufoukne, jak by taky mohl, když má v sobě díru skrz na skrz. Ale stačí to, aby kouzelný koberec PILLBURSKÁ VÝBĚROVÁ s houpáním a poskakováním odletěl zpět jako pampeliškové chmýří ve vichřici. Lisey se drží zuby nehty, zatímco nemocniční stěny šíleně ubíhají kolem, ale pak se ten zatracený koberec nakloní a ona padá a

9Lisey se probudila vztyčená na posteli jako svíčka, s potem usychajícím na čele a v podpaží. Bylo tu poměrně chladno, díky stropnímu větráku, ale jí přesto bylo vedro jako…

Nu, jako v horké vývěvě.

„Ať je to, co chce,“ zasmála se roztřeseně.

Sen se už rozpadal do cárů a útržků – jediné, co si dokázala jasně vybavit, bylo to nepozemské červené světlo jakéhosi zapadajícího slunce – ale probudila se s bláznivou jistotou usazenou v přední řadě mozku, šíleným imperativem: musí najít ten zasejřený rýč. Ten stříbrný rýček.

„Proč?“ zeptala se prázdné místnosti. Zvedla budík z nočního stolku a podržela si ho před obličejem, přesvědčená, že se dozví, že uplynula hodinka, možná i dvě. Užasla, když viděla, že spala přesně dvanáct minut. Vrátila budík na stolek a otřela si ruce vpředu o halenku, jako by držela něco špinavého, plného červů. „Proč zrovna rýč?“

Nespekuluj. To byl Scottův hlas, nikoli její. Poslední dobou ho málokdy slýchala tak zřetelně, ale panečku, teď nebylo pochyb. Hlasitě a zřetelně. Do toho ti nic není. Prostě ho najdi a polož ho tam… no, však víš.

Jistěže věděla.

„Kde si můžu osedlat koně,“ zamumlala a promnula si obličej rukama a pak se zasmála.

Správně, milunko, souhlasil její mrtvý manžel. A vyrazit.

III. Lisey a stříbrný rýček

(Čekej, až se obrátí vítr)

Živý sen Lisey vůbec neoprostil od vzpomínek na Nashville, hlavně od jedné: jak Gerd Allen Cole posunuje mušku od cíle v plicích, kteroužto ránu by Scott mohl přežít, k cíli v srdci, kteroužto ránu by rozhodně nepřežil. V té chvíli se celý svět zpomalil a ona se neustále vracela – stejně jako se jazyk neustále rýpe v ulomeném zubu – k tomu, jak nesmírně hladký ten pohyb byl, jako by ta pistole byla dělová věž.

Lisey vyluxovala v salonku, který vyluxovat nepotřeboval, pak vyprala prádlo, které pračku nenaplnilo ani z poloviny. Košík na špinavé oblečení se plnil hrozně pomalu, když sloužil jenom pro ni. Dva roky, a ona si na to pořád nemohla zvyknout. Nakonec si oblékla staré jednodílné plavky a zaplavala si v bazénu za domem: pět koleček, pak deset, patnáct, nakonec sedmnáct a zadýchala se. Chytila se okraje na mělkém konci bazénu, nohy nechala vznášet za sebou, prudce oddychovala, tmavé vlasy se jí lepily k tvářím, čelu a krku jako lesklá přilba, a ona stále viděla tu ladysmithku (už na ni nemohla myslet jen jako na pistoli, jakmile znala smrtonosné jméno té pizdy), jak se pootáčí, viděla tu malou černou dírku, do níž byla zastrčená Scottova smrt, jak se pohybuje vlevo, a ten stříbrný rýč byl tak strašně těžký. Připadalo jí nemožné, že by to mohla stihnout, že by mohla předběhnout Coleovo šílenství.

Pomalu kopala nohama, trochu to stříkalo. Scott měl bazén moc rád, ale že by v něm přímo plaval, to dělal málokdy. Pro něj bylo to pravé knížka, pivo a jen si tak dumat. Tedy pokud nebyl na cestách. Nebo nepsal v pracovně s muzikou vytočenou naplno. Nebo neseděl v houpací židli v hostinském pokoji o nejkrušnější hodině zimní noci, zachumlaný po bradu do afghánu mamky Debusherové. Byly dvě ráno a on měl oči otevřené dokořán-dokořán-dokořán, zatímco venku burácel vítr, který se sem řítil až od Yellowknife – to byl ten druhý Scott; jeden čehý, druhý hot, ale panebože, oba milovala stejně, prostě všechno při starém.

„Nech toho,“ vyhrkla Lisey podrážděně. „Stihla jsem to, stihla, tak to nech plavat. Ten šílený kluk mu stačil provrtat akorát plíce.“ Jenže v duchu (kde je minulost stále přítomností) viděla, jak se ladysmith znovu začíná stáčet, a Lisey se vyšvihla z bazénu ven, aby se té představy zbavila fyzicky. Zabralo to, ale Blonďák byl zase zpět, jakmile se ocitla v převlékárně, kde se utírala po krátké sprše, Gerd Allen Cole byl zpátky, je zpátky a říká: Musím skoncovat se vším tím vyzváněním kvůli fréziím, a Lisey ve verzi z roku 1988 se rozmachuje stříbrným rýčkem, ale tentokrát je ten zasejřený vzduch v Liseyině čase strašně hustý, takže se o zlomek vteřiny zpozdí, uvidí druhý ohnivý květ v celé jeho kráse a nejenom kousíček, a černá díra se otevře také na Scottově levé klopě sportovního saka, které se promění v rubáš…

„Přestaň!“ zavrčela Lisey a hodila ručník do koše. „Nech to být!“

Rázně odkráčela zpátky do domu nahá, s šaty pod paží – k tomu ten vysoký dřevěný plot kolem celého dvora přece byl.

Po plavání dostala hlad – přímo jako vlk – a i když ještě nebylo ani pět hodin, rozhodla se hodit na pánev pořádnou porci jídla. Darla, druhá nejstarší z Debusherových děvčat, by řekla potěšit bříško a Scott – velmi požitkářsky – by řekl dát si žranici. V lednici bylo půl kila mletého hovězího a ze zadní police v komoře vykukovala úžasně neřestná kombinace: směs koření do sekané se sýrovou příchutí. Lisey to smíchala na pánvi s hovězím. Zatímco se dusilo, namíchala si džbán citronády s dvojnásobkem cukru. V pět dvacet už byla kuchyň plná masových vůní a všechny myšlenky na Gerda Allena Colea se jí vykouřily z hlavy, aspoň v tuto chvíli. Dokázala myslet jenom na jídlo. Naložila si dvě pořádné porce dušeného hovězího à la sekaná a dvě veliké sklenice citronády. Když zmizela druhá porce a v druhé sklenici zbylo jen několik bílých zrnek cukru na dně, dunivě si odříhla a prohlásila: „Páni, teď bych si kruci dala zasejřenou cigaretu.“

Byla to pravda, málokdy se jí tak zoufale chtělo kouřit. Jednu lehkou salemku. Scott byl kuřák, když se seznámili na maineské univerzitě, kde studoval v posledním ročníku a současně byl nejmladším hostujícím spisovatelem na světě, jak říkal. Ona byla částečně studentkou (to dlouho nevydrželo) a číšnicí na plný úvazek v Patově kavárně ve městě, kde běhala s pizzami a burgery. Pochytila kuřácký zlozvyk od Scotta, který byl milovníkem značky Herbert Tareyton. Típli je společně a celou dobu se špičkovali. To bylo v osmdesátém sedmém, rok před tím, než Gerd Allen Cole názorně předvedl, že cigarety nejsou jediný problém ohrožující lidské plíce. V následujících letech na ně Lisey celé dny nepomyslela, a teď ji najednou popadla neovladatelná chuť. Ale myslet na cigarety bylo svým způsobem zlepšení. Přehlušilo myšlenky na

(Musím skoncovat se vším tím vyzváněním kvůli fréziím, říká Gerd Allen Cole znepokojivě jasně a pootáčí zápěstí)

Blonďáka

(hladce)

a Nashville

(takže kouřící hlaveň Ladysmith míří na levou stranu Scottova hrudníku)

a dopihele, už v tom jede zase.

Měla tam ještě kupovaný piškotový koláč a šlehačku ve spreji – třeba na završení žranice – ale zatím byla ještě hodně nacpaná. A znervóznilo ji, když zjistila, že se jí ty zatracené staré vzpomínky vracejí, i když se naládovala teplým, výživným jídlem. Napadlo ji, že s něčím podobným se možná musejí potýkat váleční veteráni. Tohle byla jenom její bitva, ale

(ne, Lisey)

„Nech toho,“ zašeptala a odstrčila talíř

(ne, milunko)

prudce od sebe. Kristepane, že má ale chuť

(víš to moc dobře)

na cigáro. A možná ještě víc než cigárko by chtěla, aby všechny ty staré vzpomínky zmi–

Lisey!

To byl Scottův hlas, pro změnu přímo v jejím vědomí a tak zřetelný, že hlasitě odpověděla přes kuchyňský stůl a naprosto bez zábran: „Copak, zlato?“

Najdi ten stříbrný rýč a všechny tyhle sračky zmizí… jako smrad z továrny, když se vítr stočil a začal foukat od jihu. Pamatuješ?

Jistěže se pamatovala. Mívala byt v městečku Cleaves Mills, což bylo první městečko východně od Orona. V době, kdy tam bydlela Lisey, v Cleavesu žádné skutečné továrny nebyly, ale v Oldtownu jich stály spousty, a když zafoukal severní vítr – zvlášť když bylo zataženo a deštivo – puch byl k nesnesení. Ale když se pak vítr změnil… Panebože! Člověk ucítil oceán a jako by se znovu narodil. Na nějakou dobu se úsloví počkej, až se otočí vítr stalo součástí jejich manželského jazyka, jako třeba sedlej si koně nebo SESIKO a zasejřený místo zasraný. Pak úsloví někde cestou upadlo v nemilost a Lisey si na ně nevzpomněla celé roky: počkej, až se otočí vítr, ve významu vydrž, holka. Ve významu ještě to nevzdávej. Možná v tom byl takový ten roztomilý optimismus, jakého je schopno jenom mladé manželství. To nevěděla. Scott by byl možná mohl nabídnout kvalifikovaný názor, tehdy si přece vedl deník, za těch

(RANÁ LÉTA!)

rušných dnů, kdy do něho psával čtvrt hodiny každý večer, zatímco ona se dívala na seriály nebo se věnovala domácímu účetnictví. A někdy místo vysedávání u televize nebo vypisování šeků pozorovala manžela. Líbilo se jí, jak mu světlo lampy svítí ve vlasech a tvoří hluboké trojúhelníkovité stíny na tvářích, jak tak seděl s hlavou skloněnou nad kroužkovým zápisníkem. Vlasy měl v těch dobách delší a tmavší, beze stop šedin, které se ke konci života začaly objevovat. Jeho příběhy se jí líbily, ale stejně tak se jí líbilo, jak vypadají v proudu světla z lampy jeho vlasy. Podle ní ty vlasy ve světle lampy představovaly svůj vlastní příběh, on to jenom nevěděl. Taky se jí líbilo, jaká byla na dotek jeho kůže. Na čele nebo předkožce, obojí stejně příjemné. Nevolila by mezi nimi. Pro ni měly cenu jenom vcelku, jako balíček.

Lisey! Najdi ten rýč!

Uklidila stůl, pak přendala zbytek sýrové sekané do misky s víčkem. Věděla už teď, že ji nikdy nedojí, když ten šílený nápor hladu pominul, ale seškrábat ji rovnou do výlevky, na to jí bylo moc. Jak by mamka Debusherová, která jí v hlavě stále vedla domácnost, při takovém plýtvání nadávala! Mnohem lepší bylo zbytky schovat v lednici za chřestem a jogurtem, kde v klidu zestárnou. A zatímco vykonávala tyto prosté domácí práce, uvažovala, jak ve jménu Ježíše, panenky Marie a Pepíka Tesaře může ten pitomý ceremoniální rýček nějak zklidnit její mysl. Že by to souviselo s magickými vlastnostmi stříbra? Vzpomněla si, jak se kdysi s Carlou a Cantatou dívaly pozdě v noci na jakýsi film, měl být strašidelný a pojednával o vlkodlakovi… jenomže Lisey se moc nebála. Ten vlkodlak v ní budil spíš smutek než děs, a kromě toho – dalo se poznat, jak mu filmaři měnili obličej tím, že každou chvilku zastavili kameru a přidali líčení a pak ji znovu rozjeli. Za úsilí si zasloužili uznání, ale výsledek nebyl vůbec k uvěření, aspoň podle jejího skromného mínění. Ale příběh samotný byl docela zajímavý. Nejdřív se odehrával v anglické hospodě, kde jeden ze starých popíjejících štamgastů řekl, že vlkodlak se dá zabít jenom stříbrnou kulkou. A nebyl snad Gerd Allen Cole taky svým způsobem vlkodlak?

„Ale no tak, holka,“ řekla si a opláchla talíř, než ho strčila do skoro prázdné myčky, „Scott by to možná dokázal v některé knížce pěkně rozjet po proudu, ale neuvěřitelné báchorky nikdy nebyly tvoje parketa. Nebo jo?“ Přibouchla dvířka myčky. S tímhle tempem, jakým se plnila, ji bude moci zapnout někdy kolem čtvrtého července. „Jestli se chceš podívat po tom rýči, tak se do toho pusť! Uděláš to?“

Než stačila na tu čistě rétorickou otázku odpovědět, znovu se ozval Scottův hlas – ten zřetelný, co jí přímo křičel v mozku.

Nechal jsem ti vzkaz, milunko.

Lisey strnula v půli pohybu, jímž se natahovala pro ručník na otření rukou. Znala ten hlas, samozřejmě. Stále ho třikrát čtyřikrát do týdne slýchala, ten svůj hlas, který napodoboval jeho, troška společnosti ve velkém prázdném domě přece nemůže škodit. Jenomže když se ozval tak brzy po všech těch srágorách souvisejících s tím rýčem…

Jaký vzkaz?

Jaký vzkaz?

Lisey si otřela ruce a vrátila ručník na sušák. Pak se otočila, takže se zády opírala o dřez a kuchyň měla před sebou. Bylo tu plno líbezného letního světla (a vůně kořeněné sekané, teď už mnohem méně dráždivé, když ukojila nejhorší hlad). Zavřela oči, počítala do deseti a pak oči rozevřela dokořán. Světlo letního odpoledne přímo vybuchlo kolem ní. A proniklo až do ní.

„Scotte?“ pronesla nahlas s absurdním pocitem, že se chová jako její starší sestra Amanda. Jinými slovy potrhle. „Přece jsi mě nezačal strašit?“

Nečekala odpověď – ta malá Lisey Debusherová, která se radovala z bouřek a posmívala se vlkodlakovi z půlnočního filmu, kterého zavrhla jako mizernou zastaralou práci kamery. Ale náhlý závan větru, který pronikl otevřeným oknem nad dřezem – a nafoukl záclony, zvedl konečky jejích stále vlhkých vlasů a přinesl dojemnou vůni květin – se za odpověď skoro dal považovat. Znovu zavřela oči a zazdálo se jí, že slabě slyší hudbu, žádnou hudbu sfér, ale starou countryovou písničku od Hanka Williamse: Sbohem Joe, musím jít, mí-jo-má-jou…

Na pažích jí naskočila husí kůže.

Pak vítr ulehl a ona byla znovu jenom Lisey. Žádná Mandy, Canty nebo Darla. Rozhodně ne

(jeden čehý)

miamská uprchlice Jodi. Byla veskrze moderní Lisey, verze z roku 2006, vdova Landonová. Žádní duchové neexistují. Byla Lisey Osamělá.

Avšak stříbrný rýček, který uchoval jejího manžela pro dalších šestnáct let a sedm románů, nemluvě o titulním článku MAGICKÝ REALISMUS A LANDONŮV KULT v Newsweeku z roku 1992, který perem Petera Maxe představil Scotta psychedelického, ten tedy najít chtěla. Napadlo ji, jak se tohle masírování asi líbilo Rogeru Dashmielovi zvanému Zajíc.

Lisey se rozhodla, že se po tom rýči podívá hned, dokud svítí šikmé paprsky časného léta. Duch neduch, ve stodole – nebo ve studovně nad ní – nechtěla být, jakmile padne noc.

Kóje naproti její nikdy pořádně nedodělané pracovny byly temné a zatuchlé záležitosti, kde se kdysi v dobách, kdy domov Landonových ještě býval farmou Sugar Top, skladovalo nářadí, postroje a náhradní součástky pro farmářské stroje a vozidla. V největší kóji se chovala kuřata, a i když ji vykydala profesionální uklízeči firma a pak ji vybílili (to udělal Scott s mnoha výmluvnými odkazy na Toma Sawyera), stále se tu vznášel slabý, čpavkový puch dávno vystěhované drůbeže. Byl to pach, který si Lisey pamatovala z raného dětství a nenáviděla ho… nejspíš proto, že babička se skácela a umřela právě při krmení slepic.

Dvě stání byla vysoko zaskládaná krabicemi – většinou kartony od kořalky – ale žádné kopáčské nářadí se tam nenacházelo, ani stříbrné, ani jiné. V bývalé slepičárně stála zakrytá manželská postel, jediný pozůstatek z jejich krátkého, devítiměsíčního německého experimentu. Koupili tu postel v Brémách a nechali ji poslat do Ameriky za příšerné peníze – Scott nedal jinak. Lisey si na tu brémskou postel vzpomněla až teď.

Tohle teda vyšlo přímo psovi ze zadku! pomyslela si Lisey jaksi zoufale rozjařeně a pak nahlas pronesla: „Jestli si myslíš, Scotte, že někdy budu spát v posteli, která trčela nějakých dvacet let v hnusný slepičárně…“

– tak jsi blázen! chtěla dopovědět, ale nemohla. Místo toho vyprskla smíchy. Kristepane, to prokletí peněz! To zasejřené prokletí! Kolik že ta postel stála? Tisíc amerických babek? Řekněme tedy tisíc. A kolik stála doprava? Další tisícovku? Možná. A teď tu dřepí, placatí se, jak by možná řekl Scott, ve stínech plných kuřinců. A bude se tu placatět, dokud svět nepohltí oheň nebo mráz, aspoň pokud bude záležet na Lisey. Celá ta akce s Německem byl hrozný průšvih, Scott z toho neměl žádnou knížku, prožili hádku s domácím, která se jen tak tak nezvrhla ve rvačku, dokonce i Scottovy přednášky dopadly špatně, posluchači buď neměli smysl pro humor nebo ten Scottův prostě nechápali, a…

A za dveřmi naproti, na kterých byl nápis VYSOKÉ NAPĚTÍ! se znovu rozeřval telefon. Lisey strnula a znovu ji zalechtaly pupínky husí kůže. Ale zároveň cítila jakousi neodvratnost, jako by sem přišla právě kvůli tomu, ne pro nějaký stříbrný rýček, ale vzít telefon.

Když telefon zazvonil podruhé, otočila se a prošla přítmím středové chodbičky chléva. Když začal zvonit potřetí, byla u dveří. Palcem odsunula staromódní zástrčku a dveře se lehce otevřely, jen trošku zavrzaly na nepoužívaných pantech, vítej v kryptě, milá Lisey, umírali jsme nedočkavostí, kdy tě uvidíme, hi hi hi. Kolem ní profičel průvan a připlácl jí halenku k bedrům. Nahmatala vypínač a otočila jím, trochu nejistě, ale stropní světlo se rozsvítilo. Jistěže. Z pohledu Energetiky Centrálního Maine tohle všechno patřilo k Pracovně, silnice Sugar Top, poštovní doručování zajištěno. Přízemí i patro představovalo pro ECM křišťálově jasnou ukázku toho, že je všechno při starém.

Telefon na stole zazvonil počtvrté. Než zazvonění číslo pět stačilo probudit záznamník, Lisey chňapla po sluchátku. „Haló?“

Okamžik bylo ticho. Už se znovu chystala říct haló, když to místo ní udělal hlas na druhém konci. Zmateným tónem, ale Lisey přesto poznala, kdo to je. To jedno slovo stačilo. Člověk svoje lidi zná.

„Darlo?“

„Lisey – tak přece jsi to ty!“

„Jasně že jsem to já.“

„Kde jsi?“

„Ve Scottově staré pracovně.“

„To teda ne. Tam už jsem to zkoušela.“

Lisey stačil na zpracování této informace jen okamžik. Scott si rád pouštíval nahlas hudbu – popravdě řečeno ji měl rád vytočenou do obrátek, jaké by normální lidé považovali za směšné – a telefon nahoře byl umístěný ve zvukotěsné místnosti, jíž pobaveně říkal Moje polstrovaná cela. Nebylo divu, že ho tady dole neslyšela. Nepovažovala za nutné cokoli z toho sestře vysvětlovat.

„Darlo, kde jsi tohle číslo sehnala a proč voláš?“

Další odmlka. Potom Darla řekla: „Jsem u Amandy. To číslo jsem našla v jejím notesu. Má na tebe čtyři. Prostě jsem je vytáčela jedno po druhém. Tohle bylo poslední.“

Lisey cítila, jak se jí srdce a žaludek plní kamením. Amanda a Darla spolu v dětství krutě soupeřily. Neustále se spolu rvaly – kvůli panenkám, knížkám z knihovny, oblečení. Poslední a nejdivočejší utkání se konalo kvůli klukovi, nějakému Richiemu Stanchfieldovi, a bylo tak urputné, že Darla skončila na pohotovosti Ústřední nemocnice v Maine, kde jí museli šesti stehy sešít hluboký drápanec přes levé oko. Tu jizvu, tenkou bílou čárku, měla dodneška. V dospělosti se to mezi nimi vylepšilo jen do určité míry: krev sice už neprolévají, ale pořád se strašně hádají. Při nedělních večeřích, které se konají jednou nebo dvakrát do měsíce (s manželským doprovodem), nebo při sourozeneckých obědech v Olivové zahradě nebo Zapadáku docházelo ke scénám, i když Manda a Darla neseděly vedle sebe a Lisey s Cantou dělaly prostředníky. Pokud Darla volala od Amandy z domu, nevěstilo to nic dobrého.

„Stalo se jí něco, Darlo?“ Hloupá otázka. Správně by se měla zeptat, jak je to vážné.

„Paní Jonesová ji slyšela křičet a povykovat a rozbíjet věci. Že má zase vézetko.“

Jeden z Velkých Záchvatů. Jasně.

„Nejdřív zkusila Canty, ale ta je s Richiem v Bostonu. Když se k nim paní Jonesová dovolala jenom na záznamník, zavolala mně.“

Logicky. Canty a Rich bydleli asi dva kilometry po silnici číslo devatenáct na sever od Amandy. Darla bydlela zhruba tři kilometry jižně. Trochu to připomínalo dávnou říkanku jejich tatínka: jedna čehý, druhá hot, a té třetí není nic vhod. Lisey byla skoro osm kilometrů daleko. Paní Jonesová, která bydlela za silnicí naproti Mandinu důkladnému bílému domku, jistě měla dost rozumu na to, aby nejdřív volala Canty, a nejen proto, že Canta byla nejblíž a to nikoli pouze v technickém smyslu slova.

Křičí a povykuje a rozbíjí věci.

„Jak špatné je to tentokrát?“ Lisey slyšela samu sebe, jak se ptá nevzrušeným, podivně věcným tónem. „Měla bych přijet?“ Což samozřejmě znamenalo: Jak rychle mám přijet?

„No… myslím, že prozatím je to dobré,“ zaváhala Darla. „Ale spadla do toho znovu. Má to na pažích a taky vysoko na stehnech. Ty… však víš.“

Lisey věděla moc dobře. Už třikrát upadla do stavu, který Jane Whitlowová, Amandina psycholožka, nazvala „pasivní semi-katatonie“. Bylo to něco jiného, než k čemu došlo

(o tom mlč)

(nebudu)

u Scotta v roce 1996, ale stejně to všechny pořádně vystrašilo. A pokaždé tomu stavu předcházely excitované vlny – vzrušení, které Manda předváděla ve Scottově pracovně, jak si Lisey uvědomila – následované hysterií a nakonec krátkými záchvaty sebemrzačení. Jednou se Manda nepochybně pokusila vyříznout si pupek. Zůstal jí pak kolem něho strašidelný zjizvený kroužek. Lisey se jednou odvážila navrhnout kosmetickou operaci, i když nevěděla, jestli by to bylo možné, ale chtěla, aby Manda věděla, že Lisey by to ráda zaplatila, pokud by Amanda byla ochotná o té možnosti aspoň uvažovat. Amanda to s drsným vtipkováním odmítla. „Mám ten kroužek ráda,“ prohlásila. „Pokud bych zase někdy byla v pokušení se pořezat, možná si ho všimnu a nechám toho.“

Zdálo se, že nejdůležitější slovo věty je možná.

„Jak je to špatné, Darlo? Ale pravdu.“

„Lisey… zlato…“

Lisey si poplašeně uvědomila (a kámen v břiše ještě víc ztěžkl), že starší sestra má slzy na krajíčku. „Darlo! Zhluboka se nadechni a mluv.“

„To nic. Já jenom… byl to dlouhý den.“

„Kdy se má Matt vrátit z Montrealu?“

„Přespříští týden. A upozorňuju, že nepřipadá v úvahu, abych mu volala – vydělává na naši zimní dovolenou v St. Bart a nesmím ho rušit. Můžeme to zvládnout samy.“

„A můžeme?“

„Rozhodně.“

„Tak mi řekni, co vlastně máme zvládnout.“

„Tak jo. Dobře.“ Lisey slyšela, jak se Darla nadechuje. „Řezné rány na nadloktí jsou mělké. Na to stačí náplast. Na stehnech jsou hlubší a zůstanou jizvy, ale díky bohu už přestaly krvácet. Žádné tepenné svinstvo. Ehm, Lisey?“

„Co je? Prostě osed… prostě to vysyp.“

Skoro Darle poradila, aby si osedlala koně, což by pro starší sestru znamenalo velkou hádanku. To, co se jí Darla chystala povědět, bude něco odporného. Poznala to podle Darlina hlasu, zněl jí přece v uších už od narození. Pokusila se proti té zprávě obrnit. Opřela se zády o stůl, zrak jí sklouzl… a panenko skákavá, byl v rohu, nonšalantně se opíral o další hromadu kartonů od kořalky (které byly opravdu označené SCOTT! RANÁ LÉTA!). V rohu svíraném severní a východní zdí stál stříbrný rýček z Nashvillu, přímo na ráně. Div divoucí, že ho nezahlédla, hned když vstoupila, určitě to bylo tím rozčilením, aby stihla telefon vzít dřív, než spustí záznamník. I z místa, kde stála, přečetla slova vyrytá do stříbrné plochy: SLAVNOSTNÍ VÝKOP, SHIPMANOVA KNIHOVNA. Skoro v duchu slyšela, jak ten jižanský přismahlý blb povídá manželovi, že Touný to nhapíše do letošní ročenky, a že mu pošle vhýtisk. A Scott odpověděl…

„Lisey?“ Darla poprvé působila opravdu vystrašeně a Lisey se spěšně vrátila do přítomnosti. Samozřejmě že Darla byla vystrašená. Canty byla už týden nebo déle v Bostonu, kde jezdila po nákupech a její manžel se staral o jakýsi velkoobchod s auty – skupoval auta z různých programů, z aukcí a z pronájmů v městech jako Malden a Lynn, toho města hříchu. Darlin Matt byl momentálně v Kanadě, kde přednášel o migračních zvyklostech různých kmenů severoamerických indiánů. Darla kdysi Lisey říkala, že je to kupodivu výnosný podnik. Peníze jim však v této chvíli nepomůžou. Teď to bylo jenom na nich dvou. Na sesterském komandu. „Lisey, slyšelas mě? Jsi tam ješ –“

„Ale jsem,“ přerušila ji Lisey. „Jenom jsem tě na pár vteřin ztratila, promiň. Možná je to tím telefonem – tenhle už dlouho nikdo nepoužíval. Je v přízemí ve stodole. Měla tu být moje kancelář, než Scott umřel.“

„Aha, jo, jasně.“ Darla vypadala totálně zmatená. Nemá dopihele ani ponětí, o čem mluvím, pomyslela si Lisey. „Teď už mě slyšíš?“

„Jasně jako zvon.“ Při řeči se dívala na stříbrný rýček. Myslela na Gerda Allena Colea. Hlavou jí táhlo: Musím skoncovat se vším tím vyzváněním kvůli fréziím.

Darla se zhluboka nadechla. Lisey to slyšela jako vítr fičící telefonním drátem. „Ona to přímo nepřizná, ale myslím, že… no… že se tentokrát napila vlastní krve, Lisey – rty a bradu měla celé krvavé, když jsem přijela, ale v puse nemá žádné poranění. Vypadala, jako když jsme kdysi mámě ukradly rtěnku a hrály si s ní.“

Lisey v tu chvíli hlavou neprobleskla vzpomínka na ty dávné dny převleků a líčení a klapání v mamčiných vysokých podpatcích, ale ono horké odpoledne v Nashvillu, kdy Scott ležel na dlažbě a třásl se a rty měl potřísněné rumělkovou krví. Nikdo nemá rád klauny o půlnoci.

Poslouchej, Lisey. Předvedu ti, jak to zní, když se rozhlíží.

Ale v rohu svítil stříbrný rýček… byl v něm snad důlek? Byla o tom přesvědčená. Pokud někdy pochybovala, jestli zasáhla včas… pokud se někdy za tmy probudila celá zpocená a s jistotou, že se jen o vteřinu opozdila a tím pádem zbývající roky manželství nenávratně ztratila…

„Lisey, přijedeš? Když je při smyslech, ptá se po tobě.“

Lisey se v hlavě spustily poplašné zvonky. „Co to má znamenat, když je při smyslech? Přece jsi povídala, že už je dobrá.“

„To je… tedy myslím si to.“ Odmlčela se. „Ptala se po tobě a řekla si o čaj. Uvařila jsem jí trochu a ona ho vypila. To bylo dobře, ne?“

„Ano. Darlo, víš, co to způsobilo?“

„No jestli. Myslím, že se o tom mluví po celém městečku, ale já to nevěděla, dokud mi to paní Jonesová neřekla do telefonu.“

„A co?“ Ale Lisey tušila.

„Charlie Corriveau je zase ve městě,“ odpověděla Darla. Potom ztišila hlas. „Starý dobrý Vekslák. Všeobecně oblíbený bankéř. Přivedl si holku. Takový drobný francouzský suvenýr z údolí St. John.“ Vyslovila to po mainesku, takže to zaznělo dekadentně jako senžán.

Lisey stála, hleděla na stříbrný rýček a čekala, až dopadne i druhá rána. Že bude ještě druhá, vůbec nepochybovala.

„Vzali se, Lisey,“ řekla Darla a telefonem dolehla řada tlumených heknutí, které Lisey nejdřív považovala za potlačované vzlyky. Za okamžik si však uvědomila, že se sestra snaží utlumit smích tak, aby ji nezaslechla Amanda, která byla bůhvíkde v domě.

„Přijedu co nejrychleji,“ slíbila. „A ještě něco, Darlo.“

Žádná odpověď, jenom další tlumené zvuky – hyk, hyk, hyk, tak to v telefonu znělo.

„Jestli uslyší, jak se směješ, příště tu kudlu nejspíš vezme na tebe.“ Smích přestal. Lisey uslyšela, jak se Darla dlouze nadechuje, aby se uklidnila. „Ta její cvokařka už není v dosahu, víš,“ pokračovala Darla konečně. „Whitlowová se jmenovala? Ta, co pořád nosila korálky? Odstěhovala se na Aljašku, myslím.“

Podle Lisey do Montany, ale na tom sotva záleželo. „No, uvidíme, jak moc je na tom zle. Scott se díval na jeden ústav… Greenlawn, ve Twin Cities…“

„Ale Lisey!“ To byl matčin hlas, přesně.

„Co, Lisey?“ odsekla ostře. „Co? Přistěhuješ se k ní snad a postaráš se, aby si iniciály Charlieho Corriveaua nevyřezala na kozy, až zase příště odplachtí do jiných sfér? Nebo jsi tím možná už zaúkolovala Cantu.“

„Lisey, já jsem nemyslela…“

„Nebo by se třeba Billy mohl vrátit z univerzity a starat se o ni. O jednoho výborného studenta víc nebo míň, co na tom záleží?“

„Lisey…“

„Tak co vlastně navrhuješ?“ Uslyšela, jak pánovitě mluví, a nesnášela se za to. Tohle byla další věc, kterou s člověkem po nějakých deseti nebo dvaceti letech udělají peníze – začne si myslet, že má právo proboxovat se z každé slepé uličky, ve které se ocitne. Vzpomněla si, jak Scott říkal, že lidem by se měly zakázat domy s více než dvěma záchody, do kterých chodí srát, protože jinak propadají velkopanskému komplexu. Znovu pohlédla na rýček. Zasvítil na ni. Uklidnil ji. Tys ho zachránila, říkal. Při tvé hlídce se to nestalo. Skutečně? Nemohla si vzpomenout. Byla to snad další věc, kterou úmyslně zapomněla? Ani na to si nemohla vzpomenout. To je prča. K pláči.

„Lisey, promiň… já jenom…“

„Já vím.“ Věděla hlavně, že je unavená a zmatená a že se za svůj výbuch stydí. „Vyřešíme to. Hned přijedu. Dobře?“

„Ano.“ Úleva v Darlině hlase. „Dobře.“

„Ten Francouz,“ pokračovala Lisey. „To je pako. Měl by skončit na skládce nebezpečného odpadu.“

„Doraž sem co nejdřív.“

„Jo. Ahoj.“

Lisey zavěsila. Přešla do severovýchodního rohu místnosti a uchopila stříbrný rýček za násadu. Připadalo jí, jako by to dělala poprvé, ale divila se tomu? Když jí ho Scott podával, zajímala ji jenom třpytivá stříbrná plocha s vyrytým nápisem, a když se chystala se tím zatraceným krámem ohnat, ruce se jí pohybovaly už samovolně… aspoň jí to tak připadalo. Nejspíš jimi ve skutečnosti pohybovala nějaká primitivní součást mozku specializovaná na přežití, a nikoli ta Veskrze Moderní Lisey.

Sklouzla dlaní po hladkém dřevě dolů, vychutnávala si ten hladký pohyb, a když se sklonila, oči jí znovu padly na tři krabice naskládané na sebe s tím nabubřelým nápisem načmáraným na boku černým fixem: SCOTT! RANÁ LÉTA! V horní krabici kdysi býval džin Gilbey’s a chlopně byly jen přeložené, nikoli přelepené. Lisey odmetla prach, podivila se, jak tlustá vrstva ho je, podivila se, když si uvědomila, že poslední ruce dotýkající se této krabice – aby ji naplnily, složily chlopně a položily ji na ostatní – teď leží složené hluboko pod zemí.

Krabice byla plná papírů. Rukopisů, jak se domyslela. Mírně zažloutlý titulní list nahoře nesl nadpis, podtržený a vycentrovaný. Pod ním bylo úhledně vyťukáno Scottovo jméno, také vycentrované. To všechno poznávala stejně, jako by poznala jeho úsměv – stejným stylem se prezentoval i v době, kdy ho jako mladíka potkala poprvé, a nic se na tom nezměnilo. Nepoznávala však tento titul:

IKE SE VRACÍ DOMŮ

Scott Landon

Byl to román? Povídka? Prostým pohledem do krabice se to nedalo určit. Ale musela tam být nejmíň tisícovka stránek, většinou složených do jednoho vysokého štosu pod titulní stranou, ale další byly vložené po obou stranách jako vycpávky. Jestli to byl román a byl v téhle krabici celý, musel být delší než Sever proti Jihu. Bylo by to možné? Lisey se domnívala, že ano. Scott jí vždycky ukazoval práci, když byla hotová, a rád jí ukázal i rozepsanou knihu, pokud se na ni zeptala (takovou výsadu neměl nikdo jiný, ani jeho stálý vydavatel Carson Foray), ale když se neptala, obvykle si to nechával pro sebe. A pilně psal až do dne své smrti. Ať už na cestách nebo doma, Scott Landon psal.

Ale tisícistránkovou bichli? O tom by se určitě zmínil. Vsadím se, že je to jenom povídka a navíc se mu nelíbila. A zbytek těch papírů v krabici, nacpaný dole a na boku? Nejspíš tisky jeho prvních několika románů. Nebo stránkové obtahy. Makulatura, jak říkal.

Jenže všechnu makulaturu nechal odvážet na pittsburskou univerzitu, když s knihou skončil, do Sbírky Scotta Landona v tamější knihovně, nebo ne? Jinými slovy, aby měli Inkunkové nad čím slintat? A pokud tady v těch krabicích byly výtisky jeho raných rukopisů, jak to, že v komorách nahoře označených SKLAD ležely další výtisky (většinou kopie pořizované v temném dávnověku přes kopírák)? A když teď tak o tom přemýšlela, co ty kóje po obou stranách bývalé slepičárny? Co bylo v nich?

Pohlédla vzhůru, skoro jako by byla Superdívka a dokázala svým rentgenovým zrakem vykoukat někde odpověď, a právě v té chvíli se na stole znovu rozezvonil telefon.

Přešla k němu a popadla sluchátko, polekaná a podrážděná zároveň… ale mnohem víc podrážděná. Bylo možné – třeba – že se Amanda rozhodla ufiknout si ucho à la van Gogh nebo si podříznout krk místo řezání jenom do stehen a předloktí, ale o tom Lisey pochybovala. Ze všech sester měla právě Darla největší sklony znovu volat tři minuty po zavěšení a vždycky začínat ještě jsem si vzpomněla nebo zapomněla jsem ti říct.

„Co je, Darlo?“

Okamžik bylo ticho, a potom mužský hlas – měla pocit, že ho zná – pronesl: „Paní Landonová?“

Teď naopak zmlkla Lisey a v duchu probírala seznam mužských jmen. Poslední dobou byl ten seznam hodně krátký. Je zvláštní, jakou probírku v katalogu známých udělá manželova smrt. Takže tu byl Jacob Montano, jejich právník z Portlandu. Arthur Williams, účetní z New Yorku, který nepustil jediný dolar, dokud orel neřval o milost (nebo nezemřel na udušení). Deke Williams – nebyl příbuzný s Arthurem – stavitel z Bridgtonu, který nadělal z prázdných seníků ve stodole Scottovu pracovnu a také přestavěl patro v domě a tmavé pokoje proměnil v království světla. Smiley Flanders, instalatér až z Mottonu s nekonečnou zásobou vtipů, slušných i sprostých. Charlie Haddonfield, Scottův agent, který občas pracovně volal (hlavně kvůli zahraničním právům a povídkovým antologiím). Plus hrstka Scottových kamarádů, kteří s ní stále zůstávali ve spojení. Ale žádný z těch lidí by na tohle číslo nevolal, určitě ne, ani kdyby bylo v seznamu. Bylo tam vůbec? Nemohla si vzpomenout. Každopádně se jí zdálo, že žádné z těch jmen nepasuje k hlasu, který by znala (nebo si myslela, že ho zná). Ale krucinál…

„Paní Landonová?“

„Kdo volá?“ zeptala se.

„Na mým jménu nezáleží, paninko,“ odpověděl hlas a Lisey se najednou živě vybavil obraz Gerda Allena Colea, jehož rty se pohybovaly jako v modlitbě. Pistole v básníkově ruce s dlouhými prsty však rušila dojem. Panebože, jenom ať to není další takový, pomyslela si. Ať to není další Blonďák. Přesto si všimla, že znovu drží v ruce stříbrný rýček – sevřela jeho dřevěnou násadu bez přemýšlení, současně s telefonem – a proto se jí zdálo, že to možné je, ano, je.

„Mně na tom záleží,“ prohlásila a užasla nad svým věcným tónem. Jak dokázala její náhle vyschlá ústa vypustit tak bryskní, nesmlouvavou větu? A potom, bác ho, zčistajasna jí došlo, kde už ten hlas slyšela: stejné odpoledne na záznamníku připojeném právě k tomuto telefonu. Takže rozhodně nebylo divu, že ho nedokázala ihned správně zařadit, protože ten hlas tehdy pronesl jenom tři slova: Zkusím to znovu. „Okamžitě se představíte, jinak zavěsím.“

Na druhém konci drátu kdosi povzdechl. Znělo to unaveně a zároveň dobrácky. „Neztěžujte mi to, paninko. Já se vám snažím pomoct. Fakticky.“

Lisey si vzpomněla na tlumené hlasy ze Scottova oblíbeného filmu Poslední představení, znovu si vzpomněla na Hanka Williamse zpívajícího „Jambalayu“. Šviháckej, mazanej, mí-jo-má-jou. Řekla: „Já zavěsím, sbohem, mějte se pěkně.“ Ale sluchátko od ucha neodtáhla. Zatím.

„Můžete mi říkat Zack, paninko. To je docela slušný jméno. Souhlasíte?“

„Zack, a jak dál?“

„Zack MacCool.“

„Aha, a já jsem Liz Taylorová.“

„Chtěla jste nějaký jméno a já vám vyhověl.“

Dostal ji. „A kde jste sehnal tohle číslo, Zacku?“

„U spojovatelky.“ Takže v seznamu bylo – tím se to vysvětlovalo. Možná. „Tak budete chvilku poslouchat?“

„Poslouchám.“ Poslouchala… a svírala stříbrný rýček… a čekala, až se otočí vítr. Na to možná nejvíc ze všeho. Protože změna se blížila. Každičký nerv v těle jí to napovídal.

„Paninko, nedávno se u vás zastavil jeden pán, aby prohledal papíry vašeho zesnulýho manžela, a dovolte mi vyjádřit upřímnou soustrast.“

Lisey si poslední části věty nevšímala. „Spousta lidí mě žádala, abych je nechala prohledat Scottovy papíry, když umřel.“ Doufala, že muž na druhém konci drátu neuhodne nebo nevycítí, jak prudce jí teď buší srdce. „Všem jsem pověděla totéž: časem se dostanu k tomu, abych se s nimi podělila o…“

„Tenhle chlap je z vejšky, kam chodil i váš zesnulý manžel, paninko. Podle něho je to logický, protože ty papíry tam nakonec stejně skončí tak jako tak.“

Lisey chvilku nic neříkala. Uvažovala nad tím, jak volající vyslovil manžel – skoro maňdžel, jako by Scott byl nějaký exotický zákusek k snídani, který už snědli. A jak jí říkal paninko. Ten nebyl z Maine, ani to nebyl Yankee a nejspíš ani vzdělaný člověk, aspoň v tom smyslu, v jakém to slovo používal Scott. Domnívala se, že „Zack McCool“ nikdy na vysokou nechodil. Také uvažovala nad tím, že vítr se opravdu stočil. Už se nebála. Naopak měla zlost, aspoň v téhle chvíli. Vlastně víc než zlost. Zuřila jako vzteklý grizzly.

Tichým, tlumeným hlasem, který sotva poznávala, řekla: „Woodbody. O něm mluvíte, že? O Josephu Woodbodym. O tom blbém Inkunkovi.“

Na druhém konci nastala pauza. Potom její nový přítel pronesl: „Nějak jsem vás nepochopil, paninko.“

Lisey cítila, jak hladina vzteku stoupá, a byla ráda. „Myslím, že chápete moc dobře. Profesor Joseph Woodbody, král Inkunků, vás najal, abyste mi zavolal a pokusil se mě zastrašit, abych… abych co? Prostě vydala klíče k manželově pracovně, aby se mohl hrabat ve Scottových rukopisech a odnesl si, co chce? Tohle že by… opravdu si myslí…“ Ovládla se. Nebylo to snadné. Vztek byl hořký, ale zároveň sladký, a ona si ho chtěla užít. „Povězte mi to, Zacku. Ano, nebo ne. Pracujete pro profesora Josepha Woodbodyho?“

„Do toho vám nic neni, paninko.“

Lisey na to nenašla odpověď. Zůstala tou neomalenou drzostí jako omráčená, aspoň dočasně. Scottovi by to možná připadalo jako ha-rozně supr

(do toho vám nic neni)

směšné.

„A nikdo mě nenajímal, abych se o něco pokoušel.“ Pauza. „Nic takovýho, to myslím vážně. Takže paninko. Zavřete klapačku a poslouchejte. Posloucháte mě?“

Stála s telefonním sluchátkem přimáčknutým k uchu, uvažovala nad tím – Posloucháte mě? – a mlčela.

„Slyším, jak dýcháte, takže vím, že jo. To je dobře. Když mě někdo najme, paninko, tak já se rozhodně nepokouším, já prostě makám. Vím, že mě neznáte, ale to je vaše škoda, ne moje. Tohle není… já se prostě jenom nevytahuju. A nepokouším se. Makám. Vy tomu chlapovi dáte, co chce, jasný? Zavolá mi nebo pošle mail, jak jsme domluvení, a řekne: ‚Všecko v pořádku, mám, co chci.‘ Jestli to neřekne… jestli se to do určitý doby nestane, přijdu tam, kde bydlíte, a ublížím vám. Ublížím vám na místech, kam vám kluci nesměli sahat, když jste chodila do tanečních.“

Lisey v určitém místě jeho proslovu, který jí připadal jako naučený zpaměti, zavřela oči. Cítila, jak jí po tvářích tečou horké slzy, a nevěděla, jestli jsou to slzy vzteku nebo…

Studu? Že by to byly slzy studu? Ano, bylo něco zahanbujícího na tom, že s ní takhle mluví jakýsi neznámý člověk. Jako by přišla poprvé do nové školy a učitel jí hned první den vynadal.

Vysejři se na to, milunko, řekl Scott. Víš, co dělat.

Jistěže to věděla. V takové situaci jim to rovnou nandáte, nebo nenandáte. V podobné situaci se vlastně ještě nikdy neocitla, ale přesto to bylo naprosto jasné.

„Paninko? Rozumíte, co jsem právě říkal?“

Věděla, co mu chce odpovědět, ale on by to možná nepochopil. Takže se rozhodla pro obvyklejší výrazové prostředky.

„Zacku?“ Mluvila velmi potichu.

„Ano, paninko.“ Ihned přešel do stejně tichého tónu. Možná to pochopil tak, že jsou z nich spiklenci.

„Slyšíte mě?“

„Mluvíte trochu potichu, ale jo… paninko.“

Zhluboka se nadechla z plných plic. Chvilku počkala, představovala si muže, který říká paninko a maňdžel a makám. Představovala si ho s telefonem přimáčknutým pevně k uchu, napínajícího sluch, aby mu neuniklo ani slovíčko. Když měla ten obrázek v duchu docela hotový, zaječela do toho ucha, co jí síly stačily: „TAK TÁHNI DO PRDELE!“

Pak praštila sluchátkem do vidlice tak prudce, až se z přístroje zvedl obláček prachu.

5Telefon se skoro okamžitě rozezvonil znovu, ale Lisey už neměla o další konverzaci se „Zackem McCoolem“ zájem. Měla dojem, že jakákoli šance na navázání toho, čemu mluvící hlavy v televizi říkaly dialog, je ztracená. Ne že by o něj stála. Ani ho už nechtěla poslouchat na záznamníku a zjišťovat, kdy se vytratil ten dobrácky ostražitý tón a začal jí nadávat do kurev, píč nebo děvek. Vystopovala telefonní šňůru až ke zdi – zásuvka byla těsně u stohu těch krabic od kořalky – a škubla za ni. Telefon ztichl v půli třetího zazvonění. Tolik tedy „Zack McCool“, aspoň prozatím. Možná s ním časem ještě bude mít co do činění, to předpokládala – nebo kvůli němu – ale v této chvíli se musela zabývat Mandou. Nemluvě o Darle, která na ni čekala a spoléhala na ni. Prostě se vrátí do kuchyně, popadne z háčku klíče od auta… a dvě minuty věnuje zamykání domu, s čímž se obvykle za denního světla neobtěžovala.

Zamkne dům včetně stodoly a pracovny.

Ano, speciálně pracovnu, i když ať se propadne, jestli si v ní užije tolik jako Scott, jako by to byla nějaká extra specialita. Ale když je řeč o extra specialitách…

Přistihla se, že znovu nahlíží do horní krabice. Chlopně nezavřela, takže nahlížet šlo snadno.

IKE SE VRACÍ DOMŮ

Scott Landon

Zvědavá Lisey – a vždyť to ostatně zabere jenom vteřinku – opřela stříbrný rýček o stěnu, zvedla titulní stránku a nahlédla pod ni. Na druhém listu stálo toto:

Ike se vrátil domů s řachou

a všechno bylo fajn.

DARDA! KONEC!

Nic víc.

Lisey na to hleděla skoro minutu, i když bůh jí byl svědkem, že měla jiné věci na práci a pochůzky k obstarání. Znovu jí naskočila husí kůže, ale tentokrát to byl skoro příjemný pocit… ale sakra, žádné skoro v tom nebylo, že? Kolem úst jí pohrával drobný, zamyšlený úsměv. Od chvíle, kdy se pustila do úklidu jeho pracovny – od chvíle, kdy toho nechala a vyházela věci, které Scott potěšeně nazýval svým „koutkem slávy“, jestli má být přesná – pociťovala jeho přítomnost… ale nikdy tak blízko. Nikdy tak opravdově. Hmátla do krabice a projela palcem hluboký štos papírů se značnou jistotou, co zjistí. A taky ano. Všechny stránky byly prázdné. Projela i svazek papírů nacpaných na boku a ty byly prázdné taky. Ve Scottově slovníku z dětství řacha znamenala krátký výlet a darda… no, to bylo trochu složitější, ale v této souvislosti to skoro jistě znamenalo vtip nebo neškodný žert. Tenhle tlustý falešný román ztělesňoval Scottovu představu nebetyčné legrace.

Druhé dvě krabice dole byly taky dardy? A ty v policích a kójích na druhé straně taky? Byl to vtip, který na někoho nastražil? A jestli ano, na koho? Na ni? Na Inkunky jako Woodbody? To dávalo do jisté míry smysl, Scott si rád dloubl do lidí, kterým říkal „textochtivci“, ale ta myšlenka směřovala k poněkud děsivé možnosti: že možná vytušil vlastní

(zemřel mladý)

nadcházející kolaps

(předčasně)

a nic jí neřekl. A to vedlo k otázce: věřila by mu, kdyby jí to pověděl? V prvním okamžiku chtěla říct ne – odpovědět, třeba jen v duchu: Byla jsem ta praktičtější půlka, kontrolovala jsem mu kufr, jestli má dost prádla, a volala jsem na letiště, jestli se lety neopozdí. Ale vzpomněla si, jak mu krev na rtech proměnila úsměv v klaunský škleb. Vzpomněla si, jak jí kdysi vysvětloval – a zdálo se, že byl dokonale při smyslech – že není bezpečné jíst jakékoli čerstvé ovoce po západu slunce, a že člověk by se měl vyhýbat jídlu mezi půlnocí a šestou. Podle Scotta bylo „noční jídlo“ často jedovaté, a když to říkal, znělo to logicky. Protože…

(mlč)

„Věřila bych mu, víc to nebudu rozebírat,“ zašeptala, sklonila hlavu a zavřela oči v obraně před slzami, které však nepřišly. Oči, které plakaly při naaranžovaném proslovu „Zacka McCoola“, teď byly suché jako troud. Hloupé zasejřené oči!

Rukopisy v přecpaných zásuvkách jeho stolu a hlavní kartotéce nahoře skoro určitě nebyly žádné dardy, to Lisey věděla. Něco byly tisky už publikovaných povídek, taky tam byly jejich alternativní verze. Ve stole, kterému Scott říkal Sloní jumbo, si všimla nejméně tří nedokončených románů a jedné zřejmě dokončené novely – to by Woodbody slintal. A také tam bylo půl tuctu hotových povídek, které se Scott očividně nikdy neobtěžoval poslat vydavateli, většinou byly už řadu let staré, podle vzhledu písma. Neměla kvalifikaci, aby poznala, co je smetí a co klenot, i když si byla jistá, že Landonovy badatele bude zajímat všechno. Ale tohle… tahle darda, aby užila Scottův výraz…

Svírala násadu stříbrného rýčku, svírala ji pevně. Byl to reálný předmět ve světě, který jí najednou připadal křehký jako pavučina. Znovu oči otevřela a řekla: „Scotte, byla to jenom šaškárna, nebo si se mnou zahráváš?“

Žádná odpověď. Jistěže. A ona měla pár sester, které musela navštívit. Scott by určitě pochopil, že tohle prozatím odsune stranou k pozdějšímu vyřízení.

Každopádně se rozhodla, že si rýček vezme s sebou.

Příjemně jí padl do ruky.

6Lisey zastrčila telefon zase do zásuvky a spěšně odešla, než ten zatracený krám stačí znovu zazvonit. Slunce už zapadalo a zvedal se silný západní vítr, což vysvětlovalo ten průvan, který kolem ní prosvištěl, když otevřela dveře, aby vzala první ze dvou rozčilujících telefonátů: žádní duchové tam nebyli, milunko. Tenhle den jí připadal dlouhý jako měsíc, ale vítr, líbezný a jaksi jemně ostrý, jako ten ve snu z předchozí noci, ji uklidňoval a občerstvoval. Přešla od stodoly do kuchyně beze strachu, že na ni odněkud vyjukne „Zack McCool“. Věděla, jak hovory z mobilních telefonů v těchto končinách znějí: praská v nich a sotva jsou slyšet. Podle Scotta za to mohlo elektrické vedení (kterému rád říkal „čerpací stanice pro UFO“). Její kamarád „Zack“ byl slyšet jasně jako zvon. Tenhle konkrétní kovboj z hlubokého vesmíru volal z pevné linky, a ona sakra pochybovala, že by mu některý blízký soused půjčil telefon, aby jí vyhrožoval.

Vzala si klíče od auta, strčila je do boční kapsy u džínů (aniž si uvědomila, že v zadní kapse pořád nosí Amandin Zápisníček drobných posedlostí). Také si vzala mohutnější svazek, kde byly všechny klíče k domácímu království Landonových, z nichž každý byl označen úhledným Scottovým rukopisem. Zamkla dům a pak se odplahočila zase ke stodole, aby zamkla posuvné dveře a dveře do Scottovy pracovny na vrcholu venkovních schodů. Jakmile byla hotová, odešla k autu s rýčkem na rameni a její stín se táhl v slábnoucím narudlém červnovém světle po zemi před dveřmi vedle ní.

IV. Lisey a krvavá darda

(Famagor)

Cesta k Amandě po nedávno rozšířené a vyasfaltované silnici číslo sedmnáct byla otázkou čtvrt hodiny, i se zpomalením na semaforu, kde sedmnáctku křížila silnice Deep Cut do Harlowu. Lisey strávila její část, větší než chtěla, přemýšlením o dardách obecně a jedné zvlášť: té první. Co žádným vtipem nebyla.

„Ale ta malá idiotka z Lisbon Falls šla do toho a stejně si ho vzala,“ zasmála se a sundala nohu z plynu. Nalevo stál Patelův market – samoobslužné benzínové stojany Texaco na čistém černém asfaltu pod oslepujícími bílými zářivkami – a ona pocítila neuvěřitelně silné nutkání tam zajet a popadnout balíček cigaret. Staré dobré lehké salemky. A když už tam bude, mohla by koupit pár Nissenových koblih, které měla Manda ráda, ty dýňové, a pro sebe třeba krémové sušenky.

„Si šílenka,“ usmívala se a zostra znovu šlápla na plyn. Patel zmizel vzadu. Jela už se zapnutými potkávacími světly, i když šero bylo zatím průzračné. Pohlédla do zpětného zrcátka, uviděla ten hloupý stříbrný rýček ležící na zadním sedadle, a pronesla to znovu a tentokrát se smíchem: „Si prvotřídní šílenka, jo jo!“

A kdyby byla? No a co?

2Lisey zaparkovala za Darliným priusem a byla sotva v půli cesty ke dveřím Amandina úhledného malého bílého domku, když Darla vyšla ven, sice přímo neběžela, ale daleko k tomu neměla, a snažila se nebrečet.

„Díky bohu že jsi tady,“ vydechla, a když Lisey uviděla krev na Dar-liných rukou, znovu si vzpomněla na dardy a představila si, jak její budoucí manžel vychází ze tmy a natahuje k ní ruku, která však už jako ruka vůbec nevypadá.

„Darlo, co…“

„Provedla to zas! Ta husa pitomá se znovu pořezala! Já si sotva odskočila na záchod… nechala jsem ji sedět v kuchyni, pila tam čaj… ‚Je ti dobře, Amando?‘ řekla jsem… a…“

„Vzchop se.“ Lisey se donutila, aby alespoň mluvila klidně. To ona byla vždycky tou klidnou, nebo se aspoň tak tvářila. To ona říkala: Vzchop se, nebo: Snad to není tak zlé. Neměl tohle náhodou dělat nejstarší sourozenec? No, asi ne, když se z nejstaršího sourozence vyklube zasejřený mentál.

„No jo, ona přece neumře, ale je to takovej svinčík.“ Darla se nakonec přece jenom rozplakala. Jasně, když už jsem tady, pustíš to, pomyslela si Lisey. Vás žádnou nenapadne, že by malá Lisey mohla mít taky nějaký vlastní problém, co?

Darla se na Amandin trávník, na který už padala tma, vysmrkala nejdřív z jedné nosní dírky a pak z druhé za doprovodu chlapáckého zatroubení. „Je to strašidelnej svinčík, možná máš pravdu, možná by bylo řešením strčit ji někam do Greenlawnu… tedy jestli je to v soukromých rukách… a diskrétní… já prostě nevím… možná, že ty s ní něco svedeš, ty nejspíš jo, tebe poslouchá, vždycky tě poslouchala, já jsem s rozumem v koncích…“

„No tak, Darlo,“ utěšovala ji Lisey, a najednou došla k objevu: cigarety vlastně vůbec nechce. Cigarety byly odumřelý zlozvyk. Cigarety byly mrtvé stejně jako zesnulý manžel, který se před dvěma lety zhroutil na jednom čtení a krátce nato zemřel v jednom kentuckém špitálu, darda, konec. Ona chtěla v ruce držet nikoli lehkou salemku, ale násadu stříbrného rýčku.

Existovala útěcha, kterou ani nebylo potřeba zapalovat.

Je to darda, Lisey!

Znovu to zaslechla, když rozsvítila u Amandy v kuchyni. A uviděla ho znovu, přicházel k ní po trávníku plném stínů za jejím bytem v Cleaves Mills. Scott, který uměl být blázen, Scott, který uměl být statečný, Scott, který uměl být obojí zároveň, pokud nastaly správné okolnosti.

A není to jen tak nějaká darda, je to krvavá darda!

Za bytem, kde ho učila šukat a on ji učil říkat tomu ducání a navzájem se učili čekat a čekat, až se otočí vítr. Scott se brodil tou těžkou, pronikavou vůní různých květin, protože bylo skoro léto a kus odtamtud stály městské skleníky a měly otevřené průduchy, aby dovnitř mohl noční vzduch. Scott se nořil z toho vonného mohutného výdechu, té pozdně jarní noci, a vstupoval do světla rozlévajícího se ze zadního vchodu, ve kterém čekala. Nakrknutá, ale zase ne tolik. V podstatě už skoro ochotná ke smíru. Nakonec, zůstala takhle trčet už dřív (i když nikdy ne kvůli němu) a i dřív měla kluky, kteří se objevili ožralí (on taky). Ale panebože, když ho uviděla…

Její první krvavá darda.

A teď tu byla druhá. Amandina kuchyň byla celá tečkovaná a pomazaná a pocákaná tím, co Scott občas s potěšením nazýval – obvykle přitom mizerně napodoboval Howarda Cosella – „klaret“. Červené kapky se táhly po Mandině veselé žluté umakartové lince. Šmouha hyzdila sklo ve dvířkách mikrovlnky. Na linoleu se skvěly cákance a kaňky a dokonce osamělá šlápota. Utěrka odhozená do dřezu byla celá nasáklá.

Lisey se na to všechno dívala a cítila, jak jí srdce zrychlilo. To je přirozené, napomínala se, pohled na krev to s lidmi dělá. Navíc měla za sebou dlouhý a namáhavý den. Hlavně nezapomeň, že to skoro určitě vypadá hůř, než to ve skutečnosti je. Vsaď se, že to všechno pocákala schválně – Amandin smysl pro drama nikdy neutrpěl. A už jsi viděla horší věci, Lisey. Například to, co si provedla s pupkem. Nebo Scotta v Cleavsu. Jasný?

„Cože?“ zeptala se Darla.

„Já nic neříkala,“ odpověděla Lisey. Stály mezi dveřmi, dívaly se na svou nešťastnou starší sestru, která seděla u kuchyňského stolu – se svrchní deskou rovněž z veselého žlutého umakartu – s hlavou sklopenou a vlasy visícími do tváře.

„Ale řekla, řeklas jasný.“

„Tak jo, jasný,“ odsekla Lisey. „Máma říkávala, že lidi, co mluví sami se sebou, mají prachy v bance.“ A to měla. Díky Scottovi měla zhruba dvacet miliónů, více méně, podle toho, jak si ten který den vedl trh s obligacemi a určitými akciemi.

Pomyšlení na peníze však vodu do zakrvácené kuchyně nepřinese. Lisey uvažovala, jestli Mandy nikdy nepoužila výkaly jen proto, že ji to prostě nenapadlo. Jestli to tak bylo, pak měly nefalšované boží štěstíčko, no ne?

„Odneslas nože?“ zeptala se Darly sotto voce.

„Jistěže,“ nasupila se Darla… ale taky potichu. „Udělala to střepama z čajového hrnku. Když jsem byla čurat.“

Lisey už na to přišla sama a už si v duchu poznamenala, že musí co nejdřív zajet do Wal-Martu pro nové šálky. Ve veselé žluté barvě, aby co nejlépe ladily se zbytkem kuchyně, ale hlavní podmínkou bylo, že budou z plastu a na boku budou mít takovou tu malou nálepku s nápisem NEROZBITNÉ.

Klekla si vedle Amandy a natáhla se, že ji vezme za ruku. Darla upozornila: „Tam se pořezala, Lisey. Zřídila si obě dlaně.“

Lisey, velmi jemně, vydolovala Amandiny ruce z klína. Obrátila je a strnula. Krev v ranách se už začínala srážet, ale přesto se jí stáhl žaludek. A samozřejmě jí připomněly znovu Scotta, jak vycházel z té letní tmy a natahoval po ní zmáčenou ruku jako nějakou pitomou milostnou oběť, jako pokání za hrůzné hříchy, jichž se dopustil tím, že se opil a zapomněl na jejich rande. Pche, a Cole že byl blázen?

Amanda se řízla úhlopříčně vždycky od velkého kloubu palce po první článek malíčku a tím si přeťala dráhu srdce, lásky a všechny ostatní čáry. Lisey pochopila, jak si pořezala první dlaň, ale druhou? To už musela být hodně silná káva (jak se říká). Ale podařilo se jí to a pak pobíhala po kuchyni jako ženská cákající na dort šílenou polevu – Hele, koukejte na mě! Koukejte se! Ty nejsi ta hlavní šílenka, to já jsem hlavní! Manda, šílenka číslo jedna, o tom nepochybujte! A to všechno stihla, zatímco Darla seděla na záchodě a sotva stačila ucvrnknout pár kapek, seš dobrá, Amando, prostě jedničková holka rychlá jako ďábel.

„Darlo – na tohle náplast a peroxid nestačí. Musí jet na pohotovost.“

„Sakra práce,“ ulevila si Darla zoufale a znovu se rozbrečela.

Lisey se dívala Amandě do obličeje, který byl za záclonou vlasů sotva vidět. „Amando,“ oslovila ji.

Nic. Ani se nepohnula.

„Mando.“

Nic. Amandě visela hlava jako panence. Zatracený Charlie Corriveau! pomyslela si Lisey. Zatracený zasejřený Frantík Corriveau! Jenže kdyby to nebyl „Vekslák“, samozřejmě by to byl někdo jiný nebo něco jiného. Protože všechny Amandy světa jsou tak prostě stavěné. Neustále čekáte, kdy padnou, a považujete za zázrak, že se to zatím nestalo, jenže nakonec se zázrak unaví, překotí se, dostane křeč a umře.

„Mando-pando.“

Přezdívka z dětství k ní konečně pronikla. Amanda pomalu zvedla hlavu. A Lisey v její tváři uviděla nikoli krvavou, nepříčetnou prázdnotu (ano, Amanda sice měla rudé rty a rozhodně to nebyla práce Maxe Factora), ale spíš potměšilý, dětinský, zrádný výraz povýšeného fracka, který znamenal, že Amanda NA SEBE VZALA BŘÍMĚ a že kvůli někomu budou následovat slzy.

„Darda,“ zašeptala a vnitřní teplota Lisey Landonové rázem poklesla o pět stupňů.

Dostaly ji do obýváku, Amanda poslušně cupkala mezi nimi, a posadily ji na gauč. Pak se Lisey a Darla vrátily do kuchyňských dveří, odkud na ni viděly a zároveň se mohly poradit, aniž by je sestra zaslechla.

„Co ti říkala, Lisey? Jsi kruci bledá jako duch.“

Lisey zalitovala, že Darla neřekla stěna. Nelíbilo se jí poslouchat slovo duch, zvlášť když už zapadlo slunce. Hloupé, ale bylo to tak.

„Ale nic,“ odbyla ji. „No… ha ha. Asi jako ‚Směju si ti, Lisey, jsem celá od krve, jak se ti to líbí?‘ Koukni, Darlo, nejsi tady jediná vynervovaná.“

„Jestli ji odvezeme na pohotovost, co s ní provedou? Dají si někam na oddělení pro sebevrahy, kde ji budou hlídat, nebo co?“

„Možná,“ připustila Lisey. Hlava se jí už trochu pročistila. To slovo, ta darda, na ni kupodivu zapůsobila jako facka nebo závan čichacích solí. Samozřejmě ji taky vyděsilo k smrti, ale… jestli jí Amanda měla co říct, Lisey to chtěla vědět. Měla pocit, že všechno, co se jí dělo, možná dokonce i ten telefonát od „Zacka McCoola“, něco spojovalo… ale co? Scottův duch? Směšné. Tak Scottova krvavá darda? Že by?

Nebo ten jeho dlouhán? To cosi s nekonečným grošovaným bokem?

To neexistuje, Lisey, nikdy to neexistovalo, leda v jeho fantazii… která byla někdy dost silná, aby pohltila i lidi, kteří mu byli poblíž. Dost silná, aby tě například odradila od pojídání ovoce po setmění, přestože jsi věděla, že je to jenom nějaká dětinská pověra, jíž se nikdy nezbavil. A ten dlouhán byl něco podobného. To přece víš, že?

A bylo tomu tak? Proč tedy, když se to snažila racionálně probírat, jí myšlenky zastřela jakási mlha a rozehnala je? Proč jí ten vnitřní hlas napomínal, aby mlčela?

Darla se na ni divně dívala. Lisey se vzchopila a začala znovu vnímat tuto chvíli, tyto lidi, tento problém. A poprvé si všimla, jak strašně unaveně Darla vypadá: měla kolem úst hluboké rýhy a pod očima tmavé kruhy. Vzala sestru nad lokty a lekla se, jak kostnaté ty paže jsou a jak volně jí mezi palci a prohlubněmi na Darliných ramenou proklouzla ramínka podprsenky. Lisey si vzpomínala, s jakou závistí sledovala starší sestry, když odcházely na střední školu v Lisbon Falls, domově greyhoundů. Teď Amandě táhlo na šedesát a Darla nebyla o moc pozadu. Staly se z nich staré feny, jen co je pravda.

„Ale poslouchej, zlato,“ řekla Darle, „hlídání sebevrahů se tomu neříká – to je ošklivé. Říká se tomu jenom pozorování.“ Nevěděla, kde to vzala, ale byla si tím skoro jistá. „Drží je tam, myslím, čtyřiadvacet hodin. Možná osmačtyřicet.“

„To můžou, bez povolení?“

„Pokud ta osoba nespáchala zločin a nepřivezla ji policie, tak asi ne.“

„Možná bys měla zavolat svému právníkovi a přesvědčit se. Jmenuje se Montana, že?“

„Montano, a už bude nejspíš doma. Soukromé číslo nemá v seznamu. Mám ho v adresáři, ale ten jsem nechala u sebe. Myslím, že když ji odvezeme do Stephensovy veteránské nemocnice v No Soapa, bude to dobré.“

No Soapa, tak místní říkali městečkům Norway-South Paris v sousedním oxfordském okrese, které se náhodou nacházely na den jízdy od dalších městeček s exotickými jmény jako Mexico, Madrid, Gilead, China a Corinth. Narozdíl od městských nemocnic v Portlandu a Lewistonu byla Stephensova veteránská nemocnice ospalý malý podnik.

„Myslím, že jí ovážou ruce a dovolí nám ji zase odvézt domů bez větších potíží.“ Lisey se odmlčela. „Tedy pokud.“

„Pokud co?“

„Pokud ji chceme odvézt domů. A jestli chce ona. Chci tím říct, nebudeme lhát ani si vymýšlet kdovíjakou historku, souhlas? Jestli se budou vyptávat – a to určitě budou – povíme jim pravdu. Ano, udělala to už dřív, když měla depresi, ale už dlouho ne.“

„Pět roků není tak dlouhá…“

„Všechno je relativní,“ přerušila ji Lisey. „A ona dokáže vysvětlit, že se její dlouholetý přítel právě objevil ve městě se zbrusu novou manželkou a že ji to poněkud nasralo.“

„Co když nebude mluvit?“

„Jestli nebude mluvit, Darlo, tak si ji tam nejspíš nechají nejmíň na těch čtyřiadvacet hodin, a to se svolením nás obou. Uvažuj, jestli ji chceš mít zase tady, dokud se bude potulovat po cizích planetách?“

Darla se nad tím zamyslela, vzdychla a zavrtěla hlavou.

„Myslím, že hodně záleží na Amandě,“ řekla Lisey. „Především ji umyjeme. Půjdu s ní do sprchy osobně, jestli to bude potřeba.“

„Jo,“ souhlasila Darla a prohrábla si rukou krátké vlasy. „Myslím, že tak to uděláme.“ Najednou zívla. Neuvěřitelně roztáhla ústa, až by jí byly vidět mandle, pokud by jí nějaké zbyly. Lisey se znovu podívala na ty tmavé kruhy pod očima a uvědomila si něco, co by jí došlo mnohem dřív, nebýt „Zackova“ telefonátu.

Znovu vzala Darlu za ruce, sice jemně, ale nesmlouvavě. „Paní Jonesová ti nevolala dneska, že?“

Darla zamžikala jako sova. „Ne, zlato,“ odpověděla. „Včera. Včera pozdě odpoledne. Přijela jsem, ovázala ji, co nejlíp to šlo, a skoro celou noc u ní proseděla. Já ti to neřekla?“

„Ne. Myslela jsem, že se to všechno stalo dneska.“

„Hloupoučká Lisey,“ usmála se Darla chabě.

„Proč jsi mi nezavolala dřív?“

„Nechtěla jsem tě otravovat. Už tak toho pro nás děláš moc.“

„To není pravda,“ odporovala Lisey. Vždycky ji ranilo, když Darla nebo Canty (dokonce i Jodotha, i když po telefonu) pronášela podobné žvásty. Věděla, že je to potrhlé, ale bylo to tak. „To dělají Scottovy peníze.“

„Ne, Lisey. To ty. Vždycky ty.“ Darla se na okamžik odmlčela, pak zavrtěla hlavou. „Vykašli se na to. Jde o to, že jsem si myslela, že to spolu zvládneme, jenom my dvě. Spletla jsem se.“

Lisey políbila sestru na tvář, přitiskla ji k sobě, pak šla za Amandou a posadila se vedle ní na pohovku.

„Mando.“

Nic.

„Mando-pando?“ Sejří na to, předtím to zafungovalo.

A ano, Amanda zvedla hlavu. „Co. Chceš.“

„Musíme tě odvézt do nemocnice, Mando-pando.“

„Já. Ne. Chci. Tam jet.“

Lisey přikyvovala až do půlky toho krátkého, ale trýznivého proslovu, a začala Amandě rozepínat zakrvácenou halenku. „Já vím, ale chudáci tvoje staré ruce potřebují lepší opraváře, než jsem já s Darlou. Teď jde o to, jestli se sem chceš vrátit, nebo přespat v nemocnici v No Soapa. Jestli se chceš vrátit sem, budeš mě muset vzít jako spolubydlící.“ A možná si promluvíme o dardách obecně a krvavých dardách zvlášť. „Co ty na to, Mando? Chceš se sem vrátit, nebo si myslíš, že si potřebuješ na chvilku odpočinout u Svatého Steva?“

„Chci. Se. Vrátit. Sem.“ Když Lisey nutila Amandu vstát, aby jí mohla stáhnout kapsáče, Amanda se docela ochotně vztyčila, ale vypadala, že si prohlíží stropní světlo. Pokud tohle nebyl už stav, který její cvokařka nazvala „semi-katatonie“, pak se mu to na Liseyin vkus nepříjemně blížilo, a prudce se jí ulevilo, když další Amandina slova připomínala spíš lidskou bytost než robota: „Jestli někam… jedeme…, proč mě svlíkáš?“

„Protože se potřebuješ osprchnout,“ odpověděla Lisey a už ji kormidlovala směrem ke koupelně. „A potřebuješ jiné šaty. Tyhle jsou… špinavé.“ Ohlédla se a uviděla, že Darla sbírá odloženou halenku a kalhoty. Amanda zatím ťapala ke koupelně, ale při pohledu na ni se Lisey sevřelo srdce. Nezpůsobilo to Amandino zjizvené a pořezané tělo, ale spíš zadek hladkých bílých boxerek. Amanda už spoustu let nosila pánské spodky. Pasovaly na její hranaté tělo, dokonce vypadaly sexy. Dnes večer však byla pravá půlka boxerek pomazaná hnědým blátem.

Ach, Mando, zatrnulo Lisey. Ach, panebože.

Pak prošla dveřmi do koupelny, asociální kostlivec v podprsence, kalhotkách a bílých podkolenkách. Lisey se otočila na Darlu. Darla tam byla. A na okamžik tam byly i všechny ty roky a pokřikující debusherovské hlasy. Pak se Lisey otočila a vešla do koupelny za tou, jíž kdysi říkala starší ségra Manda-panda a která teď stála na rohožce s hlavou sklopenou a rukama volně visícíma a čekala, až ji někdo svlékne docela.

Lisey už sahala Mandě po háčcích podprsenky, když se Amanda najednou otočila a popadla ji za paži. Ruce měla příšerně studené. Na okamžik byla Lisey přesvědčená, že starší ségra Manda-panda to na ni vychrlí, krvavé dardy a všechno ostatní. Ale jenom se na Lisey zahleděla očima, které byly dokonale jasné, dokonale přítomné, a pronesla: „Můj Charles si vzal jinou.“ Pak si opřela mramorově chladné čelo Lisey o rameno a rozplakala se.

Zbytek večera Lisey připomněl Landonovo pravidlo špatného počasí, jak říkával Scott: když jde člověk spát v očekávání, že hurikán zamíří na moře, stočí se naopak do vnitrozemí a odnese vám střechu. Když si přivstanete a zabedníte se před sněhovou bouří, snese se sotva pár vloček.

V čem je pointa? ptala se tehdy Lisey. Leželi spolu v posteli – jakési posteli, jedné z jejich prvních – přitulení a vyčerpaní po milování, on s jedním Herbertem Tareytonem v ruce a popelníkem na hrudi, zatímco venku skučel vichr. Co to bylo za postel, vítr, bouři nebo rok, to už si nepamatovala.

Pointa je SESIKO, odpověděl – na to si tedy vzpomněla, i když nejdřív si myslela, že se přeslechla nebo špatně rozuměla.

SASEKO? Co to má být?

Típl cigaretu a položil popelník na stolek u postele. Vzal její tvář do rukou a zakryl jí uši, takže jí na chvilku dlaněmi odřízl od okolního světa. Políbil ji na rty. Pak ruce odtáhl, aby ho slyšela. Scott Landon vždycky chtěl, aby ho lidi slyšeli.

SESIKO, milunko – sedlat si koně, na to buď přichystaná kdykoliv.

Když si to tehdy v duchu přemílala – nebyla tak pohotová jako on, ale obvykle se k cíli dopracovala – uvědomila si, že je to jakýsi akronym, jak Scott říkal. Líbil se jí. Byl navíc dětinský, a o to víc se jí líbil. Rozesmála se. Scott se smál s ní a brzy byl zase v ní, stejně jako oni byli v domě, zatímco venku burácel a zuřil vichr.

Se Scottem se vždycky hodně nasmála.

Jeho úsloví o tom, jak člověka bouřka mine, když se na ni přichystá, se jí vybavilo několikrát, než jejich výlet na pohotovost skončil a ony se znovu vrátily do Amandina důkladného bílého domku mezi Castle View a Harlow Deep Cut. Amanda především byla nápomocná tím, že se výrazně probrala. Sice to bylo morbidní, ale Lisey neustále přemýšlela o tom, jak se někdy dohasínající žárovka na hodinku nebo dvě naplno rozzáří, než se dočista vypálí. Ta změna k lepšímu začala ve sprše. Lisey se svlékla a vešla dovnitř za sestrou, která tam původně stála s rameny svěšenými a pažemi bezvládnými jako opice. Potom, přestože Lisey používala ruční sprchu a byla velmi opatrná, se jí povedlo přejet proudem teplé vody Mandě přímo rozříznutou levou dlaň.

„Au! Au!“ vykřikla Manda a rukou ucukla. „To bolí, Lisey! Dávej laskavě pozor, kam tím míříš!“

Lisey se přidala ve stejném duchu – Amanda by nic jiného nečekala, i když byly obě nahaté – ale potěšilo ji, jak vztekle sestřin hlas zněl. Ten vztek se konečně prodal na povrch. „No tak mi promiň, vaše veličenstvo, ale já jsem si do pracky žádné střepy nestrkala.“

„No, přímo na něho jsem jít nemohla, co?“ opáčila Amanda a pak spustila záplavu neuvěřitelných nadávek na Charlieho Corriveaua a jeho novou manželku – byla to směsice oplzlostí a dětinského poštívání, která v Lisey vyvolala údiv, úžas a úsměv.

Když se odmlčela, aby se nadechla, pronesla Lisey: „Kurva, huba proříznutá, co? Má poklona!“

Amanda zatrucovala: „Ty di taky do prdele, Lisey.“

„Jestli se chceš vrátit domů, tak před doktorem, který tě dostane do ruky, bych moc takových slov nepoužívala.“

„Myslíš, že jsem hloupá, co?“

„Ne. To ne. Jenom… bude stačit, když řekneš, žes na něj měla vztek.“

„Znovu mi ty ruce tečou.“

„Hodně?“

„Jenom trošku. Myslím, že bys mi je měla trochu namazat vazelínou.“

„Fakt? Nebude to bolet?“

„Bolí láska,“ odpověděla Amanda vážně… a pak se uchechtla a Lisey poskočilo srdce.

Než ji s Darlou naložily do Liseyina bavoráku a vyjely do Norwaye, vyptávala se Manda Lisey, jak pokračuje v pracovně, skoro jako by prožily zcela normální den. Lisey se nezmínila o telefonátu od „Zacka McCoola“, ale pověděla jim o „Ike se vrací domů“ a citovala jediný řádek textu: „Ike se vrátil domů s řachou a všechno bylo fajn. DARDA! KONEC!“ Chtěla to slovo darda použít před Mandy. Chtěla vidět, jak zareaguje.

První zareagovala Darla: „Vzala sis velmi zvláštního muže, Lízo.“

„To mi povídej, brouku.“ Lisey pohlédla do zpětného zrcátka a uviděla Amandu usazenou o samotě na zadním sedadle. V nádherné osamělosti, jak by řekla mamka. „Co myslíš ty, Mando?“

Amanda pokrčila rameny a Lisey si nejdřív myslela, že to bude celá její odpověď. Pak se spustila lavina.

„On byl prostě takový, nic víc. Jednou jsem se s ním svezla do města – potřeboval jet do kancelářských potřeb a já potřebovala nové boty, víte, pořádné vycházkové boty, co bych si mohla vzít do lesa na túry, něco takového. A náhodou jsme jeli kolem auburnských Ptákovin. V životě takový krám neviděl a prostě musel okamžitě zaparkovat a napochodoval rovnou dovnitř. Choval se jako desetiletý! Já potřebovala pořádné křusky, abych mohla chodit do lesa a nebýt pokaždé od hlavy až k patě popálená od škumpy, a on by zatím nejradši celý ten úchylný krám skoupil. Svědivý prášek, žertovný bzučák, pepřová žvýkačka, plastové zvratky, rentgenové brýle, na co si vzpomenete, nosil to na hromadu na pult vedle těch lízátek, co když je slížete, ukáže se uvnitř nahá ženská. Musel těch pitomých srágor Made in Taiwan nakoupit aspoň za stovku, Lisey. Pamatuješ?“

Pamatovala. Hlavně si pamatovala, jak vypadal, když se toho dne vracel, s náručí plnou sáčků s potiskem rozesmátých kreslených obličejů a nápisů DĚSNÁ PRČA. Jak byl červený ve tváři. A nazval to srágorami, ne sračkami, ale srágorami, což bylo slovo, které pochytil od ní, no věřili byste tomu? No, dát něco na oplátku je jenom fér, jak ráda prohlašovala mamka, i když srágory bylo taťkovo slovo, což byl podobný případ jako s taťuldou Davem, který o krámu, co nebyl k ničemu, říkal, že s ním zamrskal. To Scott přímo miloval, podle něho to mělo na jazyku šťávu, které se výraz zahodil jsem to nebo mrsknul jsem s tím nikdy nemůže ani zdaleka rovnat.

Scott s těmi svými úlovky z tůní slov, příběhů a mýtů.

Zasejřený Scott Landon.

Někdy prožila celý den, aniž si na něj vzpomněla nebo se jí zastesklo. A proč ne? Žila přece plný život a s ním bylo občas skutečně těžké vyjít a žít. On byl prostě pracovní úkol, jak by možná řekli staří yankeeové, jako býval její vlastní taťka. A pak někdy přišel den, celý šedivý (nebo i slunečný), kdy jí chyběl tak strašně, že se cítila prázdná, už vůbec ne jako žena, ale spíš jako uschlý strom, kterému korunou fičí studený listopadový vítr. Tak se cítila i teď, měla chuť zahalekat na něj a zavolat ho domů, a srdce jí chřadlo při pomyšlení na roky, které ji čekají, a uvažovala, k čemu je dobrá láska, když vede k tomuhle pocitu, byť by měl trvat jenom deset vteřin.

Veselejší Amanda byla první dobré znamení. Munsinger, službu konající lékař, nebyl žádný zarostlý neurvalec, to bylo druhé dobré znamení. Nevypadal tak mladý jako Jantzen, se kterým se Lisey seznámila během Scottovy poslední nemoci, ale jestli mu bylo přes třicet, divila by se. Třetí dobré znamení – i když by tomu nikdy nevěřila, kdyby jí to někdo předem povídal – byl příjezd účastníků dopravní nehody, která se stala na silnici ve Swedenu.

Ještě tam nebyli, když Lisey a Darla odváděly Amandu na pohotovost Stephensovy nemocnice. Tou dobou byla čekárna prázdná až na jednoho asi desetiletého kluka s matkou. Kluk měl vyrážku a matka ho neustále peskovala, aby se neškrábal. Peskovala ho i ve chvíli, kdy je zavolali na jednu z ošetřoven. Za pět minut se kluk znovu vynořil s rukama obvázanýma až po ramena a zakaboněnou tváří. Maminka nesla jakési maličké tubičky s mastí a pořád ho ještě peskovala.

Sestra zavolala Amandu. „Doktor Munsinger se teď na vás podívá, drahoušku.“ Poslední slovo vyslovila mainesky, takže se rýmovalo se slovem ouško.

Amanda se nejdřív na Lisey a potom na Darlu podívala tím svým nadutým pohledem ve stylu královny Alžběty, ovšem se zrudlými tvářemi. „Ráda bych k němu šla sama,“ prohlásila.

„Jistěže, vaše velkotajemné veličenstvo,“ odsekla Lisey a vyplázla na Amandu jazyk. V té chvíli ji nezajímalo, jestli si tu vyhublou otravnou mrchu nechají v nemocnici na noc, na týden, rok nebo den. Koho zajímalo, co Amanda asi zašeptala u kuchyňského stolu, když Lisey vedle ní klečela? Nejspíš to opravdu bylo ha ha, jak sama Darle povídala. A i kdyby to bylo to druhé slovo, opravdu se chtěla vracet zase k Amandě domů, spát s ní v jedné místnosti a vdechovat výpary šílenství, když má doma naprosto vyhovující postel? Zasejřenej případ uzavřen, milunko, řekl by Scott.

„Jenom nezapomeň, na čem jsme se domluvily,“ starala se Darla. „Rozzuřila ses a pořezala ses, protožes nemohla pořezat jeho. Už je ti líp. Máš to za sebou.“

Amanda se dívala na Darlu pohledem, který byl pro Lisey absolutně nečitelný. „Správně,“ souhlasila. „Mám to za sebou.“

Účastníci dopravní nehody v městečku Sweden dorazili krátce poté. Lisey by to nepovažovala za nic dobrého, pokud by byl někdo z nich zraněný, ale tak to nevypadalo. Všichni přecházeli sem tam a dva muži se čemusi dokonce smáli. Jenom jedna z nich – asi sedmnáctiletá dívka – plakala. Měla ve vlasech krev a na horním rtu sopel. Celkem jich bylo šest, skoro jistě byli ze dvou různých aut a z těch dvou rozesmátých mužů, z nichž jeden měl zřejmě naraženou paži, silně táhlo pivo. Šestici poháněli v houfu dva zdravotníci v bundách záchranářů z East Stonehamu natažených přes civilní šaty a dva policisté: jeden státní a druhý okresní. Najednou byla malá čekárna pohotovosti nacpaná k prasknutí. Sestra, která říkala Amandě drahoušku vystrčila polekaně hlavu, aby se podívala, a za okamžik udělal totéž doktor Munsinger. Zanedlouho ta mladá dívka propukla v hysterický záchvat a oznamovala všem, všem, všem, že nevlastní matka ji zamorduje. Za okamžik pro ni přišla sestřička (hysterické dívce drahoušku neříkala, jak si Lisey všimla) a pak vyšla z VYŠETŘOVNY  2 Amanda s náručí plnou maličkých tubiček, které jí div nepopadaly. Navíc jí z levé kapsy pytlovitých džínů vyčuhovalo několik přeložených receptů.

„Myslím, že můžeme jít,“ oznámila Amanda stále tím povýšeným velkopanským tónem.

Lisey si pomyslela, že to vypadá příliš dobře, než aby to byla pravda, dokonce i s ohledem na relativní mládí službu konajícího doktora a čerstvému přívalu pacientů, a měla pravdu. Sestřička se vyklonila z VYŠETŘOVNY 1 jako strojvůdce z kabiny lokomotivy a zavolala: „Vy dvě dámy jste sestry slečny Debusherové?“

Lisey a Darla přikývly. Jsme vinny dle obžaloby, paní soudkyně.

„Pan doktor by s vámi chvilku promluvil, než odjedete.“ S tím zasunula hlavu zase zpátky do ordinace, kde stále štkala ta dívka.

Na druhé straně čekárny se znovu čemusi rozchechtali dva pivní skauti a Lisey si pomyslela: Kdoví, co jim je, ale určitě za tu nehodu nemůžou. A opravdu, vypadalo to, že policisté se soustředí na křídově bledého kluka asi stejného věku jako děvče s krví ve vlasech. Další mládenec si zabral pro sebe telefonní automat. Měl pořádně pořezanou tvář, podle Lisey bude určitě potřebovat stehy. Třetí čekal ve frontě, aby si také zavolal. Viditelné zranění neměl.

Amanda měla dlaně pomazané bělavým krémem. „Říkal, že stehy by se stejně vytrhaly,“ vysvětlovala jim skoro pyšně. „A obvazy by stejně asi nevydržely na místě. Prý si je mám tímhle mazat – fuj, to teda smrdí – a další tři dny je třikrát denně namáčet v roztoku. Mám jeden recept na mast a druhý na roztok. Říkal, že se mám snažit ty ruce moc nesvírat. Věci mám zvedat mezi prsty, takhle.“ Stiskla prehistorické číslo časopisu People dvěma prsty pravé ruky jako pinzetou, o kousek ho zvedla a pak upustila.

Objevila se sestřička. „Pan doktor Munsinger by vás teď rád viděl. Jednu nebo obě.“ Její tón jasně naznačoval, že nemají času nazbyt. Lisey seděla vedle Amandy po jedné straně, Darla po druhé. Podívaly se na sebe přes temeno sestry. Amanda si toho nevšimla. Prohlížela si lidi na druhé straně čekárny s nepředstíraným zájmem.

„Běž ty, Lisey,“ poprosila Darla. „Já zůstanu s ní.“

Sestřička zavedla Lisey do VYŠETŘOVNY 2 a pak se se rty tak pevně stisknutými, že jí skoro zmizely, vrátila ke vzlykajícímu děvčeti. Lisey se posadila na jedinou židli v ordinaci a zahleděla se na jediný obrázek v ordinaci: rozevlátého kokršpaněla v záhonu narcisů. Až po chvilce (byla si jistá, že by byla musela čekat déle, kdyby nebyla cosi, čeho je potřeba se zbavit) dovnitř přispěchal doktor Munsinger. Zavřel dveře, čímž ztlumil hlasité dívčí vzlyky, a zaparkoval půlku hubeného zadku na vyšetřovacím stole.

„Jmenuju se Hal Munsinger,“ představil se.

„Líza Landonová.“ Podala mu ruku. Doktor Hal Munsinger s ní krátce potřásl.

„Rád bych získal mnohem víc informací o situaci vaší sestry – kvůli kartě, víte – ale jak sama vidíte, mám trochu fofr. Už jsem žádal o výpomoc, ale než dorazí, prožiju pernou noc.“

„Vážím si toho, že jste si udělal vůbec trochu času,“ ujistila ho Lisey, ale především si vážila toho, že hlas vycházející z vlastních úst je tak klidný. Z toho hlasu přímo čišelo, jak je všechno pod kontrolou. „Jsem ochotná potvrdit, že moje sestra Amanda si není nebezpečná, pokud vám to dělá starosti.“

„No, víte sama, že tohle mi trochu starosti dělá, jo, trochu, ale spokojím se s vaším slovem. A jejím. Je zletilá a každopádně to celkem očividně nebyl sebevražedný pokus.“ Hleděl na cosi v deskách. Najednou však pohlédl na Lisey a jeho pohled byl nepříjemně pronikavý. „Nebo byl?“

„Ne.“

„Ne. Na druhé straně nemusím být Sherlock Holmes, abych viděl, že to u vaší sestry nebyl první případ sebezmrzačení.“

Lisey vzdychla.

„Pověděla mi, že chodila na terapii, ale že její terapeutka odjela do Idaha.“

Do Idaha? Na Aljašku? Na Mars? To je fuk, hlavně že ta okorálkovaná mrcha zmizela. Nahlas řekla: „Asi to tak bude.“

„Potřebuje znovu na sobě pracovat, paní Landonová, rozumíte? A brzy. Sebemrzačení není sebevražda stejně jako anorexie, ale obojí je sebevražedné chování, jestli mi rozumíte.“ Vytáhl z kapsy bílého pláště notes a začal cosi škrábat. „Chci vám a vaší sestře doporučit jednu knížku. Jmenuje se Sebepoškozování, napsal to…“

„… Peter Mack Stein,“ dopověděla Lisey.

Doktor Munsinger překvapeně zvedl hlavu.

„Knížku našel manžel po Mandině posledním… jak tomu říká pan Stein…“

(dardě její poslední krvavé dardě)

Mladý doktor Munsinger se na ni díval a čekal, až dokončí větu.

(tak do toho, Lisey, řekni, řekni krvavá darda)

Vší silou sebrala myšlenky. „Po jejím posledním projevu, jak tomu říká Stein. Tohle slovo používá, ne? Projev?“ Hlas měla stále klidný, ale cítila v prohlubních spánků drobná hejna kapek potu. Protože ten hlas uvnitř měl pravdu. Říkej tomu projev nebo krvavá darda, obojí vyjde nastejno. Všechno je totéž, všechno je při starém.

„Myslím, že ano,“ souhlasil Munsinger, „ale už je to pár let, co jsem tu knížku četl.“

„Jak říkám, knížku našel a přečetl můj manžel a pak ji dal přečíst mně. Podívám se po ní a dám ji své sestře Darle. A v kraji bydlí naše další sestra. Je zrovna v Bostonu, ale až se vrátí, postarám se, aby si ji také přečetla. A budeme na Amandu dohlížet. Bývá s ní potíž, ale máme ji rády.“

„Dobře, jak myslíte.“ Sklouzl hubeným zadkem z vyšetřovacího stolu. Papírový potah zapraskal. „Landon. Váš manžel byl ten spisovatel.“

„Ano.“

„Upřímnou soustrast.“

Byla to jedna z těch podivností, se kterými se žena setkává, pokud se provdá za slavného muže: už je to dva roky, a lidé jí stále kondolují. Nejspíš to bude stejné za další dva roky. Možná i deset. Ta představa ji deprimovala. „Děkuji vám, pane doktore.“

Přikývl, pak znovu nasadil věcný tón, což byla úleva. „Případy takového chování u dospělých žen jsou velice málo zdokumentované. Mnohem častěji se setkávám se sebemrzačením u…“

Lisey měla právě čas si představit, že větu dokončí dětí jako je ten uřvaný spratek vedle, ale pak se z čekárny ozvala strašná rána a po ní zmatené výkřiky. Dveře do VYŠETŘOVNY 2 se prudce otevřely a objevila se sestřička. Vypadala jaksi větší, jako by starostmi nakynula. „Pane doktore, můžete přijít?“

Munsinger se neomlouval a prostě vyrazil ven. Lisey to u něj ocenila: SESIKO.

Dostala se ke dveřím právě včas, aby viděla, že ten hodný pan doktor skoro srazil k zemi dívku, která se vynořila z VYŠETŘOVNY 1, aby zjistila, co se to děje, a pak strčil zírající Amandu do sestřina náručí tak prudce, že obě skoro upadly. Policisté stáli kolem zřejmě nezraněného chlapce, který předtím čekal ve frontě na telefon. Teď ležel na podlaze buď proto, že ho někdo poslal do bezvědomí, nebo že omdlel. Chlapec s tržnou ránou na tváři dál mluvil do telefonu, jako by se nechumelilo. Lisey to připomnělo báseň, kterou jí kdysi přečetl Scott – nádhernou, strašlivou báseň o tom, jak se svět dál valí dál a to, v jakých

(srágorách)

potížích jste se ocitli, ho naprosto nezajímá. Kdo ji napsal? Elito? Auden? Ten chlap, co napsal také báseň o smrti střelce v hladce se otáčející dělové věži? Scott by jí to pověděl. V téhle chvíli by dala poslední cent za to, kdyby se na něj mohla obrátit a zeptat se, který z těch dvou napsal tu báseň o utrpení.

„Určitě to zvládneš?“ zeptala se Darla. Uplynula asi hodina a ona stála mezi dveřmi Amandina domku, mírný červnový noční větřík jim ovíval kotníky a listoval stránkami časopisu na stolku v hale.

Lisey se zaškaredila. „Jestli se mě zeptáš ještě jednou, popadnu tě za flígr a vyhodím. Bude nám dobře. Trocha kakaa – s tím jí pomůžu, protože s hrnkama si v tomhle stavu…“

„Dobře,“ přerušila ji Darla. „Vzhledem k tomu, co provedla s tím posledním.“

„Pak zalehneme. Prostě dvě staré panny Debusherových, bez jediného robertka v dohledu.“

„Moc vtipné.“

„Zítra vyskočíme se sluníčkem! Kafe! Vločky! A hurá vyzvednout léky! Hurá zpátky potírat ruce roztokem! A potom, drahoušku Darloušku, nastupuješ na směnu ty!“

„Jenom jestli si seš fakticky jistá.“

„Jsem. Jeď domů a nakrm kocoura.“

Darla se na ni ještě naposledy nedůvěřivě podívala, pak ji líbla na tvář a počastovala ji svým speciálním postranním objetím. Pak sešla po nepravidelné dlažbě ke svému autíčku. Lisey zavřela dveře, zamkla a pohlédla na Amandu, která seděla na gauči v bavlněné noční košili, a vypadala klidně a mírumilovně. Hlavou jí prolétl název jedné staré gotické romance… možná ji četla jako mladá dívka. Madam, promluvíte?

„Mando?“ ozvala se tiše.

Amanda vzhlédla a modré debusherovské oči byly tak veliké a důvěřivé, že Lisey si pomyslela, že nedokáže Amandu dovést k tomu, co chtěla ona, Lisey, slyšet: o Scottovi a dardách, Scottovi a krvavých dardách. Kdyby o tom Amanda začala sama, třeba až budou spolu ležet potmě, to by byla jiná. Ale vést ji tam schválně, sotva se odtamtud Amanda vrátila?

Sama máš za sebou perný den, malá Lisey.

To byla pravda, ale přece jí to nedávalo právo rušit mír, který teď viděla Amandě v očích.

„Co je, Malá?“

„Nechtěla bys před spaním trochu kakaa?“

Amanda se usmála. Rázem omládla o řadu let. „Kakao před spaním by bylo skvělé.“

Tak si uvařily kakao, a když se Amanda neohrabaně potýkala s hrnkem, našla si v jedné kuchyňské skříňce bláznivě pokroucené umělohmotné brčko – dokonale by zapadlo na police v auburnském obchodě s ptákovinami. Než ponořila jeho konec do kakaa, zvedla ho před Lisey (držela ho dvěma prsty jako pinzetou, přesně jak jí ukazoval doktor) a řekla: „Hele, Lisey, to je můj mozek.“

Lisey dokázala chvilku jenom zírat a žasnout, že skutečně slyší Amandu vtipkovat. Pak se rozchechtala. Rozchechtaly se obě.

Vypily kakao, jedna po druhé si vyčistily zuby, stejně jako kdysi dávno na farmě, kde vyrůstaly, a pak si šly lehnout. A jakmile noční lampička zhasla a místnost se ocitla ve tmě, pronesla Amanda sestřino jméno.

Panebože, už je to tady, pomyslela si Lisey neklidně. Další nadávky na starého dobrého Charlieho. Nebo… že by to byla darda? Že by nakonec něco takového? A jestli ano, chci to opravdu slyšet?

„Copak, Mando?“

„Děkuju, že mi pomáháš,“ řekla Amanda. „Ta mastička, kterou mi dal doktor na ruce, mi hrozně moc ulevila.“ Pak se překulila na bok.

Lisey opět užasla – to bylo opravdu všechno? Vypadalo to tak, protože za minutku se Amandin dech prohloubil do klidného oddechování spáče. V noci se možná probudí a bude chtít tylenol, ale momentálně nevěděla o světě.

Lisey nečekala, že bude mít takové štěstí. Od té noci, kdy se její manžel vydal na poslední cestu, s nikým nespala, a byl to pro ni nezvyk. Navíc měla plnou hlavu „Zacka McCoola“, nemluvě o jeho zaměstnavateli, tom inkunském parchantovi Woodbodym. Brzy si s Woodbodym promluví. Vlastně hned zítra. Mezitím udělá dobře, když se smíří s několika probdělými hodinami, možná celou nocí, když tak dvě nebo tři poslední hodinky stráví dole v Amandině bostonské houpací židli… tedy pokud najde v Amandině knihovně něco slušného ke čtení…

Madam, promluvíte? napadlo ji. Možná tu knížku napsala Helen MacInnesová. Tu báseň o střelci v hladce se otáčející dělové věži určitě nenapsal žádný mužský…

A s tou myšlenku upadla do hlubokého, bezedného spánku. Žádné sny o létajícím koberci pillsburská výběrová se jí nezdály. Ani o ničem jiném.

Probudila se uprostřed nejhlubší noci, kdy je měsíc nízko a čas neexistuje. Stěží si uvědomovala, že je vzhůru nebo že se přitulila Amandě k teplým zádům, jako se kdysi tulila ke Scottovi, ani že čéšky kolen vsunula Mandě do podkolení, jako to kdysi dělávala se Scottem – v jejich posteli a ve stovce postelí po motelech. Sakra, v pěti stovkách, možná v sedmi stovkách, slyším někoho nabízet tisíc, zkuste tisíc, nabídněte někdo tisícovku. Vzpomínala na dardy a krvavé dardy. Na SESIKO a jak člověk někdy mohl jenom sklopit hlavu a čekat, až se otočí vítr. Myslela na to, že pokud Scotta milovala temnota, tak to byla opravdová láska, že ano, protože on ji taky miloval. Kroužil s ní po tanečním parketu spousty let, až ho nakonec utancovala.

Pomyslela si: Znovu se tam vracím.

A ten Scott, kterého si nechávala v hlavě (aspoň si myslela, že je to Scott, ale kdo to mohl vědět jistě), se zeptal: Kam půjdeš, Lisey? Kampak, milunko?

Pomyslela si: Zpátky do přítomnosti.

A Scott na to: Ten film se jmenoval Zpátky do budoucnosti. Byli jsme na něm spolu.

Pomyslela si: To nebyl žádný film, to je náš život.

A Scott: Holčičko, osedlala sis koně?

A ona si pomyslela: Proč miluju takového

Je to takový cvok, myslela si. Je to cvok a já taky, protože se jím zabývám.

Stále stojí a vyhlíží do tmy vzadu za domem, už ho nechce volat, ale začíná být nervózní, protože kuchyňskými dveřmi vyšel ven a pustil se přes trávník do stínů v jedenáct hodin, a to je už skoro deset minut, co tam může dělat? Tam přece nic není, jenom živý plot a…

Odněkud z nevelké dálky se ozve kvílení pneumatik, zvuky tříštěného skla, štěkot psa, opilecké hulákání. Jinými slovy zvuky vysokoškolského městečka o páteční noci. A ona je v pokušení na něj křiknout, ale pokud to udělá, i kdyby zavolala jenom jeho jméno, on pozná, že už na něj není naštvaná. Aspoň ne tolik.

Vlastně vůbec. Ale jde o to, že si vybral skutečně mizernou páteční noc, aby se objevil už pošesté nebo posedmé nalitý a poprvé přišel opravdu pozdě. Plán zněl, že zajdou do kina na film od nějakého švédského režiséra, ze kterého byl Scott docela vedle, a ona jen doufala, že bude nadabovaný do angličtiny a nejen opatřen titulky. Tak do sebe rychle hodila salát, když se dostala z práce domů, protože si myslela, že Scott ji po kině vezme do Medvědího doupěte na hamburger. (Jestli to neudělá, pozve tam ona jeho.) Pak zazvonil telefon a ona čekala, že to bude on, doufala, že se rozmyslel a chce ji vzít na film s Redfordem v obchodním centru v Bangoru (panebože jenom ať nechce jít tancovat do Kotviště, protože stála osm hodin na nohou). Jenomže to byla Darla s tím svým „volám jenom tak, abychom pokecaly“ a vzápětí šla rovnou k věci, což znamenalo peskování (už zase), že Lisey utekla do Dvakrát zaslíbené země (Darlin výraz) a nechala ji a Amandu a Cantatu, aby se se všemi problémy potýkaly samy (čímž myslela Mamku, ze které byla do roku 1979 postupně Mamina, Slepejška a nakonec – to bylo nejhorší – Mimoňka), zatímco Lisey „si hrála s klukama z vysoké“. Jako by obsluhování v kavárně osm hodin denně byly prázdniny. Pro ni byla Zaslíbená země pizzerie tři míle od univerzitního kampusu a Ztracení chlapci byly většinou členové Delta Tau, kteří se jí neustále snažili dostat pod sukni. Bůh jí byl svědkem, že její neurčité sny o chození na pár přednášek – třeba po večerech – vyschly a odvál je čas. Ne že by jí chyběl mozek – ale čas a energie. Poslouchala, jak Darla zuří, a snažila se ovládat, ale samozřejmě nakonec vybuchla a posléze na sebe ječely na vzdálenost dvě stě padesáti kilometrů po telefonních drátech a přes příkop veškeré historie, který ležel mezi nimi. Její přítel by to nepochybně nazval totální pojeb a končilo to tím, že Darla řekla to, co vždycky: „Dělej si, co chceš – stejně to děláš, vždycky to tak děláš.“

Pak už neměla chuť na plátek sýrového koláče, který si přinesla z restaurace domů jako zákusek, a rozhodně neměla chuť chodit na nějaký film od Ingmara Bergmana… ale na Scotta chuť měla. Ano. Protože za posledních pár měsíců, a zvlášť za posledních čtyři nebo pět týdnů, začala být na Scottovi jaksi podivně závislá. Možná je to staromódní – nejspíš ano – ale má pocit bezpečí, když ji obejme, a ten pocit nezažila s žádným ze svých kluků. S těmi většinou cítila buď netrpělivost, nebo byla ostražitá. (Někdy letmo pocítila chtíč.) Ale ve Scottovi je jakási laskavost a to od první chvíle, kdy z jeho strany pocítila zájem – zájem o ni – čemuž sotva věřila, protože byl o tolik chytřejší a tak nadaný. (Pro Lisey znamenala laskavost víc než to ostatní.) Ale přece jen tomu uvěřila. A Scott mluví jazykem, který od počátku dychtivě hltala. Nebyl to jazyk Debusherových, ale stejně ho velmi dobře znala – jako by jím mluvila ve snech.

Ale k čemu je povídání a zvláštní jazyk, když tu není s kým mluvit? Dokonce ani na koho křičet? A dnes večer právě to potřebovala. Nikdy mu nevyprávěla o své bláznivé zasrané rodině – ach, pardon, té bláznivé zasejřené rodině, tak to znělo ve scottovštině – ale dnes večer chtěla. Cítila, že musí, jinak exploduje čirým zoufalstvím. A on si samozřejmě vybral zrovna dnešní večer, aby se neukázal. Při čekání se snažila namlouvat si, že Scott přece neví, že se právě do krve pohádala se svou starší sestrou, takto nesmírnou krávou, ale když se šest hodin přehouplo k sedmé a pak osmé, jestlipak slyším devět, nabídněte někdo devět, někdo určitě přihodí až na devět, když si znovu uzobla ze sýrového dortu a pak ho zahodila, protože byla prostě příliš nasejřená… ne, nasraná, než aby ho mohla jíst, a máme tu devět, kdo přihodí víc, a už tu máme deset hodin a k jejímu bytu na North Main Street stále nezabočují žádné automobilové světlomety, Lisey se vytáčí ještě víc, a jestlipak to vytáhneme až na zuřivost?

Seděla u televize, vedle sebe sklenici sotva upitého vína a před sebou přírodopisný pořad, který nesledovala, zatímco zlost přešla v zuřivost, a tehdy si zároveň začala být jistá, že dneska to Scottovi nedaruje. Bude mít parádní nástup, jak se říká. V naději, že si smočí koneček. Další Scottův úlovek ze slovní tůně, kam všichni chodíme rozhazovat síně, a že byl okouzlující! Všechny jeho úlovky byly okouzlující! Třeba rozhajcovat saze, zanořit chobůtek, dělat dvouhřbeté zvíře, šupotat, a velmi elegantní urvat si číslo. Všechny ty úlovky voněly Zaslíbenou zemí, a zatímco tak seděla a špicovala uši, jestli neuslyší zvláštní zvuk Fordu Fairlane ročník 1973 svého Ztraceného chlapce – to hrdelní chrochtání se nedalo s ničím splést, ve výfuku byla díra nebo něco takového – vzpomněla si na Darlu, jak říká, Dělej si, co chceš, děláš to vždycky. Ano, a tady ji máme, malou Lisey, královnu zeměkoule, jak si dělá, co chce, když sedí v tomhle holobytě a čeká na kluka, který se objeví nejen pozdě, ale taky nalitý – ale stejně chce číslo, protože to chtějí všichni, byl to dokonce takový vtip: Hej, slečno servírko, přineste mi ovčácký speciál, hrnek gajstu a kousek sebe. Tady ji máme, usazenou v hranatém laciném křesílku, dole ji bolí nohy a nahoře třeští hlava a přitom se v televizi – zrnité, protože s pokojovou anténou z K-martu chytají jenom zasejřený obraz – dívá na hyenu, jak požírá mrtvého sysla. Lisey Debusherová, královna zeměkoule, vede prostě fascinující život.

Jenže když ručičky hodin překročí desítku, necítí snad také, jak se do ní vkrádá jakési mizerné, mrzuté štěstí? Když se teď Lisey úzkostně dívá do tmy na zahradě, myslí si, že ano. Ví, že ano. Protože když tu tak sedí s bolavou hlavou a sklenicí trpkého červeného vína a dívá se, jak hyena večeří sysla, zatímco vypravěč prozpěvuje „Predátor ví, že se tak dobře nenažere možná ještě spoustu dní“, Lisey ví moc dobře, že ho miluje a ví, co by mu mohlo ublížit.

Že ji taky miluje? Že by to byla jedna ze zbraní?

Ano, ale v tomto ohledu je jeho láska k ní podružná. Tady záleží na tom, jak ho vidí ona: takového, jaký je. Ostatní kamarádi vidí jeho talent a jsou jím přímo omámení. Ona vidí, jakou námahu to někdy stojí, aby se podíval cizímu člověku do očí. Chápe, že za všemi těmi jeho chytrými řečmi (a někdy i geniálními), bez ohledu na dva publikované romány, přes to všechno by ho dokázala vážně ranit, kdyby chtěla. Přece jenom si říkal o ránu, taťkovými slovy. A to dělal celý svůj okouzlující zasejřený – ne, oprava – celý svůj okouzlující zasraný život. Dnes večer se to kouzlo zlomí. A kdo ho zlomí? Ona.

Malá Lisey.

Vypnula televizi, odešla do kuchyně i se sklenkou vína a to vylila do dřezu. Už je nechtěla. Chutnalo jí nejen trpce, ale i kysele. To z tebe kysne, pomyslela si. To je tím, jak jsi naštvaná. Nepochybovala o tom. Nad dřezem stálo ve vratké poloze staré rádio značky Philco s prasklým krytem. Patřilo taťuldovi. Měl ho v chlévě a poslouchal ho, když poklízel. Je to jediná věc, kterou po něm Lisey stále má, a nechává rádio na okně, protože jedině tam chytí místní stanice. Jednou o Vánocích mu ho dala Jodotha, a už tehdy bylo z druhé ruky, ale když dárek rozbalil a uviděl, co to je, culil se, až se zdálo, že mu praskne obličej, a jak jí děkoval! Mohl se uděkovat! Jodi byla vždycky jeho oblíbenkyně, a právě Jodi si jednou sedla k nedělnímu obědu a rodičům oznámila – sakra, všem to oznámila – že je těhotná a kluk, který ji zbouchnul, utekl k námořnictvu. Zeptala se, jestli by ji teta Cynthia ve Wolferboro v New Hampshireu nemohla ubytovat, dokud by dítě neposkytla k adopci – tak to Jodi řekla, jako by to byl starý příborník ve vetešnictví. Takovou novinu uvítalo nezvyklé ticho, které se u večerního stolu rozhostilo. Podle toho, co si Lisey pamatovala, bylo výjimkou – možná jedinkrát – že se zastavil neustálý cinkot příborů o talíře sedmi hladových Debusherových, kteří útočili na pečeni. Nakonec se mamka zeptala: Promluvila sis o tom s Bohem, Jodotho? A Jodi – vpálila to mamce rovnou mezi oči: Zbouchnul mě Don Cloutier, ne Bůh. V té chvíli taťka odešel od stolu i oblíbené dcery, a to bez jediného slova a ohlédnutí. Za chvilku Lisey uslyšela, jak se ze stodoly velmi slabě ozývá rádio. Za tři týdny ho postihla první mrtvice. Teď už je Jodi pryč (i když na Miami ještě nezamířila, to bude trvat ještě spoustu let) a rozzuřené Darliny telefonáty schytává Lisey, malá Lisey, a proč? Protože Canty drží s Darlou a telefonování s Jodi jim není k ničemu. Jodi se prostě od ostatních holek Debusherových liší. Darla o ní tvrdí, že je studený čumák, Canty zase, že je sobec, a obě, že se nechce o nikoho starat, ale podle Lisey je to něco jiného – lepšího a vytříbenějšího. Ze všech pěti děvčat je Jodi jediná, kdo skutečně umí přežít, je dokonale imunní vůči provinilým výparům, které stoupají ze starého rodinného týpý. Kdysi ty výpary vypouštěla babička, potom jejich matka, ale Darla a Canty se ochotně žezla ujímají, už chápou, že pokud ten jedovatý, návykový kouř nazvete „povinnost“, nikdo vám neporučí oheň uhasit. Pokud jde o Lisey, ta si jenom přeje, aby se víc podobala Jodi, aby až jí Darla zavolá, mohla se zasmát a říct: Vyprdni se na to, Darlíno – jak sis ustlala, tak ležíš.

Stojí mezi dveřmi do kuchyně. Rozhlíží se po dlouhém svažitém trávníku za domem. Chce ho uvidět, jak se vrací z temnoty k ní. Chce na něj zavolat – ano, strašně moc chtěla – ale tvrdohlavě drží stisknuté rty. Čekala na něj celý večer. Tak počká ještě chvíli.

Ale už jen chvilku.

Začíná se hrozně bát.

Taťuldovo rádio chytá jenom střední vlny. Stanice WGUY se dala chytit při západu slunce a už dávno byla mimo dosah, ale WDER hrála staré fláky, když Lisey omývala svou sklenku – nějaký hrdina padesátých let zpíval o mladé lásce – a když se zase vrátila do obýváku, hleďme, byl tady, stál ve dveřích s plechovkou od piva v jedné ruce a křivým úsměvem na tváři. Nejspíš jeho fordku neslyšela kvůli hudbě. Nebo třeštící hlavě. Nebo obojímu.

„Ahoj, Lisey,“ pozdravil. „Promiň, že jdu pozdě. Fakt mě to mrzí. Naše parta z diplomkového semináře u Davida se pustila do diskuse o Thomasu Hardym a…“

Beze slova se od něj otočila a vrátila se zase do kuchyně, do zvuků z rádia Philco. Teď v něm parta kluků prozpěvovala „Ša-bum“. Šel za ní. Věděla, že za ní půjde, tak to prostě chodilo. Cítila, jak se jí všechno, co mu musí říct, cpe do krku, všechny ty trpké, jedovaté věty, a jakýsi osamělý ustrašený hlásek ji varoval, aby je neříkala, tomuhle muži ne, a ona tím hlasem jen zamrskala. Měla takový vztek, že nic jiného udělat nemůže.

Píchl palcem směrem k rádiu a hloupě namyšlený na svoje neužitečné znalosti oznámil: „To jsou The Chords. Původní černošská verze.“

Obrátila se k němu: „Myslíš, že mě sakra zajímá, kdo zpívá v rádiu, když jsem osm hodin lítala v práci a dalších pět na tebe čekala? A ty se nakonec objevíš ve tři čtvrtě na jedenáct s úsměvem na tváři a pivem v ruce a s povídačkou o tom, že nějaký mrtvý básník je pro tebe nakonec důležitější než já?“

Úsměv na tváři měl pořád, ale nějak se zmenšoval, pohasínal, až z něho zbýval sotva úsměšek a jeden mělký důlek. Mezitím mu zvlhly oči. Ten ztracený ustrašený hlásek se znovu pokusil varovně na ni zavolat, ale ignorovala ho. Tohle budou jatka. V tom vadnoucím úsměvu a stále bolestnějšímu pohledu v očích viděla, jak ji miluje, a to vědomí zvětšilo její moc ublížit mu. A stejně do něj bude řezat. A proč? Protože mohla.

Když teď stála mezi dveřmi do kuchyně a čekala, až se vrátí, už si nevzpomínala na všechno, co řekla, jenom že každá věta byla o něco horší než předchozí, o něco lépe vymyšlená, aby ranila. V jednu chvíli se zhrozila, protože si uvědomila, jak moc připomíná Darlu v nejhorší ráži – je z ní prostě další komandující Debusherová – a to už ten svůj úsměv neměl vůbec. Díval se na ni vážně a ona se zděsila, jak veliké má oči, protože je zvětšila vrstva tekutiny třpytící se na bulvách, až se zdálo, že zabírají skoro celý obličej. Zarazila se uprostřed tirády o tom, jak má věčně špinavé nehty a že si je při čtení okusuje jako krysa. Zarazila se a v tu chvíli nebyla slyšet žádná auta z centra města, žádné kvílení pneumatik, dokonce ani slabá hudba kapely, která tento víkend vyhrávala ve Skalisku. Ticho bylo nesmírné a ona si uvědomila, že chce všechno vrátit, ale nemá ponětí, jak to zařídit. To nejjednodušší – Stejně tě miluju, Scotte, pojď do postele – ji napadne až později. Teprve po té dardě.

„Scotte… já…“

Neměla tušení, jak větu dokončit, a připadalo jí, že to není nutné. Scott vztyčil ukazovák levé ruky jako učitel, který chce zdůraznit něco obzvlášť důležitého, a na rtech se mu znovu objevil úsměv. Divný, ale úsměvem se to dalo nazvat.

„Počkej,“ řekl.

„Mám čekat?“

Vypadal potěšený, jako by pochopila nějakou obtížnou teorii. „Počkej.“

A než stačila něco říct, prostě odkráčel ven do tmy, přímo za nosem a rovnou přes trávník (už žádný opilecký krok), štíhlé boky v džínách se mu jen míhaly. Jednou pronesla jeho jméno – „Scotte?“ – ale on jenom znovu vztyčil ukazovák: počkej. Pak ho polkly stíny.

Tak teď stojí u dveří a úzkostně vyhlíží ven. Zhasla v kuchyni, třeba ho tak lépe zahlédne, ale i s pomocí pouličního světla odvedle stíny leží až do půlky svahu. Ve vedlejší zahradě chraptivě štěká pes. Jmenuje se Pluto, ví to, protože občas slýchala sousedy na psa ječet, jako by to k něčemu bylo. Vzpomene si na zvuk tříštěného skla, který zaslechla před chvilkou: stejně jako štěkot i to rozbíjení zaznělo odněkud zblízka. Blíž než jiné zvuky, které se rozléhaly touhle rušnou, nešťastnou nocí.

Proč, panebože, proč ho musela takhle odpálit? Vždyť ten pitomý švédský film ani nechtěla vidět! A proč jí to udělalo takovou radost? Takovou zlou, mizernou radost?

Na to nemá odpověď. Noc na konci jara dýchá všude kolem ní, a vůbec, jak dlouho to je, co odešel do té tmy? Jenom dvě minuty? Možná pět? Připadá jí to víc. A to rozbíjené sklo, mělo něco společného se Scottem?

Dole je skleník. Parky.

Není důvod, proč by to mělo její srdce pobídnout k rychlejšímu tempu, ale stalo se. A zrovna když pocítí ten zrychlený rytmus, zahlédne těsně za hranicí, za kterou už její oči ztratily schopnost něco pořádného vidět, pohyb. Za vteřinu se ten pohyb zhmotní v člověka. Pocítí úlevu, ale ta strach nezažene. Neustále myslí na to rozbité sklo. A ten muž se pohybuje nějak divně. Jeho pružný, rázný krok je pryč.

Teď už na něj konečně zavolá, ale z úst jí vyjde sotva šepot: „Scotte?“ Zároveň jí ruka zašátrá po zdi a hledá vypínač, který rozsvěcuje světlo na zápraží.

Volá tiše, ale temná postava trmácející se po trávníku – ano, sotva se vleče, nejde, ale vleče se – zvedne hlavu zrovna v okamžiku, kdy Liseyiny podivně necitlivé prsty najdou vypínač a otočí jím. „Tady je darda, Lisey!“ zakřičí muž, když se světlo rozzáří, a mohl by si to snad naplánovat líp, kdyby to chtěl zinscenovat? Nejspíš ne. V jeho hlase uslyší šíleně radostnou úlevu, jako by všechno napravil. „A ne tak nějaká obyčejná darda, je to krvavá darda!“

To slovo v životě neslyšela, ale nesplete si je s ničím jiným, s žádným ha ha nebo dada. Je to darda, další scottovština, a ne tak nějaká obyčejná darda, ale darda krvavá. Světlo z kuchyně se rozlije po trávníku, aby ho uvítalo, a on jí podává levou ruku jako dar, Lisey je přesvědčená, že to myslí jako dar, stejně jako je přesvědčená, že někde pod tím vším je stále ruka, ach modlím se k Ježíšovi, Marii a milujícímu Pepovi Tesařovi, aby tam někde pod tím pořád byla ruka, jinak tu knížku, na které pracuje, plus všechny další, které by mohly přijít později, dopíše jednoručně. Protože tam, kde míval levou dlaň, je teď jenom červená mokrá masa. Mezi roztaženými výčnělky, což jsou zřejmě prsty, odkapává krev, a když mu běží vstříc a její nohy klopýtají po schodech ze zadní verandy, i v té chvíli ty červené útvary počítá, jeden dva tři čtyři a díky bohu, pátý bude palec. Všechno je pořád na místě, ale džíny má pocákané červení a pořád k ní natahuje tu svou zkrvavenou zrasovanou ruku, tu, jíž prorazil tabuli tlustého skla ve skleníku, kam se prodral živým plotem dole na úpatí trávníku, aby se do parku dostal. Teď jí podává svůj dar, jako pokání za to, že přišel pozdě, tu svou krvavou dardu.

„To je pro tebe,“ říká a ona si zatím strhává halenku a omotává ji kolem té červené mokré hroudy, cítí, jak látka okamžitě prosakuje, cítí to šílené sálavé teplo a ví – jistěže! – proč se ten hlásek tak bál vět, které na něj chrlila, protože ten hlásek to celou dobu věděl: tenhle muž miloval nejen ji, ale jeho láskou je také smrt a je víc než ochoten souhlasit s každou špatností a jízlivostí, kterou o něm kdokoli prohlásí.

Kdokoli?

Ne, to zase ne. Zas tolik zranitelný není. Jenom ten, koho miluje. A Lisey si najednou uvědomí, že není jediná, kdo tady o své minulosti skoro nic neprozradil.

„To je pro tebe. Abych ti řekl, že je mi líto, že jsem zapomněl, a že už se to nikdy nestane. Je to darda. My…“

„Scotte, mlč už. Už je to dobré. Já přece ne–“

„My tomu říkáme krvavá darda. Je to zvláštnost. Tatínek mně a Paulovi říkal…“

„Už se na tebe nezlobím. Nikdy jsem se na tebe nezlobila.“

Zastaví se pod rozvrzanými schůdky na zadní verandu a zůstane na ni civět. Tím výrazem zestárne o deset let. Její halenku má neohrabaně omotanou kolem ruky jako rytířskou rukavici. Kdysi byla žlutá, ale teď je celá květovaně rudá. Lisey stojí na trávníku ve své dívčí podprsence a cítí, jak ji na holých kotnících lechtá tráva. Kalné žluté světlo, které na ně dopadá z kuchyně, vrhá hluboce vykrojený stín mezi jejími prsy. „Přijmeš to?“

Dívá se na ni tak dětsky žalostně. Muž v té chvíli nadobro zmizel. Vidí v jeho dlouhém a toužebném pohledu bolest a ví, že za to nemůže rozbitá ruka, ale netuší, co má říct. Vůbec nechápe. Dokázala pořídit provizorní tlakový obraz, aby ošetřila tu strašnou spoušť, kterou si natropil jižně od zápěstí, ale teď nadobro ztuhla. Existuje správná odpověď? A co je důležitější, existuje špatná odpověď? Taková, která ho znovu zažene?

Pomůže jí. „Jestli dardu přijmeš – zvlášť krvavou dardu – pak omluva stačí. Říkal to tatínek. Tatínek to žikal Paulovi a mně pořád dokola.“ Ne říkal, ale žikal. Upadl do dětské výslovnosti. Kristepane. Kristepane na nebesích.

Lisey pronese: „Tak to si ji asi můžu vzít, protože jsem stejně na žádný švédský snobský film s titulkama nechtěla jít. Bolí mě nohy. Chtěla jsem si jenom s tebou vlézt do postele. A teď se koukni, místo toho musíme jet na zasejřenou pohotovost.“

On zavrtí hlavou, pomalu, ale rozhodně.

„Scotte…“

„Jestli ses nezlobila, proč jsi na mě křičela a mluvila se mnou, jako bych byl famagor?“

Famagor. Nepochybně další pozdrav jeho dětství. Zaznamená to a odloží k pozdějšímu prozkoumání.

„Protože už jsem nemohla křičet na svou sestru,“ odpověděla. Připadne jí to legrační a rozesměje se. Směje se strašně a ten zvuk s ní tak otřese, že se rozpláče. Pak se jí zatočí hlava. Posadí se na schody, protože se bojí, že omdlí.

Scott si sedne vedle ní. Je mu čtyřiadvacet, vlasy mu sahají skoro po ramena, obličej má zarostlý dvoudenním strniskem a je štíhlý jako prut. Na levé ruce má namotanou její halenku, které se jeden rukáv odmotal a teď visí dolů. Políbí ji na třeštící spánek a pak se na ni podívá s dokonalým porozuměním. Když promluví, vypadá skoro zase ve své kůži.

„Chápu,“ řekne. „Rodina je vždycky děs.“

„To teda jo,“ zašeptá.

Obejme ji jednou paží – tou levou, o které už Lisey přemýšlí jako o krvavé dardě, jeho daru, jeho šíleném zasejřeném daru páteční noci.

„Nemusíme si je tak brát,“ prohlásí. Hlas má přízračně klidný. Jako by si ani před chvílí levačku neproměnil v krvavou sekanou. „Poslouchej, Lisey: lidi dokážou zapomenout na cokoliv.“

Nedůvěřivě se na něj podívá: „Fakt?“

„Ano. Tohle je teď náš čas. Jenom ty a já. Na tom záleží.“

Ty a já. Ale chce to Lisey? Když teď vidí, jak křehká je jeho rovnováha? Když teď má představu, jaký život s ním asi bude? Pak si vzpomene, jak ucítila jeho rty na spánku, jak se dotýkaly toho zvláštního tajného místečka, a pomyslí si: Možná chci. Přece i každý hurikán má oko.

„Záleží?“ opáčí.

Několik vteřin nic neříká. Jenom ji objímá. Z chudičkého centra Cleavesu k nim doléhá zvuk aut, křik a divý chechtot. Je páteční noc a Ztracení chlapci si hrají. Ale tady to neplatí. Tady jenom voní její dlouhý svažitý trávník, který se prospává do léta, štěká tu Pluto pod svítilnou u sousedů, a cítí jeho paži kolem pasu. Dokonce i to teplé vlhko, kterým se k ní tiskne jeho zraněná dlaň, ji uklidňuje, a značkuje její holou kůži v pase jako železo.

„Milá,“ pronese nakonec.

Odmlčí se.

Potom dodá: „Milunko.“

Lisey Debusherové, dvaadvacetileté a unavené rodinou i životem na vlastní pěst, to stačí. Konečně jí to stačí. Zavolal ji domů a ona se v té tmě poddá tomu Scottovi, který v něm je. Od té chvíle se až do konce už ani neohlédne.

Když jsou znovu v kuchyni, odmotá blůzu a uvidí ránu. Při pohledu na ni ucítí, jak ji další vlna slabosti nejdřív zvedne k oslnivému stropnímu světlu a potom ji upustí do temnot. Musí se namáhat, aby zůstala při vědomí, a podaří se jí to tak, že si řekne: On mě potřebuje. Potřebuje, abych ho odvezla na pohotovost v Derry Home.

Nějak se mu podařilo nepřeříznout si žíly, které leží těsně pod zápěstím – čiročirý zázrak – ale dlaň je rozříznutá nejméně na čtyřech různých místech, kusy kůže visí jako odlepená tapeta, a tři „bucláky“ na prstech, jak říkával její táta, jsou také pořezané. Pièce de résistance je strašlivý řez na předloktí s trojúhelníkem tlustého zeleného skla, který z něj trčí jako žraločí ploutev. Slyší sebe samu, jak bezmocně hekne, když si Scott střep vyndá – skoro mimochodem – a vyhodí ho do smetí. Při tom úkonu podrží její krví nasáklou halenku pod dlaní a paží, ohleduplně se snaží, aby na podlahu v její kuchyni nekapala krev. Na lino však přece jenom pár kapek dopadne, ale později toho nebude k úklidu kupodivu mnoho. U linky stojí vysoká barová židlička, na které Lisey občas sedává, když čistí zeleninu nebo umývá nádobí (když jste na nohou osm hodin denně, sednete si, kdekoli můžete) a Scott si ji jednou nohou přitáhne, aby se mohl posadit a ruku nechat kapat do dřezu. Prohlásí, že jí poví, co má dělat.

„Musíš jet k doktorovi,“ naléhá na něj. „Scotte, měj rozum! Dlaně jsou plné šlach a kdoví čeho! Chceš, abys v nich ztratil cit? Protože to bys mohl! Nezahrávej si s tím! Jestli se bojíš, co by ti řekli, můžeš si vymyslet nějakou báchorku, nakonec se tím živíš, a já tě odvezu…“

„Jestli i zítra budeš chtít, abych tam jel, tak pojedeme,“ souhlasí. Teď už je zcela ve své obvyklé kůži, racionální, okouzlující a skoro hypnoticky přesvědčivý. „Dnes večer na to neumřu, krvácení už skoro přestalo, a kromě toho – víš, jak to v pátek v noci na pohotovostech vypadá? Přehlídka opilců! V sobotu hned ráno by bylo mnohem lepší.“ Už se na ni uculuje, takovým tím blaženým úsměvem, co říká zlato, já vím svoje, který si přímo koleduje, abyste se taky usmívali, ale ona se snaží nepodlehnout, jenže tuhle bitvu prohraje. „Kromě toho se Landonům všechno rychle hojí. Muselo. Ukážu ti jenom, co udělat.“

„Chováš se, jako bys v životě prostrčil pazouru skleníkem aspoň desetkrát.“

„To ne,“ úsměv mu trochu zakolísá. „Skleníky jsem vždycky nechával na pokoji, až do dneška. Ale něco jsem se naučil o tom, když se člověku něco stane. Naučili jsme se to s Paulem oba.“

„To byl tvůj bratr?“

„Jo. Je po smrti. Přines umyvadlo s teplou vodou, Lisey, jo? Teplou, ale ne moc horkou.“

Chce se ho zeptat na tisíc věcí o tom neznámém bratrovi

(tatínek to žikal Paulovi a mně pořád dokola)

vůbec o něm totiž nevěděla, ale teď není vhodná chvíle. Ani ho už nebude nutit, aby okamžitě a střelhbitě jel na pohotovost. Především, i kdyby souhlasil, musela by ho tam odvézt, a ona si nebyla jistá, jestli by to zvládla, když je uvnitř celá rozklepaná. A s tím krvácením měl pravdu, už to přestávalo. Díky bohu za drobné radosti.

Lisey vytáhne zpod dřezu bílé umyvadlo z umělé hmoty (z obchodu Mammoth Mart, sedmdesát devět centů) a natočí do něj teplou vodu. Scott do ní vnoří pořezanou ruku. Nejdřív to Lisey nevadí – úponky krve líně se prodírající na hladinu ji nijak zvlášť neznepokojují – ale když Scott hmátne druhou rukou dovnitř a začne zraněnou dlaň mnout, voda zrůžoví a Lisey se otočí a zeptá se ho, proč proboha nutí ty rány, aby se znovu rozkrvácely.

„Chci, aby byly zaručeně čisté,“ vysvětlí. „Měly by být čisté, až půjdu…“ Odmlčí se, pak dopoví: „… do postele. Můžu tady přece zůstat, viď? Prosím tě?“

„Ano, jistěže můžeš,“ řekne nahlas a pomyslí si: Tohle jsi ale říct nechtěl.

Když si ruku pořádně odmáčí, vylije krvavou vodu sám, aby to nemusela dělat ona, pak jí ruku ukáže. Je mokrá a jen svítí, takže řezné rány nevypadají tak nebezpečně, ale přitom jsou kdoví proč odpornější, jako odhalená žábra s růžovou výstelkou, v hloubi přecházející v rudou.

„Můžu si vzít tvou krabičku s čajem, Lisey? Koupím ti jinou, slibuju. Mám na cestě šek s honorářem. Přes pět táců. Agent mi to slíbil na čest své matky. Já mu na to řekl, že je pro mě novinka, že nějakou matku má. Mimochodem, to byl vtip.“

„Já vím, že je to vtip, takhle blbá nejsem…“

„Ty vůbec nejsi blbá.“

„Scotte, k čemu ti bude krabice čajových pytlíků?“

„Přines ji a uvidíš.“

Přinese tedy čaj. Scott stále sedí na její stoličce a pracuje opatrně jednou rukou; natočí do umyvadla čerstvou nepříliš teplou vodu. Pak otevře krabičku s čajem Lipton. „Tohle vymyslel Paul,“ vykládá nadšeně. Je jako dítě, pomyslí si Lisey. Podívej na ten pěkný model letadla, dělal jsem ho celý sám, podívej na ten neviditelný inkoust, který jsem vyrobil z Malého chemika. Vhodí sáčky do vody, všech osmnáct nebo kolik jich bylo. Okamžitě začnou barvit vodu kalně jantarovým odstínem a přitom se noří ke dnu umyvadla. „Trochu to pálí, ale funguje to fakticky bezvadně parádně. Dívej!“

Fakticky bezvadně parádně, zapamatuje si Lisey.

Strčí ruku do slabého čaje, který si připravil, a na okamžik stáhne rty, až vycení zuby, křivé a mírně zabarvené. „Trochu to bolí, ale funguje to. Fakticky bezvadně parádně, Lisey.“

„Ano,“ přitaká ona. Je to bizarní, ale napadne ji, že by to opravdu mohlo bránit infekci nebo usnadňovat hojení, možná obojí. Chuckie Gendron, minutkový kuchař v restauraci, je velký fanoušek Insideru a Lisey někdy také nakoukne. Zrovna před pár týdny si přečetla na jedné zadní stránce článek o tom, jak je čaj dobrý na celou řadu věcí. Samozřejmě na stejné stránce byl článek o tom, že v Minnesotě našli kosti sněžného muže. „Ano, asi máš pravdu.“

„Já ne, to Paul.“ Je celý vzrušený, vrátila se mu barva do tváří. Skoro jako by se vůbec neporanil, napadne ji.

Scott kývne bradou ke své náprsní kapse. „Cígni mě, milunko.“

„Kouřit s tou rukou takhle…“

„Jasně, jasně.“

A tak vytáhne cigarety z jeho náprsní kapsy, jednu mu strčí do úst a zapálí mu. Voňavý kouř (tu vůni bude vždycky milovat) stoupá v modrém proužku ke kuchyňskému prověšenému stropu plnému skvrn od vody. Chce se ho vyptat na dardy, zvlášť ty krvavé. Začíná jí svítat.

„Scotte, vychovávali tě s bratrem mamka a taťka?“

„Ne.“ Přesunul si cigaretu do koutku úst a jedno oko mhouří před kouřem. „Mamka umřela, když mě rodila. Tatínek vždycky říkal, že jsem ji zabil, protože jsem odjakživa línej a hrozně jsem ztloustl.“ Zasměje se tomu, jako by to byl nejlegračnější vtip na světě, ale je to zároveň nervózní smích, klukovský smích sprostému vtipu, kterému tak úplně nerozumí.

Ona neřekne nic. Bojí se.

Scott se podívá dolů na místo, kde mu ruka mizí v umyvadle, které je teď plné čaje pančovaného krví. Rychle zabafá ze svého Herberta Tareytona a popel se prodlouží. Oko stále mhouří a díky tomu vypadá jaksi jinak. Ne vyloženě cize, ale jinak. Jako…

Hm, řekněme jako svůj starší bratr. Ten, který umřel.

„Ale taťka říkal, že to nebyla moje vina, že jsem prostě vyspával, když byl čas vylézt ven. Prý mě měla profackovat, abych se probral, ale ona to neudělala, takže jsem se hrozně nafoukl a ona na to umřela, darda, konec.“ Směje se. Popel z cigarety padne na linku. Nezdá se, že by si toho všiml. Dívá se na svou ruku v kalném čaji, ale už nic neříká.

Takže se Lisey ocitá před delikátním dilematem. Měla by položit další otázku, nebo ne? Bojí se, že neodpoví, že jí něco odsekne (a on umí odsekávat, to ví moc dobře, občas navštěvuje jeho semináře o modernistech). Zároveň se bojí, že jí opravdu odpoví. Myslí si, že odpoví.

„Scotte?“ Pronese to velmi tiše.

„Hmmm?“ Cigareta je už ve třech čtvrtinách vzdálenosti k části, která vypadá jako filtr, ale u Herberta Tareytona je to jenom jakýsi náustek. „Dělal tvůj tatínek dardy?“

„Jasně, krvavé dardy. Za to, když jsme se něčeho neodvážili, nebo aby vyhnal famagory. Paul dělal dobré dardy. Srandovní. Jako honbu za pokladem. Hledání podle stop. ‚Darda! Konec!‘ A potom odměna. Třeba bonbóny nebo RC cola.“ Popel z cigarety znovu upadne. Scottovy oči se upírají na krvavý čaj v umyvadle. „Ale tatínek dává za odměnu pusu.“ Podívá se na ni a ona najednou pochopí, že on ví všechno, na co se tolik bála zeptat, a že odpovídá, jak nejlíp umí. Jak nejvíc se odváží. „To je tatínkova cena. Pusa, když to přestane bolet.“

Nemá v lékárničce žádný obvaz, který by jí vyhovoval, a tak Lisey nakonec roztrhá prostěradlo na dlouhé pruhy. Prostěradlo je staré, ale stejně je jí ho líto – s platem servírky (doplňovaným mizerným dýškem od Ztracených mládenců a nepatrně lepším dýškem od členů fakultního sboru, kteří obědvali u Pata) si sotva může dovolit plenit peřiňák. Ale když si vzpomene na ty překřížené rány na jeho dlani – a tu hlubší, delší rozchlípeninu na předloktí – neváhá.

Scott usne skoro dřív, než mu hlava dopadne na polštář na jeho půlce legračně úzké postele. Lisey si myslí, že se jí bude špatně usínat, že si bude v hlavě přemílat, co jí pověděl. Ale usne skoro okamžitě.

V noci se probudí dvakrát, poprvé proto, že se potřebuje vyčurat. Postel je prázdná. Rozespalá jde ke koupelně, cestou si kasá příliš velké univerzitní tričko k bokům a říká: „Scotte, dělej, jo, opravdu musím…“ Ale když vstoupí do koupelny, ve světle noční lampičky, kterou vždycky nechává rozsvícenou, uvidí prázdnou místnost. Scott tam není. Ani prkénko není zvednuté, jak ho nechává pokaždé, když si uleví.

Lisey se rázem přestane chtít čurat. Rázem se vyděsí, že ho bolest probudila, že si vzpomněl na všechno, co jí pověděl, a zničily ho – jak se tomu říká v Chuckieho Insideru? – oživené vzpomínky.

Oživily se opravdu, nebo jen pustil na povrch věci, které si prostě nechává pro sebe? Lisey to neví jistě, ale je jí jasné, že to dětské žvatlání, do kterého chvílemi upadal, bylo strašidelné… a co když se vrátil do skleníku v parku, aby práci dokončil? Tentokrát na krku místo na ruce?

Otočí se k zšeřelému chřtánu dveří do kuchyně – byt se skládá jenom z ní a ložnice – a zahlédne ho schouleného v posteli. Spí jako obyčejně schoulený v pozici plodu, kolena skoro u brady, čelem se opírá o stěnu (až se odtud na podzim odstěhují, bude na tom místě tmavší, dobře rozeznatelné kolečko – Scottova značka). Několikrát mu říkala, že by měl víc místa, kdyby spal na vnější straně, ale on nechtěl. Teď se trochu posunul, péra zavrzala a ve světle pouliční lampy, které padalo oknem dovnitř, Lisey uvidí, jak se mu přes tvář prostírá tmavé křídlo vlasů.

Předtím v posteli nebyl.

Jenže teď tu je, na své vnitřní straně. Jestli nevěří, mohla by vsunout ruku pod uzel vlasů, na které se dívá, zvednout ho a potěžkat.

Že by se mi jenom zdálo, že je pryč?

Dává to smysl – trochu – ale když se vrátí do koupelny a sedne si na záchod, znovu si pomyslí: Předtím tam nebyl. Když jsem vstávala, ta zasejřená postel byla přece prázdná.

Když je hotová, zvedne prkénko, protože jestli bude v noci vstávat on, bude moc ospalý, než aby to udělal sám. Pak se Lisey vrátí do postele. Dřímá, sotva se přiblíží. Teď je Scott vedle ní, a na ničem jiném nezáleží. Určitě na ničem jiném nezáleží.

Podruhé se neprobudí sama od sebe.

„Lisey.“

To je Scott, a třese s ní.

„Lisey, malá Lisey.“

Brání se tomu, má za sebou perný den – sakra, perný týden – ale on je vytrvalý.

„Lisey, probuď se!“

Čeká, že ji do očí bodne ranní světlo, ale je pořád tma.

„Scotte? Vásíš?“

Chce se ho zeptat, jestli znovu krvácí nebo jestli mu sklouzl obvaz, kterým ho ošetřila, ale ty myšlenky připadají jejímu zamlženému mozku příliš veliké a složité. Vásíš bude muset stačit.

Jeho tvář se rýsuje nad ní, je dokonale probuzený. Vypadá rozrušeně, ale nijak zoufale nebo že ho něco bolí. Řekne: „Takhle už nemůžeme dál žít.“

To ji definitivně probudí, protože ji tím vyděsí. Co to povídá? Chce se rozejít?

„Scotte?“ Zašátrá po podlaze, nahmatá hodinky a zamžourá na ně. „Je čtvrt na pět!“ Mluví naštvaně, rozzlobeně, a to všechno skutečně cítí, ale navíc je také vyděšená.

„Lisey, měli bychom si sehnat pořádný dům. Koupit ho.“ Vrtí hlavou. „Né, to je to poslední. Myslím, že bychom se měli vzít.“

Zaplaví ji úleva a pozpátku se zhroutí na polštář. Hodinky jí vypadnou z povolených prstů a zarachotí o podlahu. To nevadí, timexky chodí jako hodinky za každého počasí. Po úlevě následuje údiv. Právě dostala nabídku k sňatku, jako dáma z románu. A po úlevě následuje na chvostu červený fáborek hrůzy. Chlap, který ji žádá o ruku (ve čtvrt na pět ráno, na to nezapomeňte) je stejný chlap, který ji včera v noci nechal na holičkách, rozšmelcoval si ruku, když ho kvůli tomu seřvala (a kvůli pár dalším věcem, připouštím), a nakonec k ní nakráčel po trávníku s rozsekanou rukou nataženou, jako by jí podával nějaký zasejřený vánoční dárek. Je to muž s mrtvým bratrem, o kterém se dozvěděla teprve včera večer, a mrtvou matkou, kterou údajně zabil, protože se – jak to tenhle spisovatelský kabrňák vyjádřil? – příliš nafoukl.

„Lisey?“

„Sklapni, Scotte, přemýšlím.“ Jenomže je těžké přemýšlet, když se měsíc sklání a čas neexistuje, bez ohledu na to, co vám říkají vaše spolehlivé timexky.

„Miluju tě,“ ozve se Scott mírně.

„Já vím. Já tebe taky. O to nejde.“

„Mohlo by jít,“ oponuje. „Tedy o to, že mě miluješ. Možná že přesně o tohle jde. Mě nikdo kromě Paula neměl rád.“ Na dlouho se odmlčel. „A kromě tatínka, asi.“

Lisey se zvedne na loket. „Scotte, tebe má ráda spousta lidí. Když jsi předčítal ze své poslední knížky – a z té, co právě píšeš…“ Nakrčí nos. Ta nová se jmenuje Hladoví ďábli a to, co z ní četla a slyšela ho číst, se jí nelíbí. „Když jsi předčítal, přišlo skoro pět stovek lidí! Museli tě přestěhovat z Maineského salonku do Hauckovy auly! Když jsi dočetl, všichni vstávali a tleskali ti!“

„To není láska,“ namítne, „to je zvědavost. A čistě mezi námi, je to takové panoptikum. Když ti první knížka vyjde v jedenadvaceti, zjistíš o panoptiku úplně všechno, i když se ta zatracená věc prodává jenom knihovnám a na brožované vydání nedojde. Ale tebe pubertální géniové nezajímají, Lisey…“

„Ale ano…“ Teď už je vzhůru, skoro úplně.

„Ano, ale… cígni mě, milunko.“ Jeho cigarety leží na podlaze, v želvím popelníku, který tu má kvůli němu. Podá mu popelník, strčí mu cigaretu do úst a zapálí mu. Pokračuje: „Ale také tě zajímá, jestli si čistím nebo nečistím zuby…“

„No jo…“

„A jestli ten šampón, který používám, mě zbaví lupů, nebo jestli se to po něm akorát zhoršuje…“

To jí něco připomene. „Koupila jsem tegrin, o kterém jsem ti povídala. Je v koupelně. Měl bys ho vyzkoušet.“

Vyprskne smíchy. „Vidíš? Vidíš? Perfektní příklad. Máš prostě holistický přístup.“

„To slovo neznám,“ zamračí se.

Zamáčkne cigaretu, vykouřenou sotva do čtvrtiny. „Znamená to, že když se na mě podíváš, vidíš mě od paty k hlavě a zleva doprava a všechno má pro tebe stejnou váhu.“

Lisey nad tím přemýšlí, pak přikývne. „Asi to tak bude.“

„Ty nevíš, jaké to je. Já mám za sebou dětství, kdy jsem byl jenom… kdy jsem byl jedna věc. Posledních šest let jsem další věc. Sice lepší, ale stejně, pro většinu lidí tady a na pittsburské univerzitě není Scott Landon zhola nic, jenom… posvátný jukebox. Vhodíš do něj pár babek a vypadne zasejřený příběh.“ Nevypadá zlostně, ale Lisey vycítí, že by se rozzlobit mohl. Časem. Jestli nebude mít kam jít a cítit se v bezpečí, doceněný. Ano, ona by mohla být tou osobou. Ona by to místo mohla vytvořit. Pomohl by jí s tím. Do jisté míry už to udělali.

„Ty jsi jiná, Lisey. Věděl jsem to od chvíle, kdy jsem tě potkal, tehdy v maineském salonku na bluesovém večeru – pamatuješ?“

Ježíši, Maria a Pepo Tesaři, no jestli. Šla tehdy večer na univerzitu podívat se na Hartgenovu výstavu obrazů před Hauckem, uslyšela ze salonku hudbu a vešla dovnitř, byl to momentální nápad. On přišel za několik minut, rozhlédl se po skoro plném sále a zeptal se, jestli je druhý konec pohovky, na které seděla, obsazený. Mohla kolem té hudby klidně projít bez povšimnutí. Mohla stihnout autobus v půl deváté zpátky do Cleavesu, kdyby ji neupoutala. Tak těsně se vyhnula tomu, aby dnes v noci byla v posteli sama. Při tom pomyšlení se jí zmocnil pocit, jako by se dívala z výšky do propasti.

Nic z toho neříká, jenom přikyvuje.

„Pro mě jsi jako…“ Scott se odmlčí, pak se usměje. Má božský úsměv, bez ohledu na křivé zuby a vůbec. „Jsi jako tůň, kam se všichni chodíme napít. Už jsem ti povídal o tůni?“

Lisey znovu přikývne a usměje se pro sebe. Nepovídal – ne přímo – ale slyšela ho o ní vyprávět na autorském čtení a na přednáškách, které navštívila po jeho nadšeném pozvání a kdy seděla vždycky daleko vzadu v Boardmanově sále 101 nebo Malé učebně 112. Když mluví o tůni, vždycky před sebe natáhne ruku, jako by ji do té vody strkal nebo něco z ní lovil – třeba jazykové ryby. Připadá jí to jako milé, chlapecké gesto. Scott říká, že pokaždé, když někoho nazvete shnilým jablkem nebo štíhlým proutkem, pijete z tůně nebo chytáte z jejího břehu pulce. Že pokaždé, když posíláte dítě do války nebo smrtelného nebezpečí, protože milujete vlajku a to dítě jste ji také naučili milovat, v té tůni plavete… hodně hluboko, kde plavou taky obři s hladovými zuby.

„Přijdu k tobě a ty mě vidíš celého,“ říká. „Miluješ mě celého kolem dokola a nejen kvůli nějakému příběhu, co jsem napsal. Když zavřeš za námi dveře a svět zůstane venku, jsme tu tváří v tvář.“

„Jsi mnohem vyšší než já, Scotte.“

„Víš, o čem mluvím.“

Asi to ví. Ale je příliš dojatá, než aby uprostřed noci přitakala něčemu, čeho by ráno mohla litovat. „Promluvíme si o tom ráno,“ rozhodne. Odebere mu kuřácké nádobíčko a položí je znovu na podlahu. „Pak se mě zeptej, jestli ještě budeš chtít.“

„Ach, to teda budu,“ řekne s neochvějnou jistotou.

„Uvidíme. Teď půjdeme zase spát.“

Scott se vrátí na svou půlku. Leží teď skoro rovně, ale jak se propadá do spánku, začne se choulit. Kolena se mu dostanou k úzkému hrudníku a čelo, za kterým plavou všechny ty exotické příběhové ryby, se opře o stěnu.

Znám ho. Aspoň ho tedy začínám znát.

V tu chvíli k němu pocítí další příval lásky a musí pevně sevřít rty, aby z nich neunikla nebezpečná slova. Taková, která se těžko berou zpátky, jakmile jednou zazní. Třeba je není možné vzít zpátky. Spokojí se s tím, že se mu přimáčkne prsy k zádům a břichem k nahému zadku. Za oknem vrže několik pozdních cvrčků a Pluto se proštěkává další noční šichtou. Lisey znovu začne usínat.

„Lisey?“ Jeho hlas k ní doléhá snad z jiného světa.

„Hmmmmm?“

„Já vím, že se ti Ďábli nelíbí…“

„Sou-usní,“ vypraví ze sebe a v současném stavu se na zřetelnější vyjádření kritiky nezmůže. Padá, padá, padá do spánku.

„Jo, a nebudeš jediná. Ale redaktor je do nich blázen. Tvrdí, že lidi z vydavatelství Sayler House se rozhodli, že je to horor. Mně to vyhovuje. Jak je to staré přísloví? ‚Pojmenujte si mě, jak chcete, hlavně o mně mluvte.‘“

Padá. Jeho hlas k ní doléhá dlouhou temnou chodbou.

„Nepotřebuju, aby mi Carson Foray nebo agent vykládali, že Hladoví ďábli mi vydělají na chleba i máslo. Už mám dost toho poflakování, Lisey. Jsem na cestě, ale nechci po ní jít sám. Chci, abys šla se mnou.“

„Ti-ho, Sko. Spi.“

Lisey neví, jestli Scott usne nebo ne, ale kupodivu (je to čiročirý zázrak) Scott Landon skutečně zmlkne.

Lisey Debusherová se probudí v sobotu ráno v nemožně luxusních devět hodin a do vůně opečené slaniny. Podlahu a postel zalévá slunce oslnivými paprsky. Lisey vyjde do kuchyně. Scott v trenýrkách smaží slaninu a Lisey se zhrozí, když si všimne, že si sundal obvaz, který mu tak pečlivě připevnila. Když mu to vyčte, jednoduše jí řekne, že ho svědil.

„Kromě toho,“ pokračuje a ukazuje jí ruku (tím jí tolik připomene, jak včera v noci vyšel ze tmy, že se skoro roztřese), „v denním světle to nevypadá tak zle, co?“ Lisey tu ruku vezme, skloní se nad ní, jako by mu chtěla číst budoucnost, a dívá se tak dlouho, až Scott ruku odtáhne s tím, že jestli slaninu neotočí, připálí se. Lisey neužasne, nediví se, to jsou city vyhrazené možná pro tmavé noci a stinné pokoje, a ne pro slunné sobotní ráno, kdy Philco na okně vyhrává kovbojskou písničku, které nikdy nerozuměla, ale vždycky se jí líbila. Neužasne, nediví se… ale zmatená tedy je. Dokáže vymyslet jedině to, že včera byla nejspíš přesvědčená, že ty rány jsou mnohem horší, než se nakonec ukázalo. Že zpanikařila. Protože tyhle rány nebyly sice pouhé škrábance, ale zdaleka nebyly tak vážné, jak se bála. Nejenže přestaly krvácet, ale začaly se na nich dělat i strupy. Kdybych ho odvezla k doktorovi, nejspíš by jí řekli, aby vypadla.

Landonům se všechno rychle hojí. Muselo.

Scott mezitím shrnuje křehkou slaninu z pánve na přeložený papírový ubrousek. Podle názoru Lisey je možná dobrý spisovatel, ale rozhodně je skvělý kuchař. Aspoň pokud opravdu chce. Ale potřebuje nové spodní prádlo, zadek těchhle trenýrek má komicky prověšený a guma v pase mele z posledního. Uvidí, jestli ho dokáže přimět k nákupu nových, až dorazí ten slibovaný šek s honorářem, ale prádlo ji vlastně netrápí, ne tak docela. Její mozek chce porovnat to, co viděla včera v noci – ty hluboké nechutné žábry, růžové přecházející v jaterní červeň – s tím, co tu má dnes ráno. Existuje rozdíl mezi pouhými řezy a ranami, a opravdu si myslí, že se někdo může hojit tak rychle, pokud zrovna nevyskočil z Bible? Opravdu si to Lisey myslí? Přece tu ruku prostrčil oknem, bylo to tabulové sklo ze skleníku, což jí připomíná, že s tím budou muset něco udělat, Scott bude muset…

„Lisey.“

Vytrhne se ze zadumání a zjistí, že sedí u kuchyňského stolu a nervózně žmoulá tričko mezi stehny. „Co je?“

„Jedno vajíčko nebo dvě?“

Zváží to. „Dvě. Asi.“

„Promíchat, nebo chceš, aby na tě koukaly?“

„Promíchat.“

„Provdáš se za mě?“ zeptá se úplně stejným tónem, rozmáčkne obě vajíčka zdravou pravačkou a vhodí je do pánve, křup plesk.

Lisey se pousměje, ne tomu věcnému tónu, ale mírně archaickému vyznění té věty, a uvědomí si, že vůbec není překvapená. Čekala to… tenhle, jak se tomu říká, opětovný začátek. Musela si jeho návrh přemílat v hloubi duše, i když spala.

„Máš jistotu?“ zeptala se.

„Jistotně jistou,“ ujistí ji. „Co myslíš ty, milunko?“

„Milunka si myslí, že to vypadá jako plán.“

„Dobře,“ odpoví. „To je dobře.“ Odmlčí se. Dodá: „Děkuju ti.“

Chvíli ani jeden nic neříká. Staré prasklé Philco na okně vyhrává muziku, jakou taťka Debusher nikdy neposlouchal. Vejce na pánvi praskají. Lisey má hlad. A je ráda.

„Na podzim,“ navrhne.

Scott přikývne, sáhne po talíři. „Dobře. V říjnu?“

„To je možná trochu brzo. Řekněme kolem Díkůvzdání. Zbylo nějaké vajíčko pro tebe?“

„Jedno tu je a víc nebudu chtít.“

Lisey řekne: „Nevezmu si tě, jestli si nekoupíš nové trenky.“

Scott se nezasměje. „Tak to bude pro mě priorita.“

Postaví talíř před ni. Slanina s vejci. Lisey má hrozný hlad. Pustí se do toho a Scott vhodí na pánev poslední vajíčko.

„Líza Landonová,“ řekne. „Co myslíš?“

„Myslím, že je to chytlavé. Je to… jak se tomu říká, když všechna slova začínají stejným písmenem?“

„Aliterace.“

„Jo, přesně.“ Teď to vysloví ona. „Líza Landonová.“ Chutná jí to stejně dobře jako ta vajíčka.

„Malá Lisey Landonová,“ řekne Scott a vyhodí vajíčko do vzduchu. Dvakrát se obrátí a přistane přímo v omastku, plesk.

„Scotte Landone, slibuješ, že si osedláš koně a budeš je mít zasejřeně osedlaný pořád?“ zeptá se ho.

„Osedlané v nemoci, osedlané ve zdraví,“ souhlasí a pak se rozesmějí jako blázni, zatímco rádio ve slunci vyhrává.

Se Scottem se vždycky hodně nasmála. A týden poté se rány na jeho ruce, dokonce i ta na předloktí, docela zahojily.

Ani jizvy nezůstaly.

Když se Lisey znovu probudí, už neví, kdy je – tehdy nebo teď. Ale do místnosti se vedralo dost ranního světla, aby uviděla studeně modrou tapetu a mořskou krajinu na zdi. Takže je to Amandina ložnice, a to jí připadá správné, ale zároveň špatné. Připadá jí, že tohle je sen o budoucnosti, který se jí zdá v její úzké posteli ve starém bytě, o kterou se většinu nocí pořád dělí se Scottem, a tak to zůstane až do svatby v listopadu.

Co ji probudilo?

Amanda k ní stále ležela zády a Lisey se k ní pořád tiskla jako lžička na lžičku, prsy se opírala Mandě o záda, břichem o hubený Mandin zadek, takže co ji probudilo? Na záchod nepotřebuje… aspoň ne moc, takže co…?

Amando, řeklas něco? Chceš něco? Třeba se napít vody? Nebo kousek skleníkového skla, aby sis mohla podříznout zápěstí?

To všechno jí prolétne hlavou, ale nahlas nic říkat nechce, protože ji napadne něco divného. Ta myšlenka zní, že i když vidí rychle šedivějící hřívu Amandiných vlasů a volán kolem krku Amandiny noční košile, ve skutečnosti ležela v posteli se Scottem. Ano! Že v jednu chvíli uprostřed noci Scott… co? Prolezl čočkami Liseyiných vzpomínek do Amandina těla? Něco takového. Pořádně divná představa, ale stejně nechce nic říkat, protože se bojí, že když to udělá, mohla by Amanda odpovědět Scottovým hlasem. A co by dělala potom? Zaječela by? Zaječela by, až by probudila mrtvého, jak se říká? Ta představa je určitě absurdní, ale…

Ale podívej se na ni. Podívej se, jak spí, s koleny přitaženými k bradě a hlavou skloněnou. Kdyby tu byla zeď, opírala by se o ni čelem. Není divu, že si myslíš…

A potom, v té noční díře páté hodiny ranní, s tváří odvrácenou, takže na ni Lisey nevidí, Amanda promluví.

„Milá,“ pronese.

Odmlčí se.

Potom ještě: „Milunko.“

Pokud se Lisey včera večer zdálo, že jí vnitřní teplota poklesla o pět stupňů, tak teď jí klesla o deset, protože hlas, který to slovo pronesl, byl nepochybně ženský, ale zároveň byl Scottův. Lisey s ním žila přes dvacet let. Pozná Scotta, když ho slyší promluvit.

Je to jenom sen, řekne si. Proto ani nepoznám, jestli jsem v minulosti nebo přítomnosti. Když se rozhlédnu, uvidím v rohu pokoje vznášet se kouzelný koberec PILLBURSKÁ VÝBĚROVÁ.

Ale rozhlédnout se nemůže. Dlouho se nemůže vůbec pohnout. Promluvit ji nakonec donutí sílící světlo. Noc skoro skončila. Jestli se Scott vrátil – jestli byla Lisey opravdu vzhůru a jenom se jí to nezdálo – tak musí mít důvod. A ubližovat jí nebude chtít. Nikdy jí neubližoval. Tedy… aspoň ne úmyslně. Jenže zjistí, že nedokáže vyslovit ani jeho jméno, ani Amandino. Žádné jí nepřipadá vhodné. Obě jsou špatná. Vidí sebe samu, jak chytá Amandu za rameno a převaluje ji. Čí tvář uvidí pod Mandinými šedivějícími pačesy? Co když to bude Scott? Ach panebože, co když.

Blíží se den. A ona si najednou byla jistá, že pokud nechá vyjít slunce, aniž promluví, dveře mezi minulostí a přítomností se zavřou a všechny šance na získání odpovědí zmizí.

Takže se vykašli na jména. Vykašli se na to, kdo je sakra v té noční košili.

„Proč Amanda řekla darda?“ zeptala se. Její hlas v ložnici – stále zšeřelé, ale už se jasnila, rychle se jasnila – zní chraptivě, zdušeně.

„Nechal jsem ti dardu,“ oznámí druhá osoba v posteli, ta osoba, o jejíž zadek se Lisey opírá břichem.

Ach bože, pane bože pane bože tohle je famagor jako vyšitý, tohle je…

A pak: Ovládej se. Sedlej, sakra. Pusť se do toho.

„Je to…“ Hlas má vysušený a ochraptělý jako nikdy. A už se zdá, že se pokoj rozsvětluje příliš rychle. Slunce se každou vteřinou vyhoupne nad východní obzor. „Je to krvavá darda?“

„Blíží se k tobě krvavá darda,“ prozradí jí hlas a zní trochu lítostivě. Ach, jak hrozně připomíná Scotta. Ale zároveň připomíná Amandu, a to Lisey vyděsí víc než co jiného.

Pak se hlas projasnil. „Ta, na které jsi ty, je dobrá darda, Lisey. Vede za purpurovou. První tři zprávy už jsi našla. Ještě pár dalších a dostaneš odměnu.“

„Jakou odměnu?“ zeptá se.

„Napiješ se.“ Odpověď přišla okamžitě.

„Koly? Džusu?“

„Buď zticha. Chceme pozorovat proskurník.“

Hlas to pronesl s podivnou a nekonečnou touhou, a co je na něm tak povědomého? Proč jí to připadá jako něčí jméno, a nejen název kytky? Je to další věc, která se schovává za purpurovou oponou, která občas před ní kryje vlastní vzpomínky? Nebyl čas o tom přemýšlet, natož se ptát, protože oknem se prodral šikmý paprsek červeného světla. Lisey cítí, že čas se znovu zaostřil, a i když byla vystrašená, pronikavěji bodne lítost.

„Kdy ta krvavá darda přijde?“ zeptala se. „Pověz mi to.“

Žádná odpověď. Věděla, že žádná nebude, a přesto v ní roste zklamání a zaplní místo, kde vládla hrůza a zmatek, než přes obzor vykouklo slunce a rozprostřelo své čisté paprsky.

„Kdy přijde, krucinál, kdy?“ Už křičí a třese tím ramenem v bílé noční košili tak prudce, až se vlasy rozletí… a stále žádná odpověď. Lisey vybuchne vzteky. „Takhle mě nedráždi, Scotte, tak kdy?“

Tentokrát ramenem v noční košili místo třesení přímo škubla a druhé tělo na posteli se ochable převalilo. Byla to samozřejmě Amanda. Měla otevřené oči a ještě dýchala, ve tvářích měla trochu matné barvy, ale Lisey poznala, že tenhle kilometry vzdálený pohled znamená cosi jiného, než byly dosavadní výlety starší ségry Mandy-pandy z reality. A nejenom její. Lisey netušila, jestli k ní skutečně přišel Scott nebo jestli jenom šálila sebe samu v nějakém polomrákotném stavu, ale jedním si byla celkem jistá: někdy během noci Amanda znovu odešla. Tentokrát možná nadobro.

Část 2: SESIKO

„Otočila se a uviděla, jak na ni přes kopec pohlíží veliký bílý měsíc. A její hruď se otevřela, rozsvítila se jeho světlem jako průhledný drahokam. Stála tam naplněná úplňkem, dávala se mu všanc. Prsy se jí rozestoupily, aby mu uvolnily cestu, její tělo se rozevřelo dokořán jako chvějivá sasanka, hebká rozčísnutá výzva dotýkaná měsícem.“

– D. H. Lawrence, Duha

V. Lisey a předlouhý čtvrtek

(Honba za dardou)

Lisey netrvalo dlouho, aby si uvědomila, že tohle je mnohem horší než dosavadní tři Amandiny odtržky od reality – období „pasivní semi-katatonie“, slovy její cvokařky. Vypadalo to, jako by se z její obvykle protivné a občas problematické sestry stala velká dýchající panenka. Lisey se podařilo (se značným úsilím) Amandu vztyčit do sedu a otočit ji tak, aby seděla na okraji postele, ale žena v bílé bavlněné noční košili – která chvíli před svítáním možná promluvila, nebo taky nepromluvila hlasem Liseyina mrtvého manžela – nereagovala na oslovení, ani když na ni Lisey promluvila, zavolala nebo jí skoro zoufale zakřičela do tváře. Seděla tam jenom s rukama v klíně a upřeně hleděla na mladší sestru. A když Lisey odstoupila, Amanda se dál dívala na stejné místo, teď už prázdné.

Lisey odešla do koupelny namočit žínku ve studené vodě, a když se vrátila, Amanda už znovu ležela v pozici na zádech, s horní půlkou na posteli a nohama na podlaze. Lisey ji začala zvedat, ale pak toho nechala, protože Amandin zadek, už tak na okraji pelesti, začal klouzat dolů. Kdyby toho nenechala, Amanda by skončila na podlaze.

„Mando-pando!“

Tentokrát na dětskou přezdívku nezareagovala. Lisey se rozhodla pro těžký kalibr.

„Ségro, Mando-pando!“

Nic. Místo strachu (ten přijde za chvilku) se Lisey zmocnil takový vztek, jaký by se Amandě sotva kdy podařilo v mladší sestře vyprovokovat, i kdyby nakrásně chtěla.

„Nech toho! Nech toho, zvedni tu prdel zase na postel a sedni si pořádně!“

Nic. Nulová reakce. Lisey se shýbla, otřela Amandě nehybný obličej studenou žínkou, a zase nic. Oči nemrkly, ani když přes ně přejela žínka.

Teď už se Lisey začínala bát. Podívala se na digitální budík s rádiem u postele a viděla, že je právě po šesté. Mohla zavolat Darle bez starostí, že vzbudí Matta, protože ten vyspává spánkem spravedlivých v Montrealu, ale do toho se jí nechtělo. Zatím ne. Volat Darle bylo totéž jako přiznat porážku, a k tomu zatím nebyla ochotná.

Obešla postel, popadla Amandu pod pažemi a trhla s ní vzad. Šlo to hůř, než čekala, vzhledem k Amandině vychrtlé postavě.

Protože už je to mrtvá váha, milunko. Proto.

„Sklapni,“ zavrčela, aniž by tušila, s kým to mluví. „Hlavně sklapni.“

Vylezla si na postel, koleny se opřela vedle Amandiných stehen a ruce vložila Amandě po stranách na krk. V této pozici, milenecky nadřazené, se mohla dívat sestře přímo do vzhůru obrácené, nehybné tváře. Při dosavadních poruchách se s Mandou dalo manipulovat… skoro jako se zhypnotizovaným člověkem, myslela si tehdy Lisey. Tohle vypadalo hodně jinak. Mohla jenom doufat, že to doopravdy jiné není, protože jsou určité věci, které člověk ráno musí udělat. Tedy pokud ten člověk chce dál žít svůj soukromý život ve svém maličkém bílém domku.

„Amando!“ zaječela sestře do obličeje. Potom pro dobrou míru dodala, a cítila se při tom jenom mírně směšně (nakonec tu byly samy dvě): „Ségro… Mando-pando! Chci… abys… VSTALA…! A šla do kadibudky… a cvrnkla si tam! CVRNKLA, Mando-pando! Na tři! RAZ… a DVA…! A TŘI!“ Na TŘI Lisey znovu škubla Amandou do sedu, ale Amanda byla stále jako hadr.

V jednu chvíli, někdy po čtvrt na sedm, ji Lisey dokázala dostat z postele do jakéhosi polodřepu, polosedu. Měla podobný pocit jako kdysi se svým prvním autem, Pintem z roku 1974, kdy po nekonečných dvou minutách týrání startéru motor nakonec chytil a těsně předtím, než baterie chcípla, se rozběhl. Jenomže Amanda, místo aby se vztyčila a dovolila Lisey, aby ji odvedla do koupelny, padla zase do postele – a padala nakřivo, takže Lisey se k ní musela vrhnout, chytit ji pod pažemi a s nadávkami ji kus odtáhnout, aby nepadla na podlahu.

„Jenom se předvádíš, krávo pitomá!“ zakřičela na Amandu, přestože moc dobře věděla, že to tak není. „No, mně je to jedno! Klidně se tu válej a…“ Uslyšela, jak hlasitě řve – probudí paní Jonesovou za silnicí, jestli si nedá pozor – a přinutila se ztišit hlas. „Klidně se tu dál válej. Jo. Ale jestli si myslíš, že tu budu celé ráno kolem tebe tancovat, jak ty pískáš, tak na to se vysejřím. Jdu dolů, udělám si kafe a vločky. Jestli něco z toho bude vaší královské výsosti vonět, dej mi vědět. Nebo já nevím, pošli si pro talíř nějakého zasejřeného komorníka.“

Nevěděla, jestli to pěkně voní ségře Mandě-pandě, ale jí to vonělo náramně, zvlášť káva. Dala si jeden hrnek černé ještě před vločkami a potom druhý s dvojitou smetanou a cukrem. Když ji usrkávala, pomyslela si: Teď už potřebuju jenom cígo a celý den bude jako růžička. Jednu zasejřenou lehkou salemku.

Mozek se ji snažil zaměřit ke snům a vzpomínkám právě uplynulé noci (SCOTT A LISEY, RANÁ LÉTA, určitě nic jiného, pomyslela si), ale to nepřipustila. Nedopustí ani, aby začal zkoumat, co se jí to stalo za svítání. Možná na to bude čas později, ale teď ne. Teď má na starosti starší ségru.

A co když starší ségra našla někde v lékárničce pěknou růžovou jednorázovou břitvu a rozhodla se podříznout si s ní zápěstí? Nebo krk?

Lisey spěšně vstala od stolu, uvažovala, jestli Darlu napadlo uklidit ostré předměty v horní koupelně… vlastně ze všech místností nahoře. Vzala schody skoro po dvou v hrůze, co v ložnici objeví a nervovala se, že v posteli najde jenom dva důlky v polštářích.

Amanda tam stále ležela, stále civěla do stropu. Zdálo se, že se nepohnula ani o centimetr. Lisey zaplavila úleva, ale vzápětí ji nahradila předtucha. Posadila se na postel a vzala sestru za ruku. Byla teplá, ale bezvládná. Lisey nutila Mandiny prsty, aby se sevřely, ale nereagovaly. Byly jako z vosku.

„Amando, co s tebou uděláme?“

Žádná odpověď.

A potom, protože tu byly samy, až na jejich odrazy v zrcadle, Lisey řekla: „Tohle neudělal Scott, že ne, Mando? Prosím tě, řekni, že tohle nezavinil Scott tím, že… já nevím… že přišel?“

Amanda neříkala tak ani onak, a Lisey po chvilce šla prohlédnout koupelnu, jestli v ní nejsou ostré předměty. Usoudila, že tu určitě před ní byla Darla, protože našla jenom jediné nůžky na nehty vzadu ve spodním šuplíku Mandina malého, skromného toaletního stolku. Samozřejmě že i ty by stačily, kdyby se dostaly do odhodlaných rukou. Přece i Scottův vlastní otec

(ticho, Lisey, ne, Lisey)

„Tak dobře,“ vyjekla polekaně, protože panika jí zaplavila ústa měděnou pachutí, purpurovým světlem, které jí jakoby vykvetlo za očima, a protože ruka tak zvláštně sevřela titěrné nůžky. „Tak jo, vykašlu se na to. Nechám to být.“

Schovala nůžky za hromádku zaprášených vzorků šamponů vysoko v Amandině skříňce na ručníky, a potom – protože ji nic jiného nenapadlo – se vysprchovala. Když vyšla z koupelny, uviděla veliký mokrý flek, který se šířil Amandě kolem boků, a pochopila, že s tímhle si sestry Debusherovy nedokážou samy poradit. Podložila Amandin promáčený zadek suchým ručníkem. Potom pohlédla na budík na nočním stolku, vzdychla, zvedla telefon a vytočila Darlino číslo.

2Lisey předchozího dne slyšela v duchu Scotta, jasně a hlasitě: Nechal jsem ti vzkaz, milunko. Odmávla to jako svůj vnitřní hlásek, který jenom napodobuje jeho. Možná to tak bylo – nejspíš ano – ale ve tři hodiny toho dlouhého, parného čtvrtečního odpoledne, kdy seděla v Popově kavárně v Lewistonu s Darlou, věděla jednu věc jistě: zanechal jí jeden povedený posmrtný dárek. Jednu povedenou dardovou odměnu, jak by řekl Scott. Byl to mizerný, zparchantělý den, ale byl by mnohem horší bez Scotta Landona, přestože byl dva roky mrtvý.

Darla vypadala stejně unaveně, jako se Lisey cítila. Někde cestou si našla chvilku, aby se trochu nalíčila, ale neměla v kabelce dostatek munice, aby zamaskovala kruhy pod očima. Rozhodně nebylo ani stopy po té vzteklé třicítce, která Lisey koncem sedmdesátých let s železnou pravidelností každý týden volala a kázala jí o povinnostech vůči rodině.

„Desetník za tvoje myšlenky, Lisey,“ prohodila.

Lisey se natahovala k misce s nízkokalorickým sladidlem. Při zvuku Darlina hlasu změnila směr a raději sáhla po staromódní cukřence a nasypala si do šálku pořádnou porci. „Myslela jsem na to, že tohle bývala Čtvrteční kavárna,“ řekla. „Většinou Čtvrteční kavárna s opravdovým cukrem. Tohle musí být moje desátá dávka.“

„Jedna za osmnáct, druhá bez dvou za dvacet,“ poznamenala Darla. „Šlehla jsem si aspoň pětkrát a mám v plánu si to ještě jednou zopakovat, než tenhle kouzelný podnik opustíme. Díky bohu za pepsi.“

Lisey zamíchala kávu, zašklebila se, znovu upila. „Určitě ti nebude vadit, když jí zabalíš kufry?“

„No, někdo to musí udělat, a ty vypadáš jako pochodující smrtka.“

„Děkuju ti překvapeně.“

„Když ti neřekne pravdu vlastní sestra, tak už nikdo.“

Lisey tohle od ní slyšela mockrát, současně s nabádavým nejdřív práce, potom zábava a k tomu číslo jedna na Darlině hitparádě všech evergreenů, život není peříčko. Dnes to nebodalo. Dokonce se nad tím pousmála. „Jestli to chceš udělat, Darlo, nebudu se s tebou o tu výsadu prát.“

„Neřekla jsem, že to chci udělat, řekla jsem jenom, že to udělám. Tys s ní zůstala přes noc a dnes ráno jsi s ní vstala. Řekla bych, že sis svoje odpracovala. Promiň, musím utratit pětník.“

Lisey se za ní dívala a myslela si: Tak to bylo další. V rodině Debusherových, kde měli úsloví na všecko, utratit pětník znamenalo močit a pohřbít kvakera znamenalo jít na velkou – divné, ale pravdivé. Scott to miloval, říkal, že je to nejspíš nějaká staroskotská odvozenina.

Podle Lisey to bylo možné, většina Debusherových pocházela z Irska a všichni Andersonové z Anglie, aspoň to říkávala mamka, ale v každé rodině se najde nějaký ten zaběhnutý pes, že? Ale to ji moc nezajímalo. Zajímalo ji naopak, že utratit pětník a pohřbít kvakera jsou úlovky z tůně, Scottovy tůně, a od včerejška jí připadal tak zasejřeně blízko…

Dnes ráno to byl jenom sen, Lisey… to přece víš, ne?

Nevěděla, stejně jako nevěděla, co se to dnes ráno v Amandině ložnici stalo – všechno jí to připadalo jako sen, dokonce i pokusy postavit Amandu a dojít s ní na záchod – ale jedním si jistá byla: Amanda byla ubytovaná v rehabilitační zotavovně Greenlawn, a to nejméně na týden, a všechno bylo lehčí, než s Darlou doufaly, za což mohly děkovat Scottovi. Právě teď a

(taj-dle)

tady jí to stačilo.

Darla se dostala do Mandina útulného bílého domku před sedmou ráno, místo obvyklého pečlivého účesu měla vlasy sotva přičísnuté a jeden knoflík halenky nedopnutý, takže jí rozverně vykukovala růžová podprsenka. To už si Lisey ověřila, že Amanda nebude ani jíst. Nechala se přitáhnout do sedu, opřít o čelo postele a dovolila, aby jí sestra strčila do úst lžíci míchaných vajíček, a to Lisey dodalo trochu naděje – Amanda nakonec polykala, takže možná spolkne i vajíčka – ale naděje byla marná. Amanda seděla asi půl minuty s vajíčky vykukujícími mezi rty (Lisey připadala ta žluť mezi rty trochu zlověstná, jako by se sestra pokusila sníst kanárka) a potom je jazykem prostě vystrčila. Na bradě jí uvízlo pár drobků. Zbytek se jí rozsypal vpředu po košili. Amanda dál upírala oči vážně kamsi do dálky. Nebo na nějaké tajemství, pokud jste byli fanoušky Van Morrisona. To Scott tedy byl, i když jeho vášeň pro chlapáka Vana počátkem devadesátých let poněkud potuchla. Tehdy Scott začínal sklouzávat zpátky k Hanku Williamsovi a Lorettě Lynnové.

Darla odmítla uvěřit, že Amanda nejí, dokud experiment s vajíčky osobně nezopakovala. Musela kvůli tomu umíchat novou dávku, protože Lisey seškrábala zbytek prvních dvou do odpadu. Amandin pohled upřený do dálav ji obral o veškerou chuť dojídat po starší ségře zbytky.

Než do pokoje napochodovala Darla, Amanda se ze sedu svezla zase dolů – schlípla – a Darla a Lisey ji společnými silami posadily zpátky. Lisey byla za pomoc vděčná. Záda ji už bolela. Nedokázala si představit, kolik stojí péče o takovou osobu dennodenně po neomezenou dobu.

„Amando, chci, abys tohle snědla,“ spustila Darla rozkazovačným tónem, který nesnesl odporu a který si Lisey pamatovala z mnoha telefonátů v mladších letech. Ten tón, v kombinaci se zaťatou Darlinou čelistí a nahrbeným tělem dával jasně najevo, že podle jejího názoru Amanda podvádí. Fixluje jako starej brzdař, byl by řekl taťulda. Bylo to jedno ze stovky veselých, barvitých, nesmyslných vyjádření. Jenže (jak dumala Lisey) nemyslela si tohle Darla skoro pokaždé, když jste nedělali to, co chtěla ona? Že fixlujete jako starej brzdař?

„Chci, abys snědla tyhle vajíčka, Amando – okamžitě!“

Lisey otevřela ústa, chystala se něco říct, ale pak se rozmyslela. Tam, kam směřují, se dostanou rychleji, když to Darla uvidí na vlastní oči. A kam že to směřují? Velmi pravděpodobně do Greenlawn. Rehabilitační zotavovny Greenlawn v Auburnu. Zajeli tam se Scottem na krátkou návštěvu po posledním Amandině úletu, to bylo na jaře roku 2001. Jenže se ukázalo, že Scottovo jednání se zotavovnou zašlo trochu dál, než jeho manželka tušila, a díky bohu za to.

Darla vecpala vajíčka Amandě do pusy, otočila se k Lisey a už se začínala vítězně usmívat. „Vidíš! Myslím, že akorát potřebuje pevnou ru–“

V tu chvíli se mezi Amandinými ochablými rty objevil jazyk, znovu před sebe vystrčil kanárkově zbarvená vajíčka, a plesk. Přímo na noční košili, dosud vlhkou od posledního otírání mokrou houbou.

„Cos říkala?“ zeptala se Lisey mírně.

Darla věnovala své starší sestře předlouhý pohled. Když se otočila znovu k Lisey, její odhodlání a pevné čelisti povolily. Vypadala přesně na to, čím byla: ženou středního věku, kterou vyhnaly z postele příliš časně rodinné starosti. Neplakala, ale měla slzy na krajíčku. Oči, jasně modré jako u všech Debusherových děvčat, tonuly v slzách. „Tohle je něco jiného než jindy, že?“

„Ano.“

„Stalo se něco včera v noci?“

„Ne.“ Lisey nezaváhala.

„Žádné záchvaty pláče nebo vzteku?“

„Ne.“

„Ach jo, zlato, co si počneme?“

Lisey na to měla praktickou odpověď, a to nebylo žádné překvapení. Darla si možná myslela něco jiného, ale praktickou částí rodiny vždycky byla Lisey a Jodi. „Zase ji polož, počkej, až začnou úřední hodiny, a pak tam zavoláme. Do Greenlawn. A doufej, že se mezitím znovu nepočurá.“

Zatímco čekaly, pily kávu a hrály cribbage, který se všechny holky Debusherových naučily od taťuldy dávno předtím, než poprvé nasedly do velkého žlutého školního autobusu z Lisbon Falls. Při každém třetím nebo čtvrtém kole se jedna z nich zašla podívat na Amandu. Vypadala pořád stejně, ležela na zádech a hleděla do stropu. Při první hře Darla svou mladší sestru převezla, v druhém získala navíc tři karty a nechala Lisey trčet v díře. Že jí zrovna tohle zvedne náladu, přestože Manda nahoře leží jako prkno, to dalo Lisey námět k přemýšlení… ale přímo nahlas nechtěla říkat nic. Čekal je dlouhý den, a jestli ho Darla začne s úsměvem na tváři, tím líp. Lisey prohrála třetí hru a pak obě sledovaly jakéhosi countryového zpěváka v závěru televizní estrády. Lisey přímo slyšela Scotta říkat: Tenhle ptáček zpěváček starýho Hanka nevyšoupne. Tím samozřejmě myslel Hanka Williamse. Pokud šlo o countryovou hudbu, pro Scotta existoval jenom starej Hank… a pak možná všichni ostatní.

Pět minut po deváté si Lisey sedla k telefonu a na informacích zjistila číslo do Greenlawnu. Chabě a nervózně se na Darlu usmála. „Popřej mi štěstí, Darlo.“

„To víš, že jo. Držím palce.“

Lisey vytočila číslo. Telefon na druhém konci zazvonil pouze jednou. „Haló,“ ozval se příjemný ženský hlas. „Tady je rehabilitační zotavovna Greenlawn, Feddersova americká zdravotní společnost.“

„Dobrý den, jmenuji se…“ Lisey nestačila víc říct, protože příjemný ženský hlas začal vypočítávat všechny možnosti, kam by se mohla dovolat… tedy pokud jste vlastnili tlačítkový telefon. Byl to automat. Lisey dostala dardu.

Jo, ale zatím nám to jde dobře, pomyslela si a stiskla pětku pro Informace o příjmu pacientů.

„Laskavě nezavěšujte, za okamžik se vám budeme věnovat,“ ujistil ji příjemný ženský hlas a ten vzápětí nahradil Prozacový orchestr vyhrávající cosi vzdáleně připomínajícího „Cestu domů“ od Paula Simona.

Lisey se ohlédla, aby Darle řekla, že ji spojují, ale Darla mezitím odešla nahoru podívat se na Amandu.

Krucinál, pomyslela si. Prostě nevydržela to napě –

„Haló, tady Kasandra, jak vám mohu pomoci?“

To jméno je špatné znamení, usoudil ten Scott, který jí bydlel v hlavě.

„Jmenuji se Líza Landonová… vdova po Scottu Landonovi.“

Za celé ty roky v manželství se na Scotta odvolávala nanejvýš tak pětkrát a během šestadvaceti měsíců vdovství nikdy. Nebylo těžké pochopit, proč to udělala zrovna teď. Scott sám tomu říkal „karta slávy“ a on sám ji vynášel zřídkakdy. Částečně prý proto, že si při tom připadal jako nafoukaný blb, a částečně proto, že se bál, že to nezabere. Že když zamumlá číšníkovi do ucha: Víte, kdo já jsem?, tak číšník potichu opáčí, Ne, pane – dopá sakra máte bejt?

Zatímco Lisey mluvila a vypočítávala sestřiny dosavadní záchvaty sebepoškozování a semi-katatonie a dnešní ranní skokové zhoršení, slyšela tiché cvakání počítačové klávesnice. Když se Lisey odmlčela, Kasandra řekla: „Chápu, že máte starost, paní Landonová, ale Greenlawn je v současné době obsazen.“

To byla rána. Lisey si okamžitě Amandu představila v pidipokoji ve Stephensově veteránské nemocnici v No Soapa, v upatlaném prádle a s nosem přilepeným k zamřížovanému oknu s výhledem na semafor na křižovatce sto sedmnáctky a devatenáctky. „Aha, chápu. Ehm… víte to určitě? Tohle by se neplatilo ze všeobecného pojištění – zaplatila bych hotově, víte…“ Chytá se stébla. Mluví jako pitomec. Když selže všechno ostatní, tas prachy. „Jestli by to pomohlo,“ dokončila nejistě.

„To opravdu ne, paní Landonová.“ Lisey měla dojem, že zaslechla v Kasandřině hlase nádech jinovatky, a přitížilo se jí. „Je to otázka prostoru a závazků. Chápete, máme pouze…“

Lisey v tu chvíli zaslechla slabé pinknutí. Velmi se podobalo zvuku, jaký vydával její topinkovač, když byly hotové taštičky nebo snídaňové burritos.

„Paní Landonová, vydržíte chvilku?“

„Pokud je to nutné, jistě.“

Slabě to cvaklo a znovu se ozval Prozacový orchestr, tentokrát s čímsi, co možná kdysi bylo hudbou z filmu Shaft. Lisey to poslouchala s mírným pocitem neskutečna a myšlenkou, že kdyby to slyšel Isaac Hayes, nejspíš by se odplížil do vany s igelitovým sáčkem přes hlavu. Tentokrát se čekací doba prodloužila natolik, až začínala mít podezření, že na ni zapomněli – bůh ví, že se jí to občas stávalo, zvlášť když se snažila koupit letenky nebo změnit objednávku v půjčovně aut. Darla přišla dolů a rozpřáhla ruce v gestu: Co se děje? Mluv! Lisey zavrtěla hlavou a tím naznačila nic a nevím současně.

V tom okamžiku strašidelná hudba ve sluchátku ztichla a znovu se ozvala Kasandra. Námraza v hlase roztála a poprvé připomínala lidskou bytost. Vlastně jí připadala povědomá. „Paní Landonová?“

„Ano?“

„Promiňte, že jsem vás nechala čekat tak dlouho, ale mám v počítači poznámku, abych vás spojila s doktorem Albernessem, pokud se vy nebo váš manžel ozvete. Doktor Alberness je právě u sebe v kanceláři. Mohu vás přepojit?“

„Ano,“ souhlasila Lisey. Teď už věděla, jak na tom je, přesně. Věděla, že doktor Alberness se jí ze všeho nejdřív svěří, jak ho mrzí její ztráta, jako by Scott zemřel před měsícem nebo týdnem. A ona mu poděkuje. Vlastně pokud doktor Alberness slíbí, že od nich problematickou Amandu převezme bez ohledu na momentálně plný stav Greenlawn, Lisey před ním s radostí poklekne a pěkně šťavnatě mu ho vykouří. Při tom pomyšlení se jí málem z krku vydralo divoké zachechtání, takže musela několik vteřin pevně tisknout rty. A věděla, proč jí Kasandra najednou připadala povědomá: takhle mluvili lidé, když najednou poznali Scotta, uvědomili si, že mají co dělat s někým, kdo byl na obálce zasejřeného Newsweeku. A pokud ten slavný člověk měl svou slavnou paži kolem ramen nějaké ženské, tak ta musí být přece slavná taky, protože na ni dopadá odlesk té slávy. Nebo, jak Scott kdysi sám řekl, její střepy.

„Haló?“ pronesl příjemně drsný mužský hlas. „Tady Hugh Alberness. Hovořím s paní Landonovou?“

„Ano, pane doktore,“ řekla Lisey a pokynula Darle, aby se posadila a přestala před ní přecházet sem a tam. „Tady je Líza Landonová.“

„Paní Landonová, dovolte, abych vám nejdřív vyjádřil upřímnou soustrast nad vaší ztrátou. Váš manžel mi podepsal pět knih a ty patří mezi moje nejvzácnější kousky.“

„Děkuji vám, pane doktore,“ řekla a Darle ukázala kroužek z palce a ukazováku, kterýmžto gestem naznačovala: Máme to v kapse. „To je od vás velice laskavé.“

Když se Darla vrátila z dámských záchodů v Popově kavárně, řekla Lisey, že si radši taky odskočí – na Castle View to bylo třicet kilometrů a odpoledne byly často zácpy. Pro Darlu to bude teprve první kolo. Až zabalí Amandě kufry – na což dnes ráno obě zapomněly – bude je muset odvézt do Greenlawn. Až je tam předá, bude muset jet na otočku do Castle View. Bude ráda, když se domů dostane kolem půl deváté, a to ještě s trochou štěstí a když bude slušný provoz.

„Zhluboka se nadechni a zacpi si nos, až tam půjdeš,“ radila Darla.

„Je to zlé?“

Darla pokrčila rameny, pak zívla. „Už jsem zažila horší.“

To Lisey taky, zvlášť při cestách se Scottem. Ulevila si se stehny napjatými a zadnicí vysoko nad sedátkem – starý známý vysoký podřep z knižních promoakcí – spláchla, umyla si ruce, ošplouchla obličej, učesala se, pak se na sebe podívala do zrcadla. „Nová ženská,“ usoudila. „Americká kráska.“ Vycenila na sebe značnou část nákladné stomatologické práce. Jenže oči nad tím zubatým šklebem vypadaly nejistě.

„Pan Landon říkal, že kdybych vás někdy potkal, mám se zeptat…“

O tom nemluvte, nechte to být.

„Mám se vás zeptat, jak obelstil sestřičku…“

„Jenomže Scott nikdy neřekl obelstil,“ odsekla obrazu v zrcadle.

Ticho, malá Lisey!

„… jak tehdy v Nashvillu obelstil tu sestřičku.“

„Scott říkal, že to byla darda, ne?“

V ústech se jí znovu objevila ta měděná pachuť, příchuť desetníků a paniky. Ano, Scott řekl darda. Určitě. Scott řekl, že doktor Alberness by se měl Lisey zeptat (pokud ji někdy potká), jak se mu povedla darda s tou sestřičkou tehdy v Nashvillu, protože Scott věděl moc dobře, že Lisey ten vzkaz pochopí.

Posílal jí snad vzkazy? Poslal ho už tehdy?

„Nech to přece být,“ zašeptala svému odrazu a vyšla ze záchodů. Bylo by pěkné nechat ten hlas uvězněný uvnitř, ale teď se zdálo, že se ozývá pořád. Dlouhou dobu mlčel, buď spal nebo souhlasil s Liseyiným přesvědčením, že o některých věcech se prostě nemluví, a to ani mezi různými variantami vlastního já. Například o tom, co řekla ta sestřička den poté, co postřelili Scotta. Nebo

(ticho přece, mlč)

co se stalo

(Ticho!)

v zimě roku 1996.

(OKAMŽITĚ ZTICHNI!)

A ten hlas poslechl, což byl čiročirý zázrak… ale Lisey cítila, že i tak číhá a naslouchá, a bála se.

Lisey vyšla z dámských toalet právě včas, aby zahlédla Darlu zavěšovat telefonní sluchátko veřejného automatu.

„Volala jsem do toho motelu naproti Greenlawn,“ vysvětlila. „Vypadal čistě, tak jsem si na dnešek zamluvila pokoj. Opravdu se mi nechce jet až do Castle View, a takhle budu moct vidět Mandu hned zítra ráno. Stačí mi přeběhnout silnici jako chytré kuře.“ Podívala se na mladší sestru s ustrašeným výrazem, který Lisey připadal poněkud surrealistický, vzhledem ke všem těm letům, které strávila posloucháním Darliných příkazů, vydávaných obvykle tónem, jenž nepřipouštěl brát zajatce. „Myslíš, že je to hloupost?“

„Myslím, že je to skvělý nápad.“ Lisey zmáčkla Darle ruku a Darlin úlevný úsměv jí trochu obměkčil srdce. Pomyslela si: Tohle taky dělají peníze. Dělají z tebe toho chytřejšího. Dělají z tebe šéfa. „Jdeme, Darlo – budu řídit, co ty na to?“

„Mně to vyhovuje,“ souhlasila Darla a následovala mladší sestru do připozdívajícího se dne.

Jízda zpátky na Castle View byla tak pomalá, jak se Lisey obávala. Dostaly se za přetížený náklaďák, který se s kládami kolébal do kopců a zatáček a nebylo možno ho předjet. Lisey se mohla akorát držet ve větší vzdálenosti, aby nemusely tolik dýchat hustý mastný kouř. Měla tudíž čas se zamyslet nad uplynulým dnem. Aspoň k něčemu to tedy bylo dobré.

Mluvit s doktorem Albernessem bylo jako zapojit se do baseballové hry na konci čtvrté směny, ale to nebylo nic nového. Hrát si na honičku, to k životu se Scottem vždycky patřilo. Vzpomínala si na den, kdy se objevil nábytkářský stěhovák z Portlandu se sektorovou pohovkou za dva tisíce dolarů. Scott byl v pracovně, psal, muziku vytočenou jako obvykle na ohlušující obrátky – až do domu slabě slyšela Steva Earla zpívat „Kytarové město“ pronikající zvukovou izolací – a rušit ho mohlo znamenat další dvoutisícidolarovou škodu, která by se dle názoru Lisey mohla přihodit jejím uším. Stěhováci řekli, že „mistr“ jim pověděl, že jim ona řekne, kam tu novou pohovku postavit. Lisey je rázně instruovala, aby současnou pohovku – naprosto vyhovující současnou pohovku – vynesli ke stodole a na její místo postavili tu sektorovou. Aspoň že barvou trochu ladila s pokojem, to byla úleva. Věděla, že se se Scottem nikdy nebavili o nové pohovce, ať už sektorové nebo jiné, a zároveň věděla, že Scott bude tvrdit – a to značně vehementně – že bavili. Byla přesvědčená, že se s ní o tom bavil v duchu. Prostě někdy zapomínal ty diskuse pronášet nahlas. Zapomínání bylo umění, které neustále vybrušoval.

Jeho oběd s Hughem Albernessem mohl klidně být prostě další takový případ. Možná se o něm chtěl Lisey zmínit, a kdyby se ho na to člověk zeptal za půl roku nebo za rok, klidně by tvrdil, že jí o tom určitě povídal: Oběd s Albernessem? Jasně, podal jsem hlášení hned večer. Přičemž v dotyčný večer udělal ve skutečnosti to, že odešel do pracovny, založil do přehrávače nové cédéčko s Dylanem a pustil se do nové povídky.

Nebo to možná tentokrát bylo jinak – nejen že Scott zapomněl (stejně jako kdysi zapomněl, že mají rande, stejně jako jí zapomněl povědět o svém neobyčejně zasejřeném dětství), ale navíc jí schovával zprávy, které měla najít po smrti, kterou už předvídal. Připravoval, jak by sám řekl, „honbu za dardou“.

V každém případě už ho musela dohánět dřív a většina prázdných okének se jí teď vyplnila po telefonu, zatímco na příslušných místech říkala mhm a no tohle! A víte, zapomněla jsem na to!

Když se Amanda na jaře roku 2001 pokusila vyříznout si pupek a pak upadla na týden do bahna, které její cvokařka nazvala semi-katatonie, rodina probírala možnost, že by ji poslali do Greenlawn (nebo nějakého zařízení pro péči o duševně choré), při dlouhém, emocionálním a chvílemi trpkém rodinném obědě, na který se Lisey dobře pamatovala. Také si pamatovala, že Scott byl během skoro celé debaty neobvykle zamlklý a toho dne se v jídle jenom nimral. Když začala debata tichnout, řekl, že pokud nemá nikdo námitek, sehnal by nějaké brožury a letáky, aby se na ně všichni mohli podívat.

„Mluvíš, jako by to byla nějaká dovolená,“ řekla Cantata – trochu jízlivě, jak si Lisey pomyslela.

Scott pokrčil rameny, vzpomněla si Lisey, zatímco ujížděla s autem za dřevařským náklaďákem kolem cedule s nápisem VÍTÁ VÁS OKRES CASTLE s dolíky po kulkách. „Je pryč, je to tak,“ řekl tehdy. „Mohlo by být důležité, aby jí někdo ukázal cestu domů, dokud se ještě chce vrátit.“

Cantin manžel se nad tím ušklíbl. Fakt, že Scott vydělal knihami milióny, nijak nebránil Richardovi v tom, aby se na něho díval jako na naivního snílka, a když Rich vyjádřil nějaký názor, Canty Lawlorová ho spolehlivě papouškovala. Lisey nikdy nenapadlo jim říct, že Scott ví, o čem mluví, ale když o tom teď zpětně přemýšlela, sama toho tehdy při tom obědě taky moc nesnědla.

Nakonec Scott přinesl domů spoustu brožur a sešitů z Greenlawn. Lisey si pamatovala, že je nacházela rozložené na kuchyňské lince. Jedna, s fotografií velké budovy, která vypadala skoro jako Tara ze Severu proti jihu, měla název Duševní nemoc, vaše rodina a vy. Ale nevzpomínala si už na žádné další diskuse o Greenlawn, a proč by taky měla? Jakmile se Amandě ulevilo, rychle se zotavovala. A Scott se určitě nikdy nezmínil o svém obědě s doktorem Albernessem, který se uskutečnil v říjnu roku 2001 – řadu měsíců poté, co se Amanda vrátila do stavu, který u ní platil za normální.

Doktor Alberness tvrdil (to se Lisey dozvěděla po telefonu jako odpověď na své chápavé mhm a opravdu! a zapomínám), že mu Scott při tom obědě pověděl, že podle jeho přesvědčení Amanda Debusherová směruje k mnohem závažnější roztržce s realitou, možná i trvalého rázu, a když si přečetl ty brožurky a prohlédl si zařízení v doprovodu toho hodného pana doktora, došel k přesvědčení, že Greenlawn by bylo pro ni přesně to pravé, pokud by k tomu došlo. To, že Scott vytáhl z doktora Albernesse slib, že umístí jeho švagrovou, až a jestli ta chvíle přijde – výměnou za jediný oběd a pět podepsaných knih – Lisey vůbec nepřekvapilo. Celé roky přece sledovala, jak opojně působí sláva na některé lidi.

Sáhla po rádiu v autě, chtěla si pustit nějakou pěknou hlasitou countryovou hudbu (to byl další zlozvyk, který pochytila od Scotta v posledních letech jeho života a kterého se zatím nevzdala), pak pohlédla na Darlu a uviděla, že Darla usnula s hlavou opřenou o okénko. Střelec Jennings nebo Velcí a bohatí by nebyli zrovna to pravé. Lisey vzdychla a ruku od rádia odtáhla.

Doktor Alberness chtěl rozvláčně a sáhodlouze vzpomínat na oběd s velkým Scottem Landonem a Lisey byla ochotná mu to dopřát, bez ohledu na Darliny opakované němé signály, které většinou znamenaly: Nemůžeš ho popohnat?

Lisey nejspíš mohla, ale podle jejího názoru by to jejich případu neprospělo. Kromě toho byla zvědavá. Vlastně víc než to, přímo hladově je hltala. A co? Informace o Scottovi. Poslouchat doktora Albernesse bylo svým způsobem totéž jako probírat se vzpomínkami schovanými v knižním hadovi v pracovně. Nevěděla, jestli všechny Albernessovy vzpomínky představují zprávu ze Scottovy „honby za dardou“ – zřejmě ne – přesto v ní vyvolávaly tupou, ale vábivou bolest. Tohle zbývalo ze smutku po dvou letech? Ty spečené hroudy popela?

Scott nejdřív zavolal Albernessovi telefonem. Věděl předem, že doktor je jeho ha-rozně supr óbr fanda, nebo to byla prostě náhoda? Lisey na takovou náhodu nevěřila, i když to byla přece jenom trochu, ehm, příliš velká náhoda, ale jestli to Scott věděl, jak to věděl? Nedokázala vymyslet způsob, jak se na to zeptat a nepřerušit doktorův proud vzpomínek, ale to bylo v pořádku, nejspíš na tom nezáleželo. Alberness byl tím telefonátem prostě nesmírně polichocen (málem si kecl na zadek, jak se říká) a víc než ochotně naslouchal Scottovým dotazům ohledně švagrové a návrhu, že by mohli spolu poobědvat. Zdalipak by nevadilo, zeptal se doktor Alberness, kdyby si přinesl několik svých oblíbených landonovek k podpisu? Ale bude mi potěšením, odpověděl Scott, milerád to udělá.

Alberness tedy přinesl své oblíbené landonovky, Scott přinesl Amandiny lékařské záznamy. Což Lisey, která momentálně byla kilometr a půl od Amandina malého bílého domku, dovedlo k další otázce: jak je Scott získal? Obloudil Amandu, aby mu je vydala? Vymámil je z Jane Whitlowové, okorálkované cvokařky? Obloudil snad obě? Lisey věděla, že je to možné. Scottova schopnost obluzovat lidi nebyla univerzální – imunitu prokázal například Dashmiel, ten jižanský připečený křupan – ale spousta lidí podléhala. Rozhodně Amanda to cítila, i když Lisey si byla jistá, že sestra nikdy Scottovi příliš nedůvěřovala (Manda přečetla všechny jeho knížky, dokonce i Hladové ďábly… po kterých Amanda spala s rozsvícenými světly celý týden, jak se sama přiznala). Jestli Scott nastoupil i na Jane Whitlowovou, to Lisey netušila.

Jak Scott získal ty záznamy, byl možná další bod, v kterém Liseyina zvědavost nebude nikdy ukojena. Možná se bude muset spokojit s vědomím, že je měl a že je doktor Alberness ochotně prostudoval a souhlasil se Scottovým názorem: Amanda Debusherová pravděpodobně směřuje k dalším a stále horším problémům. A někdy během oběda (nejspíš dávno předtím, než dojedli zákusek) Alberness svému oblíbenému spisovateli slíbil, že jestli to obávané zhroucení přijde, najde pro paní Debusherovou v Greenlawn místo.

„To od vás bylo báječné,“ rozplývala se Lisey do telefonu, a když teď zabočovala na cestu k Amandě, už podruhé toho dne, napadlo ji, v které chvíli se doktor Scotta zeptal, kde bere nápady. Byl nedočkavý, nebo vydržel? Spustil už při předkrmu, nebo až při kávě?

„Probuď se, Darlo-darlinko.“ Zhasla motor. „Jsme tu.“

Darla se posadila, podívala se na Amandin dům a řekla: „A doprdele.“

Lisey vyprskla smíchy. Nemohla si pomoct.

Ukázalo se, že balení Mandiných věcí je pro obě nečekaně smutná věc. V koutku ve druhém patře, který používala místo komory, našly její tašky. Byly tam jenom dva kufry Samsonite, otlučené a stále s visačkami MIA z floridského výletu, když se vydala za Jodothou… kdy to bylo? Před sedmi lety?

Ne, pomyslela si Lisey. Před deseti. Smutně si je prohlížela, pak vytáhla ten větší.

„Možná bychom měly vzít oba,“ navrhla Darla nejistě, pak si otřela obličej. „Páni! Tady je vedro!“

„Vezmeme jenom ten velký,“ rozhodla Lisey. Skoro dodala, že podle jejího názoru letos Amanda na ples katatoniků nepůjde, ale včas se kousla do jazyka. Jediný pohled na Darlin unavený, zpocený obličej jí pověděl, že tohle je naprosto nevhodná chvíle na vtipkování. „Do něho se vejde dost aspoň na týden. Nebude chodit nikam daleko. Pamatuješ, co říkal doktor?“

Darla přikývla a znovu si otřela tvář. „Většinou bude na pokoji, aspoň z počátku.“

Za obvyklých okolností by Greenlawn vyslal lékaře, aby vyšetřil Amandu in situ, ale díky Scottovi Alberness netrval na formalitách. Po ujištění, že doktorka Whitlowová je pryč a že Amanda nemůže nebo nechce chodit (a je inkontinentní), ubezpečil Lisey, že k nim pošle ústavní sanitku – neoznačenou, jak zdůraznil. Většině ostatních lidí bude připadat jako obyčejná dodávka. Lisey a Darla jely za ní do Greenlawn v Liseyině bavoráku a obě byly nesmírně vděčné – Darla doktoru Albernessovi, Lisey Scottovi. Čekání, než ji Alberness vyšetří, jim však připadalo mnohem delší než čtyřicet minut, a jeho zpráva nebyla zdaleka povzbudivá. Lisey se v této chvíli chtěla soustředit pouze na jeden bod, který Darla právě zmínila: Amanda stráví první týden většinou pod bedlivým dohledem, ve svém pokoji nebo na malé terase před pokojem, pokud se nechá přesvědčit, aby udělala pár kroků. Nebude navštěvovat ani společenskou místnost na konci chodby, pokud nevykáže náhlé a dramatické zlepšení stavu. „Což neočekávám,“ připustil doktor Alberness. „Stává se to, ale vzácně. Já věřím, že říkat pravdu má smysl, dámy, a pravda je, že paní Debusherová je tady pravděpodobně na dlouhou dobu.“

„Kromě toho,“ řekla Lisey a prohlížela větší kufr, „jí chci koupit nějaké nové zavazadlo. Tenhle krám je omlácený až hrůza.“

„To udělám já,“ nabídla se Darla. Hlas se jí zadrhl a zakolísal. „Děláš toho už tolik, Lisey. Milá malá Lisey.“ Vzala ji za ruku, tu zvedla ke rtům a vlepila na ni pusu.

Lisey to překvapilo – skoro šokovalo. Pohřbily s Darlou staré hádky, ale taková náklonnost se starší sestře přesto vůbec nepodobala.

„Opravdu chceš, Darlo?“

Darla vehementně přikývla, chtěla cosi dodat, ale pak si znovu jenom otřela obličej.

„Je ti dobře?“

Darla už chtěla přikývnout, ale pak zavrtěla hlavou. „Nový kufr!“ vykřikla. „To je mi vtip! Myslíš, že ještě někdy bude potřebovat nový kufr? Slyšelas ho – žádná reakce na vizuální, sluchové ani nervové podněty! Vím, jak sestřičky takovým lidem říkají, klády, a já kašlu na to, co se vykládá o terapii a zázračných lécích, ta jestli se někdy vrátí, bude to čiročirý zázrak!“

Takříkajíc, pomyslela si Lisey a usmála se… ale jen v duchu, kde bylo bezpečné se usmívat. Odvedla svou unavenou, trochu plačtivou sestru po krátkém příkrém schodišti z podstřeší pryč z nejhoršího vedra. Potom, místo řečí, že dokud je život, pak je naděje, nebo že úsměvem zaplaší chmury, nebo že nejhustší tma je těsně před úsvitem, nebo něco podobného, co teprve nedávno upadlo psovi od zadku, tak místo toho všeho ji jenom objímala. Protože tohle bylo někdy nejlepší. To byla jedna z věcí, které naučila muže, jehož příjmení přijala za své – že někdy je nejlepší být zticha. Někdy je nejlepší prostě přestat mlít hubou a vydržet, vydržet.

Lisey se znovu Darly zeptala, jestli nemá jet zpátky do Greenlawn s ní, ale Darla zavrtěla hlavou. Má prý na kazetách jeden starý román od Michaela Noonana a tohle bude aspoň možnost se jím prokousat. To už si v Amandině koupelně umyla obličej, znovu se nalíčila a svázala si vlasy. Vypadala dobře a podle Liseyiny zkušenosti každá žena, která vypadá dobře, se tak i cítí. Takže Darle maličko stiskla ruku, řekla jí, aby jela opatrně, a dívala se, jak mizí z dohledu. Potom pomalu obešla Amandin dům, nejdřív zevnitř a pak zvenčí, a ujišťovala se, že je všechno zamčené: okna, dveře, vchod do sklepa, garáž. Dvě garážová okna nechala na půl centimetru pootevřená, aby se dům nepřehříval. Tohle ji naučil Scott, a ten se to zase naučil od svého otce, strašlivého Sparkyho Landona… kromě čtení (v raném věku dvou let), sčítání na malé tabuli, kterou uklízeli za sporák v kuchyni, skákání z lavice v předsíni se zvoláním Geronimo!… a samozřejmě krvavých dard.

„Stanoviště se zprávami při honbě za dardou – nejspíš něco jako zastavení na křížové cestě.“

Klidně tohle řekne a pak se zasměje. Je to nervózní smích, jako by se při něm ohlížel přes rameno. Dětské chichotání sprostému vtipu.

„Jo, přesně tak,“ zamumlala Lisey a otřásla se, přestože bylo horké odpoledne. To, jak jí staré vzpomínky neustále vybublávaly na hladinu v přítomném čase, bylo znepokojivé. Jako by minulost nikdy nezemřela. Jako by se všechno neustále dělo v některém patře velikánské věže času.

Takhle nejde uvažovat, když budeš takhle přemýšlet, stane se z tebe famagor.

„O tom nepochybuju,“ zasmála se Lisey nervózně. Zamířila pro auto s Amandinou klíčenkou – kupodivu těžkou, těžší než byla její vlastní, i když Liseyin dům byl mnohem větší – zavěšenou na ukazováku pravé ruky. Měla pocit, že se už famagorem stává. Amanda právě nastoupila do cvokhausu. Navíc se objevil „Zack McCool“ a ten nechutný Inkunk, profesor Woodbody. Dnešní události jí ty dva vyhnaly z hlavy, ale to neznamenalo, že přestali existovat. Byla příliš unavená a skleslá, než aby se do Woodbodyho pouštěla dnes večer, příliš unavená a skleslá i na to, aby ho vystopovala do jeho pelechu… ale stejně si myslela, že by to měla udělat, už jen proto, že její přítel na telefonu „Zack“ vypadal, že by mohl být opravdu nebezpečný.

Nasedla do auta, zastrčila klíče starší ségry Mandy-pandy do přihrádky na rukavice a vycouvala po cestičce na hlavní silnici. Přitom se nízko visící slunce odrazilo od čehosi za ní a vrhlo na střechu zářivou hrst prasátek. Lisey se lekla, dupla na brzdu, ohlédla se – a uviděla stříbrný rýček. SLAVNOSTNÝ VÝKOP, SHIPMANOVA KNIHOVNA. Lisey se natáhla dozadu, sáhla na dřevěnou násadu a ucítila, jak se jí myšlenky trochu uklidnily. Rozhlédla se po asfaltce na obě strany, neuviděla nic přijíždět a zabočila směrem domů. Paní Jonesová seděla na přední verandě a zamávala jí. Lisey také zvedla ruku. Pak znovu hmátla mezi nízká sedadla bavoráku, aby mohla chytit rýč do ruky.

Jak tak ujížděla ten kousek cesty domů, uvažovala, že kdyby byla k sobě upřímná, musela by si přiznat, že ji víc děsí ty vracející se vzpomínky – protože v ní vyvolávaly pocit, že se dějí znovu, dějí se teď – než to, co se stalo, nebo nestalo v posteli těsně před svítáním. To mohla odmávnout (no… skoro) jako obluzený sen ustaraného mozku. Ale na Gerda Allena Colea nemyslela už hrozně dlouho, a kdyby se jí někdo zeptal, jak se jmenoval Scottův otec nebo kde pracoval, poctivě by přiznala, že se nepamatuje.

„Americké sádrovny,“ řekla. „Jenomže Sparky tomu říkal Americké blbovny.“ A potom potichu a pronikavě skoro zavrčela: „Nech toho, okamžitě. To by stačilo. Přestaň.“

Jenže mohla přestat? Toť otázka. A byla to důležitá otázka, protože její zesnulý manžel nebyl jediný, kdo utíkal před jistými bolestnými a děsivými vzpomínkami. Sama spustila jakousi pomyslnou oponu mezi LISEY DNES a LISEY! RANÁ LÉTA! a vždycky si myslela, že je pevná, ale dnes večer prostě nevěděla. Rozhodně v ní byly díry, a když se jimi člověk podíval, riskoval, že uvidí v té purpurové mlze vzadu věci, které snad ani vidět nechtěl. Lepší bylo se nedívat, stejně jako nebylo radno pohlížet na sebe do zrcadla po setmění, pokud nebyla všechna světla v místnosti rozsvícená, nebo sníst

(noční krmení)

pomeranč nebo misku jahod po západu slunce. Některé vzpomínky byly fajn, ale jiné byly nebezpečné. Nejlepší bylo žít v přítomnosti. Protože když se člověk špatné vzpomínky chytil, mohl…

„Mohl co?“ zeptala se Lisey sebe sama vzteklým, roztřeseným hlasem a vzápětí dodala: „Nechci to vědět.“

Ze zapadajícího slunce vyjel proti ní z opačného směru nový chrysler a chlap za volantem mávl na pozdrav. Lisey také zvedla pravou ruku, i když si nevzpomínala na žádného známého, který by chrysler vlastnil. Na tom nezáleželo, tady v Zálesákově člověk vždycky oplácel pozdrav, byla to prostě venkovská zdvořilost. Myšlenkami byla stejně jinde. Faktem bylo, že si nemohla dopřát ten luxus a odmítnout všechny svoje vzpomínky jen proto, že na některé z nich

(Scott sedí v houpací židli s obrovskýma strnulýma očima a venku zatím vyje vítr, vražedná smršť ženoucí se až od Yellowknife)

se prostě nebyla schopna podívat. A ne všechny byly zahalené v purpurové mlze. Některé byly prostě zastrčené hluboko v jejím knižním hadovi vyrostlém v její hlavě, takže stačilo po nich jenom sáhnout. Například to s těmi dardami. Scott jí kdysi poskytl kompletní výklad ohledně dard, ne?

„Ano,“ odpověděla a sklopila stínítko proti šikmému slunci. „V New Hampshiru. Měsíc před svatbou. Ale nepamatuju se, kde přesně to bylo.“

Jmenuje se to tam Paroží.

No dobrá, jasně, jsem celá nadšená. Tak Paroží. Scott tomu říkal předčasné líbánky nebo tak nějak…

Záloha na líbánky. Říká tomu záloha na líbánky. Povídá: „No tak, milunko, sbal se a sedlej si koně.“

„A když se milunka zeptala, kam to jedem…,“ zamumlala.

– a když se Lisey zeptá, kam jedou, odpoví jí: „Uvidíme, až tam budem.“ A taky to tak je. To už je nebe bílé a rádio předpovídá sněžení, vypadá to neuvěřitelné, všude na stromech je listí a teprve začíná…

Odjeli tam oslavit brožované vydání Hladových ďáblů, příšerné, děsivé knížky, s níž se Scott Landon poprvé dostal na seznam bestsellerů a oni zbohatli. Ukázalo se, že v penzionu Paroží jsou jedinými hosty. A přišla ta strašná podzimní vánice. V sobotu si obuli pořádné boty a prošli se po cestě do lesa a sedli si pod

(mňamkový strom)

strom, byl to speciální strom, a on si zapálil cigaretu a řekl, že jí musí něco říct, něco nepříjemného, a jestli si pak svatbu s ním rozmyslí, bude mu to líto… sakra, zlomí mu to zasejřeně srdce, ale…

Lisey prudce stočila volant a sjela ke krajnici silnice číslo sedmnáct, zastavila a zvedla za sebou mračno prachu. Světla bylo pořád ještě dost, ale změnilo se, připomínalo hedvábně extravagantní snové světlo, které je výlučnou vlastností červnových večerů v Nové Anglii a je také nejjasnější vzpomínkou z dětství pro většinu dospělých narozených severně od Massachusetts.

Nechci se k Paroží a tomu víkendu vracet. Ani k tomu sněhu, který pro nás byl tak magický, nechci se vracet pod mňamkový strom, kde jsme snědli chleby a vypili víno, k posteli, o kterou jsme se tu noc dělili, a příběhům, které vyprávěl – o lavicích, dardách a šílených otcích. Tolik se bojím, že všechno, nač dosáhnu, mě jenom zavede k něčemu, na co se neodvážím pohlédnout. Prosím, už ne.

Lisey si uvědomila, že to říká hlubokým hlasem pořád dokola: „Už ne. Už ne. Už ne.“

Jenže byla na dardové stezce a možná už bylo moc pozdě, aby říkala už ne. Podle té věci, která s ní byla v posteli dnes ráno, už našla první tři zprávy. Ještě pár a získá odměnu. Někdy je to sladká tyčinka! Jindy pití, cola nebo RC! A vždycky kartička s nápisem DARDA! Konec!

Nechal jsem ti dardu, řekl kdosi oblečený v Amandině noční košili… a když se teď slunce sklánělo, Lisey znovu přišlo zatěžko uvěřit, že ten tvor byl opravdu Amanda. Nebo jenom Amanda.

Blíži se k tobě krvavá darda.

„Ale nejdřív dobrá darda,“ zamumlala Lisey. „Ještě pár zpráv a získám odměnu. Panáka. Dala bych si dvojitou whisky, prosím.“ Zasmála se trochu moc nahlas. „Ale jestli ta stanoviště vedou za oponu, jak sakra může být dobrá? Já za oponu nechci chodit.“

Byly těmi zprávami na honbě za dardou její vzpomínky? Jestli ano, mohla napočítat tři živé za posledních čtyřiadvacet hodin: odpálení toho šílence rýčem, klečení u Scotta na rozžhavené dlažbě a pohled na něj, jak vychází ze tmy s krvavou rukou, kterou jí podává jako oběť na usmířenou… a přesně tak to myslel.

Je to darda, Lisey! A nejen tak nějaká, je to krvavá darda!

Když ležel na tom parkovišti, řekl jí, že dlouhán – ten s nekonečným grošovaným bokem – je hodně blízko. Nevidím ho, ale slyším, jak se krmí, říkal.

Já o těch věcech už nechci přemýšlet! slyšela se Lisey skoro zakřičet, ale zdálo se, že její hlas přichází z hrozné dálky, z druhé strany širokánského zálivu. Najednou jí skutečný svět připadal tenký jako led. Nebo jako zrcadlo, do kterého se člověk neodváží podívat na víc než vteřinu nebo dvě.

Mohla bych ho tak přivolat. Přišel by.

Jak tak seděla za volantem bavoráku, vzpomněla si Lisey, jak manžel prosil o led a jak ho dostal – skoro zázrakem – a vzal její obličej do dlaní. Improvizace byla Scottova parketa, ne Liseyina, ale když se doktor Alberness zeptal na tu sestřičku v Nashvillu, Lisey se překonala a vymyslela si něco o tom, že Scott zadržel dech a otevřel oči – jinými slovy hrál mrtvého – a Alberness se smál, jako by lepší vtip ještě neslyšel. Ne že by pak Lisey záviděla zaměstnancům, že mají takového šéfa, ale aspoň mohla vypadnout z Greenlawn a nakonec se dostat sem, na krajnici venkovské silnice, kde zaparkovala se starými vzpomínkami, které jí štěkají kolem kotníků jako hladoví psi a trhají tu purpurovou oponu… její nenávistnou, převzácnou purpurovou oponu.

„Páni, jsem ztracená,“ vzdychla a spustila ruce. Chabě se usmála. „Ztracená v hlubokých, temných, zasejřených lesích.“

Ne, myslím, že ty nejhlubší a nejtmavší lesy mě teprve čekají – tam mají stromy tlusté kmeny a voní sladce a minulost se stále děje. Děje se pořád. Pamatuješ, jak jsi za ním ten den šla? Jak jsi za ním šla tou divnou říjnovou vánicí do lesa?

Jistěže se pamatovala. Odbočil ze stezky a ona šla za ním, snažila se vkládat boty do stop svého úžasně mladého muže. A dnes to bylo hodně podobné, že? Jenomže jestli se to chystá udělat, bude nejdřív potřebovat ještě něco jiného. Ještě kousek minulosti.

Lisey zařadila rychlost, pohlédla do zpětného zrcátka, jestli něco nejede, pak se otočila a zamířila směrem, odkud přijela, a pěkně svůj bavorák hnala.

Naresh Patel, majitel Patelova marketu, obsluhoval osobně, když těsně po páté hodině toho předlouhého úterý vešla Lisey. Seděl za kasou v zahradním křesílku, pojídal kari a sledoval, jak se v countryovém pořadu v televizi vrtí Shania Twainová. Odložil talíř s kari a kvůli Lisey dokonce vstal. Na tričku měl nápis MILUJU JEZERO DARK SCORE.

„Chtěla bych jedny lehké salemky,“ řekla Lisey. „Vlastně mi radši dejte rovnou dvoje.“

Pan Patel byl prodavačem – nejdřív jako zaměstnanec otcova obchodu v New Jersey, potom jako majitel – skoro čtyřicet let, takže měl dost rozumu, aby nekomentoval, když evidentní abstinent najednou začne kupovat tvrdý alkohol, nebo když evidentní nekuřák začne najednou kupovat cigarety. Našel této dámě její oblíbený jed v dobře zásobených policích kuřiva, položil ho na pult a prohodil něco o krásném počasí. Předstíral, že si nevšiml šokovaného výrazu paní Landonové, když se dozvěděla cenu svého jedu. Jenom to ukazovalo, jak dlouhou měla pauzu od té doby, co přestala. Tahle si svůj jed aspoň mohla dovolit, pan Patel měl totiž zákazníky, kteří utrhli jídlo vlastním dětem od úst, aby si to svinstvo mohli koupit.

„Děkuji vám,“ rozloučila se.

„Není zač, budu se těšit na další návštěvu,“ ujistil ji pan Patel a vrátil se k televizi, kde Darryl Worley zpíval písničku „Hnusnej, nádhernej život“. Patřila k jeho oblíbeným.

Lisey parkovala vedle obchodu, aby neblokovala příjezd k některému benzínovému stojanu – bylo jich tu čtrnáct na sedmi čisťounkých ostrůvcích – a jakmile se ocitla znovu za volantem, nastartovala, aby mohla stáhnout okénko. Zároveň potichu spustilo rádio pod přístrojovou deskou (Scott by jenom jásal nad tolika hudebními kanály). Na pětce byla naladěná padesátá léta a Lisey ani nepřekvapilo, když uslyšela „Ša-bum“. Ale nebyli to The Chords, byla to cover verze nahraná kvartetem, které Scott vytrvale nazýval Ti čtyři bílí chlapci. Kromě chvil, kdy byl opilý. Pak jim říkal Ti čtyři ulízaní bílí hajzli.

Odtrhla víčko jednoho balíčku a vstrčila si salemku mezi rty poprvé po… kdy že to bylo naposledy? Před pěti lety? Sedmi? Když zapalovač bavoráku vyskočil, přiložila jeho špičku k cigaretě a opatrně vtáhla mentolovaný dým. Okamžitě ho vykašlala a rozslzely se jí oči. Zkusila další šluk. Ten už šel trochu líp, ale začala se jí točit hlava. Třetí šluk. Teď už vůbec nekašlala, ale měla pocit, že omdlí. Jestli přepadne na volant, rozhouká se klakson a pan Patel vyběhne zjistit, co se děje. Možná přiběhne včas, aby ji, hlupačku, zachránil před sebeupálením – říkalo se takové smrti sebedestrukce nebo defenestrace? Scott by to věděl, stejně jako věděl, kdo nazpíval černošskou verzi „Ša-bum“ – The Chords – a komu patřil plavecký bazén v Posledním představení – Lvovi Samovi.

Ale Scott, The Chords a Lev Sam byli všichni pryč.

Zamáčkla cigaretu v panenském popelníku. Nemohla si vzpomenout ani na jméno toho motelu v Nashvillu, kam se vrátila, když konečně odešla z nemocnice („Jo, vrátila ses jako ochlasta k flašce a pes k svý feně,“ uslyšela v duchu Scotta), jenomže recepční jí přidělila jakýsi kamrlík vzadu, odkud byl výhled akorát na vysokou dřevěnou ohradu. Připadalo jí, že jsou za ní všichni psi z Nashvillu a štěkají a štěkají. Vedle těch psů vypadal Pluto z dávné minulosti jako břídil. Ulehla na půlku manželské postele, i když věděla, že určitě neusne, že pokaždé, když už už zdřímne, uvidí Blonďáka s tou svinskou pistolkou, jejíž ústí se přesunuje ke Scottovu srdci, uslyší, jak Blonďák říká Musím skoncovat se vším tím vyzváněním kvůli fréziím, a to ji rázem dokonale probudí. Ale nakonec přece jenom usnula a prospala se aspoň natolik, aby se protloukla příštím dnem – tři, možná čtyři hodiny – a jakže se jí ten pozoruhodný výkon podařil? S pomocí stříbrného rýčku, tak to bylo. Položila ho na podlahu k posteli, aby na něj dosáhla a dotkla se ho pokaždé, když si začne myslet, že byla příliš pomalá nebo se zpozdila. Nebo že se Scottovi v noci přitíží. A pak tu bylo ještě cosi, na co si od té doby celé roky nevzpomněla. Lisey hmátla dozadu a i teď na rýč sáhla. Volnou rukou si zapálila další salemku a přinutila se vzpomenout si, jak za ním druhý den ráno šla, šplhala do druhého patra na JIPku v tom tetelícím se vedru, protože na dveřích jediných dvou výtahů pro pacienty v této části nemocnice visela cedule MIMO PROVOZ. Přemýšlela o tom, co se stalo, když se k jeho pokoji blížila. Byla to vlastně hloupost, prostě další

Je to prostě taková hloupost, kterou se vám podaří neúmyslně někoho vystrašit k smrti. Lisey přichází po chodbě od schodiště na konci křídla budovy a sestřička vychází z pokoje číslo 319 s tácem v rukou, ohlíží se ještě do pokoje a mračí se. Lisey pozdraví, aby sestřička (které nemůže být ani třiadvacet a vypadá ještě mladší) věděla, že je tu. Pozdraví ji mírně, pro jistotu holčičkovským tónem, ale sestřička přesto tence pronikavě vykřikne a tác upustí. Talíř a kávový šálek přežijí – jsou to ostřílení kantýnoví veteráni – ale sklenička na džus se roztříští a vychrstne nápoj na linoleum a sestřičce na dosud běloskvoucí střevíce. Vytřeští na Lisey oči jako srnec před světly auta, chvilku vypadá, že vezme do zaječích, pak se vzchopí a prohodí nezávazně: „Ach promiňte, polekala jste mě.“ Dřepne si, lem uniformy se jí vyhrne nad nanynkovská kolena v bílých punčochách, a vrátí talíř a hrnek zase na tác. Potom rychle, ale půvabně a opatrně, začne sbírat střepy skla. Lisey si dřepne také a začne pomáhat.

„Ale paní, to nemusíte,“ brání se sestřička. Mluví se silným zpěvavým jižanským přízvukem. „To byla jenom moje chyba. Nedívala jsem se, kam jdu.“

„To nic,“ říká Lisey. Podaří se jí předhonit mladou sestřičku o několik střepů a položit je na tác. Potom začne ubrouskem otírat rozlitou šťávu. „Stejně je to tác od snídaně mého manžela. Cítila bych se provinile, kdybych nepomohla.“

Sestřička se na ni divně podívá – ten pohled vyjadřuje otázku Vy jste JEHO žena?, na který si Lisey už více méně zvykla – ale úplně přesně to ten pohled přece jenom není. Potom sestřička sklopí oči zase k podlaze a začne pátrat po kouscích skla, které jí snad unikly.

„Jedl, ne?“ usmívá se Lisey.

„Ano, paní. Zvládl toho docela dost, vzhledem k tomu, co má za sebou. Půl šálku kávy – už ji může – míchané vejce, trochu jablečné šťávy a kelímek želé. Šťávu nedopil. Jak sama vidíte.“ Vezme tác a vstane. „Přinesu ze sesterny hadr a zbytek setřu.“

Mladá sestřička zaváhá, pak se nervózně zasměje.

„Váš manžel je trochu kouzelník, viďte?“

Lisey si bez jakéhokoli důvodu pomyslí: SESIKO: sedlej si koně. Ale jenom se usměje: „Má spoustu triků v rukávu, to je pravda. Ať už je nemocný nebo zdravý. Který vyzkoušel na vás?“ Vzpomene si snad někde v hloubi duše na noc s první dardou, kdy rozespalá odešla do koupelny ve svém bytě v Cleaves Mills a bručela: Scotte, dělej? Říkala to, protože tam musel být, jelikož s ní už neležel v posteli?

„Vešla jsem do pokoje, abych se podívala, jak se mu daří,“ vysvětluje sestřička, „a přísahala bych, že lůžko bylo prázdné. Tedy, stojan s kapačkou tam byl, sáčky s infuzí na něm pořád visely, ale… Myslela jsem, že si vytáhl jehlu a odešel třeba na záchod. Pacienti dělají hodně divné věci, když jsou pod prášky, víte.“

Lisey přikyvuje a doufá, že jí na rtech stále hraje drobný vyčkávavý úsměv, který říká: Tohle už jsem slyšela stokrát, ale stejně mě to nepřestalo bavit.

„Tak jsem odešla do koupelny a tam taky nikdo nebyl. A když jsem se potom otočila…“

„Ležel v posteli,“ dokončí Lisey místo ní. Mluví tiše, stále s tím úsměvem. „Čáry máry, abrakadabra.“ A darda, konec, pomyslí si.

„Ano, jak to víte?“

„No,“ nepřestává se Lisey usmívat, „Scott umí splynout s okolím.“

Mělo by to znít jako nebetyčná hloupost – mizerná lež od člověka bez jakékoli fantazie – ale nezní. Protože to vůbec není lež. Lisey ho věčně ztrácí po supermarketech a obchodních domech (místech, kudy z nějakého důvodu skoro vždycky projde nepoznán) a jednou ho sháněla skoro půl hodiny v maineské univerzitní knihovně, až ho konečně zahlédla v čítárně časopisů, kde už předtím dvakrát byla. Když mu vynadala, že ji nechal čekat a pak kvůli němu pobíhala po celé budově, kde nemohla ani hlasitěji promluvit, natož ho volat, Scott jenom pokrčil rameny a bránil se, že byl v čítárně celou dobu a prohlížel si nové básnické revue. A co víc, podle Lisey si pravdu ani nepřikrášloval, natož aby lhal. Ona ho prostě nějak… přehlédla.

Sestřička se rozzáří a povídá: „Přesně to Scott povídal – prý prostě splývá s okolím.“ Začervená se. „Řekl nám, že mu máme tykat. Prakticky to vyžadoval. Doufám, že vám to nevadí, paní Landonová.“ Od téhle mladé jižanské sestřičky zní paní jako puaní, ale její přízvuk Lisey nedrásá tolik jako Dashmielův.

„To je naprosto v pořádku. Tohle povídá všem děvčatům, zvlášť těm hezkým.“

Sestřička se usměje a zrudne ještě víc. „Prý mě viděl procházet kolem a že jsem se dívala přímo na něj. Říkal něco jako: ‚Vždycky jsem byl podle vašich měřítek hodně bílý běloch, ale co jsem ztratil všecku tu krev, dostal jsem se určitě do první desítky.‘“

Lisey se zdvořile zasměje a stáhne se jí žaludek.

„A samozřejmě mezi těmi bílými prostěradly a s tím bílým pyžamem, co má na sobě…“ Mladičká sestra pomalu umlká. Chce tomu věřit a Lisey nepochybuje, že tomu opravdu věřila ve chvíli, kdy jí to Scott skutečně povídal a hleděl na ni těma svýma zářivýma oříškově hnědýma očima, ale teď začíná cítit tu absurdnost, která ze všeho, co povídá, prosakuje na povrch.

Lisey jí přiskočí na pomoc. „Taky se umí neuvěřitelně zklidnit,“ řekne, přestože Scott patří k nejneposednějším lidem, jaké zná. I když si čte knížku, neustále poposedá na židli, kouše si nehty (po scéně, kterou mu ztropila, ten zlozvyk na chvíli opustil, ale znovu se k němu vrátil), škrábe se v podpaží jako feťák, když si potřebuje šlehnout, někdy dokonce pumpuje malými dvoukilovými činkami, které má neustále zaparkované pod svým oblíbeným ušákem. V klidu ho vídala jenom tehdy, když hluboce spal, nebo když psal a psaní šlo neobvykle dobře. Ale sestřička stále vypadá nedůvěřivě, a tak Lisey fixluje dál a mluví rozverným tónem, který zní příšerně falešně i jejím vlastním uším. „Přísahám, že někdy vypadá jako kus nábytku. Stává se mi, že projdu přímo kolem něj a vůbec si ho nevšimnu.“ Vezme sestřičku za ruku. „Určitě se teď něco takového stalo i vám.“

Určitě se nic takového nestalo, ale sestřička se na ni vděčně usměje a téma Scottova zmizení je vyčerpáno. Nebo jsme ho spíš vypudily, pomyslí si Lisey. Jako ledvinový kamínek.

„Dnes je mu mnohem lépe,“ spustí sestřička. „Doktor Wendlestadt tu byl na ranní vizitě a přímo nad ním užasl.“

O tom Lisey nepochybuje. A sestřičce poví, co jí Scott pověděl už před spoustou let onehdy v bytě v Cleaves Mills. Tehdy si myslela, že to jen tak plácl, ale teď tomu věří. Ano, teď tomu bez výhrad věří.

„Landonům se všechno rychle hojí,“ pronese a pak jde navštívit manžela.

Leží tam s očima zavřenýma a hlavou otočenou na stranu, velmi bledý na velmi bílé posteli – v tom se rozhodně nepletly – ale není možné přehlédnout hřívu tmavých vlasů dlouhých po ramena. Židle, na které seděla včera v noci, zůstala, kde ji nechala, a Lisey znovu zaujme stejnou pozici u lůžka. Vytáhne knížku – Divošky od Shirley Conranové. Vytahuje sešitek s plochými zápalkami, který používá místo záložky, když na sobě ucítí Scottův pohled, a vzhlédne.

„Jak ti dnes ráno je, miláčku?“ zeptá se ho.

Dlouho nic neříká. Dech mu hvízdá, ale už tak neskřípe, jako když ležel na parkovišti a prosil o led. Opravdu je mu líp, pomyslí si. Scott trochu namáhavě pohne rukou a přikryje její dlaň. Stiskne. Jeho rty (vypadají strašně suché, později mu přinese pomádu nebo jelení lůj) se rozevřou a usmějí.

„Lisey,“ řekne. „Malá Lisey.“

Upadne do spánku s rukou na její dlani, a Lisey to naprosto vyhovuje. Může obracet stránky v knížce jednoruč.

Lisey se zavrtěla jako žena, která se probouzí z dřímoty, vyhlédla z bočního okénka bavoráku a zjistila, že stín jejího auta se na čistém černém asfaltu pana Patela povážlivě prodloužil. V popelníku neměla jeden špaček, ani dva, ale tři. Podívala se čelním sklem a uviděla, že se na ni dívá jakýsi obličej z okénka v zadním traktu marketu, kde musely být sklady. Obličej zmizel dřív, než mohla poznat, jestli to byla manželka pana Patela nebo některá z jeho dospívajících dcer, ale měla čas všimnout si jeho výrazu: zvědavost nebo starost. Každopádně byl čas vyrazit. Lisey zařadila zpátečku, vděčná, že cigarety aspoň zamáčkla v popelníku a nevyhazovala je na ten přízračně čisťounký asfalt, a znovu zamířila domů.

Vzpomínka na ten den v nemocnici – a na to, co říkala sestřička – byla další zpráva na honbě za dardou.

Ano? Ano.

Dnes ráno s ní v posteli cosi bylo a prozatím bude dál věřit, že to byl Scott. Z nějakého důvodu ji poslal na dardovou stezku, stejně jako mu to kdysi dělal jeho starší bratr Paul, když byli dvěma nešťastnými chlapci vyrůstajícími na pennsylvánském venkově. Jenom místo hádanek, které by ji vedly od jedné zprávy ke druhé, ji to vedlo…

„Vedeš mě do minulosti,“ řekla potichu. „Ale proč to děláš? Proč, když jsou tam všichni ti famagoři?“

Teď jdeš po dobré dardě. Vede za purpur.

„Scotte, já za purpur chodit nechci.“ Už se blížila k domu. „Taková představa mě hrozně sejří.“

Ale stejně asi nemám na vybranou.

Jestli to byla pravda a jestli další zastávkou na cestě za dardou znamenalo znovu prožít jejich víkend v Paroží – podle Scotta zálohu na líbánky – pak chtěla mamčinu cedrovou krabičku. Nic jiného jí po matce nezbylo, když

(afrikány)

afghány byly pryč, a Lisey se domýšlela, že je to mamčina skromnější verze koutku slávy ve Scottově pracovně. Tam skladovala všemožné suvenýry

(SCOTT A LISEY! RANÁ LÉTA!)

z první dekády jejich manželství: fotky, pohlednice, ubrousky, zápalky, jídelníčky, tácky pod skleničky a podobné hlouposti. Jak dlouho ty věci sbírala? Deset let? Ne, tak dlouho ne. Nejvýš šest. Spíš méně. Po Hladových ďáblech se udála rapidní a radikální změna – nedošlo jenom na německý experiment, ale změnilo se všechno. Jejich manželský život se proměnil v jakýsi šílený kolotoč z Hitchcockova filmu Cizinci ve vlaku. Přestala schraňovat koktejlové ubrousky a podnikové zápalky, protože těch salonků a restaurací a hotelů bylo najednou příliš mnoho. Brzy přestala schraňovat všechno ostatní. A mamčina cedrová krabička voněla tak sladce, když ji člověk otevřel, kdepak je? Někde v domě, to určitě, a Lisey si umínila ji najít.

Možná se ukáže, že je to další zpráva na honbě za dardou, pomyslela si a pak uviděla vpředu schránku na dopisy. Dvířka byla otevřená a k nim byla gumičkou připevněná hrst dopisů. Lisey zvědavě zastavila vedle sloupku. Když byl Scott naživu, obvykle přijížděla domů k plné schránce, ale pak se její pošta ztenčila a víc než často byly zásilky adresovány anonymně TOMU, KDO TU BYDLÍ nebo VÁŽENÝM MAJITELŮM DOMU. Po pravdě řečeno, i tato dávka lístků vypadala hodně tenká: čtyři obálky a jedna pohlednice. Pan Simmons, místní pošťák, asi do schránky zastrčil balíček, i když za pěkného počasí by ho spíš za pomoci několika gumiček připevnil k masivnímu kovovému praporku. Lisey pohlédla na dopisy – účty, reklamní letáky, pohlednice od Cantaty – a potom hmátla přímo do schránky. Sáhla na cosi měkkého, chlupatého a mokrého. Překvapeně vykřikla, škubla rukou zpátky a uviděla na prstech krev. Znovu vykřikla, tentokrát leknutím. V první chvíli byla přesvědčená, že ji cosi kouslo: po cedrové tyčce se do schránky vyšplhalo nějaké zvíře a vklouzlo dovnitř. Možná krysa, nebo něco ještě horšího – třeba se vzteklinou, snad lesní svišť nebo mladý mýval.

Otřela si ruku o halenku a dýchala slyšitelnými hlty, i když vyloženě nehekala, a potom s odporem ruku zvedla, aby se podívala, kolik má na ní ran. A jak hlubokých. Její přesvědčení, že ji určitě cosi kouslo, bylo chvíli tak silné, že rány opravdu viděla. Potom zamžikala a realita se prosadila. Viděla krvavé šmouhy, ale žádné seky nebo díry či trhliny v kůži. Ve schránce něco určitě bylo, nějaké hrozné chlupaté překvapení, ale kousat už nemohlo.

Lisey otevřela přihrádku na rukavice a ven vypadl nenačatý balíček cigaret. Prohrabala se přihrádkou a našla malou baterku na jedno použití, kterou sem přenesla z přihrádky ve svém posledním autě, lexusu, se kterým jezdila čtyři roky. Bylo to bezva auto, ten lexus. Prodala ho jenom kvůli tomu, že jí připomínal Scotta, který mu říkal Liseyin sexy lexus. Bylo zvláštní, kolik maličkostí může bolet, když zemře někdo blízký; vykládejte si o princezně a zasejřeném hrášku, co chcete. Teď jen doufala, že v baterce zbyla trocha šťávy.

Zbyla. Paprsek zasvítil jasně, důrazně a klidně. Lisey ustoupila stranou, zhluboka se nadechla a posvítila do schránky. Maně si uvědomovala, že přetáhla rty přes zuby a stiskla je tak pevně, až to bolí. Nejdřív viděla jenom jakýsi tmavý obrys a zelenkavý svit, jako když se světlo odráží od skleněnky. A vlhkou louži na zrezivělém dnu kovové schránky. To byla nejspíš ta krev, do které si namočila prsty. Ustoupila víc vlevo, bokem se opřela o dvířka na straně řidiče a opatrně zastrčila baterku ještě hlouběji do schránky. Z tmavého obrysu se stala srst, uši a čumák, který by byl za denního světla asi růžový. Oči si nemohla splést. I když se po smrti zakalily, jejich tvar byl typický. Ve schránce na dopisy byla mrtvá kočka.

Lisey se rozesmála. Nebyl to tak docela normální smích, ale nebyl ani hysterický. Byla v něm opravdu dobrá nálada. Nepotřebovala Scotta, aby jí pověděl, že zabitá kočka ve schránce na dopisy až příliš připomíná Osudovou přitažlivost. Viděla ji dvakrát, nebyl to žádný snobský švédský film s titulky. Směšné na tom bylo, že Lisey žádnou kočku nevlastnila.

Nechala smích vybublat, pak si zapálila lehkou salemku a zabočila na příjezdovou cestu k domu.

VI. Lisey a profesor

(To máte z toho)

Lisey se už nebála a chvilkový záchvat veselí nahradil chladný čirý vztek. Nechala bavorák zaparkovaný před zamčenými vraty do stodoly a rázně přepochodovala do domu, zvědavá, jestli najde u kuchyňských nebo hlavních dveří pozdrav od svého nového přítele. Dopis ležel vzadu, bílá podlouhlá obálka byla zastrčená mezi dveře a zárubeň. Lisey, s cigaretou sevřenou mezi předními zuby, obálku roztrhla a rozložila jediný list papíru. Dopis byl napsaný na stroji.

Pí: moc nerad jsem to udělal protože miluju zvířata ale lpší vaše Kočka než Vy. Nechci Vám ubližovat. Ale potřebuju abyste zavolala na 412-298-8188 a pověděla „tomu Pánovi“, že darjete ty papíry co jsme o nich mluvily školní knihovně Jeho prosřdnicvím. Nchceme čekat, až opadá listí z dubu, paní, tak mu zavolejte dnes večer do 8 a on se pak domluví se mnou. Ať to můžem uzavřít už bez dalších objetí až na chudáka Vaši Kočku, který je mi fakt LÍTO.

Váš přítel,

Zack

P.S.: Ani trošku se na Vás nezlobím, když jste mě poslala do „P“. Vím, že jste byla rozčílená.

Z

Lisey se dívala na to zet, které tvořilo poslední část vzkazu od „Zacka McCoola“, a vzpomněla si na Zorra cválajícího nocí s pláštěm vzdouvajícím se za ním. Plavaly jí oči. Chvilku si myslela, že pláče, ale pak si uvědomila, že je to kouřem. Cigareta mezi zuby dohořela k filtru. Vyplivla ji na cihlový chodník a chmurně ji rozmáčkla podpatkem. Pohlédla na vysoký laťový plot, kterým obehnali celý zadní dvůr… i když spíš kvůli symetrii, jelikož jejich jediní sousedé byli na jižní straně, nalevo od Lisey, momentálně stojící u kuchyňských dveří s tím nebetyčně drzým, mizerně napsaným vzkazem v ruce – zasejřeným ultimátem – od „Zacka McCoola“. Za laťovým plotem bydleli Gallowayovi a ti měli aspoň pět koček – v tomhle lesnatém cípu se jim říkalo „statkové mindy“. Někdy zabrousily i na pozemek Landonových, zvlášť když nebyl nikdo doma. Lisey nepochybovala, že se ve schránce ocitla jedna statková kočka Gallowayových, stejně jako nepochybovala, že Zack seděl vtom chrysleru, který ji nedávno míjel, když odjížděla od pozamykaného Amandina domku. Pan Chrysler mířil na východ, vyjel proti ní přímo ze zapadajícího slunce, takže si ho nemohla pořádně prohlédnout. Ten parchant měl dokonce tolik drzosti, že jí zamával. Zdravím, paninko, hodil jsem vám něco do schránky! A ona na něj mávla taky, protože takhle se to tady v Zálesákově dělá.

„Ty hajzle,“ zamumlala a zuřila tak strašně, že ani nevěděla, komu nadává, jestli Zackovi nebo tomu šílenému Inkunkovi, který na ni Zacka poštval. Jenže když byl Zack tak pozorný a poskytl jí Woodbodyho číslo (okamžitě poznala pittsburskou předvolbu), věděla, s kým se chce vypořádat nejdřív, a zjistila, že se na to těší. Ale než se do někoho bude pouštět, musela obstarat jeden nepěkný úklid.

Lisey si nacpala dopis od „Zacka McCoola“ do zadní kapsy, na okamžik sevřela v prstech Amandin Zápisníček drobných posedlostí, aniž si to uvědomila, a vyškubla z kapsy klíče. Pořád měla příliš velký vztek, než aby jasně uvažovala, například nepomyslela na případné otisky prstů odesilatele na dopisu. Rovněž ji nenapadlo volat okresnímu šerifovi, i když dřív by to rozhodně bylo na jejím seznamu nezbytných kroků. Vztek jí zúžil rozumné uvažování natolik, že se podobalo paprsku té malé baterky, s jejíž pomocí nahlížela do schránky, a v tuto chvíli jí omezil myšlenky na následující: uklidit kočku a potom zavolat Woodbodymu a nařídit mu, aby se postaral o toho „Zacka McCoola“. Aby ho odvolal. Nebo uvidí.

Ze skříňky pod dřezem v kuchyni vydolovala několik kbelíků, čistých hadrů, staré gumové rukavice a pytel na smetí, který si zastrčila do zadní kapsy džínů. Do jednoho kbelíku stříkla trochu saponátu a pomocí ruční sprchy u dřezu do něj natočila vodu, horkou, aby se rychleji napěnila. Pak vyšla ven a zastavila se jen, aby vytáhla dlouhé krbové kleště ze zásuvky, které Scott říkával kuchyňský Šuplík s věcma – kleště byly veliké a používaly se jenom zřídka, když rožnili maso. Uslyšela se, jak si pořád dokola prozpěvuje začátek písničky „Jambalaya“, zatímco se zabývala těmito drobnými, pochmurnými pracemi: „Kamaráde s pistolí, tady si pořádně užijeme!“

Pořádně si užijeme. Není pochyb.

Venku hadicí napustila do druhého kbelíku studenou vodu a pak prošla příjezdovou cestou, v každé ruce kýbl, hadry přehozené přes rameno, dlouhé kleště zastrčené do jedné zadní kapsy a odpadkový pytel do druhé. Když došla ke schránce, kbelíky postavila na zem a nakrčila nos. Opravdu cítí krev, nebo si to jenom představuje? Nakoukla do schránky. Bylo špatně vidět, protože světlo dopadalo z opačné strany. Měla jsem si přinést tu baterku, pomyslela si, ale vracet se pro ni v žádném případě nebude. Když už osedlala koně.

Lisey strčila dovnitř kleště a zastavila se, když narazily na cosi, co nebylo ani měkké, ale ani tvrdé. Rozevřela kleště co nejvíc, stiskla a zatáhla. Nejdřív se nedělo nic. Potom se kočka – kterou pociťovala jen jako tíhu na konci paže – začala pomalu sunout vpřed.

Kleště sklouzly a cvakly. Lisey je vytáhla. Na čelistech – „drapounech“, jak jim říkal Scott – byla krev a několik šedých chlupů. Vzpomněla si, jak mu říkala, že drapoun je určitě ryba, kterou našel plavat leklou břichem vzhůru na hladině té své vzácné tůně. To ho rozesmálo.

Lisey se shýbla a nahlédla do schránky. Kočka se dostala asi do poloviny a už se dala dobře rozeznat. Měla nevýrazné šedé zbarvení, typická statková kočka Gallowayových. Dvakrát zacvakala kleštěmi – pro štěstí – a už se znovu chystala sáhnout dovnitř, když zaslechla od východu přijíždět auto. Otočila se a sevřelo se jí břicho. Nejenže si myslela, že se Zack ve svém sportovním chrysleru vrací – Lisey to věděla. Zajede k ní, vykloní se ven a zeptá se, jestli s tím nechce pomoct. Řekne pomoc. Paninko, řekne, copá, nechcete s tím trochu pomoc? Ale bylo to jen nějaké SUV a za volantem seděla žena.

Začínáš být paranoidní, Lisey.

Nejspíš ano. Ale za daných okolností na to měla právo.

Dodělej to. Přišla jsi sem udělat nějakou práci, tak ji dokonči.

Znovu sáhla dovnitř kleštěmi, tentokrát se už dívala, co dělá, a když drapouny rozevřela a zaklesla do jedné tuhnoucí packy nešťastné statkové kočky, vzpomněla si na Dicka Powella v jednom starém černobílém filmu, jak krájí krocana a ptá se: Kdo chce stehno? A cítila kočičí krev, ano. Trochu škytla, tak sklonila hlavu a odplivla si mezi tenisky.

Dodělej to.

Lisey sevřela drapouny (nakonec to nebylo tak špatné slovo, jakmile se s ním člověk skamarádil) a zatáhla. Druhou rukou zašátrala po zeleném pytli na odpadky, roztřepla ho a kočka do něj po hlavě padla. Lisey igelit zakroutila a udělala na něm uzel, protože hloupá Lisey rovněž zapomněla vzít pytel se zatahovací šňůrkou. Potom začala schránku rezolutně drhnout, aby ji zbavila krve a chlupů.

Když byla se schránkou hotová, doklopýtala šikmým večerním světlem zpátky po cestičce s vědry v rukou k domu. K snídani měla kávu a vločky, k obědu sotva lžíci tuňáka s majonézou na lístku salátu, a bez ohledu na mrtvou kočku teď měla hlad jako vlk. Rozhodla se, že telefonát Woodbodymu odloží, dokud si nedá nějaké sousto. Že by měla zavolat šerifovi – nebo komukoli v modré uniformě – to ji zatím vůbec nenapadlo.

Tři minuty si umývala ruce, hodně horkou vodou a kartáčkem dolovala zpod nehtů každou stopu po krvi. Potom našla v ledničce misku se zbytky sýrové sekané, shrnula je na talíř a strčila do mikrovlnky. Zatímco čekala na cinknutí, vylovila z ledničky pepsi. Vzpomněla si, jak si myslela, že tu sekanou už nikdy nedojí, jakmile ukojila první hlad. Mohla to připsat na konec předlouhého seznamu věcí, v nichž se Lisey ve svém životě mýlila, ale co má být? Velký pendrek, jak s oblibou říkávala Cantata v pubertálních letech.

„Nikdy jsem netvrdila, že jsem mozek týmu,“ oznámila Lisey prázdné kuchyni a mikrovlnka pípla, jako by to potvrzovala.

Ohřátá kaše byla skoro příliš horká, než aby se dala jíst, ale Lisey ji přesto do sebe naházela a ústa si chladila šumivými doušky studené pepsi. Když dojídala poslední sousto, vzpomněla si na tiché šustění kočičí srsti v plechovém tunelu dopisní schránky a divný pocit přetahování, když se mrtvolka neochotně začala sunout dopředu. On ji tam opravdu musel vecpat, pomyslela si a znovu jí přišel na mysl Dick Powell, černobílý Dick Powell, který tentokrát říkal: A dej si trochu nádivky!

Vyskočila a rozběhla se k dřezu tak rychle, že převrátila židli, protože byla přesvědčená, že vyzvrací všechno, co právě snědla, že hodí šavli, vrátí oběd, obrátí se naruby, vyklopí kufr. Opřela se o dřez, zavřela oči, otevřela ústa, břicho stažené a napjaté. Po pěti vteřinách vyčkávání z ní vyšlo jediné syčivé krknutí, které zabzučelo jako cikáda. Ještě chvíli se tam nakláněla, protože chtěla mít jistotu, že už je to doopravdy všechno. Když tu jistotu měla, opláchla si pusu, odplivla si a vytáhla z kapsy džínů dopis „Zacka McCoola“. Přišla chvíle zavolat Josephu Woodbodymu.

4Čekala, že se dovolá do jeho kanceláře v Pittsburghu – kdo by dával takovému cvokovi, jako byl její nový přítel Zack, telefonní číslo domů? – a přichystala se, že nechá Woodbodymu na záznamníku „ha-rozně supr provokačku“, jak by řekl Scott. Jenže telefon někdo vzal hned po druhém zazvonění a ženský hlas, docela příjemný a možná namazaný veledůležitým prvním drinkem před večeří Lisey oznámil, že se dovolala do bytu Woodbodyových, a pak se zeptal, kdo volá. Podruhé za den se Lisey představila jako vdova po panu Scottu Landonovi.

„Ráda bych mluvila s profesorem Woodbodym.“ Hovořila mírně a příjemně.

„Mohu vědět, oč se jedná?“

„O dokumenty mého zesnulého manžela,“ řekla Lisey a točila otevřenou krabičkou lehkých salemek na kávovém stolku před sebou. Uvědomila si, že znovu má cigarety a žádný oheň. Možná to bylo varování, že by toho zlozvyku měla přece jenom nechat, než se jí zase zatne žlutými drápky do mozkového kmene. Napadlo ji, že dodá: Určitě se mnou bude chtít mluvit, ale pak se neobtěžovala. Jeho manželka to bude vědět.

„Okamžik, prosím.“

Lisey čekala. Neplánovala si, co řekne. To bylo v souladu s dalším Landonovým pravidlem: řeč si plánuj jenom pro hádku. Když máš opravdu vztek – když chceš někomu natrhnout prdel, jak se říká – je obvykle nejlepší prostě se postavit na zadní a pustit to ze sebe.

A tak tam seděla, hlavu pečlivě vyprázdněnou, a otáčela balíčkem cigaret. Dokolečka dokola.

Nakonec se ozval úlisný mužský hlas, který jí byl povědomý: „Haló, paní Landonová, to je ale příjemné překvapení.“

SESIKO, milunko, pomyslela si.

„Ne,“ řekla Lisey, „nic příjemného to nebude.“

Nastala odmlka. Potom se opatrně ozvalo: „Prosím? Je to Líza Landonová? Vdova po Scottu L–“

„Poslouchejte mě, vy parchante. Obtěžuje mě nějaký chlap. Myslím, že je nebezpečný. Včera mi vyhrožoval, že mi něco udělá.“

„Paní Landonová…“

„Na místech, kam mi kluci při tanečních nesměli strkat ruce, tak to, myslím, vyjádřil. A dnes večer…“

„Paní Landonová, já ne–“

„Dnes večer nechal v mé dopisní schránce mrtvou kočku a mezi dveře mi zastrčil dopis, a v tom dopise bylo telefonní číslo, tohle číslo, tak mi nevykládejte, že nevíte, o čem mluvím, když vím, že to víte!“ Při posledním slově Lisey bouchla do balíčku cigaret hranou ruky. Odpálila ho jako badmintonový míček. Odletěl přes celou místnost a v letu rozhazoval lehké salemky kolem sebe. Lisey dýchala prudce a rychle, ale s ústy hodně otevřenými. Nechtěla, aby Woodbody zaslechl její dech a spletl si její vztek se strachem.

Woodbody neodpovídal. Lisey mu poskytla trochu času. Když pořád nemluvil, řekla: „Jste tam? Neodvažujte se zavěsit.“

Ten, kdo jí odpověděl, byl stejný muž, ale ten sytý tón z přednáškových sálů byl pryč. Tentokrát vypadal mladší, ale zároveň jaksi starší. „Přepojím si vás, paní Landonová, a vezmu si ten hovor v pracovně.“

„Kde nemůže poslouchat vaše žena, chcete říct.“

„Nezavěšujte, prosím.“

„Radím vám, aby to netrvalo dlouho, Woodblbe, nebo…“

Cvaklo to, pak se rozhostilo ticho. Lisey zalitovala, že si nevzala bezdrátový telefon z kuchyně. Chtělo se jí chodit sem a tam, třeba si sebrat ze země cigaretu a zapálit ji hořákem ve sporáku. Ale takhle to možná bylo lepší. Takhle nemohla vypustit ani trochu vzteku. Takhle musela zůstat v sedle na koni, až to bolelo.

Uplynulo deset vteřin. Dvacet. Třicet. Už se chystala zavěsit, když to v telefonu znovu cvaklo a král všech Inkunků k ní znovu promluvil svým novým staro-mladým hlasem. Zněl v něm legrační škytavkový třas. To je tep jeho srdce, pomyslela si. Byla to její myšlenka, ale mohl ho prokouknout Scott. Srdce mu bije tak prudce, že ho přímo slyším. Chtěla jsem ho vyděsit? Vyděsila jsem ho. Tak proč by to teď mělo děsit mě?

Ano, zčistajasna byla vyděšená. Bylo to jako žlutá nitka proplétající se zářivě rudou dekou jejího vzteku.

„Paní Landonová, jmenuje se ten muž Dooley? James nebo Jim Dooley? Vysoký a hubený, má trochu horalský přízvuk? Jako by byl ze Západní Vir–“

„Neznám jeho jméno. Do telefonu se představil jako Zack McCool a to jméno napsal i na svůj–“

„Sakra,“ ulevil si Woodbody. Jenomže to protáhl – Sááá-kráá – takže to znělo skoro jako zaklínadlo. Pak následoval jakýsi zvuk, možná zasténání. V Liseyině hlavě se k první jasně žluté niti přidala druhá.

„Co je?“ zeptala se ostře.

„To je on,“ hlesl Woodbody. „Určitě. Ta e-mailová adresa, kterou mi dal, byla Zack991.“

„Řekl jste mu, aby mě vyděsil natolik, abych vám vydala Scottovy nepublikované věci, že? Dohodli jste se tak.“

„Paní Landonová, vy mi nerozu–“

„Ale rozumím. Od Scottovy smrti jsem měla co do činění s dost bláznivými lidmi a akademici jasně vedou nad sběrateli, ale vedle vás, Woodblbe, ostatní akademici vypadají normálně. Možná proto jste to dokázal ze začátku skrývat. Skuteční blázni totiž musejí tohle umět. Je to pro ně otázka přežití.“

„Paní Landonová, nechte mě prosím vysvět–“

„Mně někdo vyhrožuje a můžete za to vy, to vysvětlovat nemusíte. Takže poslouchejte, a poslouchejte dobře: okamžitě ho odvoláte. Zatím jsem vás neohlásila úřadům, ale myslím, že to, jestli se policie dozví vaše jméno, vás může trápit ještě ze všeho nejmíň. Jestli mi ten kovboj z hlubokého vesmíru ještě jednou zavolá, nebo pošle ještě jeden dopis nebo objevím ještě jedno mrtvé zvíře, půjdu s tím do novin.“ Záblesk inspirace. „Začnu s těmi v Pittsburghu. Bude se jim to moc líbit. ŠÍLENÝ AKADEMIK VYHROŽUJE VDOVĚ PO SLAVNÉM SPISOVATELI. Až tohle vyjde na titulní stránce, pár otázek od policajtů v Maine už pro vás bude maličkost. Sbohem, učitelská definitivo.“

Lisey si myslela, že to všechno znělo dobře, a žluté nitky strachu se schovaly – aspoň prozatím. Bohužel to, co Woodbody vzápětí řekl, je znovu oživilo, a zazářily ještě jasněji.

„Vy to nechápete, paní Landonová. Já ho nemůžu odvolat.“

5Lisey to na okamžik tak ohromilo, že ani nemohla promluvit. Nakonec řekla: „Jak to myslíte, že nemůžete?“

„Tím myslím, že už jsem to zkoušel.“

„Máte přece jeho e-mail! Zack999 nebo jak jste to říkal…“

„Zack991 zavináč Sail tečka com, abych byl přesný. Ale je to naprosto jedno, protože nefunguje. Adresa zpočátku několikrát fungovala, když jsem na ni psal, ale od té doby se mi všechny e-maily prostě vracejí s označením NELZE DORUČIT.“

Začal znovu blábolit o tom, že to ještě zkusí, ale Lisey ho sotva poslouchala. V duchu si přehrávala svůj rozhovor se „Zackem McCoolem“ – nebo s Jimem Dooleym, pokud to bylo jeho pravé jméno. Říkal, že Woodbody mu buď zatelefonuje, nebo…

„Máte nějaký zvláštní e-mailový účet?“ přerušila Woodbodyho tirádu. „Říkal, že mu pošlete nějaký speciální e-mail a povíte mu, až dostanete, co chcete. Tak kde je? Na univerzitním serveru? V nějaké internetové kavárně?“

„Ne!“ zakvílel skoro Woodbody. „Poslouchejte mě – jistěže mám e-mailovou adresu na škole, ale tu jsem Dooleymu nikdy nedal! To by bylo šílené! Mám dva diplomanty, kteří pravidelně ten mail kontrolují, a to nemluvím o sekretářce katedry angličtiny!“

„A doma?“

„Svůj domácí e-mail jsem mu dal, ano, ale on na něj nikdy nepsal.“

„Co to telefonní číslo, které vám na sebe dal?“

V telefonu se na chvíli rozhostilo ticho a potom Woodbody znovu promluvil a vypadal upřímně zmatený. To ji vystrašilo ještě víc. Podívala se z širokého okna v obývacím pokoji a uviděla, že nebe na východě získává levandulový nádech. Brzy bude noc. Měla pocit, že bude asi dlouhá.

„Telefonní číslo?“ opakoval Woodbody. „Nikdy mi telefon nedával. Jenom e-mail, který dvakrát fungoval a pak ho zrušil. Buď vám lhal, nebo fantazíroval.“

„Co z toho je podle vás pravda?“

Woodbody skoro zašeptal: „To nevím.“

Lisey si pomyslela, že takhle se Woodbody zbaběle pokouší nepřiznat, co si opravdu myslí: že Dooley je blázen.

„Vydržte chvilku.“ Už chtěla sluchátko položit na pohovku, ale pak se rozmyslela. „Radím vám, abys tam ještě byl, až se vrátím, profesore.“

Nakonec hořák u sporáku nepotřebovala. V mosazném plivátku vedle krbového nářadí byly dlouhé dekorativní zápalky na zažehování ohně v krbu. Sebrala jenom salemku z podlahy a škrtla dlouhou sirkou o krbovou římsu. Jednu keramickou vázu si vzala jako dočasný popelník, květiny z ní vytáhla a odložila stranou a napadlo ji (nikoli poprvé), že kouření je jeden z nejhnusnějších zlozvyků na světě. Pak se vrátila k pohovce, posadila se a zvedla sluchátko. „Povězte mi, co se stalo.“

„Paní Landonová, s manželkou jsme měli v plánu si dnes vyjít…“

„Plány se vám změnily,“ přerušila ho Lisey. „Začněte od začátku.“

Nu, na počátku všeho byli samozřejmě Inkunkové, ti pohanští uctívači originálních textů a nevydaných rukopisů, a profesor Joseph Woodbody byl jejich králem, aspoň z Liseyina hlediska. Jen Bůh věděl, kolik učených statí o dílech Scotta Landona publikoval, a na kolik z nich schovaných v knižním hadovi ve stodole tiše sedá prach. Ani ji nezajímalo, jak velice profesor Woodbody trpí pomyšlením na neuveřejněné práce, na které možná ve Scottově pracovně taky sedá prach. Šlo o to, že Woodbody si zvykl cestou domů z univerzitního kampusu dát dvakrát nebo třikrát týdně pár piv, vždycky ve stejném baru, lokále, který se jmenoval prostě Lokál. V okolí univerzity byla spousta barů pro vysokoškoláky, některé byly jednoduché výčepy, jiné elegantní bary, kam chodil popíjet učitelský sbor a snobští absolventi – tam měli za okny australské doubky a v jukeboxu Bright Eyes místo My Chemical Romance. Lokál byl bar pro pracující lid asi míli od kampusu a v jukeboxu se rocku nejvíc přibližoval duet Travis Tritt-John Mellencamp. Woodbody říkal, že tam chodil rád, protože tam v pracovní den odpoledne a v podvečer byl klid a to prostředí mu také připomínalo otce, který kdysi pracoval v jedné válcovně ocele. (Lisey na Woodbodyho otce zvysoka sejřila.) Právě v tomhle baru potkal muže, který si říkal Jim Dooley. To byl další odpolední/podvečerní piják, chlapík s tichým hlasem, který měl v oblibě modré plátěné pracovní košile a plátěné pracovní kalhoty, jaké nosíval i Woodbodyho otec. Woodbody popsal Dooleyho jako hubeného, přes sto osmdesát centimetrů vysokého, mírně nahrbeného muže s řídnoucími tmavými vlasy, které mu často padaly do čela. Měl dojem, že Dooley má modré oči, ale nebyl si jist, i když spolu popíjeli víc než šest týdnů a stali se z nich „tak trochu kamarádi“, jak to Woodbody popsal. Nevyprávěli si celé životní příběhy, ale jakousi mozaiku příhod, jak to muži v baru dělají. Woodbody tvrdil, že on mluvil pravdu. Nyní měl důvod pochybovat, že Dooley dělal totéž. Ano, Dooleyho mohl osud před dvanácti nebo čtrnácti lety zavát do Pittsburghu ze Západní Virginie a od té doby nejspíš opravdu prošel řadou špatně placených manuálních zaměstnání. Ano, klidně mohl být i ve vězení; měl v sobě cosi muklovského, každou chvíli se díval do zrcadla za barem, když sahal po sklenici piva, a když šel na záchod, nejméně jednou se ohlédl. A k té jizvě nad pravým zápěstím opravdu mohl přijít při některé krátké, ale zuřivé rvačce ve vězeňské prádelně. Nebo taky ne. Klidně taky mohl v dětství bourat s tříkolkou a špatně dopadnout. Woodbody s jistotou věděl jenom to, že Dooley přečetl všechny knihy Scotta Landona a byl schopen o nich inteligentně diskutovat. A soucitně poslouchal Woodbodyho nářky nad tvrdohlavou vdovou Landonovou, která sedí na intelektuálním pokladu nepublikovaných Landonových rukopisů, mezi nimiž je určitě hotový román, tedy aspoň se to povídá. Ale soucit byl opravdu hodně slabé slovo. Poslouchal to s rostoucím vztekem.

Podle Woodbodyho to byl Dooley, kdo jí začal říkat Yoko.

Woodbody charakterizoval jejich schůzky v Lokále jako „občasné, hraničící s pravidelností“. Lisey si ten intelektuální žvást rozebrala a vydedukovala, že mrchofesty Woodbody-Dooley s tematickým zaměřením na Yoko Landonovou se konaly čtyřikrát a někdy pětkrát do týdne, vždy odpoledne, a že když Woodbody říká „pár piv“, nejspíš tím myslí pár džbánů piva. Tak se tedy ti intelektuálové Oskar a Felix ožírali skoro každý den odpoledne a nejdřív mluvili o tom, jak skvělé byly Scottovy knížky, a pak přirozeně přešli k tomu, jaká mizerná lakomá mrcha se stala z jeho vdovy.

Podle Woodbodyho stočil hovor tímhle směrem Dooley. Lisey, která věděla, jak Woodbody mluví, když mu někdo odpírá to, co chce, pochybovala, že mu to dalo nějakou práci.

A v jisté chvíli Dooley Woodbodymu řekl, že by on, Dooley, dokázal vdovu přesvědčit, aby ohledně těch nepublikovaných rukopisů změnila názor. Nakonec, jak těžké by mohlo být ji přemluvit, když pozůstalost toho chlapa skoro určitě skončí v univerzitní knihovně v Pittsburghu a s ní i všechny jeho papíry? Dooley tvrdil, že přemlouvat lidi umí fakt moc dobře. Měl na to grif. Král všech Inkunků (zahleděný na svého nového přítele opilecky mazaným zakaleným zrakem, jak Lisey nepochybovala) se Dooleyho zeptal, co by za takovou službu chtěl. Dooley řekl, že z toho nechce nic vytřískat. Jde přece o službu lidstvu, ne? Vytrhnou velký poklad z pařátů ženské, která je příliš hloupá, než aby chápala, na čem to sedí jako kvočna na snůšce vajec. No jo, odpověděl tehdy Woodbody, ale pracující člověk má právo na mzdu. Dooley o tom zapřemýšlel a řekl, že si povede seznam výdajů. Potom, až se zase sejdou a předá ty papíry Woodbodymu, můžou probrat otázku odměny. A s tím Dooley podal ruku přes bar svému novému příteli, jako by právě uzavřeli obchod, který opravdu má hlavu a patu. Woodbody ruku přijal a cítil se přitom blaženě a pohrdavě zároveň. Pověděl Lisey, že si v duchu promítal pořád dokola pět nebo sedm týdnů, co Dooleyho znal. Některé dny mu Dooley připadal jako tvrdý chlap, vězeňský řízek, z jehož historek o přepadeních, rvačkách a nožích vyrobených z lžíce tuhla krev v žilách. Ale pak přišly dny (mezi ně patřil i ten, kdy si potřásli rukou), kdy byl přesvědčený, že Jim Dooley je jenom mluvka a že nejhorší zločin, jakého se kdy dopustil, byla krádež pár litrů ředidla ve Wal-Martu v Monroevillu, kde v roce 2004 asi šest měsíců pracoval. Takže pro Woodbodyho to byl v podstatě opilecký žertík, zvlášť když mu Dooley naznačil, že Lisey v podstatě přemluví, aby vydala rukopisy mrtvého manžela v zájmu Umění. Aspoň tolik pověděl král všech Inkunků Lisey tehdy odpoledne v červnu, ale samozřejmě tentýž král všech Inkunků svého času seděl přiopilý v baru s chlapem, kterého sotva znal a který sám sebe prohlašoval za „vostrýho chlapa“, a spolu jí nadávali do Yoko a shodovali se, že Scott si ji musel vydržovat jenom za jediným účelem, protože k čemu by mu jinak byla? Woodbody tvrdil, že z jeho strany to celé byl nanejvýš vtip, prostě dva chlapi plácající nesmysly u baru. Sice byla pravda, že si ti dva dotyční vyměnili e-mailové adresy, ale dnes má e-mail kdekdo, že? Král všech Inkunků potkal svého věrného poddaného ještě jednou poté, co si potřásli rukou. Bylo to odpoledne o dva dny později. Dooley se tehdy omezil pouze na jedno pivo s tím, že „je v tréninku“. Po tom jediném pivě sklouzl z barové stoličky a řekl, že má „schůzku s kamarádem“. Taky Woodbodymu řekl, že se s ním nejspíš sejde druhý den, nejpozději následující týden. Ale Woodbody pak už Jima Dooleyho nikdy nespatřil. Po několika týdnech ho přestal čekat. A e-mailová adresa Zack991 přestala fungovat. Svým způsobem bylo dobré, že stopu Jima Dooleyho ztratil, aspoň si to myslel. Přece jenom hrozně pil a na Dooleym mu cosi nesedělo. (Na tos přišel trochu pozdě, co? pomyslela si Lisey kysele.) Woodbody se vrátil na svou předchozí úroveň jednoho nebo dvou piv týdně a aniž by se nad tím opravdu zamyslel, změnil lokál a začal chodit do baru o pár bloků dál. Teprve později ho napadlo (až se mi pročistila hlava, jak se vyjádřil), že nevědomky vkládal vzdálenost mezi sebe a místo, kde naposledy viděl Dooleyho, a že vlastně celé té věci litoval. Tedy pokud v tom bylo něco jiného než fantazie, než další Dooleyho vzdušný zámek, který mu Joe Woodbody pomohl vystavět při propíjení ubývajících týdnů další mizerné pittsburské zimy. A on tomu tedy věřil, zdůraznil teď se vší vážností jako advokát před porotou, jehož klienta čeká smrtící injekce, pokud něco zvorá. Došel k závěru, že většina Dooleyho příběhů o přepadeních a přežívání ve věznici Brushy Mountain byly od á do zet vymyšlené a jeho nápad, že přiměje paní Landonovou, aby vydala rukopisy zemřelého manžela, byl další takovou fantazií. Jejich dohoda byla prostě variací na dětskou hru Co kdyby.

„Jestli je to pravda, tak mi něco řekněte,“ promluvila Lisey. „Kdyby se Dooley objevil s náklaďákem Scottových příběhů, zabránilo by vám tohle všechno v tom, abyste si je vzal?“

„To nevím.“

Aspoň v tomhle je upřímný, pomyslela si, a tak se zeptala ještě na něco. „Víte, co jste provedl? Co jste uvedl do pohybu?“

Na to profesor Woodbody neřekl nic a Lisey si pomyslela, že to je taky upřímné. Aspoň do té míry, jaké byl schopen.

Po chvilce přemýšlení se Lisey zeptala: „Dal jste mu to číslo, na které mi zavolal? I za tohle vám můžu poděkovat?“

„Ne! Rozhodně ne! Já mu nedával žádné číslo, přísahám!“

Lisey mu věřila. „Něco pro mě uděláte, profesore. Jestli se vám Dooley znovu ozve, třeba jenom aby vám pověděl, že jde po stopě a všechno vypadá dobře, povíte mu, že dohodu rušíte. Totálně ji rušíte.“

„Udělám to.“ Byl tak dychtivý, až to znělo skoro otrocky. „Věřte mi, já…“ Přerušil ho ženský hlas – jeho manželky, o tom Lisey nepochybovala – který se na něco ptal. Zašustilo to, protože zakrýval mluvítko rukou.

Lisey to nevadilo. Dělala si v duchu přehled vlastní situace a výsledek ji nepotěšil. Dooley jí řekl, že by mohla z rožně seskočit, pokud Woodbodymu dá Scottovy papíry a nepublikované rukopisy. Profesor by pak tomu šílenci zavolal, oznámil mu, že všechno prima vyšlo, a tím by to skončilo. Jenomže bývalý král všech Inkunků tvrdil, že už nemá možnost se s Dooleyem spojit, a Lisey mu věřila. Bylo to jenom opomenutím na Dooleyho straně? Chybka v plánech? To asi ne. Dooley zřejmě zamýšlel objevit se ve Woodbodyho kanceláři (nebo hradu na předměstí) se Scottovými papíry… ale ještě předtím měl v plánu ji terorizovat a pak ji zranit na místech, kam jí chlapci v tanečních nesměli sahat. Ale proč by to dělal, pokud tak vehementně ujišťoval profesora i Lisey, že se postaral o bezpečnostní pojistky, aby se nikomu nic nestalo, pokud bude Lisey spolupracovat?

Možná proto, že odvolat se musí sám.

To znělo pravděpodobně. A později – možná až bude Lisey mrtvá nebo tak příšerně zmrzačená, aby si přála být mrtvá – bude svědomí Jima Dooleyho schopno se ujistit, že si za všechno může jenom Lisey. Dal jsem jí spoustu šancí, bude si myslet přítel „Zack“. Nikdo jiný za to nemohl, jenom ona. Musela být Yoko až do hořkého konce.

Tak jo. Dobře. Jestli se tu objeví, dá mu prostě klíčky od stodoly a pracovny a řekne mu, aby si vzal, co chce. A povím mu, aby odprejskl, míč je na jeho straně.

Ale při tomhle pomyšlení se Lisey ztenčily rty do zlověstného úsměvu, který by poznali jenom její sestry a zesnulý manžel, který mu říkal Pohled Tornáda Lisey. „Vysejřím se mu na to,“ zamumlala a ohlédla se po stříbrném rýčku. Nebyl tam. Nechala ho v autě. Jestli ho chtěla, měla by jít ven a vzít si ho, než padne úplná tm –

„Paní Landonová?“ Byl to profesor a mluvil ustrašeněji než dřív. Úplně na něj zapomněla. „Jste tam ještě?“

„Jo,“ odpověděla. „To máte z toho, víte.“

„Prosím?“

„Víte, o čem mluvím. Všechny ty věci, které jste tak strašně chtěl, o kterých jste si myslel, že je prostě musíte mít. Tohle máte z toho. To, jak se teď cítíte. Samozřejmě přijdou ještě otázky, na které budete muset odpovědět, až zavěsím.“

„Paní Landonová, já jsem ne–“

„Jestli vám zavolá policie, chci, abyste jim řekl všechno, co jste řekl mně. Což znamená, že byste měl nejdřív odpovědět na otázky své manželce, co myslíte?“

„Paní Landonová, prosím!“ Woodbody podle všeho zpanikařil.

„Tohle jste si vysloužil sám. Vy a váš kamarád Dooley.“

„Přestaňte o něm mluvit jako o mém kamarádovi!“

Pohled Tornáda Lisey se zostřil a rty se ztenčily natolik, až se ukázaly špičky zubů. Zároveň přimhouřila oči, až z nich zbyly jenom modré jiskry. Byl to pohled šelmy a byl typicky debusherovský.

„Ale vždyť je!“ vykřikla. „To s ním jsi popíjel a vyléval si mu srdce a smál se, když mě nazval Yoko Landonovou. To tys ho na mě poštval bez ohledu na to, kolik slov jsi na to potřeboval, a teď se ukazuje, že je to blázincová krysa a ty ho nedokážeš odvolat. Takže ano, profesore, zavolám okresnímu šerifovi, a ano pane, budu tě jmenovat, řeknu jim všechno, co jim pomůže najít toho tvého kamaráda, protože on ještě neskončil, ty to víš a já taky, protože on nechce skončit, on si to zasejřeně užívá, a tohle z toho máš ty. Koledoval sis o to, zasloužíš si to! Jasné? Jasné?“

Žádná odpověď. Ale slyšela klokotavý dech a věděla, že bývalý král všech Inkunků se snaží nebrečet. Zavěsila, sebrala z podlahy další cígo a zapálila si. Vrátila se k telefonu, pak zavrtěla hlavou. Zavolá šerifovi za chvilku. Nejdřív si chtěla vzít z auta stříbrný rýček a chtěla to udělat okamžitě, než všechno světlo zmizí a její část světa se přepne ze dne na noc.

Na postranním dvoře – kterému zřejmě do smrti bude říkat předzahrádka – už byla příliš velká tma, než aby se tam cítila dobře, i když Venuše, večernice, se už objevila na nebi. Stíny, kde se stodola napojovala na kůlnu, byly zvlášť temné, a bavorák parkoval asi sedm metrů od nich. Dooley se samozřejmě v té studni stínů neschovával, a i kdyby u ní byl, mohl být kdekoliv – opírat se o převlékárnu u bazénu, vykukovat zpoza rohu domu, kde byla kuchyň, nebo se krčit za vchodem do sklepa…

Lisey se při tom pomyšlení prudce otočila, ale stále bylo dost světla, aby viděla, že u vchodu do sklepa nic není. A dveře do sklepa byly zamčené, takže si nemusela ohledně Dooleyho ve sklepě dělat starosti. Samozřejmě pokud se nějak nevloupal dovnitř a neschoval se dřív, než přijela domů.

Přestaň, Lisey, nebo se sama po–

Strnula s prsty sevřenými na klice zadních dveří bavoráku. Stála tak možná pět vteřin, pak nechala cigaretu vypadnout z volné ruky a špaček zamáčkla. V rohu, kde se spojovala stodola s kůlnou, kdosi stál. Byl velmi vysoký a nehýbal se.

Lisey otevřela zadní dveře a hmátla po stříbrném rýčku. Světlo v autě zůstalo rozsvícené, když dveře znovu zavřela. Zapomněla, že vnitřní světla aut teď ještě chvíli svítí, říká se tomu světlo k dobru, ale jí nepřipadalo nic dobrého na představě, že Dooley ji vidí a ona už jeho ne kvůli tomu, že ji to zasejřené světlo oslnilo. Odstoupila od auta, násadu rýčku držela křížem přes prsa. Světlo v bavoráku konečně zhaslo. Na chvilku se tím všechno zhoršilo. Svět se jí proměnil v nezřetelné fialové obrysy pod blednoucím levandulovým nebem a ona s jistotou očekávala, že na ni vyskočí a osloví ji paninko, zeptá se, proč ho neposlechla, popadne ji za krk a vytřese z ní poslední dech.

Nestalo se to a během dalších tří vteřin si její oči přivykly na slabé světlo. Už ho znovu viděla, vysokého a rovného, vážného a nehybného, stál tam v rohu, který svíraly velká a malá budova. S čímsi u nohou. Jakýmsi hranatým zavazadlem. Mohl to být kufřík.

Panebože, přece si nemyslí, že do toho naskládá všechny Scottovy papíry? pomyslela si a udělala zkusmo další krok vlevo. Stříbrný rýček svírala tak pevně, až ji bolely pěsti. „Zacku, jste to vy?“ Další krok. Dva. Tři.

Uslyšela přijíždět auto a pochopila, že jeho světlomety přejedou dvorem a naplno ho odhalí. Až se to stane, určitě po ní skočí. Napřáhla se stříbrným rýčkem přes rameno, přesně jak to udělala v srpnu roku 1988, a nápřah dokončila právě ve chvíli, kdy se přijíždějící auto dostalo na úroveň domu na Sugar Top Hill a na okamžik zaplavilo její dvůr světlem a odhalilo motorovou sekačku na trávu, kterou ona sama nechala v tom rohu mezi stodolou a kůlnou. Stín její rukojeti vyskočil a roztáhl se po stěně stodoly a vybledl zároveň se světlomety auta. Ze sekačky na trávu znovu mohl být muž s kufříkem u nohou, ale jakmile člověk jednou viděl pravdu…

V hororovém filmu by právě v téhle chvíli na mě vyskočilo ze tmy monstrum. Zrovna když se mi začíná ulevovat, pomyslela si.

Nic po ní nevyskočilo, ale Lisey byla toho názoru, že vůbec nebude na škodu, když si vezme stříbrný rýček s sebou dovnitř, třeba jen pro štěstí. Nesla ho teď v jedné ruce, držela ho dole u příruby, kde se násada stýkala se stříbrnou čepelí, a šla zavolat Norrisu Ridgewickovi, šerifovi okresu Castle.

VII. Lisey a zákon

(Posedlost a vyčerpaná mysl)

Žena, která vzala Liseyin telefonát, se představila jako komunikační důstojník Soamesová a řekla, že nemůže Lisey přepojit na šerifa Ridgewicka, protože šerif Ridgewick se minulý týden ženil. S novomanželkou odjeli na ostrov Maui a budou tam ještě deset dnů.

„A s kým teda můžu mluvit?“ zeptala se Lisey. Nelíbil se jí vlastní pronikavý tón, ale chápala, kde se bere. Panebože, bodejť ne. Byl to hodně dlouhý a pitomý den.

„Vydržte, paní,“ řekla KP Soamesová. Pak Lisey osaměla s kriminalistickým psem McGruffem, který vyprávěl o sousedských hlídkách. Lisey si pomyslela, že oproti Dvěma tisícům komatózních smyčců je to pozoruhodné zlepšení. Po chvilce strávené s McGruffem se ozval policista se jménem, které by se Scottovi moc líbilo.

„Tady je zástupce šerifa Andy Clutterbuck, paní, co pro vás můžu udělat?“

Potřetí toho dne – do třetice všeho dobrého, byla by řekla mamka, třetí pokus se počítá – se Lisey představila jako vdova po Scottu Landonovi. Pak sdělila zástupci Clutterbuckovi mírně upravenou verzi příběhu o Zacku McCoolovi, začala telefonátem, který s ním měla minulý večer, a skončila tím, který měla dnes večer a který ji dovedl ke jménu Jim Dooley. Clutterbuck celou dobu dělal různě hm-hm, dokud nedomluvila, a pak se jí zeptal, kdo jí prozradil druhé, možná pravé jméno „Zacka McCoola“.

Hryzlo ji svědomí

(psi se houfem seběhli, aby si kousek uhryzli)

a to ji trpce pobavilo, a vzápětí krále všech Inkunků prozradila. Jako o Woodblbovi o něm tentokrát nemluvila.

„Budete s ním mluvit, zástupce Clutterbucku?“

„Myslím, že je k tomu důvod, ne?“

„To bych řekla,“ odpověděla Lisey a uvažovala, jestli zástupce okresního šerifa dokáže z Woodbodyho vydolovat něco, co se jí ještě nepodařilo. Možná by se něco našlo – byla přece hrozně rozčilená. Taky si uvědomila, že tohle jí starosti nedělá. „Zavřou ho?“

„Na základě toho, co jste mi pověděla? Ani náhodou. Možná byste měla důvody pro civilní žalobu – musela byste se zeptat svého právníka – ale u soudu by určitě prohlásil, že pokud on věděl, chtěl vám ten Dooley jenom zabouchat na dveře a pokusit se na vás trochu přitlačit ve stylu normálního cesťáka. Tvrdil by, že o mrtvé kočce ve schránce na dopisy a výhrůžkách ublížením na zdraví nic neví… a mluvil by pravdu, podle toho, co jste mi právě říkala. Je to tak?“

Lisey souhlasila, trochu skleslá, protože to byla pravda.

„Budu chtít ten dopis, co ten tichošlápek u vás nechal,“ pokračoval Clutterbuck, „a budu chtít tu kočku. Co jste s těmi pozůstatky udělala?“

„Mám u domu takovou dřevěnou bednu,“ řekla Lisey. Zvedla cigaretu, zamyslela se nad ní a znovu ji odložila. „Můj manžel měl pro ni zvláštní slovo – můj manžel měl slovo na všechno – ale za boha si nevzpomenu, jak bylo. Každopádně brání mývalům, aby se dostali do popelnic. Strčila jsem tu mrtvou kočku do pytle na odpadky a pytel strčila do podsebití.“ Když se to Scottovo slovo nesnažila vylovit z paměti, samo se objevilo.

„Aha, aha, máte mrazák?“

„Ano…“ To už se bála, co jí poví, aby udělala.

„Měla byste tu kočku strčit do mrazáku, paní Landonová. Samozřejmě ji můžete nechat v tom pytli. Zítra si pro ni někdo přijede a odveze ji ke Kendallovi a Jeppersonovi. To jsou veterináři, se kterým má náš okres smlouvu. Pokusí se určit příčinu smrti…“

„To by nemělo být těžké,“ řekla Lisey. „Schránka byla plná krve.“

„Aha. Věčná škoda, že jste neudělala pár fotek polaroidem, než jste to všechno uklidila.“

„Tak mě za to klidně žalujte!“ vykřikla Lisey podrážděně.

„Uklidněte se,“ pronesl Cluttrebuck. Klidně. „Chápu, že jste byla rozčilená. To by byl každý.“

Ty ne, pomyslela si Lisey nenávistně. Ty by sis zachoval chladnou hlavu jako… jako mrtvá kočka v mrazáku.

Nahlas se zeptala: „Tím máme vyřízené profesora Woodbodyho a mrtvou kočku; a teď co já?“

Clutterbuck jí řekl, že okamžitě pošle jiného zástupce – Boeckmana nebo Alstona, podle toho, který to k ní bude mít blíž – aby vyzvedl dopis. Když tak teď o tom přemýšlel, zástupce, který k ní přijede, by mohl také vyfotit mrtvou kočku. Všichni zástupci šerifa vozí v autě polaroid. Potom dotyčný zástupce (a v jedenáct večer ten, kdo ho bude střídat) zaujme stanoviště na silnici číslo devatenáct na dohled jejího domu. Samozřejmě pokud někdo nezavolá na tísňovou linku – kvůli nehodě nebo něčemu podobnému. Pokud se tam Dooley „zastaví“ (takto delikátně to Clutterbuck pojmenoval), všimne si hlídkového vozu a potáhne dál.

Lisey doufala, že Clutterbuck má v tomhle pravdu.

Chlapíci jako tenhle Dooley, pokračoval Clutterbuck, mají obvykle spoustu řečí, ale skutek utek. Pokud nedokážou někoho vyděsit natolik, aby dostali, co chtějí, mají tendenci na celou věc zapomenout. „Domnívám se, že už ho nikdy neuvidíte.“

Lisey doufala, že i v tomhle má pravdu. Osobně však pochybovala. Neustále se jí vracelo na mysl, jak „Zack“ všechno zařídil. Jak se postaral, aby ho nemohl nikdo odvolat, aspoň ne muž, který ho najal.

Ani ne za dvacet minut po rozhovoru se zástupcem Clutterbuckem (kterého její unavený mozek chtěl neustále přejmenovávat na Butterhuga nebo Shutterbuga), se u hlavních dveří objevil štíhlý muž oblečený v khaki a s velkou pistolí u boku. Představil se jako zástupce šerifa Dan Boeckman a oznámil jí, že dostal pokyn převzít do úschovy „jistý dopis“ a vyfotografovat „jisté skonalé zvíře“. Lisey zachovala vážnost, i když se musela kousat zevnitř do tváří, aby to dokázala. Boeckman uložil dopis (i s hladkou bílou obálkou) do sáčku, který mu poskytla Lisey, pak se zeptal, jestli vložila „skonalé zvíře“ do mrazáku. Lisey to udělala, jakmile domluvila s Clutterbuckem, takže zelený pytel na odpadky vězel v zadním levém rohu velkého mrazáku značky Trawlsen, kde nebylo nic, jenom starší hromádka zvěřinových řízků v plastových sáčcích potažených jinovatkou, dárek, který se Scottem dostali od svého elektrikáře Smíška Flanderse. Smíšek v roce 2001 nebo 2002 – Lisey se už nepamatovala – vyhrál v loterii povolenku na odstřel losa a jednoho „fakticky pořádnýho“ skolil v údolí St. John. Tam taky ulovil Charlie Corriveau svoji nynější manželku, jak si teď Lisey pomyslela. Vedle masa, které Lisey skoro jistě nikdy nebude jíst (jen kdyby vypukla jaderná válka), bylo místečko pro mrtvou statkovou kočku Gallowayových, a zástupci Boeckmanovi řekla, aby ji po vyfotografování určitě vrátil přesně na stejné místo. Slíbil jí s naprostou vážností, že „vyhoví její žádosti“, a ona se znovu musela kousat do tváří. Ale i tak měla namále. Jakmile těžkým krokem sešel po schodech do sklepa, Lisey se otočila ke zdi jako nezbedné dítě, čelem se opřela o omítku a rukama si zakryla pusu, a sípavě, s hodně otevřenými ústy se rozchechtala.

Teprve když tenhle prudký záchvat pominul, znovu začala přemýšlet o mamčině cedrové krabičce (patřila Lisey už víc než pětatřicet let, ale nikdy ji za svou nepovažovala). Vzpomínka na krabičku a všechny suvenýry zastrčené uvnitř jí pomohla překonat hysterii, která jí bublala v nitru. Ještě víc jí pomohla rostoucí jistota, že tu krabičku strčila do podkroví. To bylo pravděpodobné, no jistě. Trosky Scottova pracovního života byly venku ve stodole a pracovně; trosky jejího života, který žila, když on pracoval, budou tady, v domě, který si vybrala a který si oba zamilovali.

V podkroví byly nejméně čtyři drahé turecké koberce, jež kdysi obdivovala, ale v určité době, ovšem z důvodů, které nikdy nepochopila, jí začaly nahánět hrůzu…

Nejméně tři soupravy vysloužilých kufrů, které prožily všechno, co jim mohly přichystat dva tucty leteckých společností, z nichž spousta byla mrňavé podniky s několika létajícími blechami; otřískaní válečníci, kteří si zasloužili metály a oslavy, ale museli se spokojit s počestným důchodem v podkroví (sakra, mládenci, lepší než městská skládka) …

Nábytek z obývacího pokoje ve stylu dánské moderny, který podle Scotta vypadal snobsky, a jak se na něj tehdy zlobila, ale hlavně proto, že měl nejspíš pravdu…

Stůl s roletou, „výhodná koupě“, který měl, jak se nakonec ukázalo, jednu nohu kratší, takže ji museli podkládat, jenomže podložka neustále vylézala a pak jednoho dne roleta sjela přímo jí na prsty a už to bylo, do podkroví s tebou, kráme jeden zasejřená…

Popelníky na stojanech z jejich kuřáckých dob…

Scottův starý IBM Selectric, který používala na korespondenci, dokud nezačalo být obtížné sehnat psací pásky a korekční kopíráky na překlepy…

Todleto a tamdleto, všechno možné. Opravdu jiný svět, a přesto to všechno bylo taj-dle nebo aspoň tady. A někde – nejspíš za hromádkou časopisů nebo na houpacím křesle s nespolehlivým prasklým opěradlem – bude ležet cedrová krabička. Přemýšlet o ní bylo jako přemýšlet o studené vodě, když za parného dne máte žízeň. Nevěděla proč, ale bylo to tak.

Nemohla se dočkat, až zástupce Boeckman vyjde ze sklepa se svými fotografiemi a odjede. S jakousi zvráceností se tu zdržoval (držel se jako klíště, řekl by taťka Debusher), nejdřív jí vykládal, že to vypadá, že kočku někdo probodl nějakým nářadím (nejspíš šroubovákem), pak ji ujistil, že bude parkovat hned venku. Možná jejich jednotky (nazval je jednotky) nejsou přímo hrdiny seriálu SLOUŽIT A CHRÁNIT, ale ta myšlenka je provází v každém okamžiku a on chce, aby se cítila dokonale v bezpečí. Lisey ho ujistila, že se cítí natolik v bezpečí, že vlastně pomýšlí na to, že si půjde lehnout – má za sebou dlouhý den, musela se dnes vypořádat s krizovou situací v rodině a ještě s tímhle vetřelcem, a připadá si vymačkaná jako citron. Zástupce Boeckman konečně pochopil narážku a odešel, ale ještě jednou jí stačil povědět, že udělá pro její bezpečí všechno, nemusí se obávat, a není zapotřebí, aby spala jen tak napůl oka. Potom oddusal po schůdkách ven stejně rázně, jako dusal po schodech do sklepa, a naposledy se probíral fotografiemi mrtvé kočky, dokud bylo dost světla, aby na ně viděl. Za chvilku uslyšela ha-rozně túrovat motor. Světla přejela po trávníku a domě a pak najednou zhasla. Představila si zástupce Daniela Boeckmana, jak sedí na druhé straně silnice se svým hlídkovým autem významně zaparkovaným na krajnici. Usmála se. Potom odešla nahoru do podkroví a vůbec netušila, že za dvě hodiny bude ležet v posteli ještě docela oblečená, vyčerpaná a s pláčem.

Vyčerpaný mozek je pro posedlost hodně snadná kořist, a po půl hodině bezvýsledného pátrání v podkroví, kde bylo vedro a vzduch se ani nehnul, světlo bylo mizerné a stíny se zřejmě mazaně domluvily, že zatemní každý kout, který chtěla prohledat, po té půlhodině Lisey posedlosti podlehla, aniž si to uvědomila. Především neměla žádný jasný důvod, proč tu cedrovou krabičku chce, jenom silné tušení, že cosi uvnitř, nějaký suvenýr z počátků jejího manželství, bude další zpráva na honbě za dardou. Po chvíli se však cílem stala krabička samotná, mamčina cedrová krabička. Dardy nedardy, jestli nedostane tu cedrovou krabičku do ruky – třicet centimetrů dlouhou, tak dvaadvacet širokou a devět hlubokou – nedokáže usnout. Bude ležet v posteli mučená myšlenkami na mrtvé kočky a mrtvé manžele a prázdné postele a inkunské válečníky a sestry, které se mrzačí, a otce, kteří mrzačí…

(ticho, Lisey, ticho)

Tak tam bude jenom tak ležet, a basta.

Hodinové pátrání ji stačilo přesvědčit, že cedrová krabička v podkroví přece jen není. Ale to už si byla jistá, že bude nejspíš v ložnici pro hosty. Bylo naprosto logické, že se krabička přestěhovala tam… Jenomže dalších čtyřicet minut (včetně průzkumu horních polic v šatně z vratké pozice na štaflích) ji přesvědčilo, že ložnice pro hosty je další trefa vedle. Takže krabička byla ve sklepě. Musela tam být. Velmi pravděpodobně ji uložila za schody, kde byla hromada kartónových krabic se záclonami, ústřižky koberců, starými součástkami ze stereosoupravy a několika kusy sportovního náčiní: bruslemi, kroketovou soupravou, badmintonovou sítí s dírou vprostředku. Když sbíhala po schodech do sklepa (a vůbec nemyslela na mrtvou kočku, která ležela vedle hromádky zkamenělého losího masa v mrazáku), začínala věřit, že tu krabičku tady dole dokonce viděla. To už byla hodně unavená, ale tento fakt si uvědomovala jenom vzdáleně.

Trvalo jí dvacet minut, než vytahala všechny krabice z míst, kde tak dlouho odpočívaly. Některé byly vlhké a roztrhly se. Než se všemi prohrabala, údy se jí třásly vyčerpáním, šaty se jí lepily na tělo a vzadu v lebce jí začala tepat hnusná bolest. Krabice, které dosud držely pohromadě, zastrčila zpátky, a ty, které se roztrhly, nechala tak. Mamčina krabička byla přece jenom v podkroví. Musela tam být, byla tam celou dobu. Zatímco mařila čas tady dole mezi rezavými bruslemi a zapomenutými skládačkami puzzle, cedrová krabička trpělivě čekala nahoře. Lisey si už dokázala představit desítku míst, kam se zapomněla podívat, včetně nizoučkého prostoru hluboko pod okapy. Nejspíš bude tam. Určitě tam tu krabičku strčila a prostě na ni úplně zapomněla…

Ta myšlenka se rázem přetrhla, protože si uvědomila, že za ní někdo stojí. Viděla ho koutkem oka. Ať už se jmenuje Jim Dooley nebo Zack McCool, každopádně ji vzápětí chytí za zpocené rameno a osloví ji paninko. Pak bude mít opravdu důvod dělat si starosti.

Ten pocit byl tak skutečný, že Lisey opravdu slyšela šoupání Dooleyho nohou. Prudce se otočila a ruce jí vylétly, aby si ochránila obličej, a měla jen okamžik na to, aby zahlédla vysavač Hoover, který sama zpod schodiště vytáhla. Potom zakopla o plesnivou krabici se starou badmintonovou sítí. Zamávala rukama, aby získala rovnováhu, skoro ji chytila, ale zase ji ztratila, měla čas si pomyslet a-do-pr-de-le a šla k zemi. Temenem jen o fous minula spodní hranu schodiště a to bylo dobré, protože by to byla hodně nepěkná rána, možná taková, co posílá člověka do bezvědomí. Možná rovnou na věčnost, pokud člověk dopadl na betonovou podlahu dost tvrdě. Lisey se podařilo pád zadržet roztaženými dlaněmi, jedním kolenem přistála bezpečně na pružné matraci ze shnilé badmintonové sítě, druhé utrpělo tvrdší přistání přímo na podlaze. Naštěstí ještě pořád měla džíny.

Ten pád dopadl šťastně ještě v jiném směru, napadlo ji za čtvrt hodiny, kdy už ležela v posteli, pořád ještě oblečená, ale z nejhoršího už vybrečená; jen chvílemi se ozvalo vzlyknutí a žalostné, klokotavé lapání po dechu, typické pro kocovinu po emocionální smršti. Ten pád – a asi i strach, který mu předcházel – jí pročistil hlavu. Byla by jinak schopná po té krabici pátrat ještě dvě hodiny – možná déle, kdyby jí vydržela síla. Zpátky do podkroví, zpátky do hostinského pokoje, zpátky do sklepa. Zpátky do budoucnosti, nepochybně by dodal Scott; měl talent na vtipkování v dokonale nevhodnou chvíli. Nebo, jak se později ukázalo, přesně v pravou chvíli.

Každopádně tak mohla pokračovat až do svítání a skončila by s velkým prdem v jedné ruce a malým prdlajsem v druhé. Lisey už byla přesvědčená, že krabička je na nějakém místě, které je tak na ráně, že už kolem prošla pětkrát, nebo že prostě zmizela, třeba ji ukradla některá uklízečka, jichž za ty roky pracovala u Landonových celá řada, nebo nějaký dělník, který ji zahlédl a napadlo ho, že manželce by se taková pěkná krabička líbila a že paninka pana Landona (divné, jak jí to slovo přišlo na mysl) si ani nevšimne, že už ji nemá.

Třesky plesky, malá Lisey, prohlásil Scott, který jí stále sídlil v hlavě. O tom přemýšlej zítra, protože zítra je nový den.

„Jo,“ souhlasila Lisey, pak se posadila, protože si najednou uvědomila, že je z ní zpocená, páchnoucí ženská, která vězí v propocených, špinavých šatech. Vysvlékla se z nich co nejrychleji, nechala je na hromádce u paty postele a zamířila do sprchy. Obě dlaně si odřela při pádu ve sklepě, ale nevšímala si pálení a dvakrát si namydlila vlasy a nechala hrudky pěny stékat po tváři. Potom, když po pěti minutách pod horkou sprchou už skoro dřímala, rezolutně otočila pákou sprchy na modrou na doraz, opláchla se pod skoro ledovými jehličkami vody a vyšla ven, jen lapala po dechu. Otřela se velkou osuškou, a když ji házela do koše, uvědomila si, že se cítí znovu ve své kůži, při smyslech a připravená prožitý den konečně vypustit.

Odešla do postele, a její poslední myšlenka předtím, než ji spánek odnesl do tmy, patřila zástupci Boeckmanovi, který držel hlídku. Byla to konejšivá myšlenka, zvlášť po tom strachu prožitém ve sklepě, a spala hluboce, beze snů, dokud ji neprobudilo drnčení telefonu.

Byla to Cantata, volala z Bostonu. Kdo jiný. Volala jí totiž Darla. Darla vždycky volala Canty, když byly potíže, a raději dřív než později. Canty chtěla vědět, jestli má přijet domů. Lisey sestru ujistila, že není absolutně žádný důvod, aby se vracela z Bostonu předčasně, i když Darla mohla působit vynervovaně. O Amandu je dobře postaráno a Canty opravdu nemůže udělat nic lepšího. „Můžeš ji navštívit, ale pokud nedojde k velkému zlepšení – a doktor Alberness nám říkal, že žádné nemáme očekávat – ani nepoznáš, jestli vůbec ví, že u ní jsi.“

„Ježíši,“ vydechla Canty. „To je hrůza, Lízo.“

„Ano. Ale je u odborníků, kteří rozumějí její situaci – nebo aspoň rozumějí tomu, jak se o lidi v její situaci postarat. A já s Darlou tě určitě budeme in–“

Lisey dosud rázovala po ložnici s bezdrátovým telefonem v ruce. Teď se zastavila a zahleděla se na notes, který skoro celý vyklouzl z pravé zadní kapsy svlečených džínů. Byl to Amandin Zápisníček drobných posedlostí, jenomže teď posedlé nutkání pocítila Lisey.

„Lízo?“ Canty byla jediná, kdo jí tak říkal pořád, a Lisey si pokaždé připadala jako žena, která ukazuje ceny v nějaké televizní soutěži – Lízo, ukaž Hankovi a Martě, co vyhráli! „Lízo, jsi tam ještě?“

„Jo, zlato.“ Oči upírá na notes. Drobné kroužky svítí ve slunci. Drobné ocelové kroužky. „Říkala jsem, že tě s Darlou budeme určitě intubovat. Informovat.“ Ten notes stále držel zaoblený tvar zadnice, o kterou se tolik hodin opíral, a při pohledu na něj se jí zdálo, že Cantyin hlas slábne. Lisey se slyšela říkat, že Canty by určitě udělala totéž, kdyby byla na jejím místě. Shýbla se a vytáhla notes z kapsy džínů úplně. Pověděla Cantatě, že večer zavolá, pověděla Cantatě, že ji má ráda, dala Cantatě sbohem a odhodila bezdrátový telefon na postel bez jediného ohlédnutí. Očima visela jenom na tom odřeném notýsku, za devětasedmdesát centů v každém papírnictví. Ale co ji tak fascinovalo? Když už bylo ráno a odpočinula si? Byla umytá a vyspalá? Když dovnitř proudilo ranní slunce, její včerejší nutkavé pátrání po cedrové krabičce vypadalo hloupě, prostě jako behaviorální projev úzkostí prožitých za celý den, ale tenhle notýsek nevypadal hloupě, to vůbec ne.

A aby té legrace nebylo dost, promluvil na ni Scottův hlas, jasněji než jindy. Panebože, ale že ten hlas byl zřetelný! A silný.

Nechal jsem ti vzkaz, milunko. Nechal jsem ti dardu.

Vzpomněla si na Scotta pod mňamkovým stromem, na Scotta v tom divném říjnovém sněžení, kdy jí vyprávěl, že někdy ho Paul škádlil pernou dardou… ale nikdy ne příliš pernou. Nevzpomněla si na to celé roky. Odháněla to od sebe, samozřejmě, se spoustou jiných věcí, na které nechtěla myslet; zastrčila je za purpurovou oponu. Ale co bylo špatné na tomhle?

„Nikdy nebyl zlý,“ řekl tehdy Scott. V očích měl slzy, ale v hlase ne; jeho hlas byl jasný a klidný. Jako vždy, když se chystal vyprávět příběh, chtěl, aby jeho hlas byl slyšet. „Když jsem byl malý, Paul na mě nikdy nebyl zlý a já nikdy nebyl zlý na něho. Drželi jsme při sobě. Museli jsme. Měl jsem ho rád, Lisey. Měl jsem ho moc rád.“

To už prolistovala stránky s číslicemi – číslicemi chudáka Amandy, bláznivě natěsnanými k sobě. Za nimi našla už jen prázdné stránky. Listovala jimi stále rychleji, její jistota, že tam ještě něco najde, ochabovala, a pak došla ke stránce skoro na konci, na které bylo napsáno jediné slovo:

PROSKURNÍK

Proč jí to znělo tak povědomě? Nejdřív si nemohla vzpomenout, ale pak se jí to vybavilo. Jakou dostanu odměnu? zeptala se té věci v Amandině noční košili, té věci, která k ní byla obrácená zády. Nápoj, zněla odpověď. Colu? RC? zeptala se, a ono to řeklo…

„Řeklo to… ona nebo on řekl… ‚Sklapni, chceme se dívat na proskurník,‘“ zamumlala Lisey.

Ano, tak to bylo, aspoň přibližně; vládním zmocněncům to rozhodně stačilo. Nic jí to neříkalo, a přesto jí to bylo povědomé. Hleděla na to slovo ještě chvilku, pak zalistovala notesem až do konce. Všechny stránky byly prázdné. Už se chystala notes odložit, když uviděla prosvítat slova za poslední stránkou. Zalistovala tam a tohle našla napsané na vnitřní předsádce pevné vazby notesu:

4. zpráva: podívej se pod postel

Ale než se sklonila, aby se pod postel podívala, zalistovala Lisey zpátky k číslům na začátku notesu a pak k PROSKURNÍKU, který našla asi pět stránek od konce, a přesvědčila se o tom, co už věděla: Amanda psala čtyřku pravoúhle a s protaženou nožičkou, přesně jak je to učili na základní škole: 4. Ale Scott psal čtyřky, které vypadaly trochu jako ampersand: 4. To Scott svazoval očka dohromady a měl ve zvyku svoje poznámky a vzkazy podtrhávat. A Amanda měla ve zvyku vždycky psát drobounkými verzálkami… s trochu odbytými kulatými písmeny: velkým cé, gé, ypsilonem a es.

Lisey listovala sem a tam mezi PROSKURNÍKEM a 4. zprávou: podívej se pod postel. Pomyslela si, že kdyby předložila ty vzorky písma Darle a Cantě, bez váhání by poznaly, že to první psala Amanda a to druhé Scott.

A ten neznámý, co s ní byl včera ráno v posteli…

„Mluvil jako oni oba,“ zašeptala. Celým tělem jí probíhal svalový třas. Netušila, že svaly to opravdu mohou dělat. „Lidi by řekli, že jsem blázen, ale opravdu to znělo jako oba dva.“

Podívej se pod postel.

Udělala, co jí bylo řečeno. A jediná darda, kterou zahlédla, byly staré bačkory.

Lisey Landonová seděla v pruhu ranního slunce s nohama zkříženýma a rukama opřenýma o čéšky. Spala nahá a seděla taky nahá; stín tenkých záclon přetažených přes východní okno jí ležel na štíhlém těle jako stín punčochy. Znovu se podívala na vzkaz, který ji směroval ke čtvrté zprávě na cestě za dardou – krátké dardě, dobré dardě, ještě pár takových a získá odměnu.

Někdy mě Paul škádlil pernou dardou… ale nikdy ne příliš pernou.

Nikdy ne příliš pernou. Na tohle se soustředila, když sklapla zápisník a podívala se na zadní obálku. Tam, pod obchodní značkou Dennison, bylo napsáno drobnými tmavými písmeny:

mein Gott

Lisey vstala a rychle se začala oblékat.

Ten strom je uzavírá v jejich vlastním světě. Všude okolo je sníh. A pod mňamkovým stromem zní Scottův hlas, Scottův hypnotický hlas, a považovala snad někdy Hladové ďábly za horor? Tohle je horor, a Scott mluví bez zakolísání, jen zaslzí, když mluví o Paulovi a o tom, jak spolu přežívali všechno to řezání a hrůzu a krev na podlaze.

„Nikdy jsme nepátrali po dardách, když byl táta doma,“ říká, „jenom když byl v práci.“ Scott se z velké části zbavil svého západopensylvánského přízvuku, ale teď se znovu objevil, a mnohem silnější než její yankeeský přízvuk, a zní tak nějak dětsky: ne doma, ale ďoma, ne v práci, ale v divně zkomolené pláci. „Paul tu první vždycky schoval poblíž. Stálo tam třeba ‚5 zpráv do dardy‘ – abys věděla, kolik bude nápověd – a potom třeba ‚Běž se podívat do skříně‘. První byla hádanka jenom někdy, ale ostatní skoro vždycky. Pamatuju jednu, která říkala, ‚Běž tam, kam taťka skopl kočku‘, a jasně že to byla stará studna. Další říkala, ‚Běž tam, kde celý den „farmaříme“.‘ A po chvilce jsem vyluštil, že to znamená starý traktor Farmall na východním poli u kamenité zídky, a jasně že na sedátku byla zpráva z dardy, zatížená kamenem. Protože zpráva z dardy byl jenom kus papíru, víš, popsaný a přeložený. Skoro vždycky jsem hádanky vyluštil, ale když jsem se zadrhl, Paul mi napovídal tak dlouho, až jsem na to přišel. A nakonec jsem našel odměnu, to byla cola nebo RC Cola nebo sladká tyčinka.“

Podívá se na ni. Za ním je jenom bílo – bílá stěna. Mňamkový strom – ve skutečnosti je to vrba – se kolem nich sklání v magickém kruhu a uzavírá je před okolním světem.

Scott říká: „Někdy, když taťku posedl famagor, nestačilo, že se pořezal, aby ho ze sebe dostal, Lisey. Jednoho dne, když byl takový, mě postavil

na lavici na chodbě, to řekl vzápětí, vzpomněla si teď (ať chtěla nebo nechtěla), ale než stačila vzpomínku sledovat hlouběji do purpurové tmy, kde byla schovaná celou dobu, uviděla na zápraží zadního vchodu stát muže. A muž to opravdu byl, žádná sekačka na trávu nebo vysavač, ale skutečný muž. Naštěstí měla čas zaregistrovat fakt, že i když to není zástupce Boeckman, má na sobě stejnou khaki uniformu okresu Castle. To ji uchránilo před trapasem, až by vykřikla jako Jamie Lee Curtisová ve filmu Halloween.

Její návštěvník se představil jako zástupce Alston. Přišel si vyzvednout mrtvou kočku z Liseyina mrazáku a také ji ujistit, že ji během dne občas zkontroluje. Zeptal se, jestli má mobilní telefon, a Lisey odpověděla, že má. Byl v bavoráku a podle ní snad ještě fungoval. Zástupce Alston jí navrhl, aby ho neustále měla u sebe a aby si předem naprogramovala zkrácenou volbu šerifova úřadu. Všiml si jejího výrazu a řekl jí, že jí s tím rád pomůže, pokud „není s touto funkcí obeznámena“.

Lisey, která vůbec malý mobil málokdy používala, zavedla zástupce Alstona ke svému bavoráku. Ukázalo se, že ten mobilní krám je nabitý jen zpola, ale nabíječka byla v přihrádce mezi sedadly. Zástupce Alston se natáhl, aby vytáhl zapalovač, ale všiml si, jak tím zvířil lehký popílek, a zarazil se.

„Jen se nebojte,“ pobídla ho Lisey. „Myslela jsem, že si znovu oživím ten zlozvyk, ale asi jsem se rozmyslela.“

„To by bylo docela rozumné, paní,“ poznamenal zástupce Alston bez úsměvu. Vytáhl zapalovač a do zásuvky napojil telefon. Lisey netušila, že je něco takového možné; pokud si na dobíjení vůbec vzpomněla, brala malou motorolu k zásuvce v kuchyni. Už to byly dva roky, a stále si nemohla zvyknout na myšlenku, že tu není žádný chlap, který by četl návody a luštil, co znamená Obr. 1 a Obr. 2.

Zeptala se zástupce Alstona, kolik času dobíjení zabere.

„Celé? Nejvýš hodinku, možná méně. Budete mít zatím v dosahu nějaký telefon?“

„Ano, mám něco na práci ve stodole. Tam jeden je.“

„Dobrá. Jakmile se tenhle dobije, připněte si ho k opasku nebo si ho pověste na pásek kalhot. V případě poplachu zmáčkněte jedničku a bum, budete mluvit s policistou.“

„Děkuji vám.“

„Není zač. A jak jsem říkal, občas se na vás podívám. Dan Boeckman to po mně převezme v osm večer, pokud nebude mít nutný výjezd. To se nejspíš stane – malé město je takové, páteční večery jsou rušné – ale vy máte svůj telefon a rychlou předvolbu, a on se sem bude průběžně vracet.“

„To je dobře. Už jste něco zjistili o tom muži, co mě obtěžuje?“

„Ani ň, paní,“ odpověděl zástupce Alston poměrně klidně… ale on si samozřejmě ten klid mohl dovolit, protože jemu nikdo ublížením nevyhrožoval, a na něj by si nejspíš stejně nikdo netroufl. Měřil určitě přes sto devadesát a nejspíš vážil přes sto kilo. Kusanec chlapa, oblečený a oběšený, jak by možná dodal její otec; taťulda Debusher byl v Lisbonu takovými vtípky známý.

„Jestli se Andy něco dozví – chci říct zástupce Clutterbuck, má velení, dokud se šerif Ridgewick nevrátí z líbánek – určitě vám dá okamžitě vědět. Zatím bude stačit, když si budete počínat přiměřeně opatrně. Zamykejte dveře, když jste doma, ano? Zvlášť po setmění.“

„Dobře.“

„A mějte telefon po ruce.“

„Budu.“

Zvedl palec a usmál se, když mu gesto oplatila. „Už pojedu a vezmu tu kočku s sebou. Vsadím se, že budete ráda, že už ji máte z krku.“

„Ano,“ přitakala Lisey, ale nemohla se dočkat, až bude mít z krku, tedy aspoň v tuto chvíli, zástupce Alstona. Aby mohla odejít do stodoly a podívat se pod tu postel. Tu, která strávila posledních dvacet nebo kolik let v obílené slepičárně. Tu, kterou koupili

(mein Gott)

v Německu. V Německu, kde

všechno, co se může pokazit, tak se taky pokazí.

Lisey si nevzpomíná, kde tu větu slyšela, a samozřejmě na tom nezáleží, ale během devíti měsíců v Brémách ji napadá stále častěji: Všechno, co se může pokazit, tak se taky pokazí.

Všechno, co může, tak se pokazí.

V chodbě v domě na Bergenstrasse Ring fičí na podzim průvan, v zimě je tu zima, a když se dostaví mokrá a rozpačitá náhražka jara, tak zase vlhko. Obě sprchy se zasekávají. Záchod v přízemí je bublavý horor. Domácí nejdřív slibuje a potom přestane brát Scottovi telefon. Nakonec Scott najme firmu německých právníků za ochromující palmáre – hlavně proto, jak vysvětlí Lisey, že nesnese, aby to tomu mizerovi domácímu jen tak prošlo, prostě ho nemůže nechat vyhrát. Mizera domácí, který někdy na Lisey vědoucně mrká, když se Scott nedívá (nikdy se to Scottovi neodvážila říct, protože ztrácel smysl pro humor, pokud šlo o mizeru domácího), opravdu nevyhraje. Pod pohrůžkou soudním popotahováním něco opraví: střechou přestane zatékat a záchod v přízemí přestane vydávat to svoje příšerné půlnoční chrchlání. Dokonce vymění sporák. Čiročirý zázrak. Potom se jednou večer objeví opilý a křičí na Scotta směsí němčiny a angličtiny, že je americký nabubřelý komunistický drek, kteroužto větu její manžel opatroval až do konce svých dnů. Scott, který taky zdaleka nebyl střízlivý (v Německu si Scott a střízlivost ani neposílali pohlednice), v jednu chvíli nabídne mizerovi domácímu cigaretu a řekne mu, Vem si! Klidně si vem, mein Führer, bitte, bitte! Ten rok Scott hodně pije, Scott žertuje, a Scott štve advokáty na mizerné domácí, ale Scott nepíše. Nepíše, protože je věčně v lihu, nebo je věčně v lihu, protože nepíše? To Lisey neví. Jedno za osmnáct, druhé bez dvou za dvacet. V květnu, kdy je jeho učební štace definitivně a milosrdně u konce, ji to už nezajímá. V květnu už jenom chce být někde, kde hovor v samoobsluze nebo v obchodech na hlavní ulici nezní jako zvířečtina ve filmu Ostrov doktora Moreaua. Ví, že je nespravedlivá, ale taky ví, že si nedokázala najít v Brémách jedinou přítelkyni, dokonce ani mezi manželkami členů učitelského sboru, které mluví anglicky, a její manžel je příliš často na univerzitě. Tráví příliš mnoho času v tom studeném domě, kde to táhne, balí se do šálu, ale přesto je jí nezvykle zima, skoro pořád je sama a cítí se mizerně, dívá se na televizní programy, kterým nerozumí, a poslouchá rachot náklaďáků plahočících se do kopce. Když jedou kolem ty velké, peugeoty se jmenují, třese se podlaha. Fakt, že Scottovi je taky mizerně, že jeho semináře nedopadají dobře a přednášky se blíží katastrofě, taky ničemu nepomáhá. Proč by proboha měl? Ten, kdo řekl, že mizérie miluje společnost, kázal srágory. Co se může pokazit, tak se taky pokazí… no, autor tohohle citátu o životě něco věděl.

Když je Scott přece jen doma, má ho na očích víc, než je zvyklá, protože se neodplíží do ponurého pokojíčku, který byl zamýšlen jako jeho pracovna, kde bude psát příběhy. Nejdřív se je snaží psát, ale v prosinci už se pokouší jen sporadicky a v únoru se vzdá úplně. Muž, který dokáže psát v Motelu 6 s osmiproudovou přeplněnou dálnicí za okny a bujarým večírkem nad hlavou, je dokonale a naprosto mimo sedlo. Ale on o tom nedumá, aspoň Lisey si ničeho nevšimla. Místo psaní tráví dlouhé, bujné a nesmírně vyčerpávající víkendy s manželkou. Ona často pije s ním a opíjí se s ním, protože kromě šukání nedokáže vymyslet nic, co by s ním mohla dělat. Pak následují pondělní kocoviny, kdy je Lisey vlastně ráda, že ho vidí odcházet, ale když udeří desátá večer a on stále není doma, vysedává v obývacím pokoji u okna, které vede na ulici, a starostlivě čeká na pronajaté audi, kterým manžel jezdí, a uvažuje, kdepak asi je a s kýmpak asi pije. A jak moc pije. Některé soboty ji přesvědčí, aby s ním hrála náročné hry na schovávanou v tom velkém domě plném průvanů; tvrdí, že je to aspoň zahřeje, a to má tedy pravdu. Nebo že se budou honit, budou běhat nahoru a dolů po schodech nebo dusat po chodbách ve svých směšných lederhosen a chechtat se jako párek zfetovaných (a nadržených) puberťáků a vykřikovat namátkou německá slova: Achtung! A jawohl! A Ich habe Kopfschmerzen! A taky – to nejčastěji – Mein Gott! Velmi často tyhle hloupé hry končí sexem. Ať už opilý nebo ne (častěji ano), Scott tu zimu a jaro chce sex pořád a ona věří, že než opustí ten studený dům na Bergenstrasse, stačí to udělat ve všech místnostech, většině koupelen (včetně té s příšerně uchrochtaným záchodem) a dokonce v některých skříních. Všechen ten sex je jedním z důvodů, proč si nikdy (no, skoro nikdy) nedělá vrásky s případnou milenkou, přestože je Scott dlouhé hodiny pryč, přestože hrozně pije, přestože nedělá to, k čemu byl stvořen, což je psaní příběhů.

Ale ani ona nedělá to, k čemu byla stvořena, a jsou chvíle, kdy ji to vědomí dostihne. Nemůže říct, že jí lhal nebo že ji mystifikoval. Ne, to rozhodně nemůže říct. Řekl jí to jenom jednou, ale tehdy mluvil naprosto jasně: nemůžou mít žádné děti. Pokud by měla pocit, že děti musí mít – a on věděl, že Lisey pochází z velké rodiny – tak by se nemohli vzít. Zlomilo by mu to srdce, ale jestli to Lisey takhle bude cítit, pak to tak bude muset být. Pověděl jí to pod mňamkovým stromem, kde seděli zachumlaní v tom divném říjnovém sněhu. Lisey si dovolí ten rozhovor připomenout během osamělých odpolední v Brémách, kdy nebe neustále vypadá bílé a čas neexistuje a náklaďáky nekonečně rachotí a postel pod ní se třese. Ta postel, kterou koupil, a později na jeho naléhání poputuje do Ameriky. Často v ní leží s pažemi přes oči a přemýšlí, že tohle byl opravdu příšerný nápad, bez ohledu na jejich prosmáté víkendy a vášnivé (někdy horečné) milování. Při milování dělali věci, kterým by před půl rokem nevěřila, a Lisey ví, že ty variace mají s láskou málo společného. Vypovídají o nudě, stesku, pití a smutku. Jeho pití, vždycky nemírné, ji už začíná děsit. Vidí nevyhnutelný pád, pokud trochu nezabrzdí. A prázdnota lůna ji začíná skličovat. Dohodli se, jasně, jo, ale tehdy pod mňamkovým stromem pořádně nechápala, že léta míjejí a čas má svou váhu. Možná začne znovu psát, až se vrátí do Ameriky, ale co bude dělat ona? Nikdy mi nelhal, pomyslí si, když tak leží na brémské posteli s předloktím na očích, ale vidí dobu – a nijak vzdálenou – kdy jí tento fakt už nebude stačit, a ta vyhlídka ji děsí. Někdy lituje, že pod tu zasejřenou vrbu se Scottem Landonem usedla.

Někdy lituje, že ho vůbec potkala.

„To není pravda,“ zašeptala do stodoly plné stínů, ale mrtvou tíhu jeho pracovny nad sebou cítila jako nesouhlas – tolika knih, příběhů, uběhlého života. Nelitovala svého manželství, ale ano, někdy si opravdu přála, aby svého problematického muže plného problémů nebyla potkala. Aby potkala někoho jiného. Třeba milého, bezpečného počítačového programátora, chlapíka, který by vydělával sedmdesát tisíc ročně a dal by jí tři děti. Dva chlapce a holčičku, jeden by už teď byl dospělý a měl svou rodinu, dva by byli ještě na škole. A takovýhle život nenašla. Nebo ten život nenašel ji.

Místo aby okamžitě zabočila k brémské posteli (zdálo se jí to příliš mnoho, příliš brzy), zahnula Lisey do své dojemně malé jakoby pracovny, otevřela dveře a prohlédla si ji. Co tu chtěla dělat, když Scott nahoře psal? Nemohla si vzpomenout, ale věděla, co ji sem teď přitáhlo: záznamník. Podívala se na červenou jedničku svítící v okénku s nápisem NEPŘEHRANÉ VZKAZY a uvažovala, jestli by měla zavolat zástupci Alstonovi, aby si to poslechl. Rozhodla se, že ne. Jestli to byl Dooley, může mu to přehrát později.

Samozřejmě že je to Dooley – kdo jiný?

Obrnila se proti dalším hrozbám, které pronese ten klidný, zdánlivě rozumný hlas, a zmáčkla PŘEHRÁT. Za okamžik jakási mladá žena jménem Emma vysvětlovala, jakých skutečně výjimečných úspor Lisey dosáhne, pokud přejde k jinému telefonnímu operátorovi. Lisey zarazila nadšenou tirádu uprostřed slova, zmáčkla VYMAZAT a pomyslela si: Tolik tedy ženská intuice.

Se smíchem vyšla z pracovny.

1Lisey se nedívala na brémskou postel krytou přehozem proti prachu ani se smutkem, ani s nostalgií, i když se domnívala, že se v ní se Scottem milovali – nebo aspoň šoustali; nemohla si vzpomenout, kolik skutečné lásky prožili během období SCOTT A LISEY V NĚMECKU – aspoň stokrát. Stokrát? Bylo něco takového možné během pouhých devíti měsíců, zvlášť když byly dny, někdy celé pracovní týdny, kdy ho neviděla od chvíle, kdy poslepu vykráčel v sedm ráno ze dveří s kufříkem bouchajícím o koleno až do chvíle, kdy se všoural zase zpátky, obvykle podnapilý, v deset nebo ve tři čtvrtě na jedenáct večer? Ano, asi to možné bylo, pokud člověk trávil celé víkendy tím, čemu Scott někdy říkal „šukorámy“. Proč by měla cítit nějakou náklonnost vůči tomuhle nehybnému zakrytému monstru, ať už do ní skočili, kolikrát chtěli? Spíš měla důvod tu postel nenávidět, protože chápala, že svým způsobem nejde o intuici, ale spíš o podvědomou logiku (Lisey je chytrá jako čert, aspoň dokud nezačne přemýšlet, zaslechla jednou Scotta komusi vyprávět na jakémsi večírku, a nevěděla, jestli se má cítit polichocená nebo zostuzená), když ji napadá, že jejich manželství se v té posteli skoro rozpadlo. Bez ohledu jak ohavně dobrý sex v ní měli nebo že ji došoustal bez námahy k mnohonásobným orgasmům a čechral jí salát, až si myslela, že se pomine z té nervy lupající slasti; bez ohledu na to místo, které našla a kterého se mohla dotýkat, než se udělal a někdy se jenom otřásl, ale někdy vykřikl a jí z toho naskočila husí kůže po celém těle, dokonce i když byl hluboko v ní a byl horký jako… no, jako horká vývěva. Podle ní bylo správné, když je ten zatracený krám zabalený jako obrovská mrtvola, protože – aspoň v jejích vzpomínkách – všechno, co se tam mezi nimi přihodilo, bylo špatné a násilné, jeden dusivý hmat pod krkem jejich manželství za druhým. Láska? Milování? Možná. Možná párkrát. Většinou se pamatovala na jednu hnusnou šoustačku za druhou. Přidusit… a pustit. Přidusit… a pustit. A pokaždé trvalo tomu tvoru Scott-a-Lisey déle, než se znovu rozdýchal. Nakonec z Německa odjeli. Do New Yorku jeli na Queen Elizabeth 2 ze Southamptonu, a když se druhý den vracela z procházky po palubě a zastavila se před jejich salonkem s klíčem v ruce, naklonila hlavu a poslouchala. Zevnitř se ozývalo pomalé, ale vytrvalé klepání psacího stroje a Lisey se usmála.

Nedovolila si uvěřit, že je všechno v pořádku, ale když tak stála před těmi dveřmi a poslouchala, jak se vrací k sobě, věděla, že by to mohlo být v pořádku. A bylo. Když jí pověděl, že zařídil převoz postele Mein Gott do Států, neříkala nic, ale věděla, že v ní už nikdy nebudou spát ani se v ní milovat. Kdyby něco takového Scott navrhl – Nur jedinkrrrát, Lízinka, zafspomínáme na starrý časy! – byla by odmítla. Vlastně by mu řekla, aby si nasejřil. Pokud někdy existoval strašidelný kus nábytku, tak to byl tenhle.

Přistoupila k ní, klekla si, odhrnula lem přehozu, který ji zakrýval, a nakoukla pod ni. A tam, v tom zatuchlém, uzavřeném prostoru, kam se znovu vplížil pach starých kuřinců (jako pes ke svým zvratkům, pomyslela si), bylo to, co hledala.

Ve stínu tam ležela cedrová krabička mamky Debusherové.

VIII. Lisey a Scott

(Pod mňamkovým stromem)

1Sotva vstoupila do prosluněné kuchyně s cedrovou krabičkou v náručí, rozezvonil se telefon. Odložila krabičku na stůl a vzala ho s nepřítomným haló, protože už se hlasu Jima Dooleyho nebála. Jestli to byl on, prostě mu řekne, že zavolala na policii, a pak zavěsí. Momentálně měla příliš práce, než aby se bála.

Byla to Darla, žádný Dooley, volala z návštěvnického salonu v Greenlawn, a Lisey nijak nepřekvapilo, když si Darla začala sypat popel na hlavu kvůli tomu, že volala Canty do Bostonu. A kdyby to bylo opačně, Canty v Maine a Darla v Bostonu? Podle Lisey by to bylo totéž v bledě modrém. Nevěděla, nakolik se Canty a Darla mají ještě rády, ale pořád se navzájem využívaly, podobně jako pijáci využívají chlast. Když byly malé, mamka říkávala, že když Cantata chytí chřipku, Darlanna dostane místo ní horečku.

Lisey se snažila odpovídat podle očekávání, stejně jako předtím při telefonátu s Canty, a z naprosto stejného důvodu: aby měla tyhle srágory za sebou a mohla se věnovat svým záležitostem. Nejspíš se bude o sestry znovu starat později – aspoň doufala – ale právě v této chvíli jí Darlino špatné svědomí trápilo stejně málo jako to, že je z Amandy kláda. A vlastně stejně málo jako to, co momentálně provádí Jim Dooley, aspoň pokud nebyl přímo ve stejné místnosti jako ona a neoháněl se kudlou.

Ne, ujišťovala Darlu, neudělala chybu, když Cantě zavolala. Ano, udělala dobře, když Cantě řekla, aby zůstala v Bostonu. A určitě se Lisey někdy během dneška zajede na Amandu podívat.

„Je to hrůza,“ vzdychla Darla a Lisey, bez ohledu na vlastní starosti, zaslechla v Darlině hlasu zoufalství. „S ní je to hrůza.“ A okamžitě spěšně dodala: „Nemyslím to tak, není tak hrozná, jistěže ne, ale je hrozné ji vidět. Ona tam jenom sedí, Lisey. Slunce jí pralo ze strany do obličeje, když jsem tam byla, to ranní slunce, a její pleť vypadá tak popelavá a stará…“

„Jenom klid, zlato,“ tišila ji Lisey a přejížděla špičkami prstů po hladkém, lakovaném povrchu mamčiny krabičky. I když byla zavřená, cítila Lisey sladkou vůni. Až ji otevře, předkloní se do toho aroma a bude si připadat, že vdechuje minulost.

„Krmí ji sondou,“ pokračovala Darla. „Strčí ji do ní a pak ji zase vytáhnou. Jestli nezačne sama jíst, nejspíš ji v ní nechají napořád.“ Zhluboka, roztřeseně se vysmrkala. „Krmí ji sondou a ona už je beztak hubená a nechce mluvit a já mluvila se sestřičkou, která říkala, že někdy lidi takhle zůstanou celé roky, někdy se už prostě nevrátí, ach Lisey, myslím, že to nevydržím!“

Lisey se tomu pousmála, zatímco se její prsty přesunuly k pantíkům vzadu na krabičce. Byl to úlevný úsměv. Tohle byla Darla, Královna dramatu, Darla, Divadelní hvězda, a to znamenalo, že jsou opět na bezpečné půdě, dvě sestry s ohmatanými scénáři v rukou. Na jednom konci drátu je Darla Citlivá. Podejte jí pomocnou ruku, dámy a pánové. A na druhém konci máme Malou Lisey, Drobnou, ale tvrdou ženskou. Poslechneme si ji.

„Stavím se tam dnes odpoledne, Darlo, a znovu si promluvím s doktorem Albernessem. Do té doby už budou mít jasnější obrázek o jejím stavu…“

Darla, nedůvěřivě: „Opravdu si to myslíš?“

Lisey, aniž by měla zasejřené ponětí: „Rozhodně. A ty potřebuješ jet domů a dát si trochu oraz. Třeba si zdřímnout.“

Darla dramaticky zvolá: „Ach Lisey, já bych rozhodně neusnula!“

Lisey se nezajímala, jestli Darla jí, dala si jointa nebo se vykadila do begónií. Chtěla mít ten hovor konečně z krku. „No, tak se vrať domů, zlato, a stejně si aspoň na chvíli odpočiň. Musím to položit – mám něco v troubě.“

Darla se okamžitě rozzáří. „Ach, Lisey! Ty?“ Lisey to nesmírně podráždí, jako by v životě neukuchtila nic náročnějšího než… no, sekanou z polotovarů. „Pečeš banánový chleba?“

„Skoro ses trefila. Brusinkový. Musím se na něj podívat.“

„Ale později za Mandou přijdeš, že?“

Lisey se chce zaječet. Místo toho řekne: „Ano. Dnes odpoledne.“

„No, takže…“ Pochybnosti se vracejí. Přesvědči mě, říká tím. Zůstaň na telefonu ještě čtvrthodinku a přesvědči mě. „Myslím, že pojedu domů.“

„Prima. Zatím ahoj, Darlo.“

„A opravdu si myslíš, že jsem neudělala chybu, když jsem Canty zavolala?“

Ne! Zavolej Bruce Springsteena! Zavolej Hala Holbrooka! Zavolej zasejřené Condi Riceové! Ale hlavně MĚ NECH NA POKOJI!

„Rozhodně ne. Myslím, že jsi udělala dobře. Pořád ji…“ Lisey si vzpomněla na Amandin Zápisníček drobných posedlostí. „Průběžně ji informuj, víš.“

„No… tak jo. Ahoj, Lisey. Uvidíme se asi později.“

„Sbohem, Darlo.“

Cvak.

Konečně.

Lisey zavřela oči, otevřela krabičku a nadechla se silné cedrové vůně. Na okamžik si dovolila, aby jí znovu bylo pět let, měla na sobě jedny Darliny odvážné šortky a svoje vlastní ohrnovací ale milované kovbojské botky, takové ty s vybledlými růžovými smyčkami po stranách.

Pak do krabičky nahlédla, aby uviděla, co v ní je a kam ji to zavede.

Nahoře byl balíček v alobalu, patnáct nebo dvacet centimetrů dlouhý, tak deset centimetrů široký a pět vysoký. Rýsovaly se na něm dva hrboly, které folii nadzvedávaly. Když balíček zvedla, nevěděla, co v něm je, ale zachytila závan mátové vůně – cítila ji už zároveň s cedrovou krabičkou? – a vzpomněla si ještě dřív, než balíček na jedné straně rozbalila a uviděla kus svatebního dortu tvrdý jako kámen. Byly v něm zapíchnuté dvě umělohmotné figurky: chlapeček v žaketu a cylindru, holčička v bílých svatebních šatech. Lisey si ho chtěla schovávat tak rok a potom ho se Scottem sníst o prvním výročí. Není snad taková tradice? Jestli ano, měla to strčit do mrazáku. Místo toho dort skončil tady.

Lisey uloupla nehtem kousek polevy a strčila si ji do úst. Byla skoro bez chuti, zůstal jenom náznak sladkosti a zbytek vyčichlé máty. Oddali je v Newmanově kapli na Maineské univerzitě, při civilním obřadu. Všechny sestry přijely, dokonce i Jodi. Lincoln, jediný dosud žijící bratr taťky Debushera, přijel až ze Sabbatusu, aby dovedl nevěstu k oltáři. Přišli taky Scottovi přátelé z Pittsburské univerzity a Maineské univerzity v Oronu, a literární agent se ujal role ženichova svědka. Žádný další Landon samozřejmě nepřišel; Scottova rodina vymřela.

Pod zkamenělým kusem dortu byla dvě svatební oznámení. Psali je se Scottem ručně, každý půlku, a ona si schovala jedno od Scotta a jedno svoje. Pod nimi byly pamětní zápalky. Probírali, jestli si mají oznámení i krabičky zápalek nechat natisknout, takový výdaj by nejspíš unesli, i když peníze z brožovaného vydání Hladových ďáblů ještě nezačaly chodit, ale nakonec se rozhodli, že ruční práce je intimnější (a rozhodně víc funky). Vzpomněla si, že koupila v papírnictví v Cleaves Mills krabici s padesáti kusy holých zápalkových sešitků a osobně je popisovala červenou propiskou s jemným hrotem. Zápalky v její ruce byly nejspíš posledním kouskem z oné dávky, a Lisey je zkoumala se zvědavostí archeologa a bolestí milenky.

Scott a Lisa Landonovi

19. listopadu 1979

„Teď jsme dva“

Lisey ucítila, jak jí do očí vhrkly slzy. Teď jsme dva, to byl Scottův nápad, tvrdil, že je to hláška z jedné knížky o Medvídkovi Pú. Hned si vzpomněla, kterou myslí – kolikrát otravovala Jodothu nebo Amandu, aby jí předčítaly příběhy ze Stokorcového lesa? – a podle ní byla věta Teď jsme dva geniální, dokonalá. Dala mu za to pusu. Teď se na ty zápalky s pošetile srdnatým mottem sotva mohla podívat. Teď byla na opačném konci duhy, kde už zůstala jedna, a to bylo teda hodně hloupé číslo. Zastrčila zápalky do náprsní kapsy blůzy a pak si otřela slzy z tváří – přece jenom jí nějaké ukáply. Zdálo se, že zkoumání minulosti je mokrá práce.

Co se to se mnou děje?

Byla by dala svůj vzácný bavorák a ještě víc, kdyby znala odpověď na tu otázku. Vypadala přece tak v pohodě! Oplakala ho a žila dál; odložila smutek a žila dál. Po dvou letech se zdálo, že ta stará písnička má pravdu: vedu si bez tebe docela dobře. Potom začala vyklízet jeho pracovnu a to probudilo jeho ducha, ne v nějakém éterickém spirituálním světě, ale v ní. Dokonce věděla, kdy a kde to začalo: na konci toho prvního dne, v tom ne tak docela trojúhelníkovitém rohu, kterému Scott rád říkal koutek slávy. Tam na zdi visely pod sklem jeho literární ceny a chvalozpěvy: Státní knižní ceny, Pulitzerova cena za beletrii, Světová cena fantastiky za Hladové ďábly. A co se přihodilo?

„Zhroutila jsem se,“ řekla Lisey tichým, poděšeným hláskem, a zabalila fosilii svatebního dortu znovu do alobalu.

Jiným slovem to nemohla popsat. Zhroutila se. Nejdřív si na to nevzpomínala příliš jasně, jenom že to začalo tím, že měla žízeň. Šla si pro sklenici vody v tom pitomém zasejřeném barovém přístěnku – pitomém proto, že Scott už nechlastal, i když jeho dobrodružství s alkoholem trvalo o celé roky déle než jeho aférka s kouřením – a voda netekla, z kohoutku nevyšlo nic, v prázdných trubkách jenom odporně zapšoukalo, a Lisey mohla na vodu počkat, dočkala by se, ale místo toho kohoutky zavřela a vrátila se do dveří mezi alkovnou a takzvaným koutkem slávy, a stropní světlo svítilo, ale bylo napojené na jakýsi reostat a ztlumilo se. V takovém světle vypadalo všechno normálně – všechno při starém, ha ha. Člověk skoro čekal, že Scott otevře dveře z vnějšího schodiště, vejde dovnitř, vytočí muziku a začne psát. Jako by ani neodešel navěky. A co vůbec čekala, že bude cítit? Smutek? Nostalgii? Opravdu? Něco tak zdvořilého, ach milá paní, jako nostalgii? Jestli ano, tak tohle byla opravdová rána do kolen, protože co ji tehdy postihlo, horečnaté a mrazivé zároveň, bylo

Co ji tehdy postihlo – tu praktickou Lisey, která vždycky zachová klid (možná s výjimkou toho dne, kdy se musela ohnat stříbrným rýčkem, ale i tak se musí horlivě ujišťovat, že si tehdy vedla dobře), malou Lisey, která neztrácí hlavu, když všichni okolo tu svou už dávno ztratili – tehdy ji postihl jakýsi bezbřehý a vzdouvající se vztek, úchvatná zuřivost, která odstrčila rozum stranou a převzala kontrolu nad tělem. Přesto se zdálo (neví, jestli je to paradox nebo ne), že jí ten vztek taky zároveň pročistil myšlenky, určitě, protože konečně to chápe. Dva roky jsou dlouhá doba, ale konečně jí to dokleplo. Do mozaiky zapadl poslední kamínek. Rozsvítilo se jí.

Scott kopl do tý bedny, jak se říká. (Líbí se vám to?)

Zaklepal bačkorama. (Zbožňujete to?)

Čichá ke kytkám zespodu. (To je velká ryba, kterou jsem chytila v tůni, kam se všichni chodíme napít a rybařit.)

A když to všechno vyvaříte až na kost, co zbude? No, že jí dal košem. Vzal roha. Vsadil všecko na jednu kartu a práskl do koní, sbohem a šáteček, holka, sedám na půlnoční speciál z města. Zdrhnul do indiánských Teritorií. Opustil ženskou, která ho milovala každičkou buňkou svého těla a každičkou myšlenkou své nepříliš chytré hlavinky, a všecko, co z toho ona má, je tahle zasraná… zasejřená… ratejna.

Zlomí se. Lisey se zhroutí. Když se vrhá do toho jeho pitomého zasejřeného koutku slávy, připadá jí, že ho slyší říkat SESIKO, milunko – sedlej si koně, a potom ztichne a Lisey začne strhávat jeho plakety a fotografie a zarámované diplomy ze zdí. Zvedne Lovecraftovu bustu, kterou mu porota ceny Světové fantastiky udělila za Hladové ďábly, tu nenávistnou knihu, mrskne s ní přes celou pracovnu a ječí: „Seru na tebe, Scotte, seru!“ Je to jeden z mála případů, kdy to slovo použila v nezměkčené formě od té noci, kdy prostrčil ruku sklem ve skleníku, od té noci krvavé dardy. Měla na něj tehdy vztek, ale nikdy v životě na něj neměla takový vztek jako v této chvíli; kdyby tu byl, možná by ho znovu zabila. Běsní jako nikdy, strhává všechny ty zbytečné marnivé krámy ze stěn, až zůstanou holé (jen málokterá věc, kterou mrskne na zem, se rozbije, protože je tu položený tlustý koberec – to má štěstí, napadne ji později, až se jí vrátí rozum). Točí se a pobíhá, je z ní přímo tornádo a křičí pořád dokola jeho jméno, křičí Scotte a Scotte a Scotte, křičí žalem, křičí samotou, křičí vzteky. Křičí na něj, aby jí vysvětlil, jak ji mohl takhle opustit, křičí na něj, aby se vrátil, panebože, vrať se. Kašle na všechno je při starém, protože nic není při starém, nenávidí ho, stýská se jí po něm, zůstala v ní díra, profukuje jí teď vítr ještě studenější než ten, který se sem občas přižene až od Yellowknife, svět je tak prázdný a tolik v něm chybí láska, když tu není nikdo, kdo by na vás zavolal a křikl, že se máte vrátit domů. Nakonec popadne monitor od počítače, který trůní v koutku slávy, v zádech jí cosi varovně zavrzá, když ho zvedá, ale sejří na svoje záda, holé stěny se jí vysmívají a ona zuří. Nemotorně se otočí s monitorem v náručí a hodí ho proti zdi. Dutě to rupne – PUUMP! tak to zní – a pak je znovu ticho.

Ne, venku vrzají cvrčci.

Lisey se zhroutí na koberec posetý vším možným a najednou potichu vzlyká. A přivolá ho snad nějak zpátky? Přivolá ho zpátky do svého života prostou silou vzteku z opožděného žalu? Přijde snad jako voda dávno nepoužívaným potrubím? Myslí, že odpověď zní

„Ne,“ zamumlala Lisey. Protože – i když to vypadalo bláznivě – vypadalo to, že Scott se pustil do rozmisťování zpráv na stezce k dardě dávno před svou smrtí. Například se spojil s doktorem Albernessem, z kterého se náhodou vyklubal ha-rozně supr fanda. Kristepane, nějak se zmocnil Amandiných lékařských zpráv a přinesl je na oběd. A k tomu ta narážka: Pan Landon říkal, že jestli se s vámi někdy setkám, mám se vás zeptat, jak tehdy v Nashvillu obelstil tu sestřičku.

A ještě… kdy tu mamčinu cedrovou krabičku strčil sem do stodoly pod brémskou postel? Protože to určitě udělal Scott, věděla, že sama ji tam nedávala.

V roce 1996?

(mlč)

V zimě roku 1996, kdy se Scottovi zhroutil mozek a ona musela

(OKAMŽITĚ ZMLKNI, LISEY!)

No dobře… dobře, o zimě roku 1996 bude mlčet – zatím – ale zřejmě to bylo tehdy. A ještě…

Honba za dardou. Ale proč? Za jakým účelem? Aby mohla po etapách čelit něčemu, co by nevydržela najednou? Možná. Nejspíš. Scott o takových věcech něco věděl, určitě by soucítil s myslí, která chce skrýt nejhorší vzpomínky za oponu nebo je zahrabat do sladce vonících krabiček.

Dobrá darda.

Ach, Scotte, k čemu je to všechno dobré? K čemu je dobrá všechna ta bolest a žal? Krátká darda.

Jestli je to tak, cedrová krabička byla buď na konci nebo těsně před koncem, a Lisey měla pocit, že kdyby hledala ještě dál, začala by se vracet zpátky.

Milá, vzdychl… ale jenom u ní v duchu. Žádní duchové nebyli. Jenom paměť. Jenom hlas jejího mrtvého manžela. Věřila tomu; věděla to. Mohla tu krabičku zavřít. Mohla oponu zatáhnout. Mohla minulost nechat spát.

Milunko.

Vždycky měl co říct. Dokonce i po smrti.

Vzdychla – i jejím uším to znělo ztrápeně, osaměle – a rozhodla se pokračovat. Přece jenom si zahraje na Pandoru.

Jediný další předmět, který si tu schovala z jejich nízkorozpočtové, civilní svatby (ale i tak jim to dlouho vydrželo, a docela dobře) byla fotografie pořízená při hostině, kterou pořádali ve Skalisku – nejhorším, nejvykřičenějším a nejšpinavějším rokenrolovém baru. Je na ní se Scottem na parketu, když zahajovali první tanec. Měla na sobě bílé krajkové šaty, Scott obyčejný černý oblek – Můj oblek do rakve, tak mu říkal – který si koupil zvlášť pro tuhle příležitost (a vzal si ho ještě mnohokrát v zimě při turné s knížkou Hladoví ďábli). V pozadí zahlédla Jodothu a Amandu, obě neskutečně mladé a hezké, s vlasy vyčesanými, s dlaněmi zamrzlými uprostřed tleskání. Ona se dívala na Scotta a on se na ni usmíval, držel ji kolem pasu, ach panebože, koukni, jak dlouhé měl vlasy, sahají mu skoro po ramena, už na to zapomněla.

Lisey pohladí špičkami prstů fotografii, přejede jimi přes lidi, kteří byli tehdy se SCOTTEM A LISEY, ZAČÁTKY! a zjistila, že si dokonce vzpomíná na jméno kapely z Bostonu (Swingující Johnsoni, docela legrační) a písničku, na kterou tehdy tančili před svými přáteli: „Příliš pozdě na návrat“ od Cornelius Brothers and Sister Rose.

„Ach, Scotte.“ Další slza jí sklouzla po tváři a ona ji nepřítomně utřela. Potom položila fotku na sluncem zalitý kuchyňský stůl a zakutala hlouběji. Objevila tenký štůsek jídelníčků, barových ubrousků a zápalek z motelů na Středozápadě, také program z Univerzity v Indianě v Bloomingtonu, který oznamoval předčítání Hladových ďáblů v podání Scotta Lindena. Vzpomněla si, že si tenhle schovala kvůli tomu překlepu a že mu povídala, že jednoho dne bude mít hodnotu celého jmění, a Scott jí na to odpověděl: Máš moc velké oči, milunko. Program měl datum 19. března 1980… takže kde byly její suvenýry z Paroží? Že by si nic nebrala? V té době si skoro vždycky aspoň něco vzala, byl to takový koníček, a byla by přísahala…

Zvedla program „Scotta Lindena“ a pod ním byl tmavě purpurový jídelníček se zlatými nápisy Paroží a Rome, New Hampshire. A uslyšela Scotta tak jasně, jako by jí promluvil přímo do ucha: Když jsi v Římě, chovej se jako Římané. Řekl to tehdy večer v jídelně (kde nikdo nebyl kromě nich a jediné servírky) a objednával pro oba specialitu šéfkuchaře. A znovu, později, v posteli, když zakrýval její nahé tělo svým.

„Nabídla jsem, že za něj zaplatím,“ zamumlala a podržela jídelníček ve výšce ve své slunné, prázdné kuchyni, „a ten chlapík řekl, že si ho můžu klidně vzít. Protože jsme byli jejich jediní hosté. A kvůli té vánici.“

Ta divná říjnová vánice. Zdrželi se dvě noci místo jedné, jak měli původně v plánu, a tu druhou zůstala vzhůru ještě dlouho poté, co Scott usnul. Studená fronta, která přinesla to neobvyklé sněžení, se už přesunovala jinam, a bylo slyšet, jak sníh na okapech taje. Ležela v té cizí posteli (první z mnoha cizích postelí, o které se dělila se Scottem) a přemýšlela o Andrewovi „Sparkym“ Landonovi, a Paulu Landonovi, a Scottovi Landonovi – Scottovi, který jediný přežil. Přemýšlela o dardách. Dobrých a krvavých dardách.

Přemýšlela o purpuru. O něm tedy také přemýšlela.

V jednu chvíli se mraky roztrhaly a pokoj zalilo vichrné měsíční světlo. V tom světle konečně usnula. Druhý den, v neděli, projížděli krajinou, která se ze zimy vrátila zase do podzimu, a za necelý měsíc pak tancovali na „Příliš pozdě na návrat“ v podání Swingujících Johnsonů.

Otevřela zlatě nadepsaný jídelníček, aby se podívala, co byla tehdy toho dávného večera Specialita šéfkuchaře, a zevnitř vypadla fotografie. Lisey si okamžitě vzpomněla. Majitel podniku ji pořídil Scottovým malým nikonem. Ten chlapík někde sehnal dvoje sněžnice (běžky měl stále uložené v North Conwayi i se čtyřmi sněžnými skútry, omlouval se), a naléhal, aby si Scott a Lisey vyšli na túru po stezce za hotelem. Zasněžené lesy jsou magické, vzpomněla si Lisey, jak jim říkal, a budete je mít celé jen pro sebe – ani jediný lyžař, ani jediný skútr. To je životní šance.

Dokonce jim zabalil oběd s lahví místního červeného vína. A tady jsou, vymódění v lyžařských kalhotách a bundách a s klapkami na uších, které pro ně našla milá manželka toho pána (Lisey je bunda komicky velká, lem jí sahá až ke kolenům), pózují fotografovi před venkovským penziónem ve vánici, která jako by vypadla z hollywoodského studia pro zvláštní efekty, na nohou mají sněžnice a culí se jako pár veselých cvoků. Tlumok, který Scott nese, aby měli kam dát svačinu a láhev vino, si také půjčili. Scott a Lisey, před startem k mňamkovému stromu, i když to v tu chvíli ještě nevěděli. Před startem na stezku vzpomínek. Jenomže pro Scotta Landona to nebyla stezka vzpomínek, ale zrůdná ulička, a nebylo divu, že se mu jí nechtělo chodit moc často.

Ale přesto, pomyslela si a přejížděla špičkami prstů po fotografii stejně jako po fotce z jejich svatebního tance, určitě jsi věděl, že jí budeš muset chtě nechtě aspoň jednou projít, než si tě vezmu. Musel jsi mi něco říct, že? Příběh, který podpoří jednu tvoji neoddiskutovatelnou podmínku. Musel jsi hledat to správné místo celé týdny. A když jsi uviděl ten strom, tu vrbu tak zatíženou sněhem, že pod sebou vytvořila jeskyni, věděl jsi, žes to místo našel, a už jsi to nemohl dál odkládat. Zajímalo by mě, jak moc jsi byl nervózní? Jak moc ses bál, že tě vyslechnu a pak ti povím, že si tě přece jenom nechci vzít?

Lisey si myslela, že nervózní byl určitě. Vzpomínala si, jak v autě mlčel. Ani tehdy ji nenapadlo, že ho něco trápí? Ale ano, protože Scott byl obyčejně hovorný.

„Ale tou dobou už jsi mě musel dost dobře znát…“ začala, ale nedomluvila. Na samomluvě bylo hezké, že člověk většinou nemusel dokončit větu. Do října roku 1979 ji už musel znát dost dobře, aby věřil, že s ním vydrží. Sakra, když ho neposlala do háje poté, co si za pomoci parkového skleníku nadělal z ruky fašírku, musel vědět, že je ženskou na dlouhou trať. Byl ale nervózní, když jí odhaloval ty staré vzpomínky a dotýkal se těch prastarých živoucích drátů? Podle ní byl víc než nervózní. Podle ní byl vystrašený k smrti.

Přesto vzal její ruku v rukavici do své, kamsi ukázal a řekl: „Tady se najíme, Lisey – pojďme pod ten

„Pojďme se najíst pod tou vrbou,“ říká a Lisey je víc než ochotná se tomu plánu podvolit. Především má strašný hlad. Za druhé ji bolí nohy – hlavně lýtka – od nezvyklého cvičení, které sněžnice vyžadují: zvednout, stočit a zatřást… zvednout, stočit a zatřást. Hlavně si však chce odpočinout od pohledu na neustále padající sníh. Procházka byla do puntíku tak úžasná, jak majitel penziónu sliboval, a to ticho si nejspíš bude pamatovat až do konce života, rušilo je jenom vrzání jejich sněžnic, dech a neustálé drnčení vzdáleného datla. Ale ten neutuchající příval (žádné jiné slovo to nevystihuje) obrovských vloček ji začíná děsit. Padají tak hustě a rychle, že jí rozmažou vidění, není schopná zaostřit, a z toho má trochu závrať a je dezorientovaná. Ta vrba stojí na okraji mýtiny a její dosud zelené stélky visí pod tíhou silné bílé námrazy.

Říká se jim stélky? uvažuje Lisey a pomyslí si, že se při obědě Scotta zeptá. Scott to bude vědět. Jenže se nikdy nezeptá. Přihodí se jiné věci.

Scott zamíří k vrbě a Lisey jde za ním, zvedá nohy a stáčí je, aby oklepala sněžnice, a kráčí ve stopách svého snoubence. Když Scott dojde ke stromu, rozhrne zasněžené – stélky, větvičky nebo jak se jim říká – jako závěs a nahlédne dovnitř. Zadek v džínách vyzývavě trčí jejím směrem.

„Lisey!“ ozve se. „Tady je to ale pěkné! Počkej, až to u–“

Lisey zvedne Sněžnici A a aplikuje ji na Odžínovaný Zadek B. Snoubenec C promptně mizí v Zasněžené Vrbě D (s překvapeným zaklením). Je to legrační, opravdu legrační, a Lisey, stojící v přívalech sněhu, se začne hihňat. Je sněhem celá obalená, dokonce i řasy jí ztěžkly.

„Lisey?“ ozve se z nitra převislého bílého deštníku.

„Ano, Scotte?“

„Vidíš mě?“

„Ne,“ odpoví.

„Tak pojď trochu blíž.“

Poslechne, jde v jeho stopách, ví, co má čekat, ale když paže prorazí tou zasněženou záclonou a ruka jí sevře zápěstí, je to takové překvapení, že zaječí a rozchechtá se, protože se víc než poleká; ve skutečnosti je trochu vystrašená. Vtáhne ji dopředu, studená bělost jí přejede po tváři a na okamžik ji oslepí. Kapuce bundy jí sklouzne a sníh jí napadá za krk, zamrazí na teplé kůži. Klapky jí sjedou z uší. Uslyší tlumené žuchnutí, protože za ní dopadnou ze stromu na zem těžké hromady sněhu.

„Scotte!“ vyjekne. „Scotte, vystrašils…“ Ale pak zmlkne.

Klečí před ní, taky má kapuci odhrnutou, takže je vidět záplava tmavých vlasů, které jsou dlouhé skoro jako její. Klapky na uši má kolem krku jako sluchátka. Tlumok má vedle sebe, opírá se o kmen stromu. Dívá se na ni, usmívá se, čeká, až jí to dojde. A Lisey to dochází. Je to paráda. To by se líbilo každému, pomyslí si.

Je to trochu, jako by mohla vstoupit do klubovny, kde si její starší sestra Manda s kamarádkami hrály na pirátky…

Ale ne. Je to ještě lepší, protože tu není cítit staré dřevo a vlhké časopisy a plesnivé myšince. Je to, jako by ji vzal do úplně jiného světa, vtáhl ji do tajemného kruhu, dómu s bílou kopulí, který nepatří nikomu jinému než jim. Má asi sedm metrů v průměru. Uprostřed stojí kmen vrby. Tráva, která tu roste, je stále dokonale zelená jako uprostřed léta.

„Ach, Scotte,“ pronese a od úst jí nestoupá žádná pára. Je tu teplo, uvědomí si. Sníh zachycený na převislých větvích prostor pod nimi izoloval. Lisey si rozepne bundu.

„Útulné, viď? Teď poslouchej to ticho.“

Zmlkne. Ona taky. Nejdřív ji napadne, že se tu neozývá vůbec nic, ale to tak docela neplatí. Jeden zvuk tu zní. Uslyší tiché bubnování, sametově tlumené. To je její srdce. Natáhne k ní paže, stáhne jí rukavice, vezme ji za ruce. Políbí ji na dlaně, přímo doprostřed do nejhlubšího místečka. Chvilku ani jeden nic neříkají. Ticho prolomí Lisey: zakručí jí v břiše. Scott se rozesměje a padne pozpátku ke kmeni stromu a ukáže na ni.

„Já taky,“ prohlásí. „Chtěl jsem z tebe stáhnout ty kaťata a zašoustat si tady, Lisey – je tady dost teplo – ale po všem tom tělocviku mám hrozný hlad.“

„Možná později,“ odpoví mu. Ví, že později bude na šoustání skoro určitě příliš nacpaná, ale to nevadí. Jestli sníh vydrží, skoro určitě stráví v Paroží další noc, a to jí vyhovuje.

Lisey otevře batoh a rozloží oběd. Mají dva tlusté kuřecí sendviče (se spoustou majonézy), salát a dva pořádné kousky čehosi, z čeho se vyklube rozinkový koláč. „Mňam,“ prohlásí, když od ní dostane jeden papírový talíř.

„Jistěže mňam,“ souhlasí. „Jsme pod mňamkovým stromem.“

Rozesměje ho. „Pod mňamkovým stromem. To se mi líbí.“ Pak jeho úsměv zmizí a vážně se na ni zadívá. „Je tu pěkně, viď?“

„Ano, Scotte. Moc pěkně.“

Scott se nad jídlem předkloní, ona se mu předkloní vstříc; políbí se nad salátem. „Miluju tě, malá Lisey.“

„Já tebe taky miluju.“ A v té chvíli, skryté před světem v tom zeleném a tajném kruhu ticha, ho nikdy nemilovala víc. Tohle je teď.

Přestože Scott prohlašoval, jaký má hlad, sní jenom půlku chleba a pár lístků salátu. Rozinkového koláče se nedotkne vůbec, ale vína vypije víc než půlku. To Lisey jí s větší chutí, ale nepochutnává si tolik, jak si myslela. Začíná ji hlodat červík nejistoty. Nevěděla, co Scotta trápí, ale povídat o tom bude pro něj těžké a pro ni možná ještě těžší. Nejhorší pro ni je, že nemá představu, co by to mohlo být. Nějaký problém se zákonem v dobách stráveným na venkově v západní Pensylvánii, kde vyrůstal? Má někde dítě? Třeba se dokonce v časném mládí oženil, byla to taková ta rychlovka, která za dva měsíce skončila rozvodem nebo anulováním sňatku? Nebo je v tom Paul, ten zemřelý bratr? Ať už je to cokoliv, teď to přijde. Stejně jistě, jako že po zahřmění prší, řekla by mamka. Scott se dívá na svůj kousek koláče, zdá se, že uvažuje, jestli si má kousnout, ale pak vytáhne cigarety.

Lisey si vzpomene, jak říkal: Rodina je vždycky děs, a pomyslí si: Jsou to dardy. On mě sem přivedl, aby mi vyprávěl o dardách. Strašně ji to vyděsí, a to ji nijak nepřekvapí.

„Lisey,“ začne. „Něco ti musím vysvětlit. A jestli si kvůli tomu tu svatbu rozmyslíš…“

„Scotte, já nevím, jestli to chci slyšet…“

Jeho úsměv je unavený a vystrašený zároveň. „To ti rád věřím. A já to zase nechci povídat. Ale je to jako dostat injekci u doktora… ne, je to horší, spíš jako když se otevře cysta nebo když se rozřízne karbunkl. Ale některé věci se prostě musejí udělat.“ Upírá na ni zářivé oříškově hnědé oči. „Lisey, jestli se vezmeme, nemůžeme mít děti. To je bez debat. Nevím, jak moc je zrovna teď chceš, ale pocházíš z velké rodiny a domnívám se, že bys jednoho dne přirozeně chtěla mít plný dům svých vlastních dětí. Musíš vědět, že jestli budeš se mnou, k tomuhle nemůže dojít. A nechci, aby ses za pět nebo deset let přede mě postavila a křičela: ‚O tomhle ses nezmínil, tohle jsme si nedohodli.‘“

Potáhne z cigarety a z nozder mu vytryskne kouř. Stoupá v modrošedém pruhu. Otočí se zase k ní. Ve tváři je velmi bledý, oči má obrovské. Jako drahokamy, pomyslí si Lisey jako uhranutá. Poprvé a jedinkrát v něm nevidí jenom pěkného muže (což není, i když v tom správném osvětlení umí upoutat), ale krasavce, podobně jako jsou krásné některé ženy. To ji fascinuje, ale z nějakého důvodu zároveň děsí.

„Moc tě miluju na to, abych ti lhal, Lisey. Miluju tě vším, co považuju za srdce. Mám podezření, že taková totální láska se časem stane pro ženu břemenem, ale jinou lásku dát neumím. Myslím, že z nás bude poměrně bohatý pár, pokud jde o peníze, ale jsem si skoro jistý, že celý život budu citový chudák. Mám peníze na cestě, a pokud jde o to ostatní, toho mám tak akorát pro tebe, a nikdy to nepošpiním nebo nerozředím lží. Žádnými slovy, která říkám, ani těmi, která si nechávám pro sebe.“ Vzdychne zdlouha, roztřeseně – a opře si hranu ruky, která drží cigaretu, o střed čela, jako by ho bolela hlava. Potom ruku odtáhne a znovu se na ni podívá. „Žádné děti, Lisey. Nemůžeme. Já nemůžu.“

„Scotte, ty jsi… řekl ti doktor…“

Vrtí hlavou. „Není to nic fyziologického. Poslouchej, milunko. Je to tady.“ Poklepe si na čelo, mezi oči. „Šílenství a Landonové jdou ruku v ruce jako šlehačka a jahody, a nemluvím tu o žádné povídce ve stylu Edgara Allana Poea ani o snobské viktoriánské novele pro dámy o tetičce zamčené v komoře. Já mluvím o skutečném, nebezpečném šílenství, které koluje v krvi.“

„Scotte, přece nejsi blázen…“ Ale vzpomene si, jak vyšel ze tmy a podával jí krvácející zbytky dlaně a hlas mu překypoval radostí a úlevou. Šílenou úlevou. Vzpomene si na svoje vlastní myšlenky, když mu tu hrůzu ovazovala vlastní halenkou: že ji možná miluje, ale zároveň taky miluje smrt.

„Ale jsem,“ odporuje mírně. „Jsem blázen. Mám vidiny a trpím bludy. Píšu o nich, to je všechno. Zapisuju si je a lidi mi platí za to, že o nich čtou.“

Na chvilku je tím příliš ohromená (nebo ji zaskočila vzpomínka na jeho zmrzačenou ruku, kterou úmyslně potlačovala), než aby odpověděla. Mluví o svém řemesle – tak o tom vždycky mluví při svých přednáškách, nikdy jako o umění, ale o řemesle – a mluví o něm jako o bludech. A že to je šílenství.

„Scotte,“ vypraví ze sebe nakonec, „psaní je tvoje práce.“

„Myslím, že tomu rozumíš,“ říká, „ale nerozumíš tomu, co bylo. Doufám, že ti to takhle bude stačit, malá Lisey. A já tu nebudu sedět pod tímhle stromem a vykládat ti historii Landonů, protože sám z ní znám jenom málo. Prozkoumal jsem tři generace, a všechna ta krev, kterou jsem našel na stěnách, mě vyděsila, a nechal jsem toho. Dost krve – trocha patřila i mně – jsem viděl, už když jsem byl malý. O tom ostatním mi stačí, co mi vyprávěl táta. Když jsem byl malý kluk, táta říkal, že Landonové – a před nimi Landreauové – se dělí na dva druhy: mimoně a fakt magory. Famagoři byli lepší, protože to se dá napravit řezáním. Muselo se říznout, pokud jsi nechtěla strávit život ve cvokárně nebo v base. Říkal, že je to jediná možnost.“

„Mluvíš o sebemrzačení, Scotte?“

Pokrčí rameny, jako by nevěděl. Ona taky neví. Nakonec, viděla ho přece nahého. Pár jizev má, ale jenom pár.

„Krvavé dardy?“ zeptá se ho.

Tentokrát si je jistější. „Krvavé dardy, jo.“

„Tu noc, kdy jsi prostrčil ruku skleníkem, jsi taky vyháněl fakt magora?“

„Asi jo. Jasně. Svým způsobem.“ Zamáčkne v trávě cigaretu. Trvá mu to dlouho a nedívá se na ni při tom. „Je to složité. Musíš mít na paměti, jak hrozně jsem se tehdy v noci cítil, nahromadila se spousta věcí…“

„Nikdy jsi…“

„Ne,“ přeruší ji, „nech mě domluvit. Dokážu to říct jenom jednou.“

Lisey ztichne.

„Byl jsem opilý, cítil jsem se hrozně, a nevypustil jsem to – to – už dlouho. Nemusel jsem. Hlavně díky tobě, Lisey.“

Lisey má sestru, která po dovršení dvacítky prošla děsivým obdobím sebepoškozování. Amanda už to má za sebou – díky Bohu – ale zůstaly jí jizvy, většinou vysoko na vnitřní straně paží a stehnech. „Scotte, jestli se řežeš, neměl bys snad mít jizvy…“

Jako by ji neslyšel. „Potom to poslední jaro, dlouho poté, co jsem si myslel, že zmlkne nadobro, ať se propadnu, jestli na mě nezačal znovu mluvit. ‚Koluje to v tobě, Skoťáku,‘ slyším ho. ‚Koluje ti to v krvi jako matička sladká. Není to tak?‘“

„Kdo, Scotte? Kdo na tebe začal mluvit?“ Věděla, že je to buď Paul, nebo otec, a Paul nejspíš ne.

„Táta. Říká: ‚Skútře, jestli chceš být správný chlap, měl bys toho famagora vypustit. Pusť se do toho, na nic nečekej.‘ A tak jsem to udělal. Trochu… trochu…“ Pro názornost naznačí drobné řezy – jeden na tváři, druhý na paži. „Potom tehdy večer, když ses rozčilila…“ Pokrčí rameny. „Pustil jsem se do zbytku. Prostě jsem to dodělal. Pořádně a ven s tím. A bylo nám dobře. Je nám dobře. Něco ti povím, radši bych vykrvácel jako píchlé prase, než abych ti ublížil. Než abych ti někdy ublížil.“ Tvář se mu stáhne v pohrdavém výrazu, jaký u něj zatím nikdy neviděla. „Nikdy nebudu jako on. Táta.“ A pak skoro vyplivne: „Zasranej mistr Sparky.“

Lisey nepromluví. Neodvažuje se. Ani si není jistá, jestli by to zvládla. Poprvé za celé měsíce uvažuje o tom, jak si mohl tak hrozně pořezat ruku a mít tak nepatrné jizvy. To přece není možné. Pomyslí si: Ta ruka nebyla jenom pořezaná, byla rozsekaná na hadry.

Scott si zatím zapálil další tareytonku rukama, které se třesou jenom nepatrně. „Povím ti historku,“ řekne. „Jenom jednu, ale bude to takový model všech příběhů z dětství jistého muže. Protože příběhy, to je moje práce.“ Podívá se na stoupající cigaretový kouř. „Lovím je z tůně. Vyprávěl jsem ti o tůni, že?“

„Ano, Scotte. Kam všichni chodíme pít.“

„Jo. A rozhazovat sítě. Někteří opravdu stateční rybáři – Austenové, Dostojevští, Faulknerové – dokonce vyrazí na člunech a pustí se až tam, kde plují velké kusy, ale ta tůň je zrádná. Je větší, než vypadá, je hlubší, než kdokoli odhadne, a mění vzhled, zvlášť po setmění.“

Lisey na to nic neřekne. Jeho ruka jí vklouzne kolem krku. V jednu chvíli se jí vkrade pod rozepnutou bundu a vezme prs do dlaně. Ne kvůli chtíči, tím si je jistá; kvůli pocitu bezpečí.

„Tak dobře,“ nadechne se Scott. „Bude se vyprávět. Zavři oči, malá Lisey.“

Zavře je. Na okamžik je všechno temné stejně jako tiché, pod tím mňamkovým stromem, ale Lisey se nebojí. Čichá jeho vůni a cítí jeho tělo vedle sebe; cítí jeho dlaň, která momentálně odpočívá na její klíční kosti. Klidně by ji tou rukou mohl uškrtit, ale nepotřebuje, aby jí říkal, že jí nikdy neublíží, aspoň ne tělesně; něco takového Lisey prostě ví. Způsobí jí bolest, to ano, ale spíš ústy. Tou věčně meloucí hubou.

„Dobře,“ řekne muž, kterého si za necelý měsíc vezme za manžela. „Tenhle příběh by mohl mít čtyři části. První část se nazývá ‚Skútr na lavici‘.

Bylo nebylo, žil jeden chlapec, hubený malý vystrašený kluk, který se jmenoval Scott, jenomže když se z jeho táty stal famagor a pořezání nestačilo, aby to vyšlo ven, říkal mu táta Skútře. A jednoho dne – zlého, šíleného dne – ten malý kluk stál hodně vysoko, díval se dolů na leštěnou dřevěnou podlahu hluboko dole, a sledoval, jak krev jeho bratra

pomalu protéká škvírou mezi dvěma prkny.

– Skoč, poroučí mu otec. A není to poprvé. – Skoč, ty parchante malej, ty maminčinej mazánku, okamžitě skoč!

– Tatínku, já se bojím! Je to moc vysoko!

– Není to vysoko a já seru na to, jestli se bojíš nebo ne, ty zasejřenče, prostě skočíš, nebo budeš litovat a tvůj zadek ještě víc, takže parašutisti jdou přes palubu!

Tatínek se na chvíli odmlčí, rozhlédne se, oči mu rejdí sem a tam, jako vždycky, když ho posedne famagor, skoro tikají ze strany na stranu, pak se znovu podívá na tříletého kluka, který se klepe na dlouhé lavici v přední hale velkého starého zchátralého venkovského domu, kudy táhne milión různých průvanů. Stojí tam, zády se mačká ke vzkazům načmáraným na růžové stěně farmy nacházející se daleko na venkově, kde si každý hledí svého.

– Můžeš říct Geronimo, jestli chceš, Skoťáku. Prý to někdy pomáhá. Zařveš to pořádně nahlas a vyskočíš z letadla.

Tak to Scott udělá, vezme zavděk jakoukoli pomocí, která se mu nabízí, vykřikne GEROMINO! – což není tak docela správně a stejně to nepomůže, protože nedokáže z lavice seskočit na naleštěnou dřevěnou podlahu hluboko dole.

– Aááá, mazánku posranej matičko sladká, seš k ničemu.

Tatínek škubne Paulem dopředu. Paulovi je šest, táhne mu na sedm, je vysoký a vlasy má tmavě blond, vpředu a po stranách je má dlouhé, potřebuje ostříhat, potřebuje zajít za panem Baumerem do holičství v Martensburgu, k panu Baumerovi s losí hlavou na zdi a s vybledlým obtiskem v okně, na kterém je amerikánská vlajka a nápis sloužím, ale bude ještě chvíli trvat, než se Martensburg vůbec přiblíží, a Scott to ví. Tatínek nejezdí do města, když je z něho famagor, a ani momentálně nechodí do práce, protože mu v Amerických blbovnách dali dovolenou.

Paul má modré oči a Scott ho má nejradši na světě, víc než sám sebe. Dnes ráno má Paul paže celé od krve, křížem krážem pořezané. A táta už znovu sahá po kapesním noži, po tom hnusném kapesním noži, který už vypil tolik jejich krve, a zvedá ho, aby se od něj odráželo ranní slunce. Tatínek sešel dolů a ječel na ně, ječel – Darda! Darda! Okamžitě sem, vy dva! Jestli je darda na Paulovi, pořeže Scotta, a jestli je darda na Scottovi, pořeže Paula. Dokonce i jako famagor tatínek ví, co je láska.

–Ty zbabělče, skočíš, nebo ho mám pořezat znovu?

–Nedělej to, tati! zakřičí Scott. – Prosím tě už ho neřezej, já skočím!

– Tak dělej! Tatínek vycení zuby. Oči se mu v důlcích protáčejí, točí se pořád dokola, jako by pátral po lidech v každém rohu, a možná to tak je, nejspíš to tak je, protože někdy ho slyší mluvit s lidmi, kteří tam nejsou. Někdy jim Scott a jeho bratr říkají famagoři a někdy Krvaví darďáci.

–Tak dělej, Skútře! Zvládneš to, kamaráde! Geronimo a potom jdou parašutisti přes palubu! V téhle rodině se žádní zasraní zbabělci netrpěj! Tak dělej!

–GEROMINO! zaječí, a i když se mu chodidla třesou a kolena klepou, stejně se nedokáže přinutit ke skoku. Zbabělé nohy, zbabělé zasrané nohy. Tatínek mu další šanci nedá. Tatínek řízne Paula hluboko do paže a krev vytryskne proudem. Trochu se vsákne Paulovi do kraťasů a trochu do tenisek a většina teče na podlahu. Paul se zašklebí, ale nevykřikne. Očima prosí Scotta, aby to zarazil, ale ústa nechává zavřená. Jeho ústa prosit nebudou.

V Amerických sádrovnách (kterým chlapci říkají Blbovny, protože tak jim říká i tatínek) muži přezdívají Andrewu Landonovi Sparky nebo někdy mistr Sparks. Teď se jeho obličej noří nad Paulovým ramenem a jeho kštice prošedivělých vlasů mu trčí, jako by se všechna ta elektřina, se kterou pracuje, dostala do něj, a cení zuby jako halloweenská dýně a oči má prázdné, protože tatínek je pryč, je pryč, v jeho botách je jenom famagor, už to není člověk ani tatínek, jenom krvavá darda s očima.

–Zůstaneš tam ještě tentokrát, a uříznu mu ucho, říká ta příšera s tátovými elektrickými vlasy, ten tvor, který má na nohou tatínkovy boty.

–Zůstaneš tam ještě tentokrát a podříznu mu ten zasejřenej krk, já na to seru. Je to na tobě, Skútře, Skútře, kamaráde Skoťáku. Tvrdíš, že ho máš rád, ale nemáš ho rád dost, abys zarazil to řezání, co? A přitom stačí, abys seskočil jenom ze zasraný podělaný metrový lavice! Co ty si o tom myslíš, Paule? Co bys teď řekl svýmu podělanýmu mazánkovskýmu bratříčkovi?

Ale Paul neříká nic, jenom se dívá na svého bratra, tmavě modré oči upírá do oříškově hnědých, a to peklo bude trvat dalších pětadvacet stovek dní, sedm nekonečných let. Dělej, co můžeš, a zbytek nech plavat, to říkají Paulovy oči Scottovi, a tomu puká srdce, a když konečně z té lavice skočí (vstříc smrti, jak je v koutku duše přesvědčený), nedělá to kvůli otcovým hrozbám, ale protože bratrovy oči mu daly svolení zůstat tam, kde je, pokud má přece jenom příliš velký strach, než aby to udělal.

Svolení zůstat na té lavici, i kdyby to mělo Paula Landona zabít.

Přistane a dopadne na kolena do krve na podlaze a rozbrečí se, otřesen poznáním, že stále žije, a pak už ho otec objímá, otcova silná náruč ho zvedá, teď už plná lásky a ne zloby. Otcovy rty se mu nejdřív přitisknou k tváři a potom pevně do koutku úst.

– Vidíš, Skútře, kamaráde Skútře, náš Skoťáku? Věděl jsem, že to dokážeš.

Pak tatínek říká, že je po všem, krvavá darda skončila a Scott se může postarat o svého bratra. Otec mu poví, že byl statečný, statečný hajzlík, tatínek mu říká, že ho má moc rád, a v tom okamžiku vítězství Scottovi ani nevadí ta krev na podlaze, taky má svého tatínka rád, miluje svého bláznivého dardového tátu za to, že mu dovolil, aby to tentokrát skončilo, i když ví, i když ve svých třech letech ví, že zase bude nějaké příště.

Scott zmlkne, rozhlédne se, zahlédne víno. Neobtěžuje se nalévat do sklenice a napije se přímo z lahve. „Nebyl to nijak zvláštní skok,“ pokrčí rameny. „Ale na tříletého kluka to bylo hodně.“

„Scotte, panebože,“ vydechne Lisey. „Jak často byl takový?“

„Dost často. Spoustu takových dní jsem prostě vytěsnil. Tenkrát na té lavici mi to ale utkvělo v paměti nadobro. A jak říkám, vydá to za všechno ostatní.“

„Byl snad… opilý?“

„Ne. Nepil skoro nikdy. Jsi připravená na druhou část příběhu, Lisey?“

„Jestli je jako ta první, tak teda nevím.“

„Neboj. Druhá část se jmenuje ‚Paul a dobrá darda‘. Ne, beru zpátky, je to ‚Paul a nejlepší darda‘. A stalo se to jenom pár dnů poté, co mě otec přinutil seskočit z té lavice. Zavolali ho do práce, a jakmile jeho dodávka zmizela z dohledu, Paul mi pověděl, abych byl hodný, že zajde k Mílovi.“ Zarazí se, zasměje a zavrtí hlavou jako lidé, když si uvědomí, že mluví hlouposti. „K Müllerovi. Tak to bylo správně. Vyprávěl jsem ti o cestě do Martensburgu, když nám banka dražila domov, že? Těsně než jsme se seznámili?“

„Ne, Scotte.“

Vypadá překvapeně – na okamžik skoro děsivě zmateně. „Ne?“

„Ne.“ Teď není vhodná chvíle, aby mu povídala, že jí o svém dětství nevyprávěl skoro nic…

Skoro nic? Naprosto nic. Až do dneška, kdy spolu sedí pod mňamkovým stromem.

„No,“ řekne (trochu nedůvěřivě), „dostal jsem dopis od tátovy banky – První rolnické v Pensylvánii… víš, jako by někde existovala Druhá rolnická… a tam se psalo, že po všech těch letech došlo k mimosoudnímu vyrovnání a že mám nárok na podíl z výnosu. Tak jsem řekl, no co, sakra, a vrátil se. Poprvé po sedmi letech. Dokončil jsem městskou střední v Martensburgu, když mi bylo šestnáct. Udělal jsem spoustu testů, dostal církevní stípko. Tohle jsem ti určitě vykládal.“

„Nevykládal, Scotte.“

Stísněně se usměje. „Ale jo. Do toho, havrani, utrhněte si svůj díl.“ Zakráká, zasměje se ještě neklidněji, a pak si pořádně přihne vína. Už je skoro vypil. „Domov nám nakonec prodali za nějakých sedmdesát táců, z toho mi připadlo dvaatřicet stovek, úžasnej kšeft, co? Ale každopádně jsem se před dražbou projel po naší části Martensburgu a ten obchod tam pořád stál, asi kilometr a půl po silnici od našeho domu, a kdybys mi řekla, když jsem byl malý kluk, že je to jenom kilák a půl, byl bych ti odpověděl, že máš hlavu plnou srágor. Obchod byl prázdný, zatlučený prkny, vpředu cedule NA PRODEJ, ale byla tak vybledlá, že se dala sotva přečíst. Nápis na střeše byl v lepším stavu a tam stálo SMÍŠENÉ ZBOŽÍ MÜLLER. Jenomže my mu vždycky říkali Míla, protože tak mu říkal táta. Stejně jako Americkým sádrovnám říkal Americké blbovny a zlodějina… a Pittsburghu říkal Sralburk… a… ale krucinál, Lisey, já snad brečím?“

„Ano, Scotte.“ Vlastní hlas jí zní odněkud z dálky.

Vezme si papírový ubrousek, který přinesli s obědem, a utře si oči. Když ubrousek odloží, usmívá se. „Paul mi řekl, abych byl hodný, až půjde k Mílovi, a já ho poslechl. Vždycky jsem ho poslouchal. Víš?“

Přikývne. Kvůli těm, které milujeme, jsme vždycky hodní. Chceme být hodní, protože víme, že náš čas s nimi je ohraničený a příliš krátký, ať je dlouhý, jak chce.

„Prostě když se vrátil, viděl jsem, že nese dvě lahve RC Coly a já věděl, že bude chystat dobrou dardu, a byl jsem celý šťastný. Řekl mi, že mám jít do svého pokoje a chvilku si prohlížet knížky, aby se mohl připravit. Trvalo mu to dlouho a já věděl, že to bude dlouhá dobrá darda, a z toho jsem byl taky celý šťastný. Nakonec na mě zavolal, abych přišel do kuchyně a podíval se na stůl.“

„Říkal ti někdy Skútře?“ zeptá se Lisey.

„On ne, nikdy. Než jsem se dostal do kuchyně, byl pryč. Schoval se.

Ale já věděl, že mě pozoruje. Na stole byl kus papíru a na něm stálo DARDA! A pak tam stálo…“

„Počkej chvilku,“ přeruší ho Lisey.

Scott se na ni podívá, povytáhne obočí.

„Tobě byly tři… jemu šest… nebo mu možná táhlo na sedm…“

„Správně…“

„Ale už uměl psát krátké hádanky a tys je uměl číst. A nejenom číst, tys je uměl luštit.“

„Ano?“ Zvednuté obočí se ptá, o co jako jde.

„Scotte – chápal tvůj bláznivý otec, že týrá dva sakra geniální kluky?“

Scott ji překvapí tím, že zvrátí hlavu a rozchechtá se. „To by ho trápilo ze všeho nejmíň!“ heká. „Jen poslouchej, Lisey. Protože to byl nejlepší den, jaký si z dětství pamatuju, možná proto, že to byl tak dlouhý den. Pravděpodobně se v továrně Blbovně něco podělalo a otec musel makat hodně přesčas, nevím, ale měli jsme dům pro sebe od osmi ráno až do západu slunce…“

„Žádná paní na hlídání?“

Neodpoví, jen se na ni podívá, jako by jí přeskočilo.

„Žádná sousedka se na vás nepřišla podívat?“

„Naši nejbližší sousedi bydleli šest kilometrů od nás. To i Míla byl blíž. Tak se to tátovi líbilo, a věř mi, tak to vyhovovalo i lidem ve městě.“

„Dobře. Vyprávěj mi druhou část. ‚Scott a dobrá darda.‘“

„‚Paul a dobrá darda. Skvělá darda. Excelentní darda.‘“ Tvář se mu při té vzpomínce rozzáří. Vyrovnává hrůzu na té lavici. „Paul měl notes s modrými linkami, notes od Dennisona, a když připravoval zprávy na honbu za dardou, vždycky vytrhl list a pak ho přeložil, aby ho mohl natrhat na proužky. Takže ten notes vydržel déle, chápeš?“

„Ano.“

„Jenomže ten den musel vytrhnout dva nebo dokonce tři listy – Lisey, to ti byla tak dlouhá darda!“ V té radosti, kterou si pamatoval, Lisey zahlédne kluka, jímž býval. „Na proužku na stole stálo DARDA! – to bylo vždycky v první a poslední zprávě – a potom, přímo pod ní…

Přímo pod nápisem DARDA! stojí velkými a pečlivě vyvedenými tiskacími písmeny:

1 NAJDI Ml POBLÍŽ NĚCO SLADKÉHO! 16

Ale než se Scott zahloubá nad hádankou, podívá se na číslovku a tu šestnáctku si vychutná. Šestnáct zpráv! Naplní ho šimravé, radostné vzrušení. Nejlepší na tom je jistota, že Paul nikdy nepodvádí. Když slíbí šestnáct zpráv, bude patnáct hádanek. A jestli Scott jednu nevyluští, Paul mu pomůže. Paul zavolá ze skrýše strašidelným děsivým hlasem (je to tátův hlas, i když Scott si to uvědomí až o řadu let později, kdy píše strašidelný děsivý příběh nazvaný Hladoví ďábli) a napovídá mu, dokud to Scott konečně nevyluští. Ale stále častěji Scott žádnou nápovědu nepotřebuje. Rychle se vylepšuje v umění luštit, stejně jako se Paul rychle vylepšuje v umění tvořit.

Najdi mi poblíž něco sladkého.

Scott se rozhlédne a skoro okamžitě spatří velkou bílou mísu, která stojí na stole v proudu ranního slunce, v němž se mihotají zrnka prachu. Musí se postavit na židli, aby na ni dosáhl, a zahihňá se, když Paul zavolá strašidelným tátovým hlasem, – Nerozsyp to, parchante!

Scott zvedne víko a nahoře na cukru leží další proužek papíru se zprávou napsanou pečlivou bratrovou rukou:

2 Jsem tam, kde si Clide

na slunci hrával se špulkama

Clyde byl jejich kocour, než na jaře zmizel, a oba chlapci ho měli moc rádi, ale tatínek ho rád neměl, protože Clyde věčně mňoukal, že chce jít ven nebo dovnitř, a i když to žádný z nich nahlas neřekl (a nikdy by se tatínka neodvážili zeptat), tušili, že Clyda dostalo něco mnohem většího a hroznějšího než liška nebo luňák. V každém případě Scott ví moc dobře, kde si Clyde hrával na slunci, a už tam běží, cupitá hlavní halou na zadní verandu, ani jednou se nepodívá (no, možná jenom jednou) na krvavé skvrny pod nohama nebo na tu hroznou lavici. Na zadní verandě stojí veliká hrbolatá pohovka, ze které stoupají příšerné puchy, když se na ni člověk posadí. – Smrdí jako smažené prdy, řekl jednou Paul a Scott se smál tak strašně, až se počural. (Kdyby u toho byl táta, počurání by znamenalo VELKÝ PROBLÉM, ale táta byl v práci.) Scott teď jde k té pohovce, kde lehával Clyde na zádech a hrával si s cívkami nití, kterými nad ním Paul a Scott houpali, a on natahoval přední packy a vrhal na stěnu obrovský stín boxujícího kocoura. Teď Scott padne na kolena a dívá se pod hrbolaté polštáře, dokud nenajde třetí útržek papíru, třetí zprávu na honbě za dardou, a ta ho pošle…

To je jedno, kam. Důležitý je jenom ten dlouhý, prodlužovaný den. Jsou to dva chlapci, kteří tráví dopoledne tím, že lítají sem a tam po zchátralém a rozklíženém baráku daleko na venkově, zatímco slunce pomalu šplhá po nebi vstříc nezměrnému poledni, kdy nejsou stíny. Je to prostý příběh plný křiku a smíchu a prachu na dvorku a ponožek, které se shrnují, až jsou z nich hromádky kolem špinavých kotníků; je to příběh chlapců, kteří mají příliš mnoho práce, než aby chodili čurat dovnitř, a tak zalévají trnité keře na jižní straně domu. Je o malém klukovi, který ještě nedávno nosil plínky, ale teď už sbírá proužky papíru pod žebříkem vedoucím na seník ve stodole, pod schody na verandu, zpoza vyhozené pračky Maytag na zadním dvoře, a zpod kamene poblíž staré vyschlé studny. (– Nespadni tam, ty hajzlíku! ozve se strašidelný tatínkův hlas, tentokrát z vysokého býlí na okraje fazolového pole, které bylo letos ponecháno ladem.) A nakonec Scott dostane tento pokyn:

15 Jsem pod tvím každým snem

Pod mým každým snem, pomyslí si. Pod mým každým snem… kde to je?

– Potřebuješ pomoc, hajzlíku? zaskuhrá strašidelný hlas. – Protože začínám mít hlad na oběd.

To Scott taky. Už je odpoledne, už je v tom zabraný celé hodiny, ale prosí ještě o další chvilku. Strašidelný tátův hlas ho informuje, že dostane ještě třicet vteřin.

Scott horečně přemýšlí. Pod mým každým snem… pod mým každým…

Naštěstí není zatížený představami, které mají něco společného s podvědomím nebo id, ale už začíná uvažovat v metaforách, a odpověď se mu zjeví v jednom oslnivém šťastném záblesku. Vyběhne po schodech nahoru tak rychle, jak ho malé nožky unesou, vlasy mu vlají z opáleného a ušmudlaného čela. Zmíří k posteli v pokoji, o který se dělí s Paulem, podívá se pod polštář, a jistě, leží tam láhev RC Coly – ta velká! – a u ní poslední proužek papíru. Zpráva na ní je vždycky stejná:

16 DARDA! KONEC!

Zvedne láhev, stejně jako mnohem později pozvedne jistý stříbrný rýček (cítí se jako hrdina), pak se otočí. Do dveří se přiloudá Paul, také má láhev RC Coly a nese otvírák ze šuplíku s věcma v kuchyni.

– Nebylo to špatný, Skotíku. Chvilku ti to trvalo, ale nakonec jsi to zvládl.

Paul otevře svoji láhev, potom Scottovu. Přiťuknou si dlouhými krky lahví. Paul říká, že se tomu říká „přípatek“ a že se má při něm pronést nějaké přání.

– Tak co si přeješ, Scotte?

– Přeju si, aby letos v létě přijelo auto s knížkama. Co si přeješ ty, Paule? Jeho bratr se na něj klidně dívá. Za chvilku sejde dolů a oběma jim namaže chleby burákovým máslem a marmeládou, musí si na to vzít podnožku ze zadní verandy, kde si kdysi hrával a spával jejich osudově umňoukaný kocour, jenom tak dosáhne na novou sklenici Sheddovy marmelády na horní polici v komoře. A řekne

Ale tady Scott ztichne. Dívá se na láhev vína, ale láhev vína je prázdná. Lisey i on už si sundali bundy a odložili je na trávník. Pod mňamkovým stromem se udělalo víc než teplo; je tu horko, opravdu skoro dusno, a Lisey si pomyslí: Brzy budeme muset odejít. Jestli tu zůstaneme, sníh ležící na stélkách roztaje natolik, že spadne a zavalí nás.

Lisey, usazená v kuchyni s jídelníčkem z Paroží v rukou, si pomyslí: Já budu muset tyhle vzpomínky taky brzo opustit. Jestli ne, zavalí mě něco mnohem těžšího než sníh.

Jenže nechtěl Scott přesně tohle? Neplánoval to tak? A nebyla snad tahle honba za dardou pro ni možnost, jak si osedlat koně?

Ale já se hrozně bojím. Protože už jsem tak blízko.

Blízko čemu? Blízko čemu?

„Ticho,“ zašeptala a otřásla se, jako by foukal studený vítr. Třeba ten, který se sem občas přižene až od Yellowknife. Ale potom, protože měla dvě mysli, dvě srdce, dodala: „Ještě kousek.“

Je to nebezpečné. Nebezpečné, malá Lisey.

Věděla to, už mohla zahlédnout kousky pravdy prosvítat dírami v té fialové oponě. Svítily jako oči. Zaslechla hlasy, které šeptaly, že existují důvody, proč se nedívat do zrcadla, pokud to opravdu není nutné (zvlášť ne po setmění a nikdy za šírání), důvody, proč se vyhýbat čerstvému ovoci po západu slunce a proč se úplně postit mezi půlnocí a šestou hodinou ranní.

Důvody, proč nevyhrabávat mrtvé.

Ale ona zpod mňamkového stromu ještě nechtěla odcházet. Ještě ne.

Nechtěla opouštět Scotta.

On si přál auto s knížkama, už ve třech letech to bylo velmi scottovské přání. A Paul? Co si přál

„Co, Scotte?“ zeptá se ho. „Co si Paul přál?“

„Řekl: ‚Přeju si, aby táta v práci umřel. Aby dostal ránu elekrikou a umřel.‘“

Dívá se na něj, oněmělá hrůzou a lítostí.

Najednou Scott začne cpát věci zpátky do batohu. „Vypadneme odsud, než se upečeme. Myslel jsem, že ti toho budu moct povědět mnohem víc, Lisey, ale nemůžu. A nevykládej mi, že nejsem jako můj otec, protože o to nejde, jasné? Jde o to, že všichni v mojí rodině toho trochu v sobě mají.“

„Paul taky?“

„Nevím, jestli teď budu moct o Paulovi mluvit.“

„Dobře,“ souhlasí. „Vrátíme se. Zdřímneme si a pak půjdeme třeba stavět sněhuláky.“

Ten nesmírně vděčný pohled, který po ní vrhne, ji zahanbí, protože opravdu chtěla, aby už přestal – dostala toho tolik, kolik zvládla strávit, aspoň prozatím. Jedním slovem, je vyděšená. Ale nemůže to téma nadobro opustit, protože získala docela dobrou představu o tom, jak zbytek jeho příběhu musí pokračovat. Skoro si myslí, že by ho mohla dovyprávět za něj. Ale nejdřív má otázku.

„Scotte, když tvůj bratr tehdy ráno šel koupit ty coly… odměny za dobrou dardu…“

Přikyvuje, usmívá se. „Skvělou dardu.“

„Mhm. Když odešel do toho obchůdku, k Mílovi… copak nikomu nepřišlo divné, když viděli šestiletého kluka celého pořezaného? I kdyby ty rány byly zalepené náplastí?“

Přestane zapínat přezky na batohu a podívá se na ni velmi vážně. Stále se usmívá, ale ruměnec na tvářích skoro zmizel; jeho pleť vypadá bledá, skoro vosková. „Landonům se rány rychle hojí. Copak jsem ti to nikdy nepovídal?“

„Povídal,“ souhlasí. A potom, ať už je vystrašená nebo ne, zatlačí ještě kousek. „Dalších sedm let,“ nadhodí.

„Sedm, ano.“ Podívá se na ni, batoh mezi koleny v džínách. Očima se ptá, kolik toho chce vědět. Kolik se odvažuje vědět.

„A Paulovi bylo třináct, když zemřel?“

„Třináct. Ano.“ Hlas má poměrně klidný, ale teď mu barva zmizela z tváří nadobro, i když Lisey vidí, jak mu po kůži stéká pot a vlasy má úplně zvlhlé. „Skoro čtrnáct.“

„A tvůj otec, on ho zabil tím nožem?“

„Ne,“ říká Scott stejně klidným hlasem. „Kulovnicí. Ráže .30-06. Ve sklepě. Ale není to tak, jak si myslíš, Lisey.“

Ne ze vzteku, to se jí snaží říct, jak je Lisey přesvědčená. Ne ze vzteku, ale chladnokrevně. Tohle si Lisey myslí pod mňamkovým stromem, kdy se ještě domnívá, že třetí část vyprávění jejího snoubence bude mít název „Vražda svatého staršího bratra“.

1Ticho, Lisey, mlč, malá Lisey, napomínala sama sebe v kuchyni – to už byla hodně vystrašená a nejen proto, že se tolik zmýlila ohledně smrti Paula Landona. Bála se, protože si uvědomovala – příliš, příliš pozdě – že co se stane, nedá se odestát, a co si člověk zapamatuje, s tím nějak musí navěky žít.

I když jsou ty vzpomínky šílené.

„Já na to nemusím vzpomínat,“ vyhrkla a rychle ohýbala jídelníček v rukou sem a tam. „Já nemusím, já přece nemusím, nemusím vyhrabávat mrtvé, takové šílené srágory se přece nedějí

„Není to tak, jak si myslíš.“

Ale ona si bude myslet svoje; třebaže Scotta Landona miluje, není připoutaná ke kolu jeho strašné minulosti a bude si prostě myslet to svoje. Bude vědět svoje.

„A tobě bylo deset, když se to stalo? Když váš otec…?“

„Ano.“

Bylo mu pouhých deset, když mu otec zabil milovaného staršího bratra. Když otec zavraždil jeho milovaného staršího bratra. A čtvrtá část příběhu je temná a nevyhnutelná, že? Ona o tom nepochybuje. Ví svoje. Fakt, že mu bylo teprve deset, na tom nic nemění. V jiných směrech byl přece geniální dítě.

„A ty jsi zabil jeho, Scotte? Zabil jsi svého otce? Udělals to, viď?“

Sklopil hlavu. Vlasy mu visí a zakrývají tvář. Potom se zpod té tmavé záclony ozve jediný, těžký, suchý, štěkavý vzlyk. Po něm následuje ticho, ale Lisey vidí, že se mu zvedá hrudník ve snaze znovu dýchat. Pak se ozve:

„Vrazil jsem mu do hlavy krumpáč, dyš spal, pak ho hodil do staré vyschlé studny. Bylo to v přeznu, byla hrozná plískanice. Táh’ sem ho tam za nohy. Snažil jsem se ho vzít tam, kde byl pořbenej Paul, ale nešlo to. Sažil sem se, sažil sem se, ale Lisey, nešlo s ním hnout. Byl jako první výkop do zmrzlé země. Tak jsem ho hodil do tý studny. Pokud vím, je tam pořád, akorát když dražili farmu… já… Lisey… já… já… já se bál…“

Slepě k ní vztáhne ruce, a kdyby tam nebyla, byl by padl rovnou na tvář, ale ona tam je a pak jsou

Jsou

Nějak jsou

„Ne!“ zavrčela Lisey. Odhodila jídelníček, teď už stažený skoro do ruličky, zpátky do cedrové krabičky a zaklapla víko. Ale bylo příliš pozdě. Zašla moc daleko. Bylo příliš pozdě, protože

Nějak jsou venku v hustě padajícím sněhu.

Vzala ho do náručí pod mňamkovým stromem a potom

(Řacha! Darda!)

jsou venku ve sněhu.

Lisey seděla v kuchyni s cedrovou krabičkou na stole před sebou, oči zavřené. Slunce proudící východním oknem jí pronikalo víčky a vařilo tmavou polévku z červené řepy, která se vlní v rytmu jejího srdce – rytmu, který je najednou moc rychlý.

Pomyslela si: Tak dobře, tohle mám za sebou. Ale myslím, že můžu žít jenom s tímhle jedním. Jedno mě nezabije.

Sažil jsem se a sažil.

Otevřela oči a pohlédla na cedrovou krabičku položenou na stole. Krabičku, po které tak usilovně pátrala. A vzpomněla si na něco, co Scottovi řekl jeho otec: Landonové – a před nimi Landreauové – se dělí na dva typy: mimoně a fakt magory.

Fakt magor znamenal – kromě jiného – druh vražedného maniaka.

A mimoni? Scott jí tehdy v noci poskytl zevrubnou informaci. Mimoni byli totéž co krotká varianta katatoniků, přesně jako její vlastní sestra, toho času v Greenlawn.

„Jestli je to všechno kvůli záchraně Amandy, Scotte,“ zašeptala Lisey, „tak na to zapomeň. Je to moje ségra a mám ji ráda, ale tolik zase ne. Vrátím se do toho… toho pekla… kvůli tobě, Scotte, ale kvůli ní ne, ani kvůli nikomu jinému.“

V obývacím pokoji se rozezvonil telefon. Lisey na židli nadskočila, jako by ji bodnul, a vykřikla.

IX. Lisey a Černý princ Inkunků

(Povinnost plynoucí z lásky)

Pokud z Liseyina hlasu nesálala zrovna pohoda, Darla si toho nevšimla. Cítila se příliš provinile. Zároveň byla šťastná a moc se jí ulevilo. Canty se totiž vracela z Bostonu, aby „vypomohla s Mandy“. Jako by mohla. Jako by někdo mohl, počítaje v to Hugha Albernesse a celý jeho greenlawnský štáb, pomyslela si Lisey a poslouchala Darlino drmolení.

Můžeš pomoct, zamumlal Scott – Scott, který měl vždycky na všechno názor. Zdálo se, že ani smrt ho nezastaví. Můžeš, milunko.

„– jenom její vlastní nápad,“ ujišťovala ji Darla.

„Mhm,“ protáhla Lisey. Mohla ji upozornit, že Canta by si pořád užívala v Bostonu s manželem a neměla by ani tušení, že Amanda má nějaký problém, kdyby Darlu neposedlo nutkání jí to zavolat (nenamočila jí do toho čumák, jak se říkalo), ale to poslední, po čem Lisey v tuhle chvíli toužila, byla hádka. Teď chtěla zastrčit tu zatracenou cedrovou krabičku pod postel mein Gott a zjistit, jestli dokáže zapomenout, že ji vůbec našla. Při hovoru s Darlou ji napadlo další Scottovo staré rčení: čím větší úsilí musíte vynaložit, abyste otevřeli balíček, tím méně vás nakonec zajímá, co je uvnitř. Byla přesvědčená, že tohle platí i pro ztracené předměty – například pro cedrové krabičky.

„Přiletí jí to na portlandské letiště chvilku po poledni,“ sdělovala jí Darla, najednou samý spěch a energie. „Prý si půjčí auto, ale já řekla, že je to nesmysl, a že tam zajedu a vyzvednu ji.“ Tady se odmlčela a chystala se k poslednímu skoku. „Mohla by ses tam s námi sejít, Lisey, kdybys chtěla. Daly bychom si oběd U Sněhové kalamity – jenom my holky, jako za starých dobrých časů. Pak bychom mohly zajet na návštěvu za Amandou.“

Jaké staré časy máš na mysli? ptala se v duchu Lisey. Ty, kdy jste mě škubaly za vlasy, nebo ty, kdy mě Canta s gustem honila a pokřikovala na mě Slečna Líza Bezkozatá? Nahlas řekla: „Jeď tam a já se k vám přidám, jestli budu moct, Darlo. Musím ještě něco udělat…“

„Zase vaříš?“ Když už se Darla přiznala, že v Cantatě vzbudila takový pocit viny, že se vrátí na sever, mluvila skoro rozjařeně.

„Ne, tohle souvisí s uspořádáním Scottových starých papírů.“ A svým způsobem to byla pravda. Protože bez ohledu na to, jak záležitost s Dooleym/McCoolem dopadne, chtěla Scottovu pracovnu vyklidit. Už žádné okolky. Ať ty papíry putují na univerzitu v Pittsburghu, tam nepochybně patřily, ale s podmínkou, že její kamarád profesor se jich ani nedotkne. Woodblbec ostrouhá kolečka.

„Aha,“ řekla Darla přiměřeně uznale. „No, v takovém případě…“

„Přidám se k vám, jestli to stihnu,“ opakovala Lisey. „Jestli ne, sejdu se s váma dnes odpoledne v Greenlawn.“

To na Darlu zabralo. Předala Lisey informace o Cantině letu a Lisey si je poslušně zapsala. Sakra, nejspíš mohla klidně jet i do toho Portlandu. Aspoň by se na chvíli dostala z domu – pryč od telefonu, od cedrové krabičky a od většiny vzpomínek, které se jí teď vznášejí nad hlavou jako příšerná přetížená bonbónová koule na večírku.

A potom, než tomu stačila zabránit, na ni jako bonbón vypadla další vzpomínka. Pomyslela si: Tys zpod té vrby nejenom vyšla ven do sněhu, Lisey. V tom bylo něco víc. On tě vzal…

„NE!“ vykřikla a udeřila do stolu. Slyšet vlastní křik bylo strašidelné, ale splnil účel, vykolejil nebezpečný vlak myšlenek dočista a nadobro. Jenže ten vlak možná zase naroste – v tom byla ta potíž.

Lisey se podívala na cedrovou krabičku položenou na stole. Byl to pohled, jakým by se nejspíš žena podívala na milovaného psa, který ji bezdůvodně kousl. Zpátky pod postel s tebou, pomyslela si. Zpátky pod postel mein Gott, a co pak?

„Darda, konec, to je ono.“ Pak vyšla z domu, zamířila přes dvůr do stodoly a držela cedrovou krabičku před sebou, jako by obsahovala něco křehkého nebo vysoce výbušného.

Dveře do její kanceláře zůstaly otevřené. Po podlaze stodoly se od nich táhl zářivý obdélník elektrického světla. Když tu byla Lisey naposledy, odcházela rozesmátá. Nepamatovala si však, jestli nechávala dveře otevřené nebo zavřené. Myslela si, že světlo nesvítilo, myslela si, že ho totiž vůbec nerozsvěcela. Na druhou stranu si taky v jednu chvíli byla absolutně jistá, že mamčina cedrová krabička je v podkroví, že? Bylo možné, že by sem nakoukl některý šerifův zástupce a nechal svítit? Podle Lisey to bylo možné. Domnívala se, že je možné cokoliv.

Tiskla cedrovou krabičku skoro ochranitelským gestem k břichu, došla k otevřeným dveřím a nahlédla dovnitř. Bylo tam prázdno… vypadalo to, že je tam prázdno… ale…

Nerozpakovala se a přiložila oko ke škvíře mezi zárubeň a dveře. „Zack McCool“ tam nestál. Nikdo tam nestál. Ale když se znovu podívala do kanceláře, uviděla, že na displeji záznamníku znovu jasně svítí červená jednička. Vešla dovnitř, zastrčila krabičku pod paži a zmáčkla tlačítko PŘEHRÁT. Na okamžik bylo ticho a pak promluvil klidný hlas Jima Dooleyho.

„Paninko, myslel jsem, že jsme se dohodli na osm včera večer,“ řekl. „Teď tu všude vidím policajty. Vypadá to, že nechápete, vo jak vážnou věc de, i když já bych teda řek, že mrtvou kočku ve schránce na dopisy by měl pochopit úplně každej.“ Odmlčel se. Fascinovaně pohlédla na záznamník. Slyším ho dýchat, pomyslela si. „Navštívím vás, paninko.“

„Posejři se,“ zašeptala si.

„Ale paninko, to nebylo pěkný – pěkné,“ poznamenal Jim Dooley a Lisey si na okamžik myslela, že jí záznamník odpověděl. Pak si uvědomila, že tahle druhá verze Dooleyho hlasu zazněla takříkajíc v mnohem živějších barvách a že zazněla za ní. Znovu s pocitem, že se ocitla v některém ze svých snů, se k němu Lisey Landonová otočila.

Ohromilo ji, jak je obyčejný. I když stál ve dveřích její nikdy nepoužívané kanceláře ve stodole s pistolí v ruce (v druhé držel cosi jako sáček na svačinu), nebyla si jistá, že by ho dokázala poznat při policejní identifikaci, za předpokladu, že by ostatní muži byli také štíhlí, oblečení v letním khaki pracovním oděvu a na hlavě měli baseballovou čapku klubu Portland Sea Dogs. Obličej měl úzký a bez vrásek, oči jasně modré – jinými slovy tvář miliónů Yankeeů, nemluvě o šesti nebo sedmi miliónech venkovanů žijících jižně odsud. Byl vysoký tak sto osmdesát centimetrů, ale taky mohl mít trochu méně. Pramen vlasů, který mu unikl zpod oblého kšiltu čepice, byl nevýrazně pískově hnědý.

Lisey se podívala do černého oka pistole, kterou držel, a cítila, jak jí síla vyprchává z nohou. Tohle nebyla žádná laciná dvaadvacítka z bazaru, tohle byla opravdová bouchačka, velký automat (aspoň si myslela, že je to automat), který dělá velké díry. Posadila se na okraj stolu. Kdyby tam ten stůl nebyl, určitě by se skácela na podlahu jak široká, tak dlouhá. Chvilku si byla skoro jistá, že se pomočí, ale podařilo se jí to zadržet. Aspoň prozatím.

„Vezměte si, co chcete,“ zašeptala a rty jí připadaly necitlivé jako po novokainové injekci. „Vezměte si všechno.“

„Pojďte nahoru, paninko,“ vybídl ji. „Pohovoříme si o tom nahoře.“

Představa, že se ocitne ve Scottově pracovně s tímhle chlapem, ji naplnila hrůzou a odporem. „Ne. Prostě si vezměte jeho papíry a běžte. Nechte mě být.“

Trpělivě se na ni díval. Na první pohled vypadal tak na pětatřicet. Pak si všimla drobných vějířů vrásek v koutcích očí a úst a uvědomila si, že mu bude tak padesát, přinejmenším. „Nahoře, paninko, pokud nechcete začít kulkou do nohy. To by se nám pak jednalo špatně, kdyby vás to bolelo. Člověk má v noze spoustu kostí a šlach.“

„Přece… neodvážíte se… ten hluk…“ Hlas jí zněl s každým slovem z větší dálky. Jako by si její hlas sedl na vlak a ten vyjížděl ze stanice; její hlas se vykláněl z okénka a mával jí na rozloučenou. Sbohem, malá Lisey, hlas tě teď musí opustit, brzy budeš němá.

„Á, tak hluk mi nedělá starosti ani v nejmenším,“ usmál se Dooley pobaveně. „Vaši sousedé jsou pryč – nejspíš v práci – a váš oblíbený policajt má výjezd.“ Jeho úsměv povadl, ale přesto se mu podařilo vypadat ironicky. „Celá jste zbledla. Počítám, že to s váma pořádně zamávalo. Zřejmě sebou seknete, paninko. Možná mi ušetříte problém, jestli se vám to podaří.“

„Přestaňte… mi říkat…“ paninko, chtěla dopovědět, ale zdálo se jí, že ji obalují vrstvy křídel, které jsou stále tmavěji šedé. Než ztmavly příliš a vrstva ztloustla natolik, že nebylo vidět skrz, matně si uvědomila, že Dooley zastrkává pistoli za opasek (Ustřel si koule, pomyslela si Lisey ochromeně, prokaž světu laskavost) a vyráží vpřed, aby ji zachytil. Nevěděla, jestli se mu to podařilo. Než to stačila zjistit, omdlela.

Uvědomila si, že jí cosi mokrého přejíždí po obličeji, a nejdřív si myslela, že ji olizuje nějaký pes – možná Louise. Jenomže Lou bývala jejich kolie v Lisbon Falls, a Lisbon Falls už byly dávná minulost. Ona se Scottem nikdy psa neměla, možná proto, že nikdy neměli děti a ty dvě věci jdou prostě přirozeně dohromady jako burákové máslo a marmeláda, nebo jahody a šl–

Pojďte nahoru, paninko… pokud nechcete začít kulkou do nohy.

To ji rychle přivedlo zpátky. Otevřela oči a uviděla, že Dooley dřepí před ní s mokrou žínkou v ruce a pozoruje ji těma jasně modrýma očima. Pokusila se před nimi odtáhnout. Kovově to zarachotilo, a pak ucítila v rameni tupou bolest, protože ji tam cosi dloublo a zastavilo ji. „Au!“

„Neškubejte sebou a nebudete si ubližovat,“ upozornil ji Dooley, jako by to byla nejrozumnější věc na světě. Pro takového šílence nejspíš ano, domyslela si Lisey.

Ze Scottovy stereosoupravy se linula hudba, poprvé po bůhví jaké době, možná od dubna nebo května roku 2004, kdy tu naposledy byl a psal. „Waymore’s Blues.“ Nezpíval to starej Hank, ale někdo jiný – možná The Crickets. Nehráli nijak přehnaně nahlas, žádná přeřvaná muzika, jak to Scott míval rád, ale hlasitě to hrálo dost. Uměla si docela dobře představit

(ublížím vám)

proč pan Jim „Zack McCool“ Dooley vytočil hlasitost. Nechtěla

(na místech, kam vám kluci nesměli sahat)

o tom přemýšlet – chtěla znovu upadnout do bezvědomí – ale zdálo se, že s tím nic nenadělá. „Mozek je opice,“ říkával Scott a Lisey si vzpomněla na původ citátu i teď, jak tak seděla v barovém přístěnku s jedním zápěstím zřejmě připoutaným želízky k vodovodní trubce pod dřezem: Psí vojáci od Roberta Stonea.

Předstup přeá třídu, malá Lisey! Tedy jestli ještě vůbec můžeš někam chodit.

„Že je to moc pěkná písnička?“ ozval se Dooley a posadil se mezi dveře přístěnku. Zkřížil si nohy jako Turek. Hnědý papírový svačinový sáček vězel v kosočtvercové díře tvořené nohama. Pistole ležela na podlaze u jeho pravé ruky. Dooley se na Lisey upřímně zadíval. „Je v ní taky hodně pravdy. Prokázala jste si laskavost, víte, když jste takhle omdlela – řeknu vám proč.“ Teď už slyšela jeho jižanský přízvuk, ne tak okázalý, jako u toho zbabělého pitomce z Nashvillu, ale jako prostý životní fakt: Puokázaua… puoč.

Ze sáčku vytáhl litrovou láhev od majonézy stále s etiketou Hellmann’s. Uvnitř se v trošce čiré tekutiny vznášel zmuchlaný bílý hadřík.

„Chloroform,“ vysvětlil pyšně, jako byl Smiley Flanders pyšný na svého losa. „Nechal jsem si vysvětlit, jak s tím zacházet, od jednoho chlápka, co tvrdil, že to umí, ale taky říkal, že se to dá lehko zvorat. V nejlepším případě byste se probrala s hlavou jako střep, paninko. Ale já věděl, že se vám sem nahoru nebude chtít. Měl jsem takovou tuchu.“

Namířil na ni prst jako pistoli, usmál se při tom a z reproduktorů začal zpívat Dwight Yoakam „Tisíc mil odnikud“. Dooley musel najít jedno Scottovo podomácku namíchané tancovací cédéčko.

„Mohu se napít vody, pane Dooley?“

„Co? Aha, jasně! Trochu vám vyschlo v puse, co? Když s člověkem něco zamává, stane se to pokaždý.“ Vstal, nechal pistoli ležet na místě – nejspíš mimo její dosah, i kdyby se vrhla tak daleko, jak by jí to pouta dovolila… a pokusit se o to a vyjít naprázdno by byl opravdu špatný nápad.

Otočil kohoutkem. Trubky chrochtaly a bublaly. Po chvíli uslyšela, že z kohoutku vystříkla voda. Ano, pistole byla nejspíš mimo její dosah, ale Dooleyho rozkrok měla skoro nad hlavou, ani ne třicet centimetrů. A jednu ruku měla volnou.

Dooley, jako by jí četl myšlenky, prohodil: „Asi byste mi mohla pořádně zazvonit rolničkama, kdyby se vám chtělo. Ale já mám na nohách martensky a vy na rukách nemáte vůbec nic.“ Od Dooleyho to znělo jako uecnic. „Mějte rozum, paninko, a pěkně se napijte, to vás osvěží. Z tohohle kohoutku už pěkně dlouho netekla voda, ale už se čistí.“

„Opláchněte skleničku, než do ní vodu natočíte,“ požádala ho. Chraptěla, skoro se jí lámal hlas. „Ty se taky dlouho nepoužívaly.“

„Rozumím, provedu.“ Ochota sama. Mohl to být kdokoli z městečka. Mohl to být klidně i její táta. Samozřejmě jí Dooley připomínal také Gerda Allena Colea, echt dementa. Přesto už málem hmátla nahoru a zakroutila mu koulemi, už jen proto, že se odvážil ji dostat do tohohle postavení. Chvilku se sotva dokázala ovládnout.

Pak už se Dooley shýbal a podával jí těžkou tlustostěnnou sklenici. Byla do tří čtvrtin plná, a i když tu netekla úplně čistá voda, vypadala dost dobrá k pití. Vypadala báječně. „Jenom pomalu a v klidu,“ nabádal ji Dooley starostlivě. „Nechám vás tu skleničku držet, ale jestli ji po mně hodíte, přerazím vám kotník. Zkuste mě s ní praštit, a já vám přerazím oba, i kdyby mi netekla krev. Myslím to vážně, rozumíte?“

Přikývla a upila vody. Místo Dwighta Yoakama se z reproduktorů ozval starej Hank osobně a začal klást věčné otázky: Proč mě nemiluješ jako dřív? Jak to, že se mnou jednáš jako s prošoupanou botou?

Dooley si dřepl, zadkem se skoro dotýkal zvednutých pat těžkých bot, jednou paží si objímal kolena. Vypadal jako farmář někde v Texasu, který se dívá, jak se jeho kráva napájí z potoka. Nejspíš byl ve střehu, ale zřejmě ne maximálně. Nečekal, že po něm tu neohrabanou skleničkou mrskne, a samozřejmě to nečekal oprávněně. Lisey nechtěla mít přeražené kotníky.

No, ještě jsem se nikdy neprojela na kolečkových bruslích, pomyslela si, a na Oxfordském kluzišti pořádají čtvrtky pro nezadané.

Když uhasila nejhorší žízeň, vrátila mu sklenici. Dooley ji vzal a prohlédl si ji. „Určitě už nechcete ten poslední hlt – doušek – paninko?“ Sice neřekl glg, ale Lisey měla najednou tušení: Dooley tu svoji jižanskou bodrost předstírá. Možná schválně, aniž si to uvědomuje. Pokud šlo o jazyk, opravoval své výrazy na spisovnější, protože obráceně by to bylo snobské. Záleželo na tom? Nejspíš ne.

„Už mám dost.“

Dooley vyzunkl poslední dva doušky sám, ohryzek mu při tom klouzal v hubeném krku. Pak se jí zeptal, jestli se cítí trochu líp.

„Bude mi líp, až odejdete.“

„To je jasný. Nebudu vás dlouho zdržovat.“ Zastrčil pistoli zase za opasek a vstal. Kolena mu zapraskala a Lisey si znovu pomyslela (vlastně užasla): Tohle není žádný sen. Ono se mi to opravdu děje. Nepřítomně kopl do skleničky a ta se odkutálela kousek po perleťově bílém koberci nataženém od zdi ke zdi. Povytáhl si kalhoty. „Stejně se nemůžu moc zdržovat, paninko. Ten váš polda nebo jinej se zase vrátí, a mám dojem, že taky něco kujete se ségrama, že?“

Lisey neodpověděla.

Dooley pokrčil rameny, jako by říkal: Jak chcete, a pak se z barového výklenku vyklonil. Pro Lisey to byl surrealistický okamžik, protože přesně tohle tisíckrát viděla udělat Scotta, rukama se přidržoval zárubní bez dveří, chodidly stál na holé dřevěné podlaze ve výklenku, hlavu a trup měl vystrčené ven do pracovny. Ale Scott by se nikdy nenechal přistihnout v khaki; byl džínový až do konce. Taky neměl vzadu na hlavě plesku. Můj manžel umřel s vlasatou hlavou, pomyslela si.

„Je to tu hrozně hezký,“ oznámil jí. „Co to je? Přestavěný seník? Určitě jo.“

Neříkala nic.

Dooley se dál vykláněl ven, teď se trochu houpal sem a tam, nejdřív se podíval vlevo, pak vpravo. Pán všeho, kam dohlédne, pomyslela si.

„Fakticky moc pěkný,“ pokračoval. „Přesně jak jsem čekal. Máte tu tři místnosti – pořádně velký – a tři stropní okna, takže spoustu přirozenýho světla. My u nás takovým barákům, co mají místnosti v jedný řadě, říkáme nudle nebo taky chajdy, ale tohle žádná chajda není, co?“

Lisey pořád nic neříkala.

Otočil se k ní a vypadal vážně. „Ne že bych mu to nepřál, paninko – nebo vám, když už je teď po smrti. Odkroutil jsem si něco ve věznici na Brushy Mountain. Možná vám to prófa říkal. A právě váš manžílek mě provedl tím nejhorším. Přečetl jsem všecky jeho knížky, a víte, která se mi líbila nejvíc?“

Jistěže, pomyslela si Lisey. Hladoví ďábli. Určitě sis to přečetl aspoň desetkrát.

Ale Dooley ji překvapil. „Coasterova dcera. Líbila se mi moc, paninko, přímo jsem si ji zamiloval. Co jsem ji našel ve vězeňský knihovně, četl jsem ji pravidelně každý dva nebo tři roky, až jsem z ní uměl citovat celý pasáže. Víte, která část se mi líbí nejvíc? Když se Gene konečně vzepře a tátovi řekne, že odchází, ať se to starýmu líbí nebo ne. Víte, co řekne tomu hnusnýmu starýmu pámbíčkářskými hajzlovi, že to teda musím říct tak sprostě?“

Že nikdy nepochopil povinnost plynoucí z lásky, pomyslela si Lisey, ale mlčela. Zdálo se, že Dooleymu to nevadí. Byl rozjetý, jako v tranzu.

„Gene tátovi řekne, že nikdy nepochopil povinnost plynoucí z lásky. Povinnost plynoucí z lásky! To je krása, co? Kolik nás něco takového cítilo, ale nenašlo slova, abychom to řekli? Ale váš manžel je našel. Pro nás všecky, co bychom jinak zůstali němí, tak to prófa říkal. Bůh musel mít vašeho muže fakticky rád, paninko, když mu dal takovej jazyk.“

Dooley vzhlédl ke stropu. Žíly na krku mu vystoupily.

„POVINNOST! PLYNOUCÍ Z LÁSKY! A ty, které Bůh miluje nejvíc, povolává k sobě nejdřív. Ámen.“ Na okamžik sklonil hlavu. Ze zadní kapsy mu trčela peněženka. Byla na řetízku. Jak taky jinak. Muži jako Jim Dooley vždycky nosí peněženky na řetězu, který mají připevněný k očku na opasku. Znovu vzhlédl: „Zasloužil si takový pěkný dům. Doufám, že si ho užil, když zrovna netrpěl tvůrčíma mukama.“

Lisey si vzpomněla na Scotta, jak u stolu, kterému říkal Sloní jumbo, sedí před počítačem Mac s velkou obrazovkou a chechtá se něčemu, co právě napsal. Okusuje buď plastové brčko nebo nehty na rukou. Nebo prozpěvuje s muzikou. Dělá v podpaží pšoukavé zvuky, pokud bylo léto a horko a měl sundanou košili. Takhle tedy prožíval zasejřená tvůrčí muka. Ale stejně mlčela. Starýho Hanka v reprobednách vystřídal jeho syn. Junior zpíval „Sklácenej whiskou a na cestě do pekla“.

Dooley si rýpl: „Takže máme starou dobrou tichou domácnost? No, to vás šlechtí, ale stejně vám to nijak neposlouží, paninko. Čeká vás korekce. Nebudu vám do hlavy šroubovat, že mě to bude bolet víc než vás, ale povím vám, že se mi fakticky líbí ta vaše kuráž, i když vás znám jenom chvilku, a že nás to bude bolet vobá – oba. Taky chci říct, že na to půjdu hodně zlehka, protože nechci tu vaši kuráž zlomit. Jenže – měli jsme dohodu, a vy jste ji nedodržela.“

Dohodu? Lisey ucítila, jak jí tělem probíhá mrazení. Poprvé jasně pochopila Dooleyho šílenství v celé hloubce a šířce. Šedivá křídla jí znovu začala klesat na víčka, ale tentokrát proti nim urputně bojovala.

Dooley zaslechl řinčení řetízku od želízek (musel si je přinést v tom sáčku s lahví od majonézy) a otočil se k ní.

Klid, milunko, klid, zamumlal Scott. Mluv s tím chlapem – rozjeď tu svou držtičku naplno.

Tentokrát Lisey nepotřebovala radit. Dokud budou vést řeči, korekce se odkládá.

„Poslouchejte mě, pane Dooley. My jsme žádnou dohodu neuzavřeli, v tom se mýlíte…“ Uviděla, že se mu začíná krabatit čelo, začíná se chmuřit, a honem pokračovala. „Někdy je obtížné domlouvat se po telefonu, ale teď jsem ochotná to s vámi projednat.“ Polkla a uslyšela, jak jí v krku zřetelně cvaklo. Dala by si ještě vodu, pořádně velkou sklenici chladného pití, ale teď nebyla vhodná chvíle o ni požádat. Předklonila se, upřela mu pohled do očí, modrá do modré, a promluvila s veškerou naléhavostí a upřímností, jaké byla schopna. „Říkám vám, že pokud jde o mě, vysvětlil jste mi to dostatečně. A víte co? Právě jste se díval na rukopisy, které váš… hm… váš kolega zvlášť hodně chce. Všiml jste si těch černých kartotéčních skříní uprostřed?“

Teď se na ni díval s obočím povytaženým a kolem úst mu pohrával drobný skeptický úsměv… ale tak se možná tvářil při obchodování vždycky. Lisey si dovolila doufat. „Připadalo mi, že v přízemí je taky hromada beden,“ připustil. „Další jeho knížky, jak to tak vypadalo.“

„To jsou…“ Co mu má říct? To jsou dardy, žádné knížky. Většinou to tak asi bylo, ale Dooley by to nepochopil. Jsou to kanadské žertíky, Scottova verze svědivého prášku a plastových zvratků. To by asi pochopil, ale nejspíš by neuvěřil.

Pořád se na ni díval s tím skeptickým úsměvem. Vůbec žádné smlouvání se nekonalo. Tohle byl pohled, který říkal: Když už jste v ráži, klidně si zkuste ještě jednu ránu, paninko.

„V těch krabicích v přízemí jsou jenom kopie a xeroxy a prázdné papíry,“ drmolila, ale znělo to jako lež, protože to byla lež, jenže co měla říct? Jste příliš šílený, než abyste pochopil pravdu, pane Dooley? Raději honem mluvila dál. „Ty věci, které chce Woodblbec – ty dobré texty – jsou všechny tady nahoře. Nepublikované příběhy… kopie dopisů jiným spisovatelům… jejich odpovědi…“

Dooley zvrátil hlavu a rozchechtal se. „Woodblbec! Paninko, umíte to se slovama jako váš manžel.“ Pak ztichl, a i když mu na rtech zůstal úsměv, v očích už žádné veselí nebylo. Jeho oči vypadaly jako z ledu. „A co myslíte, že bych jako měl udělat? Chytit stopa do Oxfordu nebo Mechanic Falls a půjčit si náklaďák, pak se sem vrátit a všechny ty skříně naložit? Možná byste mohla domluvit s některým zástupcem šerifa, aby mi píchnul!“

„Já…“

„Sklapněte.“ Namířil na ni prst. Úsměv už zmizel docela. „Kdybych odjel a pak se vrátil, poštvala byste na mě deset policejních zadků. Skočili by na mě a paninko, něco vám povím, zasloužil bych si dalších deset let v base už jenom proto, že bych takový kravině uvěřil.“

„Ale…“

„A navíc o todle – tohle – v naší dohodě nešlo. Dohoda zněla, že zavoláte prófovi, Woodblbovi – holka, to se mi fakt líbí – a on mi pošle e-mail, jak jsme se speciálně domluvili, a o papíry se pak postará on. Rozuměno?“

Něco v něm tomu opravdu věřilo. Musel tomu věřit, proč by na tom pořád trval, když tu nikdo kromě nich nebyl?

„Paní?“ Vypadal starostlivě. „Paninko?“

Pokud něco v něm muselo lhát, i když tu byli sami dva, možná to bylo tím, že se momentálně prosadila ta část mozku, která lhát potřebovala. Jestli to tak bylo, pak právě s touhle částí Jima Dooleyho musí navázat spojení. Ta část totiž pořád ještě mohla mít zdravý rozum.

„Pane Dooley, poslouchejte mě.“ Snížila hlas a začala mluvit hodně pomalu. Jako když mluvila ke Scottovi, když byl natlakovaný a připravený vybuchnout kvůli čemukoli od mizerné kritiky po odfláknutou práci instalatéra. „Profesor Woodbody nemá žádnou možnost, jak se s vámi spojit, a někde v hloubi to sám víte. Ale já na něj spojení mám. Už jsem s ním mluvila. Včera večer jsem mu telefonovala.“

„Lžete,“ řekl, jenže tentokrát nelhala a on to poznal, a to ho z nějakého důvodu rozčililo. To byla úplně opačná reakce, než jakou chtěla vyvolat – chtěla ho uklidnit – ale myslela si, že musí pokračovat a doufat, že příčetná část Jima Dooleyho tam někde je a poslouchá.

„Nelžu,“ bránila se. „Napsal jste mi jeho číslo a já na ně zavolala.“ Nespouští Dooleyho z očí. Sebere veškerou upřímnost, kterou v sobě má, když se pustí do Země výmyslů. „Slíbila jsem mu ty rukopisy a požádala ho, aby vás odvolal, jenže on říkal, že vás odvolat nemůže, protože s vámi ztratil spojení, prý první dva e-maily došly, ale pak se mu začaly vra–“

„Jeden lže a druhý na to přísahá,“ přerušil ji Jim Dooley a pak se všechno přihodilo tak rychle a prudce, až tomu Lisey nemohla uvěřit, i když každý okamžik bití a mučení, který následoval, jí zůstal v paměti živý až do konce života, až po jeho sípavý a rychlý dech, až po pohled na to, jak se mu khaki košile u knoflíků napínala a mezi nimi prosvítaly ostrůvky bílého trička, zatímco ji fackoval, dlaní a hřbetem, dlaní a hřbetem, dlaní a hřbetem, dlaní a ještě jednou hřbetem. Celkem osm facek, osm-osm-už-je-máš, zpívávali jako děti, když skákali přes roztočený provaz na prašném dvorku, a zvuk, když ruka dopadala na její tvář, se podobal zvuku, jako když se láme suchá tříska přes koleno, a i když na fackující ruce neměl prsteny – aspoň za to mohla být vděčná – při čtvrté a páté jí vytryskla krev ze rtů, při šesté a sedmé se krev rozprskla kolem, a ta poslední mířila tak vysoko, že jí rozbil nos a krev se spustila i z něj. To už brečela strachem a bolestí. Hlavou narážela zespodu do dřezu, až jí zvonilo v uších. Slyšela se, jak na něho křičí, aby přestal, že si může vzít, co chce, jenom ať přestane. On pak skutečně přestal a Lisey se uslyšela říkat: „Můžu vám dát rukopis nového románu, jeho posledního románu, je úplně hotový, dopsal ho měsíc před smrtí a nedostal se k tomu, aby ho přepracoval, je to opravdový poklad, Woodblbovi se bude moc líbit.“ Měla čas si pomyslet: To je velmi vynalézavé, co budeš dělat, jestli tě vezme za slovo, ale Jim Dooley se nechystal vzít ji za slovo. Klečel před ní a prudce oddychoval – tady nahoře už bylo vedro, kdyby byla věděla, že ve Scottově pracovně dostane dneska nářez, určitě by hned ráno zapnula klimatizaci – a znovu se začal hrabat v tom svém sáčku. Z podpaží se mu šířily mokré skvrny potu.

„Paninko, fakticky je mi moc nepříjemný, že tohle musím dělat, ale aspoň že to nebude vaše kunda,“ oznámil a Lisey měla čas si všimnout dvou věcí, než před ní máchl levou rukou, rozškubl jí blůzu a strhl háček vpředu na podprsence, takže se uvolnily její drobné prsy. První věc byla, že mu to nepříjemné vůbec nebylo. Druhá, že ten předmět v jeho pravé ruce skoro určitě pocházel z jejího vlastního Šuplíku s věcma. Scott mu říkal Liseyin jupícký otvírák. Byl to otvírák na konzervy značky Oxo, ten s mohutnými gumovými rukojeťmi.

X. Lisey a argumenty proti šílenství

(Hodný bratr)

Argumenty proti šňenství s tichým šelestem propadají.

Ta věta neustále kroužila Lisey hlavou, když se vyplazila z koutku slávy, a pak pomalu přes prostřední část dlouhé a rozlehlé pracovny svého mrtvého manžela; nechávala za sebou ošklivou stopu kapek krve z nosu, úst a zmrzačených prsou.

Ta krev už z koberce nikdy nepůjde dolů, pomyslela si, a jako v odpověď se jí v hlavě vynořila ta věta: Argumenty proti šňenství s tichým šelestem propadají.

V tomhle příběhu bylo šílenství, to tedy ano, akorát že jediný zvuk, na který si z poslední doby vzpomínala, nebylo žádné šustění, škrábání ani šelestění; byl to její křik, když Jim Dooley přichytil otvírák na konzervy k jejímu levému prsu jako mechanickou pijavici. Křičela a pak omdlela, a on ji potom fackami probudil a řekl jí ještě jednu věc. Potom ji nechal zase upadnout do limbu, ale připíchl jí ke košili vzkaz – nejdřív ovšem pečlivě stáhl její zničenou podprsenku a košili jí zapnul až ke krku – aby měl jistotu, že Lisey nezapomene. Žádnou upomínku však nepotřebovala. Pamatovala si jeho slova naprosto dokonale.

„Radím vám, aby se mi prófa ozval dnes večer do osmi, nebo příště vám ublížím mnohem víc. A ošetříte se sama, paninko, slyšíte mě dobře? Jestli někomu jenom kecnete, že jsem tu byl, zabiju vás.“ To jí tedy Dooley řekl. K tomu ten vzkaz přišpendlený k její košili dodával: Pojďme s touhle záležitostí skoncovat, bude nám oběma líp. Podepsán váš dobrý přítel „Zack“!

Lisey neměla tušení, jak dlouho byla podruhé v bezvědomí. Věděla jenom, že když se probrala, poničená podprsenka byla v odpadkovém koši a na pravé straně košile měla připíchnutý vzkaz. Levou stranu měla prosáklou krví. Rozepnula si knoflík, aby tam letmo nahlédla, pak zasténala a odvrátila oči. Vypadalo to hůř než všechno, co si kdy provedla Amanda, včetně toho kousku s pupkem. Pokud šlo o bolest… vzpomínala si jen, že byla obrovská a ochromující.

Náramky byly pryč a Dooley jí dokonce přichystal sklenici vody. Lisey ji dychtivě vypila. Když se ale pokusila postavit na nohy, třásly se jí tak hrozně, že ji neudržely. A tak se vyplazila z přístěnku po čtyřech a nechávala za sebou kapat na Scottův koberec krev a krvavý pot (ále, stejně jí na tom perleťovém koberci nikdy nezáleželo, byl na něm vidět každý flíček), vlasy se jí lepily k čelu, slzy usychaly na tvářích, krev se srážela ve strupy na nose, rtech a bradě.

Nejdřív si myslela, že míří k telefonu, asi aby zavolala zástupci Butterluckovi, bez ohledu na Dooleyho výhrůžky a na skutečnost, že šerifovo oddělení okresu Castle napoprvé selhalo a nedokázalo ji ochránit. Pak jí ten úryvek básně

(argumenty proti šílenství)

začal probíhat hlavou a Lisey uviděla mamčinu cedrovou krabičkou ležet převrácenou na koberci mezi schody vedoucími dolů do stodoly a stolem, kterému Scott říkal Sloní jumbo. Obsah krabičky ležel rozházený po koberci jako smetí. Pochopila, že celou dobu směřovala k té krabičce a jejímu rozházenému obsahu. Zejména chtěla tu žlutou věc, kterou viděla přehozenou přes ohnutý purpurový obrys jídelníčku z Paroží.

Argumenty proti šílenství s tichým šelestem propadají.

To bylo z jedné Scottovy básně. Moc jich nenapsal a ty, které napsal, skoro nikdy nepublikoval – tvrdil, že nejsou dobré, a psal je jenom pro sebe. Ale Lisey tuhle báseň považovala za velmi dobrou, i když si nebyla tak docela jistá, co znamená, ani o čem pojednává. Líbil se jí hlavně první verš, protože někdy člověk vyloženě slyšel, jak se věci dějí, že? Padaly, vrstva za vrstvou, a nechávaly po sobě díru, kterou bylo možno se podívat. Nebo do ní spadnout, pokud člověk nebyl opatrný.

SESIKO, milunko. Míříš do králičí nory, takže si pěkně a pevně osedlej koně.

Mamčinu krabičku musel do pracovny přinést Dooley, protože si myslel, že nějak souvisí s tím, co chce. Lidi jako Dooley a Gerd Allen Cole alias Blonďák alias Monsieur Bim-Bam kvůli fréziím, si mysleli, že všechno nějak souvisí s tím, co chtějí oni, ne? S jejich nočními můrami, fóbiemi, půlnočními nápady. Co si Dooley myslel, že je v té cedrové krabičce? Tajný seznam Scottových rukopisů (možná šifrovaný)? To věděl jenom pámbu. Pro jistotu ji vysypal, uviděl jenom změť nezajímavých krámů (aspoň pro něj nezajímavých) a pak odtáhl vdovu Landonovou hlouběji do pracovny a vyhledal místo, kde ji mohl připoutat želízky, než znovu získá vědomí. Trubky pod barovým dřezem posloužily docela dobře.

Lisey vytrvale lezla k rozházeným věcem z krabičky, oči upírala na žlutý čtvereček pleteniny. Napadlo ji, jestlipak by ho objevila sama. Měla dojem, že spíš ne; svou dávku vzpomínek si vybrala vrchovatě. Ale teď…

Argumenty proti šílenství padají s tichým šelestem do prázdnoty.

Vypadalo to tak. A jestli ta její převzácná purpurová opona konečně spadne, ozve se stejně tichý, smutný zvuk? Nijak by ji to nepřekvapilo. Stejně nikdy nebyla ničím víc než spletí pavučin; podívejte se, na co všechno si už beztak vzpomněla.

Víc už ne, Lisey, neodvažuj se, mlč.

„Zmlkni sám,“ zachraptěla. Zmrzačený prs pálil a bolel. Scott kdysi utrpěl zranění hrudníku, teď byla na řadě ona. Vzpomněla si, jak tehdy v noci přicházel po trávníku, vycházel ze stínů, zatímco Pluto u sousedů štěkal a štěkal. Scott držel před sebou cosi, co kdysi bylo rukou, a v tu chvíli z toho zbývala jenom krvavá hrouda, ze které trčely pahýly vzdáleně připomínající prsty. Scott jí povídal, že je to krvavá darda a že je pro ni. Scott si později namočil ruku rozsekanou na hadry v umyvadle plném slabého čaje a říkal jí, že tohle

(vymyslel to Paul)

mu ukázal bratr. Povídal jí, že všem Landonům se rány hojí rychle, jinak že to nešlo. Ta vzpomínka propadla níž na jinou, ve které o tři měsíce později seděli se Scottem pod mňamkovým stromem. Krev vytryskla proudem, řekl jí Scott a Lisey se zeptala, jestli si potom Paul namočil rány v čaji, a Scott řekl, že ne…

Mlč, Lisey – tohle nikdy neřekl. Ty ses nezeptala a on to neřekl.

Ale ona se přece ptala. Ptala se ho na všechno možné a Scott odpovídal. Tehdy pod mňamkovým stromem ne, až později. V noci, v posteli. O druhé noci v Paroží, po milování. Jak na to mohla zapomenout?

Lisey chvilku ležela na koberci perleťové barvy a odpočívala. „Nikdy jsem na to nezapomněla,“ řekla. „Bylo to za purpurovou oponou. To je velký rozdíl.“ Upírala oči na žlutý čtvereček a znovu se namáhavě pustila vpřed.

Jsem si dost jistý, že ta čajová léčba přišla později, Lisey. Jo, vím to.

Scott ležel vedle ní, kouřil, díval se, jak kouř z cigarety stoupá stále výš, až na místo, kde se rozplynul. Jako mizí červenobílé pruhy na lazebnickém sloupku. Jako někdy mizel i Scott.

Vím to, protože jsem se tehdy učil zlomky.

Ve škole?

Ne, Lisey. Řekl to významným tónem, který napovídal, že jí to přece mělo být jasné. Sparky Landon takový tatínek nikdy nebyl. My s Paulem jsme se učili doma. Tatínek říkal, že veřejná škola je oslovská stáj.

Ale ty Paulovy rány tehdy – když jsi skočil z té lavice – byly hluboké? Nebo jenom nípance?

Dlouhá odmlka, zatímco sledoval, jak kouř stoupá, kupí se a mizí a zanechává po sobě nasládle hořkou vůni. Nakonec nevzrušeně řekl: Tatínek řezal hluboko.

Na takovou věcnou jistotu nenašla odpověď, a tak zůstala zticha.

A on potom řekl: Každopádně na tohle ses zeptat nechtěla. Ptej se, na co chceš, Lisey. Pusť se do toho, všechno ti povím. Ale musíš se zeptat.

Buď si nevzpomínala, co bylo potom, nebo na to nebyla připravená, ale teď si vzpomněla, jak se dostali ze svého úkrytu pod mňamkovým stromem. Vzal ji pod tím bílým deštníkem do náručí a za okamžik se ocitli venku ve sněhu. A teď, jak se tak plazila po rukou a kolenou k převrácené cedrové krabičce, vzpomínka

(šílenství)

propadla

(s tichým šelestem)

a Lisey konečně dovolila své mysli, aby uvěřila tomu, co její druhé srdce, to tajné skryté srdce, vědělo celou dobu. Na okamžik nebyli ani pod mňamkovým stromem, ani venku ve sněhu, ale jinde. To místo bylo vlahé a plné zamlženého červeného světla. Odevšad se ozýval vzdálený zpěv ptáků a vanuly tropické vůně. Některé znala – frangipani, jasmín, buganvilie, mimóza, vlhký dech prsti, na které klečeli jako milenci, jimiž určitě byli – ale ty nejsladší vůně neznala a toužila je pojmenovat. Vzpomněla si, že otevřela ústa, aby promluvila, ale Scott jí hranou dlaně

(ticho)

zakryl ústa. Vzpomněla si, že si myslela, jak je divné, že mají zimní bundy a jsou v tropickém pralese, a viděla, že se Scott bojí. Vzápětí se ocitli venku ve sněhu. V bláznivé říjnové vánici.

Jak dlouho byli v tom meziprostoru? Tři vteřiny? Možná i méně. Ale teď, když se plazila, protože byla příliš slabá a otřesená, než aby dokázala vstát, byla Lisey konečně ochotná přiznat si pravdu. Než se toho dne dostali zpátky do Paroží, dokázala sebe sama skoro úplně přesvědčit, že se to nestalo, jenže ono se to stalo.

„A stalo se to znovu,“ řekla nahlas. „Stalo se to tehdy v noci.“

Měla tak zasejřenou žízeň. Chtěla se znovu napít vody, až by brečela, ale barový výklenek byl samozřejmě za ní, od vody se vzdalovala a vzpomněla si, jak Scott zpíval jednu písničku starýho Hanka, když se tehdy v neděli vraceli: Celej den jsem trčel v holý pustině, bez jedinýho doušku vody, chladný vody.

Dostaneš napít, milunko.

„Dostanu?“ Pořád chraptěla jako vrána. „Napít vody by mi určitě pomohlo. Hrozně to bolí.“

Na to jí nikdo neodpověděl a možná žádnou odpověď ani nepotřebovala. Konečně se dostala k převrácené cedrové krabičce, kolem níž ležely rozházené věci. Natáhla se po žlutém čtverečku, vyškubla ho z purpurového jídelníčku a pevně ho sevřela v ruce. Lehla si na bok – na ten, který ji nebolel – a pořádně si ho prohlédla: drobné řádky uzlíků a smyček, drobných oček. Měla prsty od krve a vlnu umazala, ale sotva si toho všimla. Mamka upletla desítky afghánských dek z podobných čtverečků, dek růžových a šedých, modrých a zlatých, zelených a tmavě oranžových. Byly mamčinou specialitou a přímo jí proudily od jehlic jeden za druhým, zatímco seděla po večerech u štěbetající televize. Lisey si vzpomněla, jak si jako malá myslela, že se těm pletených dekám říká „afrikány“. Jejich sestřenice (Angletonovy, Darvyovy, Wiggensovy a Washburnovy, stejně jako bezpočet Debusherových) dostaly afrikány jako svatební dar; každá z Debusherových děvčat dostala nejméně tři. A ke každému afrikánu patřil jeden extra čtvereček stejného odstínu nebo vzoru. Mamka těm extra čtverečkům říkala „radůstky“. Měly to být ozdoby na stůl nebo se daly zarámovat a pověsit na zeď. Jelikož žlutý afrikán byl mamčin svatební dar pro Lisey a Scotta, a protože Scottovi se vždycky líbil, schovala si Lisey příslušnou radůstku do cedrové krabičky. Když teď krvácela na koberci a držela ten čtvereček, přestala se snažit zapomenout. Pomyslela si: Darda! Konec! A rozplakala se. Chápala, že není schopná souvislého myšlení, ale to bylo asi v pořádku; řád se dostaví později, pokud byl zapotřebí.

A samozřejmě pokud nějaké později bude.

Mimoni a famagoři. Pro Landony a před nimi pro Landreauy vždycky platilo jedno nebo druhé. A vždycky se to projevilo.

Opravdu nebylo divu, že Scott poznal, co je Amanda zač – především znal sebepoškozování. Kolikrát pořezal sám sebe? Nevěděla. Jeho jizvy se nedaly spočítat jako ty Amandiny, protože… nu, proto. Jeden případ sebepoškození, o kterém s jistotou věděla – té noci se skleníkem – byl však spektakulární. A sám se naučil řezat od svého otce, který obracel svůj nůž proti chlapcům, jenom když mu už vlastní tělo nestačilo a musel vyhnat famagora ven.

Mimoni a famagoři. Vždycky jedno, nebo druhé. Vždycky se to projevilo.

A pokud Scotta to nejhnusnější a nejzrůdnější minulo, co zbývalo?

V prosinci roku 1995 přišla vlna hrozných mrazů. A se Scottem se začalo cosi nedobrého dít. Na přelom roku plánoval ve školách v Texasu, Oklahomě, Novém Mexiku a Arizoně řadu přednášek (pojmenoval je Západní Yahoo turné Scotta Landona 1996), ale zavolal svému literárnímu agentovi a řekl mu, aby celý ten podnik odpískal. Agentura, která turné zařizovala, ječela, jako by ji na nože bral (nebylo divu, protože to znamenalo tři sta tisíc dolarů z přednášek spláchnout do záchodu), ale Scott nepovolil. Prohlásil, že turné je nemožné, že je nemocný. Nemocný tedy byl; když zima zaťala drápy ještě hlouběji, byl ze Scotta Landona opravdu nemocný člověk. Lisey věděla už začátkem listopadu, že se něco

Lisey ví, že něco s ním je a že to není bronchitida, jak tvrdil. Nekašle, kůži má na dotek chladnou, takže i když jí nedovolí, aby mu změřila teplotu, ani jí nedovolí, aby mu přiložila na čelo takový ten proužek pro měření horečky, je jasné, že horečku nemá. Zdá se, že problém je spíš duševní než tělesný, a to ji k smrti děsí. Jen jednou sebere dost odvahy a navrhne mu, aby zašel za doktorem Bjornem, jenže on jí málem utrhne hlavu a obviní ji, že je doktorská závislačka „jako ostatní tvoje švihlé ségry“.

A jak na to má odpovědět? Jaké příznaky vlastně má? Vzal by je některý lékař – dokonce i tak ochotný jako Rick Bjorn – vážně? Především přestal při psaní poslouchat muziku. A moc nepíše, to je další, mnohem horší věc. Práce na jeho novém románu – který se Lisey Landonové, jež uznává, že není žádnou skvělou knižní kritičkou, náhodou moc líbí – se z jeho obvyklého sprintu na plné pecky zpomalila na namáhavé plížení. Ještě horší… panebože, kam se poděl jeho smysl pro humor? Nespoutaně dobrá nálada se může otupit, ale ten náhlý výpadek, jako když podzim vystřídá zima, je vyloženě strašidelný; je to jako ten okamžik ve starých filmech z džungle, kde bubnování domorodců najednou zmlkne. Taky víc a ještě později do noci pije. Vždycky chodila spát dřív než on – obvykle mnohem dřív – ale skoro vždycky ví, kdy si jde lehnout a co je cítit z jeho dechu. Taky ví, co je v odpadkových koších u něj v pracovně, a jak její starosti rostou, každé dva nebo tři dny zajde na speciální pochůzku, aby se do nich podívala. Na pivní plechovky byla vždycky zvyklá, někdy jich byly spousty, protože Scott měl pivo vždycky rád, ale v prosinci roku 1995 a začátkem ledna 1996 začíná vídat taky lahve od Jima Beama. A Scott mívá kocovinu. Z nějakého důvodu jí to dělá větší starosti než všechno ostatní. Scott někdy bloumá po domě – bledý, tichý, rozbolavělý – až do půlky odpoledne, než si konečně sedne k práci. Několikrát ho slyšela zvracet za zavřenými dveřmi do koupelny a podle rychlosti, s níž mizí aspirin, taky pozná, že ho trápí bolesti hlavy. Na tom by nebylo nic divného, když se mezi devátou a půlnocí vypije bedna piva nebo láhev Beama, to s člověkem musí přece zacloumat, holenku. A možná za tím nic jiného není, jenže Scott hodně pil vždycky, to věděla už od toho večera, kdy se spolu seznámili v univerzitním klubu, už tehdy měl v kapse saka schovanou placatku (dal jí napít) – ale v těch dobách nemíval sebemenší kocovinu. Když teď vidí prázdné obaly v košíku a všimne si, že v rukopisu Psancových líbánek na jeho velkém stole přibyla sotva stránka nebo dvě (některé dny nepřibudou žádné), uvažuje, o kolik víc toho vypije, než co se sama dozví.

Na chvíli dokáže na starosti zapomenout v kolotoči vánočních návštěv a horečných nákupů. Scott na nákupy nikdy moc nebyl, ani když žádný shon nepanuje a obchody jsou prázdné, ale letos se do toho vrhne po hlavě a s hekticky dobrou náladou. Jezdí s ní každý zasejřený den a svede bitvu buď v auburnském obchodním domě nebo v krámech na hlavní ulici v Castle Rocku. Často ho někdo pozná, ale vesele odmítá žádosti o podpis od lidí, ze kterých cítí chtivost po jedinečném dárku a říká jim, že jestli se nebude držet své manželky, nejspíš ji uvidí zase až o Velikonocích. Možná ztratil smysl pro humor, ale nikdy ho nevidí ztrácet trpělivost, ani když žadatelé o autogram začnou být dotěrní, a tak se nějakou dobu zdá, že je jakž takž v pořádku, jakž takž sám sebou, přestože pije, odřekl turné a práce na nové knize mu jde pomalu.

Vánoce samy o sobě jsou šťastné svátky, darují si spousty dárků a v poledne na to s vervou hupsnou do kanafasu. Vánoční večeře je u Canty a Riche a nad zákuskem se Rich Scotta zeptá, kdy bude produkovat některý z filmů, které se točí podle jeho románů. „V tom jsou skutečný prachy,“ nabádá ho Rich a zřejmě mu zcela uniká fakt, že z dosavadních čtyř filmových adaptací byly tři propadák. Jenom filmová verze Hladových ďáblů (kterou Lisey nikdy neviděla) vydělala.

Cestou domů se Scottův smysl pro humor rázem vyhoupne zpátky jako starý bombardér B-1 a předvede smrtonosnou imitaci Riche, které se Lisey chechtá tak strašně, až dostane křeče do břicha. A když dorazí zpátky do Sugar Top Hill, pokračují rovnou nahoru a hupsnou do kanafasu podruhé. V rozkošném obluzení pak Lisey dumá, že pokud je Scott nemocný, možná by tu jeho chorobu mělo chytit víc lidí a svět by byl hnedle lepší.

Probudí se na Štěpána kolem druhé v noci, potřebuje na záchod, a – zase tu máme staré dobré déjà vu – Scott není v posteli. Ale tentokrát není pryč. Naučila se poznávat rozdíl, aniž by si vědomě připustila, co tím míní, když přemýšlí

(mimo)

o tom, co Scott někdy dělá, o tom místě, kam někdy odchází.

Vyčurá se se zavřenýma očima, poslouchá vítr venku kolem domu. Zní studeně, ten vítr, ale ona neví, co je to zima. Ještě ne. Ještě pár týdnů, a vědět bude. Ještě pár týdnů, a dozví se všechno možné.

Když je na záchodě hotová, vykoukne ven koupelnovým oknem. Vede ke stodole a Scottově pracovně v přestavěném seníku. Kdyby tam nahoře byl – a když ho uprostřed noci posedne neklid, tak obvykle chodí tam – viděla by světla, možná i slyšela nevázanou bujnou rokenrolovou muziku, i když velmi slabě. Dnes v noci je ve stodole tma a jediná hudba, kterou slyší, je hvízdání větru. Padne z toho na ni trochu tíseň; probudí to myšlenky uložené kdesi hluboko

(srdeční mrtvice)

které jsou příliš nepříjemné, než aby je pořádně promýšlela, přesto jsou trochu moc silné, vzhledem k tomu… jak byl poslední dobou mimo… než aby je naprosto zavrhovala. A tak místo aby se poslepu vrátila do ložnice, přejde k druhým dveřím z koupelny, které vedou na chodbu. Zavolá na něj, nikdo neodpoví, ale ona zahlédne štíhlý paprsek světla pronikající pod zavřenými dveřmi na opačném konci. A taky uslyší, velmi slabě, odtamtud znít hudbu. Žádný rock, ale country. Je to Hank Williams. Starej Hank zpívá „Kaw-Liga“.

„Scotte?“ zavolá znovu, a když zase nezaslechne odpověď, zamíří tam, cestou si shrne vlasy z očí, bosé nohy šustí po koberci, který později skončí v mansardě, a je vystrašená, i když žádný důvod neumí pojmenovat, snad jen že má něco společného

(mimo)

s věcmi, které jsou buď minulostí, nebo by jí měly být. Všechno hotovo, vyřízeno k dennímu pořádku, jak by možná řekl taťka Debusher; tohle starý taťulda vylovil z tůně, ke které všichni chodíme pít, kde rozhazujeme své sítě.

„Scotte?“

Chvíli stojí před dveřmi do hostinského pokoje a zmocní se jí hrozné tušení: sedí mrtvý v houpací židli před televizí, sáhl si na život, proč si nevšimla, že se to blíží, copak neměla všechny příznaky před očima už víc než měsíc? Vydržel až do Vánoc, vydržel kvůli ní, ale teď…

„Scotte?“

Otočí knoflíkem, strčí do dveří, a on sedí v houpacím křesle, přesně jak si představovala, ale rozhodně je živý, zabalený do svého oblíbeného afrikánu od mamky, toho žlutého. V televizi, se ztišeným zvukem, dávají jeho oblíbený film: Poslední představení. Oči se jejím směrem nepohnou.

„Scotte? Je ti dobře?“

Jeho oči se nepohnou, nemrknou. V tu chvíli se o něj začne velice bát a v hloubi mozku na ni ze strašidelné montážní linky

(mimoň)

vyskočí jedno Scottovo divné slovo a ona je vrazí zpátky do podvědomí se sotva vyslovenou

(do sejra!)

kletbou. Vejde do pokoje a znovu ho osloví. Tentokrát mrkne – díky bohu – a otočí hlavu, aby se na ni podíval, a usměje se. Je to úsměv Scotta Landona, který si zamilovala, jakmile ho poprvé uviděla. Hlavně kvůli tomu, jak mu zvedá koutky očí.

„Hele, Lisey,“ pronese. „Co se děje?“

„Mohla bych se zeptat na totéž,“ odpoví. Hledá pití – plechovku piva, možná nedopitou láhev Beama – ale žádné nevidí. To je dobře. „Je pozdě, copak to nevíš, hodně pozdě.“

Nastane dlouhé ticho a on vypadá, že o tom velmi pečlivě uvažuje. Pak řekne: „Probudil mě ten vítr. Rachotil jedním okapem o stěnu domu a já už jsem neusnul.“

Lisey chce něco říct, ale mlčí. Když žijete v manželství dost dlouho – jak dlouho, se zřejmě liší dle jednotlivých manželství, u nich to trvalo patnáct let – rozvine se v něm určitý druh telepatie. Ta jí v této chvíli napovídá, že Scott má ještě něco na srdci. A tak mlčí, čeká, jestli bude mít pravdu. Zprvu se zdá, že ano. Scott otevře ústa. Pak venku zaduje vichr a ona to uslyší – tiché rychlé rachtání, jako cvakání kovových zubů. Scott za tím zvukem nakloní hlavu… pousměje se… není to hezký úsměv… je to úsměv člověka, který má tajemství… a znovu ústa zavře. Místo aby pověděl, co chtěl, zadívá se znovu na televizní obrazovku, kde Jeff Bridges – velice mladý Jeff Bridges – a jeho nejlepší kamarád jedou do Mexika. Až se vrátí, Lev Sam bude mrtvý.

„Myslíš, že už bys mohl jít spát?“ zeptá se ho, a když neodpovídá, znovu se začne bát. „Scotte!“ naléhá trochu ostřeji, než měla v úmyslu, a když k ní otočí oči (jen nerad, domýšlí si Lisey, i když ten film viděl nejméně dvacetkrát), opakuje svou otázku klidněji. „Myslíš, že už bys mohl jít spát?“

„Možná,“ připustí a Lisey uvidí cosi, co je strašné a zároveň smutné: on se bojí. „Jestli se ke mně přitulíš.“

„Když je dnes taková zima? Děláš si srandu? Pojď, vypni tu televizi a vrať se do postele.“

Poslechne a ona pak leží, poslouchá vítr a užívá si jeho lidského tepla.

Začíná vidět motýly. To se jí stává skoro vždycky, když začíná upadat do dřímoty. Vidí velké červené a černé motýly, kteří rozvírají ve tmě křídla. Napadlo ji, že je uvidí, až přijde její čas umírání. To pomyšlení ji vyděsí, ale jenom trochu.

„Lisey?“ To je Scott, odněkud zdálky. Taky už usíná. Lisey to cítí.

„Hmmmm?“

„Nelíbí se mu, když mluvím.“

„Komu?“

„Nevím.“ Mluví velmi tiše a zdaleka. „Možná tomu větru. Tomu studenému severáku. Který se sem žene až z…“

Poslední slovo bylo možná Kanady, nejspíš ano, ale nedá to se poznat jistě, protože Lisey se už ztratila v zemi spánku a on taky, a když se tam dostanou, nikdy tam nejsou spolu, a ona se bojí, že je to také předzvěst smrti, místo, kde jsou možná sny, ale nikdy láska, ani domov, ani žádná ruka, která by vás uchopila, když hejno ptáků na sklonku dne přeletí přes oranžové slunce.

Nastane období – asi čtrnáctidenní – kdy si nadále namlouvá, že se všechno lepší. Později se bude ptát sebe sama, jak mohla být tak hloupá, tak umíněně slepá, jak mohla považovat jeho horečný zápas, aby se udržel na tomto světě (a u ní!) za nějaké zlepšení, ale když máte kolem sebe jenom stébla, tak se samozřejmě chytíte jich.

Několik stébel je docela tlustých. Během prvních dnů roku 1996 se zdá, že přestal docela pít, až na občasnou sklenku vína při večeři, a každý den se přesune do pracovny. Teprve později – později, bychu, budem honit naději, prozpěvovali si, když byli malí a stavěli první slovní hrady v písku na břehu tůně – teprve pak si uvědomí, že v těch dnech nepřidal ani jednu stránku k rukopisu románu, nedělal nic, jenom popíjel schovanou whisky a jedl energetické tyčinky a psal pro sebe nesouvislé poznámky. Za klávesnicí Macu, který právě používá, najde jeden papír – list kancelářského papíru, který má v záhlaví předtištěný nápis ZE STOLU SCOTTA LANDONA – na který naškrábal Traktorový řetěz říká že jdeš pozdě Skoťáku ty starej Skútře, už je to tak. Teprve když ten studený vítr, který sem fouká až od Yellowknife, zaduní kolem domu, konečně uvidí hluboké srpkovité řezy v jeho dlaních. Řezy, které si mohl udělat jenom svými nehty, jak se zoufale snažil držet se života a příčetnosti jako horolezec snažící se držet zasejřené římsy v ledové plískanici. Teprve později najde jeho úkryt s prázdnými lahvemi Beama, celkem je jich poctivý tucet, a aspoň to poslední si Lisey nevyčítá, protože ty lahve byly dobře schované.

Prvních pár dnů roku 1996 je nezvykle teplo; pamětníci tomu říkají lednová obleva. Ale už třetího ledna začnou meteorologové varovat před velkou změnou, protože z bílých plání centrální Kanady se sem žene hrozná mrazivá vlna. Obyvatelům Maine je řečeno, aby si pořádně doplnili všechny palivové nádrže, zaizolovali vodovodní potrubí a zajistili přiměřeně „zateplené prostory“ svým zvířatům. Teplota klesne až na třicet pod nulou, ale mrazy budou ještě to nejmenší. Budou provázeny větrem o síle vichřice, který srazí odpovídající teplotu až na mínus padesát až pětapadesát stupňů.

Lisey se natolik poleká, že zavolá jejich staviteli, když už se jí ve Scottovi nepodaří probudit žádný zájem. Gary ji ujistí, že Landonovi mají nejpevnější dům v Castle View, řekne jí, že dohlédne i na Liseyiny příbuzné (zvlášť na Amandu, to se rozumí samo sebou), a připomene jí, že studené počasí k životu v Maine prostě patří. Pár mizerných nocí, a už se budou těšit na jaro, hlaholí.

Ale když pátého ledna konečně dorazí mrazy a skučící vichr, je to horší, než co Lisey pamatuje, dokonce i když vzpomíná na dětství, kdy jí každý hrom, který si jako dítě radostně užívala, připadal jako obludná bouře a každé sněhová přeháňka byla vánicí. Nechává všechny termostaty v domě vytočené na třiadvacet stupňů a nový kotel spolehlivě pracuje, ale mezi šestou a devátou se teplota nezvedne nad šestnáct stupňů. Vítr kolem okapů nejenže hučí, on ječí jako ženská, kterou nějaký šílenec kuchá centimetr po centimetru, a navíc tupým nožem. Sníh, který zůstal na zemi po lednové oblevě, ty šedesátikilometrové vichry odnesou (v poryvech dosahuje rychlosti až devadesát kilometrů za hodinu, což stačí shodit půl tuctu radiových vysílačů ve středním Maine a New Hampshiru) a honí ho po polích jako tancující duchy. Když narazí na protisněhové okenice, tvrdá sněhová zrnka zarachotí jako kroupy.

Druhou noc této nebývalé kanadské zimy se Lisey probudí ve dvě ráno a Scott už zase není v posteli. Najde ho v hostinském pokoji, znovu zabaleného v mamčině žlutém afrikánu, jak se znovu dívá na Poslední představení. Hank Williams prozpěvuje „Kaw-Liga“; lev Sam je mrtvý. Lisey ho probere jen s obtížemi, ale nakonec se jí to podaří. Zeptá se ho, jestli je mu dobře, a Scott přitaká, jo. Poví jí, aby se podívala z okna, poví jí, že je to krásné, ale musí být opatrná a nedívat se dlouho. „Tatínek říkal, že by ti to vypálilo oči, když je to tak jasné,“ radí.

Lisey nad tou krásou zalapá po dechu. Nebem se ženou rozevláté divadelní opony a mění barvu Lisey před očima: zelená přechází ve fialovou, fialová v rumělkovou, rumělková v přízračný krvavý odstín červené, kterou nedokáže pojmenovat. Snad sivorudá, ale není to přesně ona; pomyslí si, že nikdo ještě nepojmenoval ten odstín, na který se dívá. Když ji Scott zatahá za záda noční košile a řekne jí, že to stačilo, že by toho měla nechat, podaří se jí pohlédnout na digitální hodiny vestavěné do videopřehrávače a zjistí, že se dívala ze zamrzlého okna na polární záři deset minut.

„Už se nedívej,“ říká zajíkavě, protáhle jako člověk, který mluví ze spaní. „Pojď se mnou zase do postele, malá Lisey.“

Jde docela ráda, docela ráda přeruší ten poněkud děsivý film, vytáhne ho z křesla a pryč z mrazivého zadního pokoje. Ale když ho vede za ruku chodbou do ložnice, pronese Scott cosi, z čeho jí naskočí husí kůže. „Ten vítr zní jako traktorový řetěz a traktorový řetěz zní jako můj tatínek. Co když není mrtvý?“

„Scotte, to je blbost,“ odpoví, ale takové věci nezní uprostřed noci jako blbost, že? Zvlášť když vítr ječí a nebe je tak plné barev, až se zdá, že křičí v odpověď.

Když se probudí následující noc, vítr stále vyje, a když tentokrát sejde do hostinského pokoje, televize zapnutá není, ale on se na ni stejně dívá. Sedí v houpacím křesle a je zabalený do afrikánu, mamčina žlutého afrikánu, ale neodpovídá jí, ani se na ni nepodívá. Scott je tady, ale Scott je taky pryč.

Je mimo.

Lisey se ve Scottově pracovně překulila na záda a podívala se na stropní svítidlo přímo nad hlavou. V hrudníku jí pulsuje bolest. Bez přemýšlení si k němu přitiskla žlutý pletený čtvereček. Bolest se nejdřív dokonce zhoršila… ale pak se trošku utišila. Dívala se do světla a lapala po dechu. Cítila kyselou směsku potu, slz a krve, v níž se jí marinovala kůže. Zasténala.

Landonům se všechno rychle hojí, muselo. Jestli to byla pravda – a ona měla důvod tomu věřit – pak nikdy tolik netoužila být Landonová jako teď. Už žádná Líza Debusherová z Lisbon Falls, maminčin a tatínkův vejškrabek.

Jsi to, co jsi, odpověděl jí Scottův hlas trpělivě. Jsi Lisey Landonová. Moje malá Lisey. Ale bylo horko a tolik to bolelo, teď ona chtěla led, a bez ohledu na hlas, který slyšela, Scott Landon nikdy nevypadal tak zasejřeně mrtvý.

SESIKO, milunko, naléhal, ale ten hlas byl daleko. Daleko.

Dokonce i telefon na Sloním jumbu, ze kterého mohla teoreticky přivolat pomoc, vypadal daleko. A co vypadalo blízko? Otázka. A docela prostá. Jak bylo možné, že v tomhle stavu našla vlastní sestru, a nevzpomněla si, že takhle našla i svého manžela během té vlny mrazů v roce 1996?

Já si to ale pamatovala, zašeptala její mysl sama sobě, zatímco Lisey ležela a dívala se do světla, s tím žlutým pleteným čtverečkem, který začínal rudnout, na hrudi. Pamatovala. Ale pamatovat si Scotta v houpací židli znamenalo pamatovat si Paroží; pamatovat si Paroží znamenalo pamatovat si, co se stalo, když jsme vycházeli zpod mňamkového stromu do sněhu; pamatovat si znamenalo podívat se do očí pravdě o jeho bratrovi Paulovi; podívat se do očí vzpomínce na Paula znamenalo vrátit se obloukem do toho studeného hostinského pokoje, kdy polární záře zaplavovala nebe a vítr duněl celou tu dálku z Kanady, z Manitoby, až do Yellowknife. Copak to nevidíš, Lisey? Všechno to bylo propojené, vždycky bylo, a jakmile sis dala dohromady to první, strčila jsi do první kostky domina…

„Byla bych se zbláznila,“ zafňukala. „Jako oni. Jako Landonové a Landreauové a všichni, kdo o tom věděli. Není divu, že se zcvokli, když věděli, že hned vedle našeho světa je jiný svět… a stěna mezi nimi je tak tenká…“

Ale ani to nebylo nejhorší. Nejhorší byla ta věc, která ho pronásledovala, ta skvrnitá věc s nekonečným grošovaným bokem…

„Ne!“ zakřičela do prázdné pracovny. Zakřičela, i když ji to zabolelo v celém těle. „Ach, ne! Přestaň! Ať to přestane! Ať to všechno PŘESTANE!“

Ale bylo příliš pozdě. A příliš pozdě se dál vzpírat, bez ohledu na to, jak velké bylo riziko zešílení. Opravdu existovalo místo, kde se po setmění kazilo jídlo, někdy se stalo přímo jedovatým, a kde ten grošovaný tvor, Scottův dlouhán

(Předvedu ti, jak to zní, když se rozhlíží)

mohl být opravdový.

„Ach, on je opravdový, je to tak,“ zašeptala Lisey. „Viděla jsem ho.“

V prázdné, strašidelné atmosféře pracovny mrtvého manžela se rozplakala. Ani teď nevěděla jistě, jestli je to pravda, a kdy přesně ho viděla, pokud byl… ale on vypadal skutečně. To on pohlcuje naději a to jeho zahlédnou pacienti s rakovinou ve své umazané skleničce na vodu u postele, když už vzali všechny léky a na morfinové pumpičce je 0 a čas přestal mezi půlnocí a ránem existovat a bolest neustává, prožírá se čím dál hlouběji do bdících kostí. A je živý. Živoucí, zlovolný a hladový. Takový ten nepřítel, kterého se její manžel určitě pokusil, neúspěšně, zahnat pitím. A smíchem. A psaním. Tvor, jehož skoro jistě zahlédla v jeho prázdných očích, když tak seděl v ledovém hostinském pokoji s televizí tentokrát slepou a němou. Seděl v

Sedí v houpacím křesle, zabalený až po vytřeštěné oči v mamčině třeskutě veselém žlutém afrikánu. Dívá se na ni, ale zároveň skrz ni. Neodpovídá, když stále horečněji opakuje jeho jméno, a Lisey neví, co dělat.

Někoho zavolej, pomyslí si, to je ono, a utíká chodbou do jejich ložnice. Canty a Rich jsou na Floridě a vrátí se až v půlce února, ale Darla a Matt jsou jen kousek odsud po silnici, a chce tedy vytočit Darlino číslo, zdaleka se nestará o to, že je probudí uprostřed noci, potřebuje s někým promluvit, potřebuje pomoc.

Nedostane se jí. Zuřivá vichřice, ze které je jí zima, i když má na sobě flanelovou noční košili a přes ni přehozený svetr, kvůli které kotel ve sklepě neustále topí, až dům vrzá a sténá a někdy nebezpečně zapraští, ta mohutná studená vichřice až z Kanady někde cestou přervala vedení a když teď Lisey zvedne sluchátko, slyší jenom prázdné mmmm. Několikrát špičkou prstu zkusí zacvakat knoflíkem pro přerušení hovoru, protože to člověk dělává, ale beztak ví, že to k ničemu nebude, a taky není. Je sama v tomhle velkém přestavěném viktoriánském domě na Sugar Top Hill, zatímco nebe rozkvétá psychedelickými barevnými záclonami a teplota klesá do takových hloubek, které by bylo lepší si ani nepředstavovat. Kdyby se pokusila zajít vedle ke Gallowayovým, ví, že by jí klidně mohl umrznout ušní lalůček nebo prst – možná obojí. Mohla by klidně i docela zmrznout na jejich prahu, než by je stačila probudit. Takový mráz rozhodně nejde brát na lehkou váhu.

Vrátí zbytečné sluchátko do vidlice a utíká chodbou zpátky za ním, pantofle jen šustí. Najde ho, jak ho opustila. Ukňouraná countryová hudba z filmu Poslední představení z padesátých let uprostřed noci byla hrozná, ale ticho je horší, mnohem horší. A těsně před tím, než drsný poryv větru popadne dům a hrozí, že ho utrhne od základů (ani nemůže uvěřit, že elektřina zatím jde, dlouho už to zřejmě nevydrží), uvědomí si, proč je i ta vichřice úlevou: neslyší ho dýchat. Nevypadá mrtvý, má dokonce i trochu zbarvené tváře, ale jak pozná, že není mrtvý?

„Zlato?“ zamumlá a jde k němu. „Zlato, můžeš se mnou mluvit? Můžeš se na mě podívat?“

Nic neříká a nedívá se na ni, ale když mu položí na krk promrzlé prsty, zjistí, že tam má kůži teplou a ucítí tepot jeho srdce na velké žíle nebo tepně, která leží těsně pod pokožkou. A ještě něco. Cítí, jak se k ní vztahuje. Za denního světla, i kdyby byla zima a větrno (v počasí, které zřejmě převažuje ve všech exteriérových scénách Posledního představení, když se tak nad tím zamyslí), by se nad tím určitě ušklíbla, ale teď ne. Teď ví svoje. On potřebuje pomoct, stejně jako tehdy v Nashvillu, nejdřív když ho ten šílenec postřelil a potom když ležel na rozpáleném asfaltu, třásl se a prosil o led.

„Jak ti pomůžu?“ zamumlá. „Jak ti teď pomůžu?“

Odpoví Darla, taková, jaká byla v pubertě – „Kozatá štěkna,“ vyjádřila se jednou mamka, na ni to byl netypický vulgarismus, takže z ní musela být nadobyčej vynervovaná.

Ty mu přece nepomůžeš, proč mluvíš o tom, že mu pomůžeš? ptá se Darla a ten hlas je tak skutečný, že Lisey skoro cítí pudr značky Coty, který měla Darla svolení používat (kvůli uhrům), a slyší prásknout její žvýkačku. A hele! Už je u tůně a rozhazuje síť a vytahuje pořádný úlovek! Je mimo mísu, Lisey, ztratil kolečka, straší mu ve věži, šplouchá mu na maják, a ty mu můžeš pomoct jedině tak, že zavoláš pány v bílých pláštích hned, jak telefon začne znovu fungovat. Lisey slyší, jak se v ní Darla směje – přesně tím puberťáckým pohrdavým smíchem – hluboko uprostřed hlavy, zatímco se dívá na svého manžela, vytřeštěně sedícího v houpacím křesle. Pomoct mu! odfrkne si Darla. POMOCT? Jéžišku na křížku.

A přesto si Lisey pomyslí, že může. Lisey si myslí, že je tu jedna cesta.

Potíž je, že ta pomocná cesta je docela nebezpečná a celkově nejistá. Je natolik poctivá, aby uznala, že některé problémy vytvořila sama. Jisté vzpomínky, například na jejich úžasný odchod zpod mňamkového stromu, a skryté nesnesitelné pravdy – například pravdu o Paulovi, Svatém bratrovi – odsunula za jakousi oponu v hlavě. Za ní se ozývají jisté zvuky

(supění, panebože, to hluboké hnusné mručení)

a občas něco prosvítá

(kříže hřbitov kříže v krvavém světle)

Někdy ji napadá, jestli má každý v hlavě takovou oponu, za kterou se nachází zóna neopovaž se na to pomyslet. Měl by ji mít. Je to šikovné. Ušetří to spoustu bezesných nocí. Za tou její oponou je spousta zaprášeného svinstva; tohle a tamhleto a onohle. Celkem vzato tam má docela binec. Ach, Lízinečko moje, co všecko se v tobě skrývá, mein Gott… a jak to říkají děti?

„Kdo do ní vejde, tomu hlava sejde,“ zamumlá Lisey, ale stejně si myslí, že tam vejde; myslí si, že jestli má mít nějakou šanci zachránit Scotta, přivést ho zpátky, musí tam vejít… ať už to tam je kdekoli.

No jo, ale vždyť je to hned vedle.

V tom je ta hrůza.

„Ty to víš, že?“ zeptá se a začne naříkat, ale neptá se Scotta, Scott se odebral tam, kam chodí mimoni. Bylo nebylo, pod mňamkovým stromem, kde seděli chráněni před světem podivným říjnovým sněhem, se zmínil o svém psaní jako o druhu šílenství. Protestovala tehdy – ona, praktická Lisey, pro kterou je všechno pořád při starém – a on tehdy řekl: Nerozumíš tomu, co bylo. Doufám, že budeš mít štěstí a zůstane to tak, malá Lisey.

Ale dnes v noci, kdy vítr burácí od Yellowknife a nebe rozkvétá divými barvami, jí příděl štěstí došel.

Vleže na zádech v pracovně svého mrtvého manžela, s krvavou radůstkou přiloženou k prsům, Lisey nahlas pravila: „Sedla jsem si vedle něj a vytáhla jsem mu ruku zpod afrikánu, abych ho mohla za ni chytit.“ Polkla. V krku jí cvaklo. Chtěla ještě vodu, ale netroufala si vstát, zatím ne. „Jeho ruka byla teplá, ale podlaha

Podlaha je studená i přes flanelovou noční košili a flanelové spodky a hedvábné kalhotky pod spodky. Tento pokoj, stejně jako všechny v poschodí, má podlahové vytápění, které ucítí, když natáhne ruku, jíž nedrží Scotta, ale je to jen malé pohodlí. Nekonečně se namáhající kotel posílá teplo vzhůru, podlahové rošty ho vyzařují ven, teplo se prošplhá deseti centimetry prken… a potom, puf! Je pryč. Jako proužky na lazebnickém sloupku. Jako cigaretový dým, když stoupá. Jako manželé, někdy.

Vykašli se na studenou podlahu. Vykašli se na to, jestli ti zmodrá zadek. Jestli pro něj můžeš něco udělat, udělej to.

Ale co to má být? Jak má začít?

Zdá se, že odpověď přivane vítr s dalším poryvem. Začni čajovou kúrou.

„Nikdy mi o tom nepovídal, protože jsem se ho nikdy neptala.“ Vypadne to z ní tak rychle, že to zní skoro jako jediné dlouhé exotické slovo.

Jestli to tak je, pak se jedná o exotickou jednoslovnou lež. Na otázku ohledně čajové léčby jí odpověděl tehdy v noci v Paroží. V posteli, po milování. Položila mu dvě nebo tři otázky, ale ukázalo se, že ta, na které záleželo, klíčová otázka, byla ta první. Taky byla jednoduchá. Mohl odpovídat stručným ano nebo ne, ale odpověděl Scott Landon někdy na cokoliv stručným ano nebo ne? A ukázalo se, že to je ten špunt v láhvi. Proč? Protože je to vrátilo k Paulovi. A příběh o Paulovi byl v podstatě příběhem o jeho smrti. A Paulova smrt vedla k…

„Ne, prosím,“ zašeptá a uvědomí si, že mu ruku mačká příliš pevně. Scott samozřejmě nijak neprotestuje. V jazyce Landonovy rodiny se z něj stal mimoň. Znělo to divně, když se to takhle řeklo, skoro jako vtip z estrády.

Hele, Bucku, jak se má Roy?

No, povím ti, Minnie – Roy se dostal tak mimo, až je z něho mimoň!

{Publikum řičí smíchem}

Ale Lisey se nesměje a nepotřebuje žádné vnitřní hlasy, aby jí pověděly, že ze Scotta je mimoň. Jestli ho chce najít a přivést zpátky, musí za ním.

„Ach, bože, ne,“ sténá, protože co to znamená, se jí už začíná vynořovat v hloubi hlavy, veliký obrys omotaný v mnoha prostěradlech. „Ach bože, panebože, musím?“

Bůh neodpovídá. Ale ona to ani nepotřebuje. Ví, co musí udělat, nebo aspoň jak má začít: musí si vzpomenout na jejich druhou noc v Paroží, po milování. Už skoro usínali a ona si pomyslela: Čeho se bojíš, chceš se něco dozvědět o Svatém starším bratrovi, ne o Zlém tatínkovi. Tak do toho a zeptej se ho. A tak se zeptala. Sedí na podlaze s jeho rukou (už vychládající) vloženou ve svých dlaních a vítr venku burácí a nebe je plné bláznivých barev, a Lisey nakoukne za oponu, kam schovala to nejhorší, co v ní je, hlavně divné vzpomínky, a uvidí sebe samu, jak se ho ptá na tu čajovou léčbu. Zeptá se ho

„Po té příhodě na lavici si Paul namočil rány do čaje, stejně jako ty tehdy ruku v noci u mě v bytě?“

Leží v posteli vedle ní, deku staženou k bokům, takže je vidět začátek kudrn pubického ochlupení. Kouří, jak říká, věčně slavnou postkoitální cigaretu, a jediné světlo v pokoji vydává lampička na jeho straně postele. V růžově zaprášené záři té lampy stoupá kouř a mizí ve tmě, takže Lisey na okamžik zauvažuje

(ozval se nějaký zvuk, plesknutí hroutícího se vzduchu pod mňamkovým stromem, když jsme šli, když jsme odcházeli)

o něčem, co už začínala vytěsňovat z mysli.

Ticho se zatím začíná protahovat. Už už si myslí, že Scott neodpoví, když tu promluví. A podle jeho tónu uvěří, že ho k té odmlce přimělo pečlivé rozmýšlení, nikoli neochota. „Jsem si docela jistý, že ta čajová kúra přišla později, Lisey.“ Přemýšlí ještě chvilku, přikývne. „Jo, bylo to tak, protože tehdy jsem se učil zlomky. Jedna třetina plus jedna čtvrtina se rovná sedmi dvanáctinám, něco takového.“ Usměje se… ale Lisey, která už začíná znát jeho repertoár výrazů a grimas, si pomyslí, že ten úsměv je nervózní.

„Ve škole?“ zeptá se.

„Ne, Lisey.“ Jeho tón říká, že už by jí takové věci měly být jasné, a když promluví znovu, Lisey uslyší, že se mu do hlasu vetřelo jakési dětinské

(sažil jsem se sažil)

požvatlávání. „Já a Paul sme se učili doma. Tatínek říkal, že veřejná škola je Oslovská stáj.“ Na nočním stolku vedle lampy je popelník, leží na knížce Jatka č. 5 (Scott si bere s sebou knížku všude, kam jede, absolutně bez výjimky) a on do něj odklepne cigaretu. Vítr venku zaduní a starý penzión zavrže.

Lisey najednou připadá, že to nakonec asi nebude dobrý nápad, že dobrý nápad by naopak bylo se prostě překulit a usnout, ale má v sobě dvě srdce a zvědavost ji žene dál. „A Paulovy rány ten den – kdy jsi skočil z té lavice – byly hluboké? Nebyly to jenom nípance? Víš přece, jak děti někdy přehánějí… každé prasklé potrubí jim připadá jako povodeň…“

Nedopoví. Nastane velmi dlouhá odmlka, kdy Scott pozoruje, jak kouř z cigarety stoupá z paprsků lampy a mizí. Když promluví znovu, mluví suše, věcně a s jistotou. „Tatínek řezal hluboko.“

Lisey chce prohodit nějakou obvyklou frázi, která by tuhle diskusi ukončila (v hlavě jí už řinčí všechny možné poplašné zvonky a červené kontrolky blikají na všech konzolích), ale než otevře pusu, Scott pokračuje.

„Ale na to ses nechtěla zeptat. Zeptej se, na co chceš, Lisey. Do toho. Povím ti to. Nebudu před tebou nic tajit – hlavně po tom, co se stalo dnes odpoledne – ale musíš se zeptat.“

Co se vlastně dnes odpoledne stalo? To by vypadalo jako logická otázka, ale Lisey chápe, že tohle nemůže být logická debata, protože oni krouží kolem šílenství, šílenství, a ona je teď jeho součástí také. Protože Scott ji kamsi skutečně zavedl, ona to ví, nebyla to jenom fantazie. Jestli se zeptá, co se stalo, on jí to poví, přesně jak sliboval… ale to by nebyl ten správný začátek. Postkoitální ospalost z ní spadla, v životě se necítila tak bdělá.

„Když jsi seskočil z té lavice, Scotte…“

„Tatínek mi dal pusu, pusu dával za odměnu. Aby ukázal, že krvavá darda už skončila.“

„Ano, já vím, to jsi mi říkal. Když jsi seskočil z lavice a on přestal řezat, Paul… odešel někam, aby se zahojil? Takhle to bylo, když mohl hned potom odejít do obchodu pro flašky, a pak pobíhat po domě a připravovat dardu?“

„Ne.“ Zamáčkne cigaretu v popelníku postaveném na knize.

Lisey zaplaví při tom prostém záporu prapodivná směsice pocitů: líbezná úleva a hluboké zklamání. Jako by měla v hrudníku bouřkové mračno. Neví, co si přesně myslela, ale to ne znamená, že už na to nemusí my –

„Nemohl.“ Scott mluví pořád stejně věcně a suše. Se stejnou jistotou. „Paul nemohl. Nemohl chodit.“ Důraz na poslední slovo je lehounký, ale nepopiratelný. „Musel jsem ho vzít já.“

Scott se převalí k ní a vezme i ji… ale pouze do náruče. Opře si tvář, rozpálenou emocemi, o její krk.

„Existuje jedno místo. Říkali jsme mu Bájodolí, už jsem zapomněl proč. Většinou tam je krásně.“ Házně. „Vzal jsem ho tam, když byl zraněný, a vzal jsem ho tam, když byl mrtvý, ale nemohl jsem ho tam vzít, když byl famagor. Dyš ho tatínek zabil, vzal jsem ho tam, do Bájodolí, a tam ho pochoval.“ Přehrada povolí a Scott začne vzlykat. Dokáže trochu tlumit pláč tím, že sevře rty, ale prudké vzlyky otřásají postelí a ona ho chvilku dokáže jenom objímat. V jednu chvíli ji požádá, aby zhasla lampu, a když se zeptá proč, odpoví jí: „Protože tohle bude ten zbytek, Lisey. Myslím, že ti to dokážu povědět, pokud mě budeš objímat. Ale nesmí být rozsvíceno.“

A i když se Lisey bojí víc než předtím – bojí se ještě víc než tehdy v noci, kdy vyšel ze tmy s rukou na krvavé cáry – vyprostí si paži a natáhne ji tak daleko, aby mohla zhasnout noční lampičku, a přitom se mu o tvář otře prsem, který později utrpí šílenstvím Jima Dooleyho. V pokoji je nejdřív tma, a pak, jak si oči přivykají, se znovu objevují obrysy nábytku; dokonce z něj vychází slabá snová zář, která oznamuje, že řídnoucími mračny začíná prosvítat měsíc.

„Myslíš si, že tatínek Paula zavraždil, že? Myslíš si, že tak končí tahle část příběhu.“

„Scotte, říkal jsi, že na něho vzal kulovnici…“

„Jenže to nebyla vražda. Nazvali by to tak, pokud by se někdy kvůli tomu dostal před soud, jenže já byl u toho a vím, že to vražda nebyla.“ Odmlčí se. Napadne ji, že Scott si zapálí novou cigaretu, ale neudělá to. Vítr venku duní a stará budova sténá. Nábytek se na okamžik rozzáří, jenom maličko, a pak se vrátí šero. „Tatínek ho mohl zavraždit, to jistě. Mockrát. Vím to. Byly chvíle, kdy by to byl udělal, kdybych tam nebyl a nepomohl, ale nakonec to tak nedopadlo. Víš, co znamená eutanázie, Lisey?“

„Zabití z milosti.“

„Jo. A přesně to tatínek udělal Paulovi.“

Nábytek v pokoji kolem postele se znovu zachvěl světlem, a pak znovu upadl do tmy.

„Byl famagor, copak to nechápeš? Paul to chytil stejně jako tatínek. Jenomže v Paulovi toho bylo strašně moc, takže tatínek to nestačil vyříznout a vypustit.“

Lisey trochu rozumí. Pokaždé, když otec řezal do synů – a zřejmě také do sebe, jak se Lisey domnívá – praktikoval jakousi zvrácenou preventivní medicínu.

„Tatínek řikal, že to věčinou přeskočí dvě generace a pak to udeří dvojnásob silně. ‚Padne to na tebe jako traktorový řetěz na nohu, Skútře,‘ říkal mi.“

Lisey vrtí hlavou. Neví, o čem to mluví. A něco v ní to vědět ani nechce.

„Bylo to v prosinci,“ pokračuje Scott, „a najednou uhodily mrazy. Poprvé za tu zimu. Bydleli jsme na farmě daleko na venkově, všude okolo rovná pole a jenom jedna cesta, která vedla k Mílovi do obchodu a pak do Martensburgu. Byli jsme dost odříznutí od světa. Dost odkázaní sami na sebe, víš?“

Ano, to tedy vidí. Představuje si, jak po cestě jednou za čas přijíždí pošťák, a pak po ní samozřejmě jezdíval „Sparky“ Landon, aby se dostal do

(Sádroven)

práce, ale to by bylo tak všechno. Žádné školní autobusy, protože já a Paul sme se učili doma. Školní autobusy jezdily do Oslovské stáje.

„Sníh to zhoršoval a mráz ještě víc – zima nás držela uvnitř. Ale i tak to nebylo toho roku nejdřív tak špatné. Aspoň jsme měli vánoční stromeček. Byly roky, kdy se z tatínka stal famagor… nebo jenom prostě přestal mluvit… a pak nebyl ani stromek, ani dárky.“ Nevesele se uchechtne. „Jedny Vánoce nás držel vzhůru snad až do tří ráno a četl nám z Knihy zjevení, o otvírání nádob, a moru, a jezdcích na koních různých barev, a nakonec odhodil bibli do kuchyně a zařval: ‚Kdo píše takový zhebaný žvásty? A jací pitomci tomu věří?‘ Když měl uřvanou náladu, Lisey, uměl řvát jako Achab v posledních dnech Pequody. Ale tyhle Vánoce vypadaly docela pěkně. Víš, co jsme dělali? Všichni společně jsme jeli do Pittsburghu nakupovat a tatínek nás vzal dokonce do kina – Clint Eastwood hrál policajta a vystřílel jakési město. Bolela mě z toho hlava a z popkornu zase břicho, ale pro mě to byl nejbáječnější trhák, jaký jsem kdy viděl. Když jsme přijeli domů, začal jsem psát přesně takový příběh a hned večer ho přečetl Paulovi. Nejspíš to byla děsná slátanina, ale on mi ho pochválil.“

„Vypadá, že to byl skvělý brácha,“ poznamená Lisey opatrně.

Její opatrnost je zbytečná. Ani ji neslyšel. „Snažím se ti vysvětlit, že jsme spolu vycházeli, a řadu měsíců, skoro jako normální rodina. Pokud něco takového existuje, o čemž pochybuju. Jenže… jenže.“

Zarazí se, přemýšlí. Nakonec znovu začne.

„Potom jednoho dne chvilku před Vánocemi jsem šel nahoru do svého pokoje. Byla tam zima – studenější než čarodějnický cecek – a chystalo se sněžit. Ležel jsem v posteli, četl si kapitolu v dějepise, a když jsem se podíval z okna, uviděl jsem, jak tatínek jde přes dvůr s náručí dřeva. Šel jsem mu dolů pomoct dřevo naskládat do bedny u kamen, aby z polínek nelítala kůra po celé podlaze – to ho vždycky rozčilovalo. A Paul

Paul sedí u kuchyňského stolu, když jeho mladší bratr, teprve desetiletý a s přerostlými vlasy, které potřebují ostříhat, přijde dolů po zadním schodišti a má rozvázané šňůrky u tenisek. Scotta napadne, že se Paula zeptá, jestli by nechtěl jít sáňkovat na kopec za stodolou, až uklidí dřevo. Tedy jestli mu tatínek nedá další úkol.

Paul Landon, štíhlý, vysoký a už ve třinácti hezký, má před sebou otevřenou knížku. Je to Úvod do algebry a Scott nemá důvod si myslet, že Paul dělá něco jiného než řeší, kolik je iks, dokud k němu Paul neotočí hlavu a nepodívá se na něj. Scottovi chybí ještě tři schody dolů, když to Paul udělá. Je to jen mžik, než se Paul vrhne na mladšího bratra, na něhož za dosavadní soužití nikdy nevztáhl ruku, ale i ten mžik stačí k poznání, že Paul tam jen tak nesedí. Paul si jen tak nečetl. Paul nestudoval.

Paul číhal v záloze.

Když vyrazí ze židle tak prudce, že ji odmrští až ke zdi, nemá v očích prázdnotu, ale famagora. Ty oči najednou nejsou modré. V mozku za nimi cosi prasklo a zaplnilo je krví. Z koutků se tlačí šarlatová semínka.

Jiné dítě by možná ztuhlo na místě a nechalo se zabít monstrem, které ještě před hodinou bylo obyčejným bratrem, jenž se věnuje domácím úkolům nebo snad dumá nad tím, co by se Scottem mohli sehnat tatínkovi k Vánocům, kdyby se složili. Jenže Scott není o nic obyčejnější než Paul. Obyčejné děti by vůbec nedokázaly Sparkyho Landona přežít a je skoro jisté, že zkušenost soužití s otcovým šílenstvím teď Scotta zachraňuje. Pozná famagora, když ho vidí, a nemaří čas pochybnostmi. Otočí se na patě a pokusí se vyběhnout zpátky na schody. Stihne jenom tři kroky a Paul ho popadne za nohy.

S vrčením jako pes, kterému se na dvorek vetřel nepřítel, obejme Paul paže Scottovi kolem lýtek a škubnutím mu podtrhne nohy. Scott se chytí zábradlí a drží se. Vyrazí jediné dvouslovné zaječení – „Tatínku, pomoc!“ a pak ztichne. Ječet znamená ztrácet energii. Potřebuje všechnu, aby se udržel.

Ale na to samozřejmě nemá dost síly. Paul je o tři roky starší, o dvacet kilo těžší a mnohem silnější. A navíc zešílel. Jestli Paul Scotta od toho zábradlí odtrhne, Scott skončí s vážným zraněním nebo rovnou zabitý, bez ohledu na rychlou reakci, ale místo Scotta Paul dostane jenom Scottovy manšestráky a obě tenisky, které si mladší kluk zapomněl zavázat, když vyskočil z postele.

(„Kdybych si tenisky tehdy zavázal,“ řekne své manželce o mnoho let později, až budou ležet v prvním patře penziónu Paroží v New Hampshiru, „nejspíš bychom tu dnes nebyli. Někdy si myslím, že přesně na tohle se celý můj život smrskl, Lisey – na pár nezavázaných kecek velikosti sedm.“)

Zrůda, která bývala Paulem, zařve, překotí se po zádech se zmuchlanými manšestráky v náručí a zakopne o židli, na níž před chvílí seděl hezký mladík a učil se zakreslovat pravoúhlé souřadnice. Jedna teniska spadne na hrbolaté, zvlněné linoleum. Scott se zatím horečně snaží vyhrabat se na nohy, dostat se na podestu v patře, dokud má ještě čas, ale chodidlo v ponožce mu na hladkém stupni podklouzne a Scott padne na koleno. Roztržené spodky se mu svezly dolů a na holý zadek mu zafouká studený průvan, a má ještě čas si pomyslet: Prosím tě, bože, já takhle nechci umřít, se zadkem vystrčeným do větru. Pak ta bratrozrůda vyskočí, zařve a odhodí kalhoty stranou. Sklouznou po kuchyňském stole, vyhnou se algebře, ale shodí cukřenku na podlahu – do spodního šuplíku – jak by možná řekl jejich otec. To monstrum, které bývalo Paulem, po Scottovi skočí a on zatne zuby, protože čeká jeho ruce a nehty bořící se do kůže, když tu se ozve strašné donk! A chraptivý, zuřivý křik: Nech ho bejt, ty zhebanej hajzle! Parchante magorská!

Docela na tatínka zapomněl. Ten průvan na zadku znamenal, že přichází tatínek se dřevem. Pak ho Paulovy ruce opravdu sevřou, nehty se opravdu zaboří, a už táhne Scotta zpátky, uloupne ho od zábradlí snadno jako malé dítě. Za chvilku ucítí Paulovy zuby. Ví to, tohle je fakt magořina, pravá magořina, ne to, co se stává tatínkovi, když vidí lidi, kteří tu nejsou, nebo dělá krvavé dardy sobě nebo některému z nich (což Scottovi, jak roste, provádí stále méně a méně), ale je to fakt veliký, tohle měl tatínek na mysli pokaždé, kdy se jenom smál a vrtěl hlavou, když se ho vyptávali, proč Landreauové odešli z Francie, i když to znamenalo, že přijdou o všechny peníze a půdu, a že byli bohatí, Landreauové byli bohatí, a on teď bude kousat, on mě teď kousne, rovnou taj-dle…

Ale Paulovy zuby neucítí. Ucítí horký dech na nechráněném těle na levém boku těsně nad kyčlí, a pak se ozve další tupé donk!, protože tatínek znovu vezme Paula polenem přes hlavu – obouruč, plnou silou. Po zadunění následuje řada zvuků, jak se Paulovo tělo pomalu skládá a klouže na kuchyňské linoleum.

Scott se obrátí. Leží rozplácnutý na úpatí schodů, má na sobě jenom starou flanelovou košili, spodky a bílé sportovní ponožky s dírami na patách. Jednou nohou se skoro dotýká podlahy. Je tak ochromený, že ani nebrečí. V puse má kovovou pachuť jako v pokladničce. Ta poslední rána zněla hnusně a na okamžik jeho mocná fantazie maluje kuchyň Paulovou krví. Snaží se vykřiknout, ale jeho šokované, splasklé plíce se vzmůžou jenom na jediné zděšené zaskřehotání. Zamžiká a vidí, že tu žádná krev není, jenom Paul leží tváří dolů v cukru z již nefunkční cukřenky, která leží rozbitá na čtyři velké střepy a spoustu střípků. Ta už nikdy tango tancovat nebude, říká někdy tatínek, když se něco rozbije, sklenička nebo talíř, ale teď to neříká, jenom stojí ve svém žlutém pracovním kabátě nad omráčeným synem. Na ramenou a ve střapatých vlasech, které už začínají šedivět, má sníh. V jedné ruce s rukavicí drží poleno. Za ním, mezi dveřmi, leží zbytek nákladu rozházený jako slámky mikáda. Dveře jsou stále otevřené a dovnitř fičí studený průvan. A Scott už vidí, že tu přece jenom krev je, sice jen trochu, ale vytéká Paulovi z levého ucha a dolů po tváři.

– Tatínku, je mrtvý?

Tatínek mrskne poleno do bedny u sporáku a odhrne si dlouhé vlasy z čela. Na strnisku na tvářích mu taje sníh. – Ani náhodou. To by bylo moc snadný. Oddusá k zadním dveřím a zabouchne je, průvan ulehne. Každým pohybem vyjadřuje znechucení, ale Scott ho už takhle viděl jednat dřív – když dostal úřední dopis kvůli daním nebo škole nebo podobným věcem – a je přesvědčený, že ve skutečnosti se bojí.

Tatínek se vrátí a zůstane stát nad synem zhrouceným na zemi. Chvíli se houpá z jedné nohy na druhou, boty má důkladné. Pak vzhlédne k druhému chlapci.

– Pomoz mi ho odtáhnout do sklepa, Skútre.

Není moudré se tatínka ptát, když člověku poroučí, ale Scott je taky vystrašený. Navíc je skoro nahý. Sejde do kuchyně a začne si natahovat kalhoty. – Proč, tatínku? Co s ním uděláš?

A tatínek ho kupodivu neudeří. Dokonce ho ani neseřve.

– Ať zhebnu, jestli vím. Pro začátek ho na chvíli odklidím dolů, než se rozmyslím. Dělej. Nebude bez sebe dlouho.

– On je fakt magor? Jako to měli Landreauovi? A tvůj strýček Theo?

– Co myslíš, Skútre? Popadni ho za hlavu, ledaže bys chtěl, aby mu bouchala o schody, až ho ponesem. Nezůstane bez sebe dlouho, to ti povídám, a jestli začne znovu, možná už takový štěstí mít nebudeš. A já jakbysmet. Kdo je fakt magor, má sílu.

Scott udělá, co otec říká. Jsou šedesátá léta, jsou v Americe, lidé budou brzy kráčet po Měsíci, ale oni se tu musejí vypořádat s chlapcem, který se v okamžiku proměnil v šelmu. Otec ten fakt prostě přijme. Po prvních šokovaných otázkách to přijme i druhý syn. Když se dostanou na konec schodů do sklepa, Paul se začne znovu hýbat a vydává hluboké hrdelní zvuky. Sparky Landon chytí staršího syna za krk a začne ho dusit. Scott hrůzou vykřikne a snaží se otce zadržet.

– Tatínku, ne!

Sparky Landon jednu ruku uvolní z činnosti, kterou právě provádí, jen aby nepřítomně uštědřil hřbetem dlaně ránu mladšímu synovi. Scotta rána otočí a chlapec dopadne na stůl uprostřed místnosti s hliněnou podlahou. Na stole stojí prastarý ruční tiskařský lis, který Paul kdovíjak přemluvil, aby zase fungoval. Tiskl na něm některé Scottovy příběhy; jsou to první publikace jeho mladšího bratra. Klika toho čtvrttunového mamuta bolestivě dloubne Scotta do zad a ten se zhroutí, tvář se mu zkroutí bolestí, a sleduje, jak jeho otec znovu svírá dlaněmi chlapcův krk.

– Tatínku, nezabíjej ho! PROSÍM TĚ, NEZABÍJEJ HO!

Nezabiju, odpoví Landon bez ohlížení, měl bych, ale nezabiju. Aspoň zatím. Dělám blbost, ale je to můj kluk, kurva prvorozenej, a neudělám to, dokud nebudu muset. Což se obávám, že budu. Sladká Mario milostiplná! Ale zatím ne. Ať se poseru, jestli jo. Jenomže ono mu to nedovolí, aby se probral. Tys ještě nic takovýho neviděl, ale já jo. Nahoře jsem měl štěstí, protože jsem stál za ním. Tady dole bych ho mohl honit dvě hodiny a vůbec bych ho nechytil. Běhal by po stěnách a pomalu i po stropě, kristova noho. Potom, až by mě utahal…

Landon odtáhne ruce od Paulova krku a upřeně se zahledí do nehybného bílého obličeje. Zdá se, že ten pramínek krve z Paulova ucha se zastavil.

– Tak. Jak se ti to líbí, ty hajzle, parchante jeden? Znovu je v limbu. Ale nebude tam dlouho. Přines to lano, co je pod schodama. To bude stačit, dokud nenajdeme ve stodole nějakej řetěz. Pak nevim. Přijde na to.

– Přijde na co, tatínku?

Bojí se. Bál se někdy v životě tak strašně? Ne. A jeho otec se na něj dívá pohledem, který ho vystraší ještě víc. Protože se na něho dívá vědoucně.

– No, myslím, že to záleží na tobě, Skútře. Mockrát jsi ho vyléčil… a proč na mě děláš ty nevinný psí voči? Myslíš, že jsem to nevěděl? Šmarjá, na tak chytrýho kluka jsi občas kus pitomce! Otočí hlavu a odplivne si na špinavou podlahu. Vyléčil jsi ho ze spousty svrabů. Možná mu ulevíš i v tomhle. V životě jsem neslyšel, že by se někdo vyléčil z magořiny… tedy tý pravý magořiny… ale nikdy jsem neslyšel ani o nikom, jako seš ty, tak to možná svedeš. Makej, dokud si nenatrhneš prdel, jak by řekl můj táta. Ale teď jenom přines to smotaný lano, co je pod schodama. A hejbni sebou, ty malej línej parchante, protože už se

„Už se hýbe,“ řekla Lisey ležící na perleťovém koberci v pracovně svého mrtvého manžela. „Už

„Hýbe se,“ řekne Lisey sedící na studené podlaze hostinského pokoje a drží manžela za ruku – ruku, která je teplá, ale děsivě ochablá a voskově bledá. „Scott řekl

Argumenty proti šňenství s tichým šelestem propadají;

jsou to zvuky mrtvých hlasů na mrtvých deskách

snášející se po zlomeném paprsku paměti.

Až se k tobě otočím a zeptám se, jestli si vzpomínáš,

až se k tobě na našem lůžku otočím

Leží s ním na lůžku, když to všechno poslouchá; na lůžku v penzionu Paroží, tam s ním ulehla na konci dne, během něhož se stalo něco, co si absolutně nedokáže vysvětlit. On jí vypráví a mračna se zatím trhají a měsíc se blíží jako rozhodnutí a nábytek se vznáší v temnotě na hranici viditelnosti. Objímá ho v té tmě a poslouchá, nechce tomu věřit (ale nemůže si pomoct), zatímco mladík, který se zakrátko stane jejím manželem, říká: „Tatínek mi řekl, abych přinesl to smotaný lano pod schodama. ‚A hejbni sebou, ty malej línej parchante,‘ říká, ‚protože tak nevydrží dlouho. A až se

– Až se probere, bude z něho hodně odporná štěnice.

Odporná štěnice. Stejně jako Skútr, Skoťák a famagor je i odporná štěnice rodinným idiomem, který ho bude pronásledovat ve snech (a řeči) po zbytek jeho plodného, ale příliš krátkého života.

Scott vytáhne zpod schodů smotané lano a přinese je tatínkovi. Tatínek pevně sváže Paula rychlými, úspornými, skoro půvabnými pohyby, jeho stín se přitom rýsuje a otáčí po kamenných stěnách sklepa ve světle tří visících pětasedmdesátiwattových žárovek, které se rozsvěcují vypínačem nad schody. Stáhne Paulovi paže tak pevně za zády, až mu ramenní klouby vystoupí i přes košili. Scotta to znovu přiměje něco říct, sice se tatínka bojí, ale stejně to řekne.

– Tatínku, to je moc pevně!

Tatínek střelí po Scottovi pohledem. Je to letmý pohled, ale Scott v něm vidí strach. Vyděsí ho to. Víc než to, ochromí ho to. Do dneška by byl řekl, že jeho tatínek se nebojí ničeho, jenom školní rady a jejích pitomých doporučených dopisů.

Nic nevíš, tak sklapni! Nenechám ho utéct! Třeba by nás nezabil, dokud by to neskončilo, ale rozhodně bych ho musel zabít já. Vím, co dělám!

Nevíš, pomyslí si Scott a dívá se, jak tatínek svazuje Paulovi nohy k sobě, nejdřív u kolen, pak u kotníků. Paul už se začíná vrtět a hluboko v hrdle cosi mumlat. Jenom hádáš. Ale rozumí podstatě tatínkovy lásky k Paulovi. Možná je to odporná láska, ale je skutečná a silná. Kdyby nebyla, tatínek by nehádal vůbec. Prostě by mlátil Paula tím polenem tak dlouho, až by ho zabil. Jen na okamžik Scott v koutku mysli (velmi chladném koutku) zauvažuje, jestli by tatínek podstoupil stejné riziko kvůli němu, kvůli Skútrovi Skoťákovi, který se ani neodvážil seskočit z metrové lavice, dokud před ním bratr nekrvácel jako cedník, a pak tu myšlenku zažene do temnoty. On přece nezmagořil.

Aspoň zatím.

Tatínek nakonec připoutá Paula kolem pasu k jednomu natřenému ocelovému sloupku, který podpírá strop sklepa. – Tak, řekne, ustoupí a oddechuje jako člověk, který právě svázal mladého volka při rodeu. To ho na chvňi udrží. Zaběhni do kůlny, Scotte. Přines ten lehkej řetěz, co leží hned za dveřma, a ten velkej traktorovej řetěz, co je ve výklenku nalevo, u součástek k náklaďáku. Víš, kde myslím?

Paul dosud bezvládně visel v provazech. Najednou se vztyčí, až se hlavou udeří o sloupek, jen to zaduní. Scott sebou škubne. Paul se na něj podívá očima, které byly ještě před hodinou modré. Zašklebí se a koutky úst se mu vytáhnou výš, než by mělo být možné… skoro k ušním lalůčkům, tak to Scottovi připadá.

– Scotte, opakuje otec.

Scott si ho poprvé v životě nevšímá. Je uhranutý karnevalovou maskou, která bývala obličejem jeho bratra. Paulův jazyk vyjede mezi pootevřenými čelistmi a zamihotá se ve vlhkém sklepním vzduchu. Zároveň mu ztmavne rozkrok, protože si pomočí kal–

Scott dostane do temene takovou slupku, že odletí a znovu se udeří o tiskařský stůl.

– Nečum na něho, blbče, dívej se na mě! Ta hnusná štěnice tě zhypnotizuje jako had ptáka! Měl by ses probudit, Skútře zasejřenej – tohle už není tvůj bratr.

Scott zírá na otce. Za nimi, jako na potvrzení tatínkových slov, vydá ten tvor připoutaný ke sloupku řev tak hlasitý, že snad ani nemůže vycházet z lidské hrudi. Ale to souhlasí, protože to není lidský zvuk. Ani náhodou.

– Běž pro ty řetězy, Scotty. Oba. A pohni se. To lano ho neudrží. Já půjdu nahoru pro kulovnici. Jestli se z toho vyvlíkne, než se vrátíš s těma řetězama…

– Tatínku, prosím tě, nestřílej ho! Nestřílej Paula!

– Přines ty řetězy. Pak uvidíme, co vymyslíme.

– Ten traktorový je moc dlouhý! Moc těžký!

– Vem si na to kolečko, blbče. To velké. Tak dělej, mrskni sebou.

Scott se ještě ohlédne a uvidí, jak jeho otec couvá k úpatí schodů. Couvá pomalu, jako krotitel lvů vycházející z klece, když skončilo představení. Pod ním je Paul, osvětlený jednou visící žárovkou jako reflektorem. Buší zátylkem do sloupku tak rychle, že Scottovi připomene datla. Současně sebou škube sem a tam. Scott užasne, že Paul nekrvácí nebo neupadne z těch ran do bezvědomí, ale nic takového se neděje. A vidí, že otec má pravdu. Provaz ho neudrží. Pokud bude takhle houževnatě pokračovat.

To přece nedokáže, pomyslí si, když se otec vydá jedním směrem (pro pušku ze skříně vpředu) a Scott druhým (nazout si boty). Zabije se, jestli bude takhle pokračovat. Ale pak si vzpomene na ten řev, který slyšel tryskat z bratrovy hrudi – ten neskutečný řev vražděného zvířete – a zapochybuje.

A když bez kabátu vyběhne do mrazu, napadne ho, že možná i ví, co se Paulovi stalo. Existuje místo, kam může chodit, když ho tatínek zraní, a vzal tam i Paula, když tatínek zranil Paula. Ano, mockrát. Na tom místě jsou dobré věci, krásné stromy a hojivá voda, ale taky zlé věci. Scott se tam snaží nechodit v noci, a když už musí, je potichu a rychle se vrací, protože silná intuice jeho dětského srdce mu napovídá, že všechno zlé vychází ven právě v noci. Noc je čas, kdy se vydávají na lov.

Když se on mohl dostat tam, je snad těžké uvěřit, že něco – něco magorského – mohlo do Paula vlézt a s ním se dostat sem? Něco, cosi ho prohlédlo a zaměřilo se na něj, nebo to byl jenom hloupý zárodek, který mu vlezl do nosu a zavrtal se mu do mozku?

A jestli ano, čí je to vina? Kdo tam vůbec Paula bral?

Scott v kůlně hodí lehký řetěz na kolečko. To je snadné, záležitost několika vteřin. Dostat na kolečko traktorový řetěz je mnohem těžší. Traktorový řetěz je ha-rozně óbr, celou dobu něco povídá svým řinčivým jazykem, který se skládá jen z ocelových samohlásek. Dvakrát mu těžké smyčky proklouznou rozklepanými pažemi, podruhé mu skřípnou kůži a roztrhnou ji, takže na ní vykvetou červené růžice. Potřetí ho skoro dostane na kolečko, ale desetikilová náruč kovových ok přistane nakřivo, na okraji nosné plochy místo vprostředku, a celý náklad řetězových článků se sesune Scottovi na nohu, zavalí ji ocelí a Scott bolestí zaječí dokonalým sopránem jako sborista.

– Skútře, přijdeš ještě v tomdle tisíciletí? houkne tatínek z domu. Jestli se chystáš přijít, tak bys měl sakra pořádně hejbnout kostrou!

Scott se podívá jeho směrem, oči třeští strachy, pak znovu vyrovná kolečko a skloní se nad velkou mastnou hromadou řetězu. Noha mu bude ještě za měsíc hrát všemi barvami a bude tam cítit bolest až do konce života (tento problém nedokáže cestování na to druhé místo nikdy vyléčit), ale po původním zášlehu bolesti už necítí nic. Znovu začne nakládat řetěz na kolečko, cítí, jak mu po bocích a zádech stéká horký pot, cítí jeho pronikavý pach, ví, že jestli uslyší výstřel, bude to znamenat, že se Paulův mozek ocitl na podlaze sklepa, a bude to jeho vina. Čas se stává fyzickou záležitostí a tíží, stejně jako hlína. Jako řetěz. Neustále čeká, kdy na něj tatínek z domu zařve, a když se to stále neděje, i když Scott začne klopýtat s kolečkem zpátky ke žluté záři světla z kuchyně, začne se Scott bát něčeho jiného: že se Paul přece jenom vyprostil. Na kysele páchnoucí zemi neleží Paulův mozek, ale tatínkova střeva, která mu zaživa vytáhl z břicha ten tvor, který byl ještě odpoledne Scottův bratr. Paul už je ze sklepa venku a schovává se v domě, a jakmile Scott vejde dovnitř, začne honba za dardou. Jenomže tentokrát bude hlavní cenou on.

To všechno je jenom fantazie, jistě, ta jeho zatracená fantazie, která se rozjede jako splašený kůň nocí, ale když na verandu vyskočí jeho otec, zvládla fantazie už takový kus práce, že na okamžik Scott vidí nikoli Andrewa Landona, ale Paula, zubícího se jako skřeta, a vykřikne. Když zvedne ruce, aby si chránil obličej, kolečko se znovu skoro převrátí. Převrátilo by se, kdyby tatínek nehmátl po rukojeti a pád nezadržel. Pak pozvedne ruku, aby syna praštil, ale skoro ihned ji spustí. Později možná dojde na facky, ale teď ne. Teď ho potřebuje. Takže místo výprasku si tatínek jenom plivne na pravou ruku a otře si ji o levou. Pak se shýbne, nevšímá si mrazu, který tu na zadní verandě panuje, přestože má jenom spodní triko, a popadne kolečko vpředu.

– Škubnu s tím nahoru, Skútře. Ty drž rukojeti a budeš řídit, a hlavně ať se to nepřevrátí. Dal jsem mu ještě jednu pecku – musel jsem – ale to ho taky neudrží dlouho. Jestli se nám ten řetěz rozsype, myslím, že nepřežije noc. Nedokážu ho uáržet. Rozumíš?

Scott rozumí, že život jeho bratra se teď veze na povážlivě přetíženém kolečku s hromadou řetězu, který váží třikrát víc než on. Po jeden zdivočelý okamžik vážně uvažuje o tom, že jednoduše uteče do větrné tmy a bude utíkat tak dlouho, dokud mu vystačí síly. Pak uchopí madla. Neuvědomuje si, že se mu z očí hrnou slzy. Kývne na tatínka a tatínek kývne taky. Beze slov si pohovořili o ničem menším než životě a smrti.

– Na tři. Jedna… dvě… drž to teď rovně, pazgřivče jeden… tři!

Sparky Landon zvedne kolečko ze země na verandu s namáhavým výkřikem, který mu unikne z úst spolu s obláčkem páry. Triko se mu pod paží roztrhne a ven se vyhrne chomáč divně hnědých chlupů. Když je přetížené kolečko ve vzduchu, ten zatracený krám se nejdřív zhoupne doleva a pak doprava a chlapec si pomyslí: vydrž, parchante, ty pazgřivče zasejřená. Vyrovná oba skluzy, křičí v duchu na sebe, aby netlačil moc prudce, aby to nepřehnal, ty pitomej parchante, ty pitomej pazgřivče magorskej zasejřenej. A zabere to, ale Sparky Landon nemaří čas gratulacemi. Sparky Landon couvá do domu a táhne kolečko za sebou. Scott za ním kulhá na opuchající noze.

V kuchyni tatínek kolečko otočí a odveze ho přímo ke dveřím do sklepa, které zavřel a zarýgloval. Kolečko dělá v rozházeném cukru rýhu. Scott na to nikdy nezapomene.

– Otevři dveře, Scotte.

– Tatínku, co když… tam je?

– Tak ho tímhle krámem srazím do spodního šuplíku. Jestli si chceš zkusit zachraňování, přestaň mlít nesmysly a otevři ty zasejřený dveře!

Scott odsune zástrčku a dveře otevře. Paul tam není. Scott vidí Paulův nafouklý stín stále připevněný ke sloupku, a cosi v jeho nitru, dosud napjaté do krajnosti, se trochu uvolní.

– Uhni, synku.

Scott uhne. Otec dojede s kolečkem na začátek schodů. Potom znovu zamručí, vzepře kolečko, zapře je nohou, když se ten krám pokusí couvnout. Řetěz dopadne na zem s mohutným neladným zařinčením, rozštípne dva schody a pak se shrne až skoro dolů. Tatínek odhodí kolečko stranou a vydá se za ním, v půlce dojde k nehybně ležícímu řetězu a kope ho před sebou až dolů. Scott jde taky, a když překročí první zlomený stupeň, uvidí, že Paul bezvládně visí u sloupku a levou stranu tváře má od krve. Koutek úst se mu nesmyslně škube. Jeden zub mu leží na rameni.

– Cos mu to udělal? zaječí skoro Scott.

– Vzal jsem ho prknem, musel jsem, odpoví otec a vypadá kupodivu, že se brání. Probíral se a tys ses pořád babral s tím řetězem venku. Nic mu dohromady není. Nemůžeš jim toho moc udělat, když jsou fakt magoři.

Scott ho sotva slyší. Když uviděl Paula takhle zlitého krví, vymazalo se mu z hlavy všechno, co se přihodilo v kuchyni. Pokusí se proklouznout kolem tatínka k bratrovi, ale tatínek ho chytí.

– Ne, pokud chceš zůstat naživu, zabručí Sparky Landon a Scotta zarazí ani ne tak ruka na rameni, jako spíš strašlivá něha, kterou uslyší v otcově hlase. Protože tě ucítí, jestli se dostaneš moc blízko. I v bezvědomí. Ucítí tě a vrátí se.

Všimne si, že mladší syn se na něj dívá, a přikývne.

– No jo. Je teď jako divoký zvíře. Lidožravý. A jestli nenajdeme způsob, jak ho udržet, budeme ho muset zabít. Rozumíš?

Scott přikyvuje, pak jedinkrát hlasitě vzlykne a zní to jako zahýkání osla. Tatínek, pořád tak strašlivě něžně, k němu natáhne ruku, otře mu sopel z nosu a odmrskne ho na podlahu.

– Tak přestaň kňučet a pomoz mi s těma řetězama. Vezmeme to kolem toho středovýho nosníku a stolu s tiskařským lisem. Ten zatracenej lis váží aspoň dvě stě kilo.

– Co když ho ty věci neudrží?

Sparky Landon pomalu zavrtí hlavou.

– Pak už nevim.

Scott leží v posteli s Lisey, poslouchá, jak penzion Paroží ve větru skřípe, a řekne: „Udrželo ho to. Aspoň tři týdny ho to udrželo. Tam můj bratr Paul strávil poslední Vánoce, svůj poslední Nový rok, poslední tři týdny života – v tom smradlavém sklepě.“ Pomalu vrtí hlavou. Lisey cítí, jak se jí jeho vlasy otírají o kůži, cítí, jak jsou vlhké. Jsou propocené. Pot má i na tváři, míchá se se slzami, a ona nepozná, co je co.

„Neumíš si představit, jaké ty tři týdny byly, Lisey, zvlášť když tatínek odešel do práce a zůstal jsem tam jenom já a on, já a to…“

„Tvůj otec šel do práce?“

„Museli jsme přece jíst. A museli jsme platit za Číslo dvě, protože jsme nemohli celý dům vytopit dřevem, i když bůh je nám svědkem, že jsme se snažili. Hlavně jsme si nemohli dovolit, aby lidi dostali podezření. Tatínek mi to všechno vysvětlil.“

To nepochybuju, pomyslí si Lisey pochmurně, ale neřekne nic.

„Řek‘ sem tatínkovi, aby ho pořezal a nechal jed vytéct, jako to dělal vždycky předtím, ale tatínek říkal, že by to nebylo k ničemu, že řezání by nepomohlo ani za mák, protože magor se mu dostal do mozku. Když byl tatínek pryč, ten tvor dole na mě volal. Říkal, že mi udělá dardu, dobrou dardu, a že na konci bude sladká tyčinka a k tomu ještě RC cola. Někdy jsem dokonce slyšel skoro Paulův hlas, takže jsem sešel ke sklepním dveřím a přiložil ucho na dřevo a poslouchal, i když jsem věděl, že je to nebezpečné. Tatínek přece říkal, že je to nebezpečné, říkal, že bych neměl poslouchat, měl bych se pořád držet dál od sklepa, když jsem sám doma, a zacpávat si uši a hlasitě se modlit nebo křičet: ‚Zasejřenej parchante, zhebni i s koněm, cos na něm přijel,‘ protože tohle a modlitby vyšly na stejno a aspoň ho přehluší, ale nesmím ho poslouchat, protože tatínek říkal, že Paul je pryč a ve sklepě už zbyl jen dardový ďábel ze Země Krvavých dard, a tatínek říkal: ‚Ďábel tě uhrane, Skoťáku, nikdo neví líp než Landonové, jak ďábel umí uhranout. A před nimi Landreauové. Nejdřív ti uhrane myšlenky a pak ti vypije srdce.‘ Většinou jsem poslechl, ale někdy jsem šel blíž a poslouchal… a představoval si, že je to Paul… protože jsem ho měl moc rád a chtěl jsem, aby byl zase se mnou, ne protože jsem opravdu věřil… a nikdy jsem zástrčku neodsunul.“

Pak nastane dlouhá odmlka. Těžké vlasy mu neklidně sklouznou po jejím krku a hrudi a on nakonec řekne tichým, zdráhavým dětským hlasem: „No, jednou jsem to udělal… ale dveře jsem nevotvíral… ty dveře do sklepa jsem vůbec nevotvíral, pokud nebyl tatínek doma, a když byl tatínek doma, tak ten dole jenom řval a rachotil řetězy a jednou houkal jako sova. A když to dělal, tatínek někdy zahoukal jako v odpověď… měl to být vtip, víš, jak tak na sebe houkali… tatínek v kuchyni a… však víš… tamto přivázané na řetěz ve sklepě… ale já si nebyl jistý, i když jsem věděl, že je to vtip, protože to vypadalo, že se zbláznili oba… zbláznili se a mluví spolu jako sovy sněžné… a myslel jsem si: ‚Zbývá jenom jeden, a to jsem já. Jenom jeden, kdo ještě není famagor a ještě mi není ani jedenáct a co si pomyslí, až přijdu k Mílovi a povím to tam?‘ Ale přemýšlet o Mílovi nebylo k ničemu, protože když byl tatínek doma, prostě by mě dohnal a odtáhl zpátky. A kdyby nebyl… pokud by mi věřili a vrátili se do domu se mnou, bratra by zabili… a mě dali do chudobince. Tatínek říkal, že kdyby se o nás s Paulem nestaral on, museli bychom jít do chudobince, kde ti dají na bimbase kolík, když se počuráš do postele… a velcí kluci… musíš ho velkým klukům kouřit celou noc…“

Přestane, namáhavě se probírá kdesi mezi místy, kde je, a kde byl. Kolem penzionu Paroží duní vítr a budova sténá. Lisey chce věřit, že to, co jí vypráví, nemůže být pravda – že je to nějaká květnatá a strašlivá dětská halucinace – ale ví, že to pravda je. Do posledního hrůzného slova. Když znovu ve vyprávění naváže, Lisey slyší, jak se snaží získat znovu svůj dospělý hlas, své dospělé já.

„V ústavech pro duševně choré jsou často lidé, víš, co utrpěli katastrofální trauma čelního laloku a upadají do zvířecích stavů. Četl jsem o tom. Ale je to proces, který obvykle trvá několik let. Mému bratrovi se to stalo najednou. A jakmile se to stalo, jakmile překročil tu čáru…“

Scott polkne. V krku mu cvakne tak hlasitě, jako když se otočí vypínačem.

„Když jsem mu nesl do sklepa jídlo – maso a zeleninu na pekáči, jako když se nese žrádlo velkému psovi, jako je třeba doga nebo německý ovčák – vyletěl dopředu, až kam mu dovolily řetězy, které ho držely u sloupku, jeden kolem krku a druhý kolem pasu, a z koutků úst mu stříkaly sliny, a pořád štěkal a vyl jako dardový ďábel, jenom trochu přiškrcený, dokud znovu nenabral dech, víš?“

„Ano,“ odpoví chabě.

„Pekáč bylo potřeba položit na podlahu – pořád si pamatuju smrad té zkyslé hlíny, když jsem se shýbl, nikdy na to nezapomenu – a pak do něj strčit, aby se dostal do jeho dosahu. Měli jsme na to zlomenou násadu od hrábí. Nebylo dobré se moc přibližovat. Třeba by člověka podrápal, možná si ho i přitáhl. Nepotřeboval jsem, aby mi tatínek vykládal, že jestli mě chytí, sežere ze mě, co bude moct, zaživa, ať si ječím, jak chci. A tohle byl ten bratr, který pro mě chystal dardy. Ten, který mě měl rád. Bez něho bych to nikdy nedokázal. Bez něho by mě tatínek zabil dřív, než bych se dožil pěti, ne proto, že by to chtěl, ale protože býval taky fakt magor. Já s Paulem jsme to společně zvládli. Prostě kamarádi. Víš?“

Lisey přikyvuje. Ví.

„Jenomže v lednu byl můj kamarád přivázaný na řetěz ve sklepě – ke sloupku a stolu s tiskařským lisem – a hranice jeho světa se dala změřit tím obloukem… obloukem hoven… chodil na velkou na konec řetězu… tam si dřepl… a sral.“

Na okamžik si přitiskne patky dlaní k očím. Na krku mu vystoupí žíly. Dýchá ústy – dlouhými, chraptivými, třaslavými loky. Lisey se nemusí ptát, kde se naučil trik, jak svůj žal udržet v tichosti; to už teď ví. Když se uklidní, Lisey se ho zeptá: „Jak ho vůbec otec do těch řetězů dostal? Pamatuješ se?“

„Pamatuju si všechno, Lisey, ale to neznamená, že všechno vím. Mockrát cosi přidal Paulovi do jídla, to vím určitě. Myslím, že to byl nějaký uklidňující prostředek pro zvířata, ale netuším, jak se k němu dostal. Paul zhltal všechno, co jsme mu dali, kromě zeleniny, a jídlo ho obvykle nabudilo. Vřeštěl a štěkal a skákal; napínal řetěz – snažil se ho asi přetrhnout – nebo vyskakoval do výšky a bouchal pěstmi do stropu, až mu klouby krvácely. Možná se snažil prorazit ven, nebo to možná dělal jenom z plezíru. Někdy jenom ležel ve špíně a masturboval.

Ale jednou za čas byl aktivní deset nebo patnáct minut a pak přestal. To byly ty okamžiky – kdy mu to tatínek určitě dal. Dřepl si, mumlal cosi a pak padl na bok, strčil si ruce mezi nohy a usnul. Když to udělal poprvé, tatínek mu připevnil dva kožené opasky, které vyrobil, akorát ten kolem Paulova krku byl vlastně obojek. Vzadu měly velké kovové karabiny. Provlékl jimi řetězy, ten traktorový karabinou u opasku, lehčí řetěz karabinou u obojku v zátylku. Potom malým ručním hořákem karabiny svařil. A tak byl Paul uvázaný. Když se probudil a zjistil, v jaké je situaci, zuřil. Málem zbořil barák.“ Plochý, nosový přízvuk pensylvánského venkova natolik zesílil, že barák zaznělo skoro německy, parrák. „Stáli jsme nahoře na schodech a pozorovali ho, a já tatínka prosil, abychom ho pustili, než si zlomí krk nebo se zadusí, ale tatínek říkal, že se neudusí, a měl pravdu. Po třech týdnech se stalo akorát to, že začal odtahovat stůl a dokonce i ten středový sloupek – ten nosník, který držel kuchyňskou podlahu – ale krk si rozhodně nezlomil a ani se neudusil.

Tatínek ho ještě několikrát omráčil, abychom zjistili, jestli bych ho dokázal vzít do Bájodolí – říkal jsem ti, že tak jsme tomu s Paulem říkali, tomu místu?“

„Ano, Scotte.“ Také už pláče. Nechává slzy téct, nechce, aby ji viděl utírat si slzy, nechce, aby viděl, jak lituje toho chlapce na farmě.

„Tatínek chtěl zjistit, jestli bych ho tam dokázal vzít a ulevit mu, jako když ho tatínek pořezal nebo jako když ho tatínek jednou dloubl do oka kleštěmi, takže trochu vylezlo a Paul kšišel a kšišel, protože moc špatně viděl, nebo když jednom tatínek ječel na mě a říkal, ‚Skoťáku, ty svině, ty hajzle parchantská!‘, protože jsem se brouzdal na jaře v bahně a tak do mě strčil a zlomil mi kostrč, takže jsem nemohl pořádně chodit. Jenomže když jsem tam šel a našel dardu… víš, odměnu… kostrč jsem měl zase dobrou.“ Přikyvuje, hlavu má přitisknutou k jejímu krku. „A tatínek to vidí a dá mi pusu a řekne: ‚Scotte, ty seš miliónovej. Mám tě rád, parchante malej.‘ A já dám pusu jemu a řeknu: ‚Tatínku, ty seš miliónovej. Mám tě rád, ty parchante velkej.‘ A on se smál.“ Scott se od ní odtáhne a i v tom šeru Lisey vidí, že se mu obličej změnil a vypadá skoro jako dítě. A vidí jeho neskonalý úžas. „Smál se tak strašně, že skoro spadl ze židle – já jsem svého otce rozesmál!“

Lisey má tisíc otázek, ale neodváží se položit ani jednu. Není si jistá, jestli by vůbec svedla nějakou otázku položit.

Scott si přitiskne ruku na obličej, promne jej, znovu se na ni podívá. A už je zpátky. Jako když luskne prsty. „Kristepane, Lisey. Nikdy jsem o tom nemluvil, nikdy, s nikým. Jak to snášíš?“

„To je dobré, Scotte.“

„Tak to seš sakra statečná ženská. Už sis začala namlouvat, že to všechno jsou blbosti?“ Dokonce se pousmál. Úsměv je to nejistý, ale je skutečný, a Lisey přijde tak milý, že ho políbí: nejdřív na jeden koutek a pak na druhý koutek, aby nekulhal.

„No jo, snažila jsem se,“ říká, „ale nešlo to.“

„Kvůli tomu, jak jsme vyřachli zpod mňamkového stromu?“

„Tak tomu říkáš?“

„Pro Paula to byl takový rychlý výlet. Prostě rychlá cesta, která tě dostala odsud někam jinam. To byla řacha.“

„Podobně jako darda, to byla taky cesta odněkud někam.“

„Správně,“ přitaká. „Nebo jako knížka. Protože ta může být taky pecka.“

Myslím, že to záleží na tobě, Skoťáku.

To jsou otcova slova. Znějí mu v hlavě a nechtějí se vypařit. Myslím, že to záleží na tobě.

Jenomže jemu je teprve deset let a odpovědnost za záchranu bratrova života a zdravého rozumu – možná i jeho duše – ho tíží a krade mu spánek, zatímco Vánoce a Nový rok minou a začne mrazivý zasněžený leden.

Mockrát jsi ho vyléčil, vyléčil jsi ho ze spousty svrabů.

To je pravda, ale nikdy nešlo o něco takového a Scott zjistí, že už nemůže jíst, pokud vedle něj nestojí tatínek a nenutí ho do každého sousta. Křehký spánek mu přetrhne i ten nejtišší, tlumený výkřik tvora ve sklepě, ale je to vlastně dobře, protože se většinou vytrhne z hrůzných nočních můr plných krve. Ve spoustě těch snů se ocitne sám v Bájodolí, po setmění, někdy na jistém hřbitově poblíž jisté tůně, kolem se tyčí změť náhrobků a dřevěných křížů, kde poslouchá hurónský řev chechtáků a cítí, jak dříve lahodný větřík pročesávající husté křoviny začíná čpět hlubokou hlínou. Do Bájodolí se dá jít i po setmění, ale není to dobrý nápad, a pokud se tam ocitnete, když se měsíc vyloupne celý, raději buďte zticha. Potichounku jako myšky, sakra. Ale v těch nočních můrách Scott vždycky zapomene a zděšeně se přistihne, jak si zplna hrdla zpívá „Jambalaya“.

Možná ho z toho dokážeš vyléčit.

Ale když se o to Scott pokusí poprvé, pozná, že je to asi nemožné. Pozná to, jakmile opatrně vsune ruku kolem pasu té chrápající, páchnoucí, podělané příšery stulené u paty opěrného sloupku. Stejně tak by si mohl přivázat na záda piáno a tancovat s ním čaču. Dřív s Paulem přecházeli do toho druhého světa (akorát že je to tenhle svět obrácený naruby jako kapsa, jak později sdělí Lisey) docela snadno. Jenomže ten chrápající tvor ve sklepě je jako kovadlina, bankovní sejf… obrovské piáno přivázané k zádům desetiletého kluka.

Couvne k tatínkovi, i když si je jistý, že dostane na zadek, ale nemrzí ho to. Má pocit, že si na zadek zaslouží. Nebo něco horšího. Ale tatínek, který sedí u paty schodiště s polenem v ruce a všechno sleduje, mu na zadek nedá, ani ho neudeří pěstí. Naopak prohrábne Scottovy špinavé, zacuchané vlasy na zátylku a vlepí mu pusu s takovou něhou, až se chlapec zatřese.

– Ani mě to nepřekvapuje, Scotte. Fakt magor se drží rád tam, kde je.

– Tatínku, je tu vůbec ještě Paul?

– Nevim. Scott se ocitl mezi jeho roztaženými koleny, takže má teď po každé straně jednu zelenou nohavici. Tatínek volně objímá Scotta kolem hrudi a bradou se mu opírá o rameno. Společně se dívají na spícího tvora schouleného pod sloupkem. Dívají se na řetězy. Dívají se na oblouk výkalů, které označují hranici jeho sklepního světa. – Co myslíš, Scotte? Co cítíš?

Napadne ho, že tatínkovi zalže, ale hned ten nápad zažene. Nebude to dělat, když je v náručí toho muže, když cítí proudit tatínkovu lásku tak zřetelně, jako když v noci chytá stanice v rádiu. Tatínkova láska je do puntíku pravá stejně jako jeho vztek a šílenství, i když je málokdy k vidění a ještě méně často ji dává najevo. Scott necítí nic a neochotně to přizná.

– Kamarádíčku, takhle to dál nepůjde.

– Proč ne? Aspoň že jí…

– Dřív nebo pozdějc někdo přijde a uslyší ho tady dole. Nějakej zasejřenej cesťák, nějakej všivej prodavač Fullerových kartáčů, a bude vymalováno.

– Bude potichu. Famagor je na to dost chytrý.

– Možná jo, možná ne. Nedá se předpovědět, co famagor provede, to fakt ne. A je tu smrad. Můžu tu rozhazovat vápno, až mi ruka upadne, a stejně ten hovnovej smrad prosakuje podlahou do kuchyně. Ale hlavně… Skútře, copak nevidíš, co dělá s tím zasejřeným stolem, co je na něm lis? A se sloupem? S tím zasejřeným sloupem?

Scott se podívá. Nejdřív sotva věří tomu, co vidí, a samozřejmě tomu věřit nechce. Ten veliký stůl, i s dvousetkilovým prastarým ručním tiskařským lisem značky Stratton, se posunul aspoň o metr ze svého původního místa. Scott vidí čtvercové stopy v udusané hlíně, kde dřív stával. Ještě horší je to s ocelovým sloupkem, který je nahoře zapřený v ploché kovové patce. Bíle natřená patka je připevněná v trámu, který vede přímo pod stolem v kuchyni. Scott vidí tmavý obdélník uprostřed toho bílého kusu kovu a ví, že v tom místě se kdysi sloup o patku opíral. Scott od oka sloupek měří, snaží se postřehnout náklon. Zatím to ještě nejde. Ale jestli ten tvor dál bude sloupkem cloumat tou nelidskou silou… pořád, den za dnem…

– Tati, můžu to ještě jednou zkusit?

Tatínek vzdychne. Scott zkroutí krk, aby se podíval do jeho nenáviděného, obávaného, milovaného obličeje.

– Tatínku?

– Můžeš to zkoušet, dokud si nenatrhneš prdel, řekne tatínek. Pusť se do toho a hodně štěstí.

V pracovně nad stodolou, kde bylo horko, vládlo ticho a ona byla zraněná a její manžel mrtvý.

Ticho v hostinském pokoji, kde je chladno a její manžel je mimo.

Ticho v ložnici v penziónu Paroží, kde spolu leží, Scott a Lisey, Teď jsme dva.

Potom ten živý Scott promluví za toho, který je v roce 2006 mrtvý a v roce 1996 mimo, a argumenty proti šílenství udělají víc, než jen propadnou do prázdna; pro Lisey Landonovou se konečně dokonale zhroutí: všechno je při starém.

Za oknem jejich ložnice v Paroží fouká vítr a mračna se trhají. V ložnici se Scott odmlčí, aby se napil vody ze sklenice, kterou má neustále na stolku u postele. Zlomí tím hypnotickou regresi, do níž znovu začal upadat. Když znovu naváže řeč, vypadá, že spíš vypráví, místo aby to žil, a pro Lisey je to nesmírná úleva.

„Zkoušel jsem to ještě dvakrát,“ řekne. Zkoušel, ne soušel. „Dřív jsem si myslel, že tím, jak jsem to zkoušel naposledy, jsem ho zabil. Až do dneška jsem si to myslel, ale že jsem o tom mluvil – slyším se o tom mluvit – to mi pomohlo víc, než bych kdy věřil. Myslím, že s tou léčbou mluvením má psychoanalýza celkem pravdu, že?“

„To nevím.“ Ani ji to nezajímá. „Tvůj otec ti to vyčítal?“ A myslí si: Jistěže ano.

Ale znovu se zdá, že podcenila složitost vztahů v malém trojúhelníku, který nějakou dobu existoval na izolovaném farmářském kopci v Martensburgu v Pensylvánii. Protože Scott po chvilce váhání zavrtí hlavou.

„Ne. Možná by pomohlo, kdyby mě vzal do náručí – jako po tom mém prvním pokusu – a řekl mi, že to není moje chyba, že to není ničí chyba, že se prostě objevil famagor, jako rakovina nebo mozková obrna, ale to neudělal. Jenom mě jednou rukou zvedl v pase… visel jsem jako loutka, které někdo přeřízl nitky… a pak jsme prostě…“ V jasnícím se šeru Scott vysvětlí veškeré své mlčení o minulosti jediným strašným gestem. Na vteřinu si přiloží prst na rty – jako bledý vykřičník pod vytřeštěnýma očima – a podrží ho tam: Pssst.

Lisey si vzpomene, jaké to bylo, když Jody otěhotněla a odjela, a s pochopením přikyvuje. Scott se na ni vděčně podívá.

„Celkem tři pokusy,“ promluví znovu. „Druhý jenom tři nebo čtyři dny po prvním. Snažil jsem se ze všech sil, ale bylo to úplně stejné jako poprvé. Jenomže to už bylo vidět, jak se sloupek, ke kterému byl přivázaný, naklání, a objevil se druhý oblouk hoven, kus za prvním, protože o kousek posunul stůl a řetěz trochu povolil. Tatínek se začínal bát, že třeba zlomí nohu u stolu, i když byly taky kovové.

Po svém druhém pokusu jsem tatínkovi řekl, že jsem si docela jistý, že vím, v čem je chyba. Nemohl jsem to udělat – nemohl jsem ho vzít – protože byl vždycky v bezvědomí, když jsem se k němu přiblížil. A tatínek řekl: ‚A jaký máš plán, Skútře, chceš ho objímat, když je při sobě a zuří? Utrhl by ti tu zasejřenou hlavu, než by ses otočil.‘ Já na to, že to vím. Věděl jsem ještě víc, Lisey – věděl jsem, že kdyby mi neutrhl hlavu v tom sklepě, utrhl by mi ji na druhé straně, v Bájodolí. Takže jsem pak tatínka poprosil, jestli by ho nemohl zfetovat jenom málo – víš, aby byl jenom malátný. Abych se k němu mohl přiblížit a chytit ho, jako jsem tě dneska držel pod mňamkovým stromem.“

„Ach, Scotte.“ Bojí se o toho desetiletého chlapce, i když ví, že musel vyváznout v pořádku; ví, že přežil a stal se z něho mladý muž, který teď leží vedle ní.

„Tatínek řekl, že je to nebezpečné. ‚Hraješ si s ohněm, Skoťáku.‘ Věděl jsem to, ale jiná možnost nebyla. Nemohli jsme ho držet ve sklepě už moc dlouho, to jsem pochopil i já. A potom tatínek – trochu mi hrábl do vlasů a řekl: ‚Co se stalo s tím malým pochcánkem, co se bál seskočit z lavice na chodbě?‘ Překvapilo mě, že si to pamatuje, protože tehdy byl famagor, a byl jsem hrdý.“

Lisey si pomyslí, jak bezútěšný život to musel být, když udělat radost takovému člověku naplnilo dítě pýchou, a připomene si, že mu přece bylo teprve deset. Deset, a většinou sám s monstrem ve sklepě. Ten otec byl taky monstrum, ale aspoň občas při smyslech. Monstrum schopné občas vlípnout pusu.

„Potom…“ Scott se zahledí do šera. Měsíc na chvilku vypluje z mraků. Přejede mu bledou a hravou tlapkou po tváři, než se zase schová. Když Scott znovu promluví, Lisey uslyší, že to dítě opět začíná přebírat vládu. „Tatínek – víš, tatínek se nidy neptal, co sem viděl nebo kam sem šel nebo co sem dělal, když jsem tam šel, a asi se nikdy neptal ani Paula – nevim, jestli si Paul vlastně něco pamatoval – ale tehda se skoro zeptal: ‚A jestli ho tam takhle vezmeš, Skoťáku, co se stane, jestli se probere? Bude mu najednou líp? Protože jestli ne, já tam nebudu, abych ti pomohl.‘

Ale já o tom přemýšlel, víš? Přemýšlel jsem o tom a přemýšlel, až se mi zdálo, že mi pukne hlava.“ Scott se opře o loket a podívá se na ni. „Věděl jsem stejně jako tatínek, že to musí skončit, věděl jsem to moc dobře. Kvůli tomu sloupu. A stolu. A taky proto, jak zhubl a dělaly se mu boláky na tváři, protože nejedl dobré věci – dáváme mu zeleninku, ale všecko kromě bandor a cibule od sebe odháže a jedno oko – to, do kterého ho kdysi tatínek dloubl – se přes to červené celé potáhlo bílým povlakem. Taky mu vypadaly další zuby a jeden loket se mu úplně překroutil. Z toho, jak byl tam dole, se celý rozpadal, Lisey, a co se nerozpadalo kvůli tomu, že nebyl na sluníčku a špatně jedl, to si sám ničil. Chápeš?“

Lisey přikyvuje.

„Tak jsem dostal takový maličký nápad, který jsem pověděl tatínkovi. On na to: ‚Myslíš, že seš v deseti zasejřeně chytrej parchant, co?‘ A já na to, že ne, že nejsem chytrej vůbec v ničem, a jestli si myslí, že je jiná možnost, bezpečnější a lepší, tak jo. Jenomže si to nemyslel. Řekl: ‚Já si myslím, že zasejřeně chytrej parchant teda seš, to ti povím. A ukázalo se, že máš přece jenom trochu kuráže. Pokud nevycouváš.‘

‚Já nevycouvám,‘ řekl jsem.

A on na to: ‚Nebudeš muset, Skútře, protože budu stát hned pod schody se svou zasejřeně dobrou jelenobijkou

Tatínek stojí pod schody se svou jelenobijkou, ráže .30-06, v rukou. Scott stojí vedle něj, dívá se na tvora připoutaného ke kovovému sloupu a tiskařskému stolu a snaží se netřást. V pravé kapse má útlý nástroj, který mu dal tatínek, podkožní injekci s plastovou krytkou na špičce. Scott nepotřebuje, aby mu tatínek říkal, že je to křehký mechanismus. Jestli dojde ke rvačce, může se zlomit. Tatínek mu nabízel, že ji vloží do bílé kartónové krabičky, ve které kdysi bylo plnicí pero, ale vytahovat injekci z krabičky by zabralo dalších pár vteřin – přinejmenším – a ty by mohly znamenat rozdíl mezi životem a smrtí, jestli se mu podaří toho tvora připoutaného ke sloupu dostat do Bájodolí. Tam už žádný tatínek s jelenobijkou nebude. V Bájodolí bude jenom on a ten tvor, který vklouzl do Paula jako ruka do ukradené rukavice. Jen oni dva na vrcholu Milostiplného kopce.

Ten tvor, který býval jeho bratrem, leží s roztaženýma nohama, zády opřený o centrální nosník. Je nahý, má na sobě jenom Paulovo tílko. Nohy má špinavé. Z vnitřní strany potřísněné výkaly. Pekáč, vylízaný dočista i s omastkem, mu leží u zapatlané ruky. Extra velký hamburger, který mu na něm předložili, zmizel v chřtánu toho monstra během pár vteřin, ale Andrew Landon se trápil s tvorbou této paštiky skoro půl hodiny, přičemž první pokus vyhodil do noci, jelikož došel k závěru, že do ní „toho“ nacpal moc. „To“ jsou bílé pilulky, které vypadají skoro přesně jako prášky na bolení břicha, které si tatínek někdy bere. Když se jednou Scott ptal, odkud je tatínek má, dočkal se odpovědi: Sklapni laskavě tu svou nevymáchanou držku, zvědavče, než ti ji sklapnu sám. A když tatínek říká něco takového, narážku rychle pochopíte, pokud máte trochu rozumu. Tatínek rozmačkal pilulky dnem sklenice na vodu. Při práci mluvil, možná sám se sebou, možná se Scottem, zatímco dole pod nimi se ten tvor připoutaný řetězem k tiskařskému lisu monotónním řevem dožadoval večeře. – Dost snadno se to dá odhadnout, když ho chceš poslat do limbu, říkal tatínek a díval se z hromádky bílého prášku na mleté maso. – Ještě snadnější by bylo, kdybych toho otravnýho parchanta chtěl zabít, že? Ale ne, to nechci udělat, chci dát šanci tamtomu, aby zabil toho, kterej je zatím ještě v pohodě, takovej jsem cvok. No, kašlu na to a ať se práší za kočárem, bůh nenávidí zbabělce. Hranou malíčku a nezvykle jemně oddělil z hromádky krátkou bílou čárku. Nabral špetku, poprášil jí sekanou jako solí, vhnětl, pak nabral ještě špetičku a znovu maso hnětl. Nestaral se o nějaké nóbl vyvařování, jak se vyjádřil, pokud šlo o toho tvora dole, tak o něm říkal, že by klidně sežral večeři syrovou – nejlíp ještě teplou a škubající se na kosti.

Scott teď stojí vedle tatínka, v kapse jehlu, sleduje toho nebezpečného tvora bezvládně visícího u sloupu a chrápajícího s vyceněnými zuby. Koutkem úst cosi mručí. Oči má pootevřené, ale po duhovkách není ani stopy; Scott vidí jenom svítící, hladké bělmo… Jenomže to bělmo už není bílé, pomyslí si.

– Tak do toho, krucinál, praští ho tatínek do ramene. Jestli to chceš udělat, tak se do toho pusť, než ztratím nervy nebo mě klepne kurva pepka… nebo myslíš, že fixluje? Že se jenom tváří, že je bez sebe?

Scott zavrtí hlavou. Ten tvor se je nesnaží podvést, to by vycítil – a pak se na otce zvědavě podívá.

– Co je? zeptá se tatínek podrážděně. Co máš v hlavě, kromě zasejřenejch pilin?

– Ty se opravdu…?

– Jestli se opravdu bojím? To chceš vědět?

Scott přikyvuje, najednou se stydí.

– Jo, jsem posranej strachy. Myslel sis, že seš v tom jedinej? Tak zavři klapačku a udělej to, jestli chceš. Ať už s tím skoncujem.

Nikdy nepochopí, proč mu otcovo přiznání, že se bojí, napomohlo k odvaze, ale je to tak. Dojde ke středovému sloupu. Ještě jednou se za chůze dotkne válečku injekční stříkačky v kapse. Dojde k vnějšímu oblouku hoven a překročí ho. Další krok ho přenese přes vnitřní oblouk do místa, které by se mohlo nazývat doupětem toho tvora. Velmi intenzivně to tu páchne: není to jen smrad výkalů nebo vlasů a kůže, ale spíš srsti a kožichu. Ten tvor má penis, který je větší, než měl Paul. Paulovo nazrzlé ohanbí zarostlo hrubými, hustými chlupy, a chodidla na konci Paulových nohou (ty nohy jediné vypadají stále stejně) vypadají divně vtočené, jako by se mu bortily kosti v kotnících. Jako prkýnka zapomenutá v dešti, pomyslí si Scott; není to tak docela nesmysl.

Pak se jeho pohled vrátí k tváři toho tvora – jeho očím. Víčka má pokleslá a po duhovkách stále není ani stopy, jenom to krvavé bělmo. Ani dýchání se nezměnilo; špinavé ruce taky dál ochable leží, dlaněmi vzhůru, jako by se vzdával. Ale Scott ví, že vstoupil do nebezpečné zóny. Teď už nemá smysl otálet. Ten tvor ho ucítí a každou vteřinou se probere. To se stane bez ohledu na „to“, co mu tatínek přidal do sekané, takže jestli to má udělat, jestli dokáže toho tvora, který mu ukradl bratra, vzít s sebou…

Scott postupuje vpřed, kráčí na nohou, které už sotva cítí. Na jednu stranu je absolutně přesvědčený, že jde na smrt. Nedokáže odřachnout jinam, jakmile se ho ten tvor zmocní. Přesto vejde do jeho dosahu, do nejhustšího oblaku čpavého puchu, a položí ruce na jeho holé, lepkavé boky. Pomyslí si

(Paule, pojď teď se mnou)

 a

(Darda Bájo Bájodolí sladká voda v tůni)

a po jeden srdcervoucí zlomený okamžik se to skoro daří. Dostaví se známý pocit, že všechno okolo začíná mizet; zesílí bzukot hmyzu a zavane lahodná vůně sluncem zalitých stromů na Milostiplném kopci. Pak se ruce toho tvora s dlouhými nehty ocitnou Scottovi na krku. Otevře ústa a zařve tak, že zvuky a vůně Bájodolí odfoukne jeho mršinový dech. Scottovi připadá, jako by někdo vystřelil hořící balvan do jemně se utvářející mřížky jeho… čeho? Na to druhé místo ho přece nepřenáší jeho mysl, ne přesně mysl… ale pak už není čas o tom přemýšlet, protože ten tvor ho chytil, chytil. Všechno, čeho se tatínek bál, se stane. Ústa se vykloubí jako v noční můře, která popírá veškerý zdravý rozum, zdá se, že dolní čelist klesne až k

(hroudě kostí)

hrudní kosti a znetvoří špinavý obličej do čehosi, v čem poslední zbytek Paula – a vlastně lidskosti – zmizel. Tohle je famagor bez masky. Scott má čas si pomyslet: Ukousne mi celou hlavu jediným kousnutím, jako lízátko. Ta monstrózní tlama se rozevře, červené oči zajiskří v ostrém svitu visících žárovek a Scott už nepůjde nikam, leda na smrt. Netvor zakloní hlavu tak daleko, že se udeří zátylkem o sloup, a pak vyrazí vpřed.

Ale Scott zase jednou zapomněl na tatínka. Tatínkova ruka se vynoří z šera, popadne netvora Paula za vlasy a podaří se mu tu hlavu strhnout zpátky. Pak se objeví druhá tatínkova ruka, s palcem zaháknutým kolem pažby jelenobijky v místě, kde je pažba nejužší, s ukazovákem opřeným o spoušť. Zaboří ústí pušky netvorovi do jamky pod zvednutou bradou.

– Tatínku, ne! zaječí Scott.

Andrew Landon si ho nevšímá, nemůže si dovolit všímat si ho. I když drží netvora plnou hrstí za vlasy, už se mu stejně vyprošťuje z pěsti. Už řve a ten řev přízračně připomíná jedno slovo.

Tati.

– Pozdravuj v pekle, hajzle magorská, pronese Sparky Landon a zmáčkne spoušť. Výstřel kulovnice je v uzavřeném prostoru sklepa ohlušující; Scottovi bude ještě po dvou hodinách zvonit v uších. Netvorovy střapaté vlasy zavlají jako v náhlém větrném poryvu a nakloněný středový sloup omete mohutný karmínový cákanec. Netvorovy nohy sebou jedinkrát bláznivě škubnou jako v kresleném filmu a pak znehybní. Ruce kolem Scottova krku na okamžik stisknou pevněji, a pak padnou dlaněmi vzhůru na podlahu, buch. Tatínkova paže obejme Scotta kolem pasu a zvedne ho.

– Nestalo se ti nic, Skoťáku? Můžeš dejchat?

– Nic mi není, tatínku. Musel jsi ho zabít?

– Přišels o rozum?

Scott bezvládně visí v otcově náruči, neschopen uvěřit, že se to stalo, i když věděl, že k tomu může dojít. Přeje si, aby omdlel. Přeje si – aspoň trochu – aby sám zemřel.

Tatínek s ním zatřese. – Chystal se tě zabít, ne?

– A-a-ano.

– Kurva fakt že jo. Kristepane, Skoťáku, nechal by si vyškubat vlasy z kořínků, jenom aby se na tebe dostal. Aby se ti dostal k zasejřenýmu krku!

Scott ví, že je to pravda, ale ví ještě něco. – Podívej se na něj, tatínku – podívej se teď na něj!

Ještě okamžik visí v kruhu otcovy náruče jako hadrová panenka nebo loutka, jíž přestřihli nitě, pak ho Landon pomalu postaví na zem a Scott ví, že jeho otec vidí, co mu Scott ukazuje: prostě chlapce. Prostě nevinného chlapce, kterého přivázal na řetěz ve sklepě jeho šílený otec se svým poskokem, mladším bratrem a pak ho nechal hladovět, až byl kost a kůže a plný boláků. Chlapce, který tak zoufale bojoval o svobodu, že skutečně pohnul opěrným sloupem a krutě těžkým stolem, k nimž byl připoután. Chlapce, který prožil tři přízračné týdny jako vězeň tady dole, než ho nakonec střelili do hlavy.

– Vidím ho, říká tatínek a pochmurnější než jeho hlas je jenom jeho tvář.

– Proč nevypadá jako předtím, tatínku? Proč…

– Protože magořina je pryč, dutohlave. A dokonce i krutě otřesený desetiletý kluk, aspoň tak bystrý jako Scott, si všimne té ironie: když tu teď Paul leží mrtvý, přivázaný na řetěz ke sloupu ve sklepě a s vystřeleným mozkem, tatínek vypadá a mluví normálně jako ještě nikdy. A jestli ho někdo takhle uvidí, zavřou mě buď do basy ve Waynesburgu nebo do cvokhausu v Reedvillu. Teda jestli mě dřív nezlynčujou. Budeme ho muset zakopat, i když to bude hnusná fuška, když je zem tvrdá jako kostnatá prdel.

Scott řekne: – Já ho vezmu, tatínku.

– Jak ho vezmeš? Nesvedls to, ani když byl živej!

Nemá slova, aby dokázal vysvětlit, že teď to bude lehké jako odejít tam oblečený v šatech, což dělá vždycky. Ta tíha kovadliny, bankovního trezoru, piána z toho tvora uvázaného ke sloupu vyprchala; netvor uvázaný ke sloupu je už jako zelená slupka, kterou sloupnete z kukuřičného klasu. Scott prostě řekne: – Teď to půjde.

– Meleš hubou a nevíš co, vrčí tatínek, ale opře jelenobijku o stůl s tiskařským lisem. Prohrábne si rukou vlasy a vzdychne. Poprvé Scottovi připadá jako muž, který by mohl zestárnout.

– Tak dělej, Scotte, hupsni na to. Nemůže to škodit.

Ale když už nehrozí skutečné nebezpečí, Scott se začne stydět.

– Otoč se, tatínku.

– CO to SAKRA meleš?

V tatínkově hlase je znát blížící se výprask, ale Scott pro jednou necouvne. Starosti mu nedělá ten odchod, nevadí mu, jestli to tatínek uvidí. Ale stydí se brát mrtvého bratra do náruče před tatínkem. Bude brečet. Už cítí, jak to na něho jde, jako odpolední déšť koncem jara, kdy bylo celý den vedro příslibem léta.

– Prosím, řekne co nejsmířlivěji. Prosím tě, tatínku.

Scott si je na okamžik skoro jistý, že tatínek přeběhne sklepem k místu, kde stojí jeho zbývající syn, jeho ztrojený stín přitom bude skákat po kamenných stěnách, a vezme ho s pořádným rozmachem přes ústa – možná ho srazí až do klína mrtvého staršího bratra. Dostal podobnou ránu hřbetem ruky už mockrát a obvykle se už jenom při tom pomyšlení přikrčil, ale teď stojí rovně mezi Paulovýma bezvládně roztaženýma nohama a dívá se otci do očí. Je to těžké, ale podaří se mu to. Protože spolu prožili strašlivé věci a budou je muset navěky udržet jen mezi sebou: Pssst. Takže si zaslouží takovou prosbu a zaslouží si pohled do tatínkových očí, když čeká na jeho odpověď.

Tatínek se k němu nerozběhne. Místo toho se zhluboka nadechne, vydechne a otočí se. – Ještě mi začneš vykládat, kdy mám mejt podlahu a drhnout hajzl, zamručí. Budu počítat do třiceti, Skoťáku

„Budu počítat do třiceti a pak se zase otočím,“ vypráví jí Scott. „Věta určitě končila takhle, ale neslyšel jsem to, protože to už jsem byl pryč z povrchu zemského. Paul taky, konečně unikl z řetězů. Jakmile byl mrtvý, vzal jsem ho s sebou snadno jako vždycky, možná to šlo ještě snadněji. Vsadím se, že tatínek ani do třiceti nenapočítal. Sakra, vsadím se, že ještě ani nezačal, a už uslyšel zařinčení řetězů nebo možná sykot vzduchu proudícího na místo, kde jsme před chvílí byli, a hned se otočil a uviděl, že má sklep jenom pro sebe.“ Scott leží uvolněně, pot na tváři, pažích a těle usychá. Pověděl to, dostal ze sebe to nejhorší, vyzvrátil to.

„Ten zvuk,“ řekne Lisey. „Víš, uvažovala jsem o tom. Jestli byl slyšet nějaký zvuk pod tou vrbou, když jsme… však víš… vyšli zpátky.“

„Když jsme řachli.“

„Ano, když jsme… to.“

„Když jsme řachli, Lisey. Řekni to.“

„Když jsme řachli.“ Uvažuje, jestli se zbláznila. Uvažuje, jestli se zbláznil on a jestli je to nakažlivé.

Teď si konečně zapálí další cigaretu a ve svitu zápalky je jeho tvář upřímně zvědavá. „Co jsi viděla, Lisey? Pamatuješ se?“

Nejistě odpoví: „Bylo tam hodně purpurové, svažovala se dolů z kopce… a měla jsem pocit stínu, jako by přímo za námi byly stromy, ale bylo to všechno tak rychlé… nejvýš vteřina nebo dvě…“

Zasměje se a jednou paží ji k sobě přimáčkne. „To mluvíš o Milostiplném kopci.“

„Milostiplném…?“

„Tak ho pojmenoval Paul. Kolem těch stromů je zem – měkká, hluboká, myslím, že tam nikdy není zima – a tam jsem ho pohřbil. Tam jsem pohřbil svého bratra.“ Vážně se na ni podívá: „Chceš se tam podívat, Lisey?“

2Lisey bez ohledu na bolest usnula v pracovně na podlaze… Ne. Neusnula, protože s takovouhle bolestí se spát nedá. Bez pomoci léků ne. Tak co se s ní stalo?

Byla zhypnotizovaná.

Vyzkoušela si to slovo a zjistila, že dokonale sedí. Sklouzla do jakéhosi dvojvrstvého (možná i trojvrstvého) vzpomínání. Totálního vzpomínání. Ale za tímto bodem byly její vzpomínky na mrazivý hostinský pokoj, kde ho našla v katatonickém stavu, a vzpomínky na ně dva v rozvrzané posteli v prvním patře penzionu Paroží (tyto vzpomínky byly o sedmnáct let starší, ale zřetelnější) vymazány. Chceš se tam podívat, Lisey? zeptal se jí – ano, ano – ale to, co přišlo potom, utonulo v zářivě purpurovém světle, schovalo se za oponou, a když se na to pokusila dosáhnout, autoritářské hlasy z dětství (mamčin, taťuldy, všech starších sester) poplašeně zahlaholily: Ne, Lisey! Dál už nechoď, Lisey! Zastav se, Lisey!

Zadržela dech. (Zadržela ho i tehdy, když tam ležela se svou láskou?)

Otevřela oči. (Měla je dokořán, když ji bral do náručí, tím si byla jistá.)

Jasné ranní červnové světlo – červnové světlo jedenadvacátého století – nahradila do očí bijící, zářivě purpurová barva miliardy lupin. Na vlně toho světla odplula bolest zmrzačeného prsu. Ale než Lisey stačila zareagovat na světlo nebo hlasy v panice přikazující, aby nechodila dál, kdosi ji zavolal ze stodoly dole, a vylekal ji tak strašně, že málem vykřikla. Kdyby ten hlas končil oslovením paninko, výkřik by nezadržela.

„Paní Landonová?“ Krátká odmlka. „Jste tam nahoře?“

V tom hlase nebylo ani stopy po jižanství, jenom nevýrazné yankeeské protahování, které ta slova změnilo v Stá tám nahořá, a Lisey poznala, kdo tam dalá je: zástupce Alston. Říkal jí, že se na ni bude chodit dívat, a už tu byl, jak slíbil. Teď měla šanci mu povědět, že tady nahoře je, leží na podlaze a krvácí, protože Černý princ všech Inkunků ji zranil, Alston ji musí vzít do No Soapa a poveze ji se zapnutým majákem a sirénou, potřebuje sešít prs, bude to spousta stehů, a potřebuje ochranu, potřebuje ji čtyřiadvacet hodin denně…

Ne, Lisey.

Tu myšlenku vyslala její vlastní mysl (tím si byla jistá) jako světlici do temného nebe (no… skoro jistá), ale pronesl ji Scottův hlas. Jako by tím nabyl na autoritě.

A muselo to zabrat, protože víc než: „Ano, jsem tady, zástupče!“ neodpověděla.

„Všechno v rychtyku? Teda jako v pořádku?“

„V rychtyku, potvrzuju.“ Užasla, protože zjistila, že i její hlas zní v rychtyku. Zvlášť na ženu, která má blůzu prosáknutou krví a levý prs ji bolí jako… no, žádné vhodné přirovnání neexistovalo. Prostě bolel.

Zástupce Alston dole – přímo pod schody, domýšlela se Lisey – se uznale zasmál. „Jenom jsem se tu zastavil cestou do Cash Corners. Mají tam drobnější domácí požár.“ Domácá pažár. „Podezření na žhářství.“ Padazřaní. „Vydržíte tu sama pár hodin?“

„Jasně.“

„Máte ten mobil?“

Skutečně mobil měla a litovala, že ho právě nepoužívá. Jestli na něj bude muset ještě chvíli takhle křičet, nejspíš omdlí. „Přímo tajdle!“ odpověděla halasně.

„Jo?“ Trochu nedůvěřivě. Panebože, co když půjde nahoru a uvidí ji? Pak bude ještě nedůvěřivější, to bude nedůvěra na entou. Ale když se ozval znovu, už se jeho hlas vzdaloval. Užasla, jak tomu byla ráda, ale bylo to tak. Jestli byl tohle začátek, chtěla to dokončit. „No, zavolejte, jestli budete něco potřebovat. A znovu se tu později stavím. Jestli někam pojedete, nechte vzkaz, abych věděl, že se vám nic nestalo, a kdy se budete vracet, ano?“

A Lisey, která už začínala tušit – matně – běh následujících událostí, odpověděla: „Souhlas!“ Bude muset začít tím, že se vrátí do domu. Především se napije vody. Jestli nedostane trochu vody, a to brzo, v krku by jí mohlo dojít k pažáru jako v tom domě v Cash Corners.

„Cestou zpátky pojedu kolem Patela, paní Landonová, nechcete, abych vám něco přivezl?“

Ano! Karton ledové coly a karton lehkých salemek!

„Ne, díky, zástupče.“ Jestli bude muset ještě mluvit, hlas jí selže. A i kdyby neselhal, něčeho si všimne.

„Ani koblihy? Mají tam výborné koblihy.“ V hlase má úsměv.

„Dieta!“ Víc se neodváží.

„Aha, tak tohle slovo už jsem slyšel,“ řekl. „Tak pěkný den, paní Landonová.“

Panebože, prosím, už ne, pomodlila se a zavolala: „Vám taky, zástupče!“

Dupy dupy dupy dup, a odešel.

Lisey natahovala uši, kdy uslyší motor, a po chvíli měla dojem, že slyší startér, ale velmi slabě. Musel parkovat u poštovní schránky a celou příjezdovou cestu jít pěšky.

Lisey ještě chvilku ležela, vzpamatovávala se, pak se napřímila do sedu. Dooley jí řízl šikmo přes prs až nahoru do podpažní jamky. Rozchlípená dlouhá rána ztuhla a trochu se zatáhla, ale při pohybu se znovu otevřela. Bolest byla nesmírná. Lisey vykřikla a tím všechno jenom zhoršila. Ucítila, jak jí po hrudním koši teče krev. Ta tmavá křídla se jí znovu začala vkrádat před oči, ale ona je silou vůle zahnala, a opakovala si stejnou mantru pořád dokola, až se ta slova zhmotnila: Musím to dokončit, musím se dostat za purpur. Musím to dokončit, musím se dostat za purpur. Musím to dokončit a dostat se za purpur.

Ano, za purpur. Na svahu kopce to byly lupiny; v její mysli to byla tlustá opona, kterou si sama vyrobila – možná se Scottovou pomocí, rozhodně však s jeho tichým souhlasem.

Už jsem se za ni kdysi dostala.

Opravdu? Ano.

A zvládnu to znovu. Vlez za ni nebo ten zatracený krám strhni, jestli musíš.

Otázka: mluvili se Scottem někdy po té noci v Paroží o Bájodolí? Podle Lisey nikoliv. Měli samozřejmě své kódy a Bůh věděl, že ta slova vylétala z té purpurové mlhy při příležitostech, kdy ho nemohla najít v obchodních domech a samoobsluhách… nemluvě o chvíli, kdy ho sestřička nemohla najít na lůžku v té zasejřené nemocnici… a pak ty mumlavé zmínky o dlouhánovi, když ležel na parkovišti, když ho Gerd Allen postřelil… a Kentucky… Bowling Green, kde umíral…

Přestaň, Lisey! zanaříkají hlasy. To nesmíš, malá Lisey! křičí. Mein Gott, neopovažuj se!

Snažila se nechat Bájodolí za sebou, dokonce i té zimy roku 1996, kdy…

„Kdy jsem tam šla znovu.“ Hlas měla chraptivý, ale v pracovně mrtvého manžela zněl jasně. „V zimě roku 1996 jsem tam šla znovu. Abych ho přivedla zpátky.“

A bylo to tu, svět nekončil. Muži v bílých pláštích se nevyloupli ze stěn a nevlekli ji pryč. Vlastně ji napadlo, že se jí dokonce ulevilo, a možná se tomu neměla vůbec divit. Možná když jdete na dřeň věci, je pravda darda/odměna, a k jejímu dosažení stačí se jí postavit čelem.

„Tak jo, už je to venku – aspoň něco, to s tím Paulem – takže si můžu dát zasejřenou sklenici vody?“

Nikdo jí neřekl, že ne, a za pomoci Sloního jumba, o jehož hranu se opřela, se Lisey podařilo dostat se na nohy. Tmavá křídla se znovu objevila, ale nechala svěšenou hlavu, aby jí v té mizerné atrapě mozku zůstalo co nejvíc krve, a tentokrát slabost pominula rychleji. Napnula plachty směr barový výklenek, kráčela po vlastních krvavých stopách, dělala pomalé kroky s chodidly daleko od sebe, a myslela si, že určitě vypadá jako stará dáma, které ukradli chodítko.

Zvládla to, a věnovala jenom letmý pohled skleničce ležící na koberci. S touhle nechtěla mít nic společného. Vytáhla si ze skříňky jinou, znovu použila pravou ruku – tou levou pořád svírala prosáklý pletený čtvereček – a natočila si studenou vodu. Voda už znovu tekla a trubky skoro vůbec nechrochtaly. Rozrazila zrcadlová dvířka nad umyvadlem a uvnitř bylo to, v co doufala: lahvička Scottova excedrinu. Navíc bez dětské pojistky na uzávěru, aby ji zdržovala. Zašklebila se nad octovým pachem, který z lahvičky zavanul, když uzávěr odklopila, a podívala se na dobu použití: do 07/2005. No jo, pomyslela si, holka musí dělat, co může.

„Myslím, že tohle řekl Shakespeare,“ zachraptěla a spolkla tři pilulky. Nevěděla, jak moc jí pomůžou, ale voda chutnala rajsky, a tak pila a pila, až ji rozbolelo břicho. Sevřela okraj barového dřezu svého mrtvého manžela a počkala, až křeče pominou. Konečně přešly. Zbývala jenom bolest v potlučeném obličeji a mnohem hlubší tepání ve zmrzačeném prsu. V domě měla něco mnohem silnějšího než Scottovy krotitele opic (i když o nic čerstvějšího): vicodin z Amandiny předchozí eskapády sebeničení. Darla taky nějaké měla a Canty měla Mandinu lahvičku percocetu. Všechny se bez nějaké zvláštní debaty shodly, že Amanda k takovým těžkým kalibrům nesmí mít přístup; mohla by na ni padnout chandra a třeba by si vzala všechno najednou. Coby koktejl Tequila Sunset.

Lisey se brzy pokusí do domu dostat – a k vicodinu – ale zatím ještě ne. Stejnou opatrnou chůzí s chodidly daleko od sebe, s nedopitou sklenicí vody v jedné ruce a krví prosáklým čtverečkem afrikánu v druhé, se vydala k zaprášenému knižnímu hadovi a tam se posadila a čekala, jestli tři geriatrické excedriny něco provedou s její bolestí. A při čekání se jí myšlenky znovu stočily k noci, kdy ho našla v hostinském pokoji – sice v hostinském pokoji, ale mimo.

Pořád jsem si myslela, že si musíme poradit sami. Ten vítr, ten zasejřený vítr

Poslouchá, jak ten vražedný vítr ječí kolem domu, poslouchá, jak ostrá sněhová zrnka chrstají do oken, ví, že si musí poradit sami – že ona si musí poradit sama. A zatímco poslouchá, myšlenky se jí znovu stočí k té noci v New Hampshiru, kdy čas přestal existovat a měsíc škádlil stíny měnivým světlem. Vzpomíná, jak se ho chystala zeptat, jestli by to opravdu mohl udělat, jestli by ji tam opravdu mohl vzít, ale pak ústa zase pevně zavřela, protože věděla, že takovou otázku člověk pokládá, jenom když chce hrát o čas… a o čas se přece hraje, jenom když nejste na stejné straně.

My jsme na stejné straně, vzpomíná, jak si tehdy pomyslela. Měli bychom být, jestli se máme vzít.

Jenže jednu otázku mu potřebovala položit, možná proto, že tehdy v noci v Paroží byla řada na ní, aby seskočila z lavice. „Co když tam bude noc? Říkal jsi, že v noci je to tam zlé.“

Usmál se na ni. „Není tam noc, miláčku.“

„Jak to víš?“

Zavrtěl hlavou, stále s úsměvem. „Prostě vím. Jako když pes malého kluka pozná, že je čas si sednout u dopisní schránky, protože každou chvíli přijede školní autobus. Tam je skoro pořád západ slunce. Často to tak je.“

Nerozuměla tomu, ale neptala se – jedna otázka vždycky vedla k další, takovou měla zkušenost, a čas otázek vypršel. Pokud mu chtěla důvěřovat, čas otázek vypršel. Tak se zhluboka nadechla: „Dobře. Je to naše záloha na líbánky. Vezmi mě někam mimo New Hamsphire. Tentokrát se tam chci pořádně porozhlédnout.“

Zamáčkl nedokouřenou cigaretu v popelníku a vzal ji zlehka nad lokty, oči mu tancovaly vzrušením a dobrou náladou – jak dobře si pamatuje, jak tehdy v noci cítila jeho prsty na pažích. „Máš hory odvahy, malá Lisey – povím to celému světu. Drž se a uvidíme, co se stane.“

A on mě tam vzal, pomyslí si Lisey, jak tak sedí v hostinském pokoji a drží voskově chladnou ruku dýchající loutky-muže usazené v houpacím křesle. Ale cítí na tváři úsměv – malá Lisey, velký úsměv – a uvažuje, jak dlouho to bylo. Vzal mě tam, vím to. Ale to bylo před sedmnácti lety, kdy jsme byli oba mladí a srdnatí a on byl naprosto u sebe a dalo se s ním počítat. Teď je mimo.

Jenomže jeho tělo je pořád tu. Znamená to, že už nemůže odcházet fyzicky, jako když byl dítě? Jak sama ví, že čas od času dělal, jelikož ho dobře znala? Jako například v nashvillské nemocnici, když ho sestřička nemohla najít?

Právě v té chvíli Lisey ucítí, jak jí slabě sevře ruku. Je to téměř neznatelé, ale on je její láska a ona to cítí. Jeho oči nad záhyby žlutého afrikánu stále civí na prázdnou televizní obrazovku, ale ruka ji určitě mačká. Je to jakýsi vzdálený stisk, a jakpak ne? Je hrozně daleko, dokonce i když je tělo tady; tam, kde je doopravdy, možná mačká ze všech sil.

Lisey najednou projede oslňující záblesk intuice: Scott pro ni udržuje otevřený průchod. Bůh ví, co ho to stojí a jak dlouho to vydrží, ale přesně to dělá. Lisey pustí jeho ruku a klekne si, nevšímá si spršky bodavých jehliček v nohou, které jí strnuly, ani si nevšímá dalšího mrazivého větrného poryvu, který zatřese domem. Povytáhne afrikán natolik, aby mohla vsunout ruce mezi Scottovy boky a bezvládné paže, a za jeho zády si dlaně proplete a obejme ho. Tvář pak nastaví Scottovi do dráhy prázdného pohledu.

„Přitáhni mě,“ zašeptá na něho a zatřese jeho ochablým tělem. „Přitáhni mě tam, kde jsi, Scotte.“

Nic se neděje, a tak zesílí hlas, až křičí.

„Přitáhni mě, krucinál! Přitáhni mě tam, kde jsi, abych tě mohla přivést domů! Dělej! JESTLI SE CHCEŠ VRÁTIT DOMŮ, VEZMI MĚ TAM, KDE JSI!“

„A tys to udělal,“ zamumlala Lisey. „Udělals to ty, udělala jsem to i já. Ať mě posejří, jestli vím, jak má tahle věc fungovat, když už jsi mrtvý a mimo, a nejenom mimoň v hostinském pokoji, ale všechno se pořád k tomu vrací, že? Všechno.“

A opravdu měla představu, jak to má fungovat. Měla to zasunuté hluboko v mysli, jenom jako obrys za tou její oponou, ale bylo to tam.

Mezitím zabral excedrin. Ne moc, ale snad to stačilo, aby dokázala sejít do přízemí stodoly, aniž by omdlela a zlámala si vaz. Kdyby se tam dostala, mohla by dojít i do domu, kde skladovala opravdu dobré dryjáky… za předpokladu, že ještě nevyčpěly. Potřebovala by, aby zabraly, protože ji čekala práce a cestování. A hodně daleko, to tedy ano.

„Cesta dlouhá tisíc mil začíná prvním krokem, Lisey-san,“ prohlásila a vstala od knižního hada.

Znovu se pomalou chůzí, šouravými kroky, vydala ke schodům. Trvalo jí skoro tři minuty, než se s nimi vypořádala, na každém schodě se tiskla k zábradlí a dvakrát se zastavila, protože se jí udělalo slabo, ale dokázala to, aniž by upadla, pak se na chvilku posadila na zakrytou postel mein Gott, aby popadla dech, a pak zahájila dlouhou expedici k zadnímu vchodu do domu.

XI. Lisey a tůň

(Pssst – teď musíš být tiše)

Lisey se nejvíc bála, že ji zdolá polední vedro a v půli cesty mezi stodolou a domem omdlí, ale obava se naštěstí nesplnila. Slunce ji ušetřilo, protože se schovalo za mrak, a objevil se závan chladného větříku, který jí na chvilku chladil přehřátou kůži a zrudlý, opuchlý obličej. Než se dostala na zadní verandu, hluboká rána na prsu znovu začala tepat, ale tmavá křídla se zatím nerozevřela. Prožila si zlou chvilku, když nemohla najít klíč od domu, ale nakonec šátrající prsty nahmataly přívěsek – malého stříbrného elfa – pod zmuchlaným papírovým kapesníkem, který obvykle nosila v pravé přední kapse, takže tohle dopadlo dobře. A v domě bylo chladno. Chladno, ticho, a dům patřil jenom jí – jaké blaho. Teď jenom aby její zůstal, dokud se bude ošetřovat. Žádné telefony, žádné návštěvy, žádní dvoumetroví zástupci šerifa, kteří by přidupali zadním vchodem, aby ji zkontrolovali. A také, prosím tě, pane Bože (pěkně prosím), žádná další návštěva Černého prince Inkunků.

Přešla kuchyň a vytáhla zpod dřezu bílé umělohmotné umyvadlo. Předklon ji bolel, hrozně bolel, a znovu ucítila, jak jí po kůži stéká teplá záplava a promáčí zbytky potrhané halenky.

Byl blahem bez sebe, když ti to prováděl – je ti to jasné, že?

Jistěže bylo.

A vrátí se. Ať jsi mu slíbila, co chtěla – ať mu dáš cokoliv – on se vrátí. Tohle je ti taky jasné?

Ano, tohle taky věděla.

Protože pro Jima Dooleyho je ta jeho záležitost s Woodbodym a Scottovými rukopisy jenom takové vyzvánění fréziím. To, že ti šel rovnou po prsou místo uchu nebo prstu, má svůj důvod.

„Jasně,“ pronesla do prázdné kuchyně – zastíněné, ale najednou se rozjasnila, když slunce vyplulo zpoza mraku. „Je to dooleyovská verze skvělého sexu. A příště to bude moje číča, jestli ho policajti nezastaví.“

Zastavíš ho ty, Lisey. Ty.

„Nebuď hlupáček, drá-houš-kú,“ odpověděla prázdné kuchyni přesně jako Zsa Zsa Gabor. Znovu jen pravou rukou otevře skříňku nad topinkovačem, vytáhne krabičku čajových pytlíků Lipton a strčí je do bílého umyvadla. Přidá zakrvácený čtvereček afrikánu z mamčiny cedrové krabičky, i když nemá absolutně ponětí, proč ho pořád tahá s sebou. Potom se namáhavě vydá ke schodišti.

Co je na tom hloupého? Blonďáka jsi přece zarazila, ne? Možná ti za to nikdo nepoděkoval, ale udělalas to jedině ty.

„To bylo něco jiného.“ Stála a dívala se nahoru na schody s bílým umělohmotným umyvadlem pod pravou paží opřeným o bok, aby krabičky čaje a čtvereček pleteniny nevypadly. Schodiště vypadalo nejmíň patnáct kilometrů dlouhé. Lisey napadlo, že poslední stupně by se opravdu měly ztrácet v mracích.

Jestli to bylo něco jiného, proč teď jdeš nahoru?

„Protože je tam vicodin!“ vykřikla do prázdného domu. „Ty zatracené pilule, co člověku uleví!“

Hlas řekl ještě jednu věc, a pak ztichl.

„SESIKO, milunka má pravdu,“ souhlasila Lisey. „Klidně tomu věř.“ A pustila se do dlouhého, pomalého výstupu do schodů.

V půlce se vrátila křídla, tmavší než dřív, a Lisey si na okamžik byla jistá, že to s ní praští. Napomínala se, aby padala dopředu, na schody, ne dozadu do prázdna, ale pak se jí zrak zase pročistil. Posadila se, umyvadlo si přitáhla na nohy, a tak chvíli zůstala, hlavu skloněnou, dokud nenapočítala do stovky a mezi každou číslicí si ještě řekla jedenadvacet. Pak znovu vstala a výstup dokončila. V patře táhlo a bylo tam ještě chladněji než v kuchyni, ale než se tam Lisey dostala, znovu se celá zpotila. Pot jí vtékal do rány na hrudi a brzy ji kromě hluboké bolesti rána k zešílení pálila. A zase měla žízeň. Připadalo jí, že ji žízeň propaluje od krku až do žaludku. Aspoň tomu však mohla odpomoct, a čím dřív, tím líp.

Nahlédla do hostinského pokoje, když se pomalu šourala kolem. Od roku 1996 ho předělávali – dokonce dvakrát – ale zjistila, že je příliš snadné uvidět černé houpací křeslo se znakem Univerzity Maine na opěradle… a černé oko televizoru… a okna plná námrazy, která měnila barvu, stejně jako se měnilo světlo na nebi…

Nech to být, malá Lisey, je to minulost.

„Všechno je to minulost, ale nic z toho neskončilo!“ vykřikla podrážděně. „V tom je ta zasejřená potíž!“

Na to nepřišla žádná odpověď, ale konečně, konečně došla k hlavní ložnici s připojenou koupelnou – kterou si Scott, jenž se nikdy neproslavil nějakou útlocitností, zvykl nazývat Il Grande Kakatorium. Postavila umyvadlo na zem, vysypala skleničku na čištění zubů (stále se dvěma kartáčky, které, žel, patřily oba jí) a naplnila pohárek až po okraj studenou vodou. Dychtivě ji vypila a pak se přece jen na chvilku na sebe podívala. Aspoň na obličej.

To, co uviděla, ji nijak nepotěšilo. Oči se jí změnily ve svítivé modré jiskry vykukující z tmavých jeskyní. Pleť pod nimi získala tmavě hnědočernou barvu. Nos se jí stočil vlevo. Lisey si nemyslela, že je zlomený, ale kdo ví? Aspoň že jím mohla dýchat. Pod nosem měla mohutnou krustu uschlé krve, která se níž rozdělovala nalevo a napravo od úst, takže tvořila groteskní knír jako zlému Číňanovi. Hele, mami, naučila jsem se jezdit na kole, zkusila říct, ale slova jí z úst nevyšla. Stejně to byl mizerný vtip.

Rty měla tak hrozně opuchlé, že se jí vlastně obrátily vnitřkem ven, takže jejímu dobitému obličeji propůjčovaly groteskní našpulený výraz, jako by se dožadovala polibku.

Já že jsem zamýšlela v tomhle stavu jet do Greenlawn, domova slavného Hugha Albernesse? Opravdu jsem chtěla? Pěkná prča – sotva by se na mě podívali, už by sháněli sanitku, aby mě odvezli do pořádné nemocnice, takové, kde mají JIPku.

Jenže na tohle jsi nemyslela. Tys myslela…

Ale tuto myšlenku uťala, protože si vzpomněla, co říkával Scott: Devadesát osm procent toho, co lidem táhne hlavou, lidi absolutně neovlivní. Možná to byla pravda, možná taky ne, ale prozatím udělá dobře, když si bude počínat stejně jako na schodech: sklonit hlavu a pěkně jeden schod po druhém.

Lisey prožila ještě jednu zlou chvilku, když nemohla najít vicodin. Skoro to už vzdala, napadlo ji, že některá ze tří dívek, co je tu měla na jarní úklid, třeba odešla i s lékovkou, když ji našla schovanou za Scottovými multivitamíny. A kupodivu doba použití těchhle robátek končila právě tento měsíc.

„Co tě nezabije, to tě posílí,“ zamumlala Lisey a spolkla tři. Pak si natočila do umělohmotného umyvadla vlažnou vodu a vhodila do ní hrst pytlíkového čaje. Chvilku se dívala, jak se čistá voda začíná jantarově zbarvovat, pak pokrčila rameny a vhodila do vody zbytek sáčků. Usadily se na dně tmavnoucí vody a Lisey si vzpomněla, jak jistý mladý muž říkal: Trochu to pálí, ale funguje to fakticky bezvadně parádně. To bylo v jiném životě. Teď to bude muset zjistit sama.

Vzala čistou žínku z věšáku u umyvadla, vhodila ji do vody a jemně ji promnula. Co to děláš, Lisey? ptala se v duchu… ale odpověď byla zřejmá, ne? Stále sledovala stopu, kterou jí zanechal mrtvý manžel. Tu, která vedla do minulosti.

Cáry halenky nechala sklouznout na podlahu koupelny a se sykáním, jak se obávala bolesti, si přiložila žínku namočenou v čaji na prs. Opravdu to bolelo, ale ve srovnání s protivným štípáním vlastního potu to bylo skoro příjemné, jako když se ústní vodou ošetřují afty v ústech.

Funguje to. Bezvadně parádně to funguje, Lisey.

Kdysi tomu věřila – tak trochu – ale tehdy jí bylo dvaadvacet a byla ochotná věřit spoustě věcí. Teď však věřila na Scotta. A na Bájodolí? Ano, na to asi věřila taky. Svět, který čeká hned vedle, za purpurovou oponou v její mysli. Otázka zněla, jestli je k dosažení pro přítelkyni slavného spisovatele, když on je po smrti a ona zůstala sama.

Lisey vyždímala z žínky krev a čaj, znovu ji namočila a přiložila ji na zraněný prs. Tentokrát to štípalo ještě méně. Ale to není žádná léčba, pomyslela si. Jenom další milník na cestě do minulosti. Nahlas řekla: „Další darda.“

Žínku si jemně tiskla k tělu a zakrvácený čtvereček afrikánu – mamčinu radůstku – vzala do ruky přitisknuté pod prsem, a pak pomalu vešla do ložnice, posadila se na postel a zahleděla se na stříbrný rýček s nápisem SLAVNOSTNÍ VÝKOP, SHIPMANOVA KNIHOVNA vyrytým na čepeli. Ano opravdu byla vidět malá prohloubenina v místě, kde rýč přirazila nejdřív na Blonďákovu pistoli a potom na obličej. Měla rýč, a i když žlutý afrikán, do kterého se Scott balil za těch mrazivých nocí v roce 1996, byl dávno pryč, měla jeho zbytek, tuhle radůstku.

Darda, konec.

„Kéž by to byl konec,“ vzdychla Lisey a lehla si s žínkou stále na hrudníku. Bolest odplývala, ale to jenom zabíral Amandin vicodin, vykonával práci, na kterou Paulova čajová kúra nebo Scottův vyčichlý aspirin nestačily. Až vicodin přestane účinkovat, bolest se vrátí. Což platí i pro Jima Dooleyho, autora bolesti. Otázka zněla, co bude mezitím dělat ona? Mohla něco dělat?

Především si absolutně nemůžeš dovolit usnout.

Ne, to by bylo špatné.

Radím vám, aby mi prófa zavolal do osmi večer, nebo vám příště ublížím mnohem víc, řekl jí Dooley a zařídil věci tak, aby se ocitla v bezvýchodné situaci. Také jí poručil, aby se ošetřila sama a nikomu neříkala, že tu byl. Zatím ho poslouchala, ale ne proto, že by se bála, že ji zabije. Vědomí, že ji chce v každém případě zabít, jí svým způsobem poskytovalo výhodu. Aspoň se už nemusela namáhat s vyjednáváním. Ale kdyby zavolala k šerifovi… no…

„Nemůžeš se vydat na honbu za dardou, když máš plný barák velkých osvalených dupajících zástupců,“ prohlásila. „Taky…“

Taky věřím, že Scott má pořád něco na srdci. Nebo se o to snaží.

„Miláčku,“ pronesla do prázdné místnosti, „jenom si přeju, abych poznala, co to je.“

Pohlédla na digitální hodiny na nočním stolku a užasla, když viděla, že je teprve půl jedenácté a deset minut. Den jí připadal už tisíc roků dlouhý, ale měla podezření, že to bylo tím, že strávila jeho příliš velkou část oživováním minulosti. Vzpomínky zdeformovaly perspektivu a ty nejživější, dokud trvaly, dokázaly naprosto zastavit čas.

Ale dost už o minulosti; co se děje právě teď?

Nu, podíváme se na to, řekla si Lisey. V království zvaném Pittsburgh bývalý král všech Inkunků nepochybně trpí jistým druhem strachu, jejž můj zesnulý manžel nazýval syndrom smrdutého varlete. Zástupce Alston je v Cash Corners, vyšetřuje malý domácí požár. Ža-háářství, panejo. Jim Dooley? Možná zalehl někde poblíž v lese a přejíždí si po klacku mým otvírákem na konzervy, co má v kapse, a čeká, až uplyne den. Jeho chrysler by mohl být zastrčený v některé z desítek opuštěných stodol nebo kůlen ve View, nebo v Deep Cut, za hranicí města Harlow. Darla je nejspíš na cestě na portlandské letiště, aby vyzvedla Canty. Mamka by řekla, že odfrčela. A Amanda? Ach, Amanda je mimo, milunko. Přesně jak Scott předvídal, že se dřív nebo později stane. Jak to, že jí málem rezervoval pokoj? Protože na to je potřeba znát své pappenheimské. Jak se říká.

Nahlas řekla: „Mám jít do Bájodolí? Je to další zpráva na cestě za dardou? Je to tak, že? Scotte, ty cvoku, a jak to mám asi udělat, když seš mrtvej?“

Zase předbíháš sama sebe, že?

Jasně – trvá na tom, že není schopná se dostat na místo, na které si zatím ani nedovolila se pořádně rozpomenout.

Musíš udělat mnohem víc než jenom tu oponu nadzvednout a nakouknout pod okraj.

„Musím ji strhnout,“ řekla sklíčeně. „Že je to tak?“

Žádná odpověď. Lisey to pochopila jako souhlas. Překulila se na bok a zvedla stříbrný rýček. Nápis se zatřpytil v ranním slunci. Obalila zakrváceným kouskem afrikánu rukojeť, pak ji uchopila.

„Dobře,“ odhodlala se. „Strhnu ji. Zeptal se mě, jestli chci jít, a já řekla, že ano. Řekla jsem Geronimo.“

Lisey se odmlčela, zamyslela se.

„Ne. To ne. Řekla jsem to po jeho. Řekla jsem Geromino. A co se stalo? Co se stalo potom?“

Zavřela oči, viděla jen zářivou purpurovou barvu a byla by plakala bezmocností. Ale raději si pomyslela: SESIKO, milunko: sedlej si koně, a sevřela pevněji násadu rýčku. Uviděla sebe samu, jak se jím ohání. Uviděla, jak se zaleskl v zamlženém srpnovém slunci. A purpurová clona se před ní rozestoupila, pukla jako kůže pod skalpelem, a ven vyvřela nikoli krev, ale světlo: úžasné oranžové světlo, které jí plnilo srdce a mysl strašnou směsicí radosti, hrůzy a žalu. Nebylo divu, že tuhle vzpomínku celé roky potlačovala. Bylo toho příliš mnoho. Příliš. Zdálo se, že se tím světlem blednoucí večerní ovzduší mění v hedvábí, a ptačí volání ji udeřilo do ucha jako skleněný oblázek. Poryv větříku jí zaútočil na nozdry stovkou exotických vůní: frangipani, buganvilea, pouštní růže, a ach, panebože, kaktus rozkvétající v noci, cereus. Především jí však pronikala vzpomínka na jeho kůži, kterou cítila na své, tepot jeho kolující krve v kontrapunktu k jejímu pulsu, protože před chvílí leželi nazí v posteli v penzionu Paroží a ona teď klečí nahá v purpurových lupinách poblíž vrcholku toho kopce, nahá v houstnoucích stínech milostiplných stromů.

A nad obzor stoupal oranžový majestát sídla měsíce, nafouklý a chladně žhnoucí, zatímco za druhý obzor klesalo slunce, planoucí v karmínově ohnivém domě. Pomyslela si, že ta směs plápolajícího světla ji svou krásou zabije.

Mnohem starší Lisey ležela na vdovském loži s rýčkem sevřeným v rukou a plakala radostí z toho, na co si vzpomínala, a žalem nad tím, co bylo pryč. Srdce se jí zhojilo, přestože bylo znovu zlomeno. Na krku jí vystoupily žíly. Opuchlé rty se roztáhly a odhalily zuby a rozlily čerstvou krev do koryt dásní. Slzy jí tekly z koutků očí a klouzaly po tvářích k uším, kde visely jako exotické šperky. A jediná jasná myšlenka, která jí tanula na mysli, zněla: Ach, Scotte, pro takovou krásu jsme nebyli stvořeni, pro takovou krásu jsme nebyli stvořeni, měli jsme tehdy zemřít, ach panebože, měli jsme, nazí a ve svém náručí, jako milenci z knih.

„Jenže jsme nezemřeli,“ zamumlala Lisey. „On mě držel a říkal, že nemůžeme zůstat dlouho, protože se stmívá a po setmění tam není bezpečno, protože i ty nejmilostiplnější stromy se pak mění ve zlé. Ale říkal, že tam něco chce

„Něco ti tu chci ukázat, než se vrátíme,“ zvedá ji na nohy.

„Ach, Scotte,“ slyší vlastní hlas, velmi slabý a nezřetelný. „Ach, Scotte.“ Zdá se, že se na nic jiného nevzmůže. Svým způsobem jí to připomíná pocity, když se poprvé blížila orgasmu, jenomže tohle se neustále protahuje a protahuje, jako by se to už už blížilo, ale nepřicházelo.

Kamsi ji vede. Lisey cítí, jak jí kolem stehen šustí vysoká tráva. Pak tráva zmizí a Lisey si uvědomí, že jsou na udusané stezce protínající závěje lupin. Vede mezi milostiplné stromy, jak jim Scott říká, a Lisey uvažuje, jestli tu žijí lidé. Jestli ano, jak to tu vydrží? diví se Lisey. Znovu se chce podívat na ten stoupající vílí měsíc, ale neodváží se.

„Pod stromy se chovej potichu,“ radí Scott. „Ještě chvíli by to tu mělo být dobré, ale jistota je jistota, a to je dobré pravidlo dokonce i na okraji Pohádkového lesa.“

Lisey si pomyslí, že stejně nedokáže mluvit hlasitěji než šeptem, i kdyby to po ní chtěl. Nanejvýš se jí podaří: Ach, Scotte.

On stojí pod jedním z milostiplných stromů. Vypadá jako palma, ale má chlupatý kmen, zelený, porostlý spíš srstí než mechem. „Panebože, doufám, že to nikdo nepřevrátil,“ strachuje se. „Když jsem tu byl posledně, bylo to v pořádku, to bylo tehdy v noci, když ses tak zlobila a já prostrčil ruku tím pitomým skleníkem – á, hele, tady!“ Odtáhne ji ze stezky napravo. A poblíž jednoho ze dvou vzdálených stromů, které jako by hlídaly místo, kde se stezka noří do lesa, uvidí prostý kříž sbitý ze dvou prken. Lisey připadá, že to jsou obyčejná prkénka z bedýnky. Není tu navršený žádný rov – půda je tu spíš mírně propadlá – ale kříž stačí, aby poznala, že je tu hrob. Na vodorovném rameni kříže je jedno pečlivě napsané slovo: PAUL.

„Nejdřív jsem to napsal tužkou,“ vysvětluje Scott. Hlas má jasný, ale zdá se, že přichází z velké dálky. „Pak jsem zkusil propisku, ale to samozřejmě nešlo, na takovém drsném dřevu. Fix byl lepší, ale ten vybledl. Nakonec jsem to napsal černou barvičkou, z jedné Paulovy staré sady omalovánek.“

Lisey se podívá na kříž v té divné směsici skomírajícího dne a houstnoucí noci, a pomyslí si (pokud je vůbec schopná myslet): To všechno je pravda. To, co se mi zdálo, že se stalo, když jsme vycházeli zpod mňamkového stromu, se opravdu stalo. A děje se to i teď, jenom je to delší a jasnější.

„Lisey!“ Září radostí, a proč sakra taky ne? Od Paulovy smrti se nemohl o tohle místo s nikým podělit. Při těch několika příležitostech, kdy sem zaskočil, byl sám. Sám tu truchlil. „Je tu ještě něco – ukážu ti to!“

Někde zazvoní zvonek, velmi slabě – zvonek, který jí připadá povědomý. „Scotte?“

„Co je?“ Klečí v trávě. „Copak, milunko?“

„Slyšel jsi…?“ Ale ztichlo to. Určitě to byla jenom její fantazie. „Nic. Co mi chceš ukázat?“ A myslí si: Jako bys mi toho už neukázal dost.

Prohrabuje rukama vysokou trávu u paty kříže, ale zdá se, že tam nic není, a jeho rozverný, šťastný úsměv začíná uvadat. „Možná to někdo vz–“ začne, ale pak zmlkne. V obličeji mu škubne, pak se uvolní a trochu hystericky se zachechtá. „Tady je, a ať se propadnu, jestli jsem si nemyslel, že jsem se na ni napíchl, to by byl tedy povedený vtípek – po tolika letech! – ale pořád má čepičku! Dívej, Lisey!“

Byla by myslela, že ji nic nedokáže odtrhnout od toho zázraku, který ji obklopoval – rudooranžové nebe na východě, a západ tmavne do neuvěřitelné zelenomodré, k tomu ty exoticky namíchané vůně, a kdesi, ano, další slabounké zacinkání ztraceného zvonku – ale to, co Scott v blednoucím světle zvedne do vzduchu, ji vytrhne. Je to podkožní injekce, kterou mu dal otec, ta, kterou měl Scott zapíchnout do Paula, jakmile se tu chlapci ocitnou. Na kovové části jsou flíčky rzi, ale jinak vypadá zbrusu nová.

„To bylo všechno, co jsem tu mohl nechat,“ říká Scott. „Neměl jsem fotku. Kluci, co chodili na Oslovskou školu, dostávali aspoň fotky.“

„Tys vykopal hrob… Scotte, tys ho vyhrabal holýma rukama?“

„Snažil jsem se. A opravdu jsem vyhloubil mělkou jámu – půda je tu měkká – ale ta tráva… vytrhávání té trávy mě zpomalilo… houževnatý starý plevel, panejo… a pak se začalo stmívat a začali chechtáci…“

„Chechtáci?“

„Myslím, že jsou jako hyeny, jenže jsou zlí. Žijí v Pohádkovém lese.“

„Pohádkový les – to jméno mu dal Paul?“

„Ne, já.“ Ukáže na stromy. „Paul a já jsme nikdy neviděli chechtáky zblízka, většinou jsme je jenom slyšeli. Ale viděli jsme jiné věci… já viděl jiné věci… je tu jeden…“ Scott pohlédne k rychle tmavnoucí mase milostiplných stromů, pak na stezku, která také rychle mizí, jakmile se ocitne v lese. V hlase mu najednou zazní opatrnost. „Musíme se brzy vrátit.“

„Ale můžeš nás přece odvést?“

„S tvojí pomocí? Určitě.“

„Tak mi pověz, jak jsi ho pohřbil.“

„To ti můžu vyprávět, až se vrátíme, jestli…“

Ale Lisey pomalu vrtí hlavou a to ho zarazí.

„Ne. Chápu, proč nechceš mít děti. Už mi to došlo. Kdybys ke mně někdy přišel a řekl: ‚Lisey, rozmyslel jsem se, chci to risknout,‘ mohli bychom si o tom promluvit, protože byl Paul… a pak jsi byl ty.“

„Lisey…“

„Mohli bychom si o tom promluvit potom. Jinak už nikdy nebudeme mluvit o mimoních a famagorech a tomhle místě, jasné?“ Vidí, jak se na ni dívá, a zmírní tón. „Nejde jen o tebe, Scotte – ne všechno se týká jenom tebe, víš. Tohle se náhodou týká mě. Je tu nádherně…“ Rozhlédne se. A zachvěje. „Je tu příliš krásně. Kdybych tu strávila víc času – nebo o tom příliš dlouho přemýšlela – myslím, že by mě ta krása dohnala k šílenství. Takže pokud máme málo času, tak buď aspoň jednou v tom svým zasejřeným životě stručný. Pověz mi, jak jsi ho pohřbil.“

Scott se od ní napůl odvrátí. Oranžové světlo zapadajícího slunce obtáhne obrys jeho těla: hranu lopatky, probrání v pase, křivku zadku, dlouhý mělký oblouk stehna. Sáhne na rameno kříže. Ve vysoké trávě se sotva viditelně leskne skleněná křivka stříkačky jako zapomenutá třpytivá cetka.

„Zakryl jsem ho trávou, pak jsem šel domů. Nemohl jsem se vrátit skoro týden. Byl jsem nemocný. Dostal jsem horečku. Tatínek mi dával ráno vločky a polévku, když se vrátil domů z práce. Bál jsem se Paulova ducha, ale nikdy jsem ho neviděl. Pak jsem se uzdravil a sažil se sem přijít s tatínkovou lopatou z kůlny, ale prostě to nešlo. Mohl jsem jenom já. Myslel jsem si, že ho zvířata – zvířata – sežerou – chechtáci a tak – ale neudělali to, tak jsem se vrátil a susil pšijít znovu, tentokrát s dětským rýčkem, který sem našel v naší staré krabici s hračkami na půdě. Ten šel a tím jsem mu vykopal hrob, Lisey, červeným plastovým rýčkem na hraní, který jsme měli na pískovišti, když jsme byli špunti.“

Klesající slunce začínalo blednout do růžové. Lisey ho chytí kolem pasu a přimáčkne ho k sobě. Scott ji vezme do náručí a na chvíli si schová tvář v jejích vlasech. „Měl jsi ho moc rád,“ řekne Lisey.

„Byl to můj bratr,“ tak zní jeho odpověď, a to stačí.

Když tak stojí v houstnoucím šeru, Lisey uvidí ještě cosi, aspoň si to myslí. Další kus dřeva? Vypadá to tak, další prkno z bedýnky, ležící hned za místem, kde stezka opouští kopec porostlý lupinami (kde se levandulová už mění ve stále tmavší purpur). Ne, nebylo jenom jedno – byla dvě.

Je to další kříž, dumá, který se už rozpadl?

„Scotte? Je tu pohřbený ještě někdo?“

„Cože?“ Vypadá překvapeně. „Ne! Je tu hřbitov, jistě, ale ten není tady, je u…“ Zahlédne předmět, na který se Lisey dívá, a uchechtne se. „Aha, páni! To není kříž, to je ukazatel! Vyrobil ho Paul někdy v době, kdy jsme pořádali první honby za dardou, když sem pořád ještě dokázal chodit sám. Úplně jsem na ten starý ukazatel zapomněl!“ Uvolní si ruce a spěchá k místu, kde dřevo leží. Popoběhne po stezce. Popoběhne pod stromy. Lisey neví, jestli se jí to zamlouvá.

„Scotte, stmívá se. Neměli bychom už jít?“

„Za chviličku, milunko, za chviličku.“ Zvedne jedno prkno a nese ho k ní. Lisey rozezná písmena, ale jsou vybledlá. Musí si přitáhnout prkno blíž k očím, než nápis přečte:

K TŮNI

„Tůň?“ podiví se Lisey.

„Tůň,“ souhlasí. „Tajemná jako darda, víš.“ A hlasitě se zasměje. Jenomže právě v té chvíli kdesi v hloubi Pohádkového lesa (kde už určitě nastala noc) pozvednou hlas první chechtáci.

Jenom dva nebo tři, ale ten zvuk přesto Lisey vystraší víc než cokoli jiného v dosavadním životě. Ten zvuk jí nepřipomínal hyeny, připadal jí lidský, jako šílenci vržení do nejhlubších hlubin nějakého blázince z devatenáctého století. Popadne Scotta za paži, zaboří mu nehty do kůže a řekne mu hlasem, který sotva poznává, že se chce vrátit, že ji musí okamžitě vzít zpátky.

V dálce tence cinká zvonek.

„Ano.“ Scott odhodí prkýnko do trávy. Tmavý závan vzduchu zvlní koruny milostiplných stromů nad nimi, takže vzdychnou a zavoní silněji než lupiny – nasládle, skoro nechutně. „Po setmění tu opravdu není bezpečno. Tůň je bezpečná, i břeh… lavice… možná i hřbitov, ale…“

Ke sboru se přidají další chechtáci. A v mžiku jsou jich desítky. Někteří chechtáci předvedou celou stupnici a končí řezavým jekotem, při kterém se Lisey chce ječet taky. Pak znovu klesnou hlasem, někdy do hrdelního bublání, které zní, jako by vycházelo z bahna.

„Scotte, co je to zač?“ zašeptá. Nad jeho ramenem se měsíc nafukuje jako balón. „Vůbec to nevypadá na zvířata.“

„Nevím. Běhají po čtyřech, ale někdy… ale nic. Nikdy jsem je zblízka neviděl. Ani jeden z nás.“

„Někdy co, Scotte?“

„Vztyčí se. Jako lidé. Rozhlížejí se. Na tom nezáleží. Záleží na tom, abychom se vrátili. Už se chceš vrátit, ano?“

„Jistě!“

„Tak zavři oči a představ si náš pokoj v Paroží. Musíš ho vidět co nejjasněji. To mi pomůže. Dá nám to pořádnou forsáž.“

Zavře tedy oči a po jednu hrůznou vteřinu se jí nic nevybavuje. Pak si dokáže představit, jak psací stůl a noční stolky u postele vyplouvaly z šera, když se měsíc prodíral z mraků, a to jí připomnělo tapetu (vzor popínavých růží) a tvar rámu postele a komické vrzání per pokaždé, když se některý z nich pohnul. Najednou ten děsivý chechtot v

(lese Pohádkovém lese)

temnícím hvozdu utichá. Mizí i vůně a něco v ní zesmutní, že odtamtud odcházejí, ale hlavně cítí úlevu. Kvůli zdraví fyzickému (samozřejmě) i psychickému (docela jistě), ale především kvůli své duši, své nesmrtelné zasejřené duši, protože lidé jako Scott Landon si možná dokážou odskočit na místa jako je Bájodolí, ale taková podivnost a nádhera nebyly stvořeny pro obyčejné lidi jako ona, ledaže by byly ukryty mezi deskami knihy nebo v bezpečné tmě kina.

A to jsem viděla jen kousek, pomyslí si.

„Dobře!“ pochválí ji a Lisey uslyší v jeho hlase úlevu a zároveň překvapenou blaženost. „Lisey, ty seš šampión…“ v tomhle oboru, tak větu dokončí, ale ještě předtím, než ji pustí a ona otevře oči, Lisey pozná

„Poznala jsem, že jsme doma,“ dokončila a otevřela oči. Vzpomínka byla na okamžik tak intenzivní, že očekávala, že spatří měsíčním světlem zaplavenou ložnici, kde spali dvě noci v New Hampshiru před sedmadvaceti lety. Svírala stříbrný rýček tak pevně, že musela nutit prsty jeden po druhém, aby se otevřely. Položila si žlutý čtvereček radůstky – ztvrdlý krví, ale uklidňující – znovu na hruď.

A potom co? Chceš mi namluvit, že po tom, po tom všem, jste se vy dva prostě překulili a usnuli?

Něco podobného se opravdu stalo. Nemohla se dočkat, až to všechno začne zapomínat, a Scott jí v tom vůbec nebránil. Spotřeboval veškerou odvahu, aby jí vůbec odkryl svou minulost, a nebylo divu. Ale ona se ho tehdy v noci přece jen ještě na něco zeptala, vzpomněla si na to, a druhý den se skoro zeptala ještě na cosi, to už jeli zpátky do Maine, ale pak si uvědomila, že nemusí. Ta otázka, kterou mu položila, se týkala něčeho, co řekl těsně před tím, než spustili chechtáci a vyhnali z ní veškerou zvědavost. Chtěla vědět, jak to Scott myslel, když říkal: když sem pořád ještě dokázal chodit sám. A myslel tím Paula.

Scott vypadal polekaně. „Už je to spousta let, co jsem si na to vzpomněl, ale jo, dokázal. Bylo to pro něj ale těžké, jako bylo pro mě vždycky těžké odpálit míček. Takže to většinou nechal dělat mě, a myslím, že po nějaké době ten grif úplně ztratil.“

Otázka, kterou mu chtěla položit v autě, se týkala tůně, ke které kdysi ukazovala rozbitá cedule. Byla to ta, o níž vždycky mluvil na přednáškách? Lisey se nezeptala, protože odpověď byla koneckonců nasnadě. Jeho posluchači mohli věřit, že mýtická tůň, jazyková tůň (ke které všichni chodíme pít, plavat nebo si nachytat trochu ryb) je obrazná; Lisey věděla svoje. Existovala skutečná tůň. Věděla to tehdy, protože ho znala. Věděla to teď, protože tam byla. Šlo se k ní z Milostiplného kopce po stezce, která vedla do Pohádkového lesa; museli jste projít kolem Zvonového stromu a hřbitova, než jste se tam dostali.

„Šla jsem tam pro něj,“ zašeptala a chytila rýč pevněji. Pak najednou pronesla: „Panebože, pamatuju se na ten měsíc,“ a po těle jí naskočila husí kůže tak strašná, až to bolelo a zkroutila se na posteli.

Ten měsíc. Ano. Krvavě oranžový feťácký měsíc, najednou tak jiný než polární zář a vražedná zima, které nechala právě za sebou. Byl sexy letně bláznivý, ten měsíc, temně lahodný, osvětlující kamennou roklinu poblíž tůně líp, než by si byla přála. Viděla ho teď skoro stejně dobře jako tehdy, protože prořízla purpurovou oponu, strhla ji velmi důkladně, ale paměť byla jen paměť a Lisey se domyslela, že ta její ji vzala tak daleko, jak to šlo. Možná ještě o kousek dál – o další fotku nebo dvě z jejího vlastního knižního hada – ale ne moc, a pak se bude muset opravdu vrátit tam do Bájodolí.

Otázka zněla, jestli to šlo?

Pak ji napadla jiná otázka: Co když teď patří mezi ty zahalené v rubáši?

Na okamžik se Lisey do mysli vtíral jakýsi obraz. Uviděla řady mlčenlivých postav, které mohly být mrtvoly zabalené po starém způsobu do prostěradel. Jenomže seděly. A Lisey měla dojem, že dýchají.

Projel jí třas. Zabolelo ji v zraněném prsu, bez ohledu na vicodin, který přibrala do party, ale nemohla ten třas zastavit, dokud se sám nevytratil. A když se vytratil, zjistila Lisey, že znovu dokáže zvažovat praktické záležitosti. Především to, jestli by se dokázala sama dostat do toho druhého světa… protože tam musela jít, bez ohledu na postavy v rubáších.

Scott to uměl sám a uměl tam vzít bratra Paula. Jako dospělý tam uměl vzít Lisey z penziónu Paroží. Klíčová otázka zněla, co se stalo o sedmnáct let později, té studené lednové noci v roce 1996.

„Nebyl úplně mimo,“ zamumlala. „Zmáčkl mi ruku.“ Ano, a hlavou jí blesklo pomyšlení, že Scott někde možná mačká ze všech sil, celou svou bytostí a silou, ale znamenalo to, že ji tam vzal on?

„Taky jsem na něho řvala.“ Lisey se skoro usmála. „Pověděla jsem mu, že jestli se chce vrátit domů, musí mě vzít tam, kde teď je… a já si vždycky myslela, že to udělal…“

Kecy, malá Lisey, vůbec jsi o tom nepřemýšlela. Nebo jo? Až do dneška ne, protože dneska se ti dostaly tlusté do tenkých, takže o tom přemýšlet musíš. Takže jestli se do toho chceš pustit, opravdu o tom přemýšlej. Přitáhl tě tehdy v noci k sobě? Udělal to?

Lisey došla k závěru, že je to jedna z těch otázek typu slepice a vejce, na kterou neexistuje uspokojivá odpověď, když tu si vzpomněla, jak Scott říkal: „Lisey, ty jsi v tomhle oboru šampión!“

V roce 1996 to dokázala sama. I tak, Scott byl naživu, a to zmáčknutí ruky, i když slabounké, stačilo, aby poznala, že je tam na druhé straně, že jí drží průchod…

„Pořád tam je.“ Znovu sevřela násadu rýčku. „Ten průchod tam pořád je, musí být, protože on to všechno připravil. Nechal mi zasejřenou dardu, aby mě na to připravil. Potom, včera ráno, v posteli s Amandou… tos byl ty, Scotte, vím to. Říkal jsi, že mě čeká krvavá darda… a odměna… nápoj, to jsi říkal… a oslovil jsi mě milunko. Tak kde teď jsi? Kde jsi, když potřebuju, abys mě tam dostal?“

Žádná odpověď, jenom tikání hodin na stěně.

Zavři oči. Tohle taky říkal. Představuj si. Ať to vidíš co nejjasněji. Pomůže to. Lisey, jsi v tomhle oboru šampión.

„To doufám,“ pronesla do prázdné, slunné ložnice bez Scotta. „Ach, miláčku, to doufám.“

Pokud měl Scott Landon nějakou fatální chybu, pak možná tu, že příliš přemýšlel, ale tohle nikdy nebyl její problém. Kdyby se tehdy v tom parném dni v Nashvillu zastavila a zvažovala situaci, Scott by skoro jistě zemřel. Místo toho prostě jednala a zachránila mu život rýčem, který teď držela v rukou.

Sažil jsem se sem přijít s tatínkovou lopatou z kůlny, ale nešlo to.

Půjde to se stříbrným rýčkem z Nashvillu?

Lisey si pomyslí, že ano. A to bylo dobře. Chtěla ho mít u sebe. „Přátelé až do konce,“ zašeptala a zavřela oči.

Sbírá vzpomínky na Bájodolí, teď opravdu živé, když její prohlubující se soustředění naruší znepokojivá otázka: další ustaraná myšlenka, která ji vytrhne.

Kolik je tam hodin, malá Lisey? Ach, nijak konkrétně, to není nutné, ale je tam den nebo noc? Scott to vždycky věděl – aspoň to tvrdil – ale ty nejsi Scott.

Není, ale pamatovala si jednu jeho oblíbenou rockovou písničku. „Noční čas je správný čas“. V Bájodolí byl noční čas špatný, protože vůně kysly a jídlo vás mohlo otrávit. V noční době vycházeli chechtáci – tvorové, kteří běhali po čtyřech, ale občas se napřimovali jako lidé a rozhlíželi se. A pak tam byly ještě další věci, horší.

Například Scottův dlouhán.

Je velmi blízko, miláčku. Tohle jí říkal, když ležel pod horkým nashvillským sluncem ten den, kdy si byla jistá, že zemře. Slyším, jak se krmí. Snažila se mu říct, že neví, o čem to mluví; štípl ji a řekl, aby neurážela jeho inteligenci. Ani svoji.

Protože já tam byla. Protože jsem slyšela chechtáky a věřila mu, když říkal, že tam číhají ještě horší věci. A taky že ano. Viděla jsem to, o čem mluvil. Viděla jsem to v roce 1996, kdy jsem šla do Bájodolí, abych ho přivedla domů. Viděla jsem jenom jeho bok, ale to stačilo.

„Byl nekonečný,“ zamumlala Lisey a s hrůzou si uvědomila, že opravdu věří, že je to pravda. Bylo to v noci roku 1996. V noci, kdy odešla do Scottova druhého světa z toho studeného hostinského pokoje. Vydala se po té stezce mezi stromy, do Pohádkového lesa a…

Nedaleko se s rachotem probral k životu jakýsi motor. Lisey vytřeštila oči a skoro vykřikla. Pak se znovu uvolnila, pomalu, pomalounku. To byl jenom Herb Galloway, nebo možná ten mladý Luttrell, kterého někdy Herb najímal, aby mu posekal trávník. Tohle bylo docela jiné než tehdy v té příšerné mrazivé noci v lednu šestadevadesátého, kdy objevila Scotta v pokoji pro hosty, sice dýchal a byl tam, ale v každém jiném důležitém ohledu byl mimo.

Pomyslela si: I kdybych to dokázala, takhle to nesvedu – je tu moc hlučno.

Pomyslela si: Svět je příliš s námi.

Pomyslela si: Kdo to napsal? A jak se často stávalo, tahle myšlenka měla v závěsu malý červený vagónek plný bolesti: Scott by věděl.

Ano, Scott by věděl. Vzpomněla si, jak se ve všech motelových pokojích hrbil nad přenosným psacím strojem (SCOTT A LISEY, RANÁ LÉTA!) a pak později s obličejem ozářeným obrazovkou laptopu. Někdy s cigaretou kouřící v popelníku vedle sebe, někdy se sklenkou, a vždycky mu zapomenutý pramen vlasů spadal do čela. Vzpomněla si, jak na ní ležel v téhle posteli, jak ji bral útokem v tom strašném domě v Brémách (SCOTT A LISEY V NĚMECKU!), jak se honili nazí a chechtali se, žádostiví, ale ne doopravdy šťastní, zatímco po kruhovém objezdu venku rachotila pořád dokola auta a náklaďáky. Vzpomněla si na jeho náruč, každou chvíli ji držel v náručí, a na jeho vůni, na smirkově drsnou tvář, kterou tiskl k její tváři, a pomyslela si, že prodá duši, ano, svou nesmrtelnou zasejřenou duši, jen aby uslyšela, jak dole v chodbě bouchl dveřmi a pak hlaholí: Hej, Lisey, jsem doma – všechno při starém?

Ticho a zavři oči.

To byl její hlas, ale byl skoro jeho, velmi dobrá imitace, a tak Lisey zavřela oči a ucítila, jak první teplé slzy, téměř útěšné, vyklouzávají zpod hranice řas. Zjistila, že člověku toho o smrti moc neřeknou, a hlavně ani to, jak dlouho trvá, než vaši nejmilovanější umřou i ve vašem srdci. To je tajemství, pomyslela si Lisey, a mělo by tak zůstat, protože kdo by se chtěl sblížit s jiným člověkem, kdyby věděl, jak těžké je pak loučení? V srdci umírají jenom kousek po kousku, že? Jako kytka, když odjedete na dovolenou a zapomenete souseda poprosit, aby k vám občas zašel a zalil ji, a je to tak smutné…

Nechtěla přemýšlet o smutku, ani nechtěla přemýšlet o svém zraněném prsu, kam se znovu začala vkrádat bolest. Raději znovu stočila myšlenky k Bájodolí. Vybavila si, jak naprosto úžasné a skvělé bylo odejít do tropů oné mrazivé maineské noci, prostě mrknutím oka. Vzpomněla si na jakýsi smutek v ovzduší a hedvábné vůně frangipani a buganvilejí. Vzpomněla si na ohromující světlo zapadajícího slunce a vycházejícího měsíc a na to, jak v dálce zvonil zvon. Stejný zvon.

Lisey si uvědomila, že zvuk sekačky na zahradě Gallowayových jí už připadá divně vzdálený. Stejně jako rachot projíždějícího motocyklu. Něco se dělo, tím si byla skoro jistá. Jaro končilo, studna se plnila, kolo se otáčelo. Možná že s ní svět zas tak příliš nebyl.

Ale co když se tam dostaneš a bude tam noc? Za předpokladu, že to, co cítíš, není jenom kombinace narkotik a zbožného přání, co když se tam opravdu dostaneš a bude noc, kdy vycházejí ti zlí tvorové? Jako Scottův dlouhán?

Tak se vrátím zase sem.

Jestli budeš mít čas, holčičko.

Ano, přesně tak, jestli budu mít č–

Najednou, rázem, se světlo prosvítající víčky zavřených očí změnilo z červené na kalně purpurovou, která přecházela skoro do černa. Jako by někdo zatáhl závěs. Ale ten závěs by nemohl způsobit nádhernou směs vůní, které jí náhle zaplnily nos: směsici vůní všech těch květin. Ani by nemohl způsobit, že ji na lýtkách a holých zádech lechtá tráva.

Dokázala to. Přešla. Prošla.

„Ne,“ řekla Lisey se stále zavřenýma očima – ale chabě, byl to spíš formální protest.

Víš to moc dobře, Lisey, zašeptal Scottův hlas. A nemáš moc času. SESIKO, milunko.

A protože věděla, že ten hlas má každopádně pravdu – času opravdu neměla mnoho – otevřela Lisey oči a posadila se v dětském úkrytu svého nadaného manžela.

Lisey se posadila na trávě v Bájodolí.

Nebyla tam noc ani den, a když už tam byla, nijak ji to nepřekvapilo. Při svých dosavadních dvou výletech taky dorazila těsně před šíráním; nebylo divu, že se zde znovu ocitla ve stejnou dobu.

Slunce, zářivě oranžové, stálo nad obzorem zdánlivě nekonečného pole lupin. Když se Lisey podívala opačným směrem, uviděla oblouček vycházejícího měsíce – mnohem většího, než ten největší úplněk, jaký kdy viděla.

To není náš měsíc, že? Jak by mohl být?

Větřík jí prohrábl zpocené konečky vlasů a kdesi nedaleko zazvonil zvonek. Zvuk, který si pamatovala, zvonek, který si pamatovala.

Měla by sis pospíšit, nemyslíš?

To jistě. U tůně bylo bezpečno, aspoň Scott to tvrdil, ale cesta k ní vedla Pohádkovým lesem, a ten bezpečný nebyl. Nebylo to daleko, ale udělá dobře, když sebou hodí.

Klusem se vydala do kopce ke stromům a hledala Paulův náhrobek. Nejdřív ho neviděla, ale pak ho zahlédla nakloněný na stranu. Neměla čas křížek rovnat… Ale stejně si ten čas udělala, protože Scott by si ten čas udělal. Na okamžik odložila stříbrný rýček (skutečně s ní prošel, stejně jako žlutý pletený čtvereček), aby mohla použít obě ruce. Muselo se tu měnit počasí, protože jediné pracně napsané slovo – PAUL – vybledlo tak, že po něm zůstal jen nadechnutý obrys.

Myslím, že posledně jsem ho taky rovnala, pomyslela si. V šestadevadesátém. A chtěla jsem se tehdy podívat i po té injekční stříkačce, jenže nebyl čas.

Není ani teď. Tohle je její třetí opravdová cesta do Bájodolí. Ta první nebyla tak zlá, protože tu byla se Scottem a nepouštěli se dál než k rozbitému ukazateli K TŮNI a pak se hned vrátili do ložnice v Paroží. Jenže podruhé, v roce 1996, musela jít po stezce do Pohádkového lesa úplně sama. Nemohla si vzpomenout, kolik odvahy ji to tehdy stálo, když nevěděla, jak daleko tůň je a co najde, až se k ní dostane. A dnešní výlet obnášel zase jiné těžkosti. Nahoře neměla nic na sobě, zrasované levé ňadro začalo znovu bolet a jen bůh věděl, co za tvory přivábí pach její krve. No, teď už bylo pozdě bycha honit.

A jestli na mě přece jenom něco skočí, pomyslela si a zvedla rýček za krátkou dřevěnou násadu, například některý chechták, prostě ho vezmu po hlavě Spolehlivou plácačkou na maniaky, copyright 1988 Malá Lisey, zažádáno o patent, veškerá práva vyhrazena.

Někde vpředu znovu zacinkal zvon. Bosa, s nahým hrudníkem celým od krve, jenom ve starých džínových šortkách a s rýčkem se stříbrnou čepelí v pravé ruce, se Lisey vydala za tím zvukem po stezce, na níž se rychle stmívalo. Tůň byla vpředu, ani ne kilometr daleko. Tam bylo bezpečno i po setmění, a tam si sundá těch pár kousků oblečení, co na sobě ještě má, a pěkně se tam umyje.

Jakmile se ocitla pod baldachýnem stromů, šeřilo se hodně rychle. Lisey cítila nutkání spěchat silněji než kdy jindy, ale pak vítr znovu zahoupal zvonem – už byl velmi blízko a ona věděla, že visí na větvi upoutaný kusem tlustého lana – zastavila se, užaslá tím, jak souvislou vrstvu její vzpomínky tvoří. Věděla, že zvon visí na kusu provazu, protože ho tak viděla při své poslední cestě sem, před deseti lety. Ale Scott ho čmajznul už dávno, ještě před svatbou. Věděla to, protože ten zvon slyšela v roce 1979. Už tehdy jí zněl povědomě, ale jaksi nepříjemně. To proto, že nenáviděla jeho zvonění dávno předtím, než se ocitl tady v Bájodolí.

„A já mu to řekla,“ zamumlala, přehodila si rýček do druhé ruky a shrnula si vlasy z čela. Žlutý čtvereček radůstky měla přehozený přes levé rameno. Kolem ní ševelily milostiplné stromy jako šeptající hlasy. „Celkem nijak to nekomentoval, ale asi si to vzal k srdci.“

Znovu vykročila. Stezka poklesla, pak vstoupila na vrchol kopce, kde stromy trochu prořídly a prosvítalo jimi prudké červené světlo. Takže slunce ještě přímo nezapadalo. Dobře. A tady visel ten zvon, houpal se sem a tam jen natolik, aby slabounce cinkal. Kdysi dávno stál vedle pokladny v Patově kavárně a pizzerii v Cleaves Mills. Nebyl to takový ten zvonek, do kterého se má praštit, taková ta diskrétní hotelová odrůda, která jednou břinkne a pak ztichne, ale zmenšenina stříbrného školního zvonu s táhlem, který vyzváněl tak dlouho, jak dlouho se vám s ním chtělo cloumat. A Chuckie G., kuchař, který měl službu většinu večerů během zhruba ročního období Liseyina obsluhování u Pata, ten zvon miloval. Vyprávěla Scottovi, že někdy slýchala jeho zuřivé pronikavé cinkání ve snu a vzápětí Chuckieho zařvání, jako když práskne bičem: Objednávka je hotová, Lisey! Lidi mají hlad! Ano, v posteli Scottovi vyprávěla, jak moc Chuckieho rozčilující zvonek nenávidí, a muselo to být na jaře roku 1979, protože zanedlouho poté ten příšerný zvonek zmizel. Nikdy si jeho zmizení nespojovala se Scottem, ani když ho uslyšela při své první návštěvě tady – tehdy se dělo příliš mnoho věcí, útočilo na ni příliš mnoho přízračných vjemů – a on o něm nikdy neřekl ani slovo. Potom, v roce 1996, když ho tu hledala, Chuckieho dávno ztracený zvon slyšela zas, a tehdy

(makáme lidi mají hlad objednávka je hotová)

věděla, čím to je. A celé to dávalo dokonalý šílený smysl. Scott Landon byl přece mužem, který považoval auburnský obchod s ptákovinami za největší nářez ve vesmíru. Proč by si nemyslel, že bude dobrý vtípek čmajznout zvonek, který tak rozčiluje jeho přítelkyni, a přinést ho do Bájodolí? Pověsit ho rovnou taj-dle u stezky, aby zvonil ve větru?

Posledně na něm byla krev, zašeptala vzpomínka hlubokým hlasem. V roce 1996, krev.

Ano, a vyděsilo ji to tehdy, ale stejně vytrvala… a krev už dnes byla pryč. Počasí, které vyzmizíkovalo Paulovo jméno z dřevěného kříže, omylo také zvon. A kus provazu, na který ho Scott před sedmadvaceti lety zavěsil (ovšem za předpokladu, že čas tu plyne stejně jako u nás), se skoro prodřel – zvon brzy spadne na stezku. Pak vtípek skončí.

A najednou se v ní ozvala intuice mocně jako nikdy v životě, ne slovy, ale obrazem. Uviděla sebe samu pokládat stříbrný rýček u paty Zvonového stromu, a tak to udělala bez váhání a otázek. Ani sebe se neptala proč; vypadalo prostě dokonale, položit ho tady pod starým, sukovatým stromem. Stříbrný zvon nahoře, stříbrný rýček dole. Pokud jde o důvody, proč je to tak dokonalé… stejně tak by se mohla ptát, proč vůbec Bájodolí existuje. Do té chvíle si myslela, že rýček byl stvořený, aby tentokrát chránil ji. Zřejmě ne. Věnovala mu ještě jeden pohled (víc času mu vyhradit nemohla) a pak šla dál.

Stezka ji zavedla hlouběji do hustého porostu. Mocné večerní světlo tu vybledlo do kalné oranžové a kdesi před ní, v tmavších lesních hlubinách, se probudili první chechtáci, jejich hrůzně lidské hlasy stoupaly po skleněném žebříku šílenství a Lisey na pažích naskočila husí kůže.

Spěchej, milunko.

„Ano, dobře.“

Teď se k prvnímu chechtákovi přidal další, a i když Lisey cítila, jak jí naskakuje husí kůže i na zádech, byla přesvědčená, že si počíná správně. Hned za zatáčkou vpředu kolem veliké šedé skály, na kterou se moc dobře pamatovala. Za ní ležela hluboká skalní dutina – ano, hluboká a ha-rozně supr – a tůň. U tůně bude v bezpečí. U tůně bylo strašidelně, ale také bezpečně. Totiž…

Lisey najednou získala přízračnou jistotu, že ji něco sleduje a jen čeká, až zbytky světla vyprchají a pak vyrazí.

Skočí.

Srdce jí bušilo tak prudce, až ji bolelo ve zmrzačeném prsu, a prosmýkla se kolem mohutné šedé obliny vyčnívajícího balvanu. A tůň už tam byla, ležela pod ní jako zhmotněný sen. Když se dívala dolů na to přízračně třpytivé zrcadlo, poslední vzpomínky zapadly na své místo a vzpomínání bylo jako návrat domů.

Obejde šedé skalisko a docela zapomene na uschlé krvavé šmouhy na zvonu, které ji tak vyplašily. Zapomene na křičící ledový vítr a oslnivou polární záři, které nechala za sebou. Na okamžik dokonce zapomene na Scotta, kterého sem přišla najít, aby ho přivedla zpátky… tedy za předpokladu, že se vrátit chce. Podívá se dolů na to přízračně třpytivé zrcadlo tůně a zapomene na všechno ostatní. Protože je krásné. A i když tu v životě nikdy nebyla, je to jako návrat domů. Dokonce i když se jeden z těch tvorů začne chechtat, nebojí se, protože tady je bezpečná půda. Nepotřebuje, aby jí to někdo vysvětloval; cítí to prostě v kostech, stejně jako ví, že Scott o tomhle místě mluvil na přednáškách a psal o něm celé roky v knížkách.

Zároveň ví, že je tu smutno.

Je to tůň, kam se všichni chodíme napít, zaplavat si a z břehu nachytat trochu ryb; je to taky tůň, na kterou se některé srdnaté duše vydávají na vratkých dřevěných člunech za většími úlovky. Je to tůň života, pohár představivosti a Lisey cítí, že různí lidé ji vidí různě, ale dvě věci jsou vždy společné: je vždycky asi kilometr a půl hluboko v Pohádkovém lese a vždycky je tam smutno. Protože představivost není to jediné, oč tu jde. Jde tu také

(vzdávání)

o čekání. Jenom sedět… a dívat se na ty zasněné vody… a čekat. Už se to blíží, myslíte si. Brzy to přijde, já to vím. Ale nevíte přesně co, a tak míjejí roky.

Jak to můžeš vědět, Lisey?

Asi jí to pověděl ten měsíc; a polární záře, která člověku spaluje oči chladným třpytem; líbezná těžká vůně růží a frangipani na Milostiplném kopci; a především Scottovy oči jí to pověděly, když se tak namáhavě snažil prostě vydržet, vydržet, vydržet. Nevkročit na stezku, která sem vede.

Další chechtavé hlasy se probudí v hlubších stínech lesa a pak cosi zařve, takže chechtáci na okamžik utichnou. Zvon za ní zacinká, pak také ztichne.

Měla bych si pospíšit.

Ano, i když cítí, že tady spěchat je neetické. Potřebují se dostat zpátky do svého domu na Sugar Top co nejdřív, a ne kvůli nebezpečným divokým zvířatům, obrům a trolům a

(vurtům a naokáčům)

dalším divným tvorům hluboko v Pohádkovém lese, kde vládne tma pořád jako ve sklepení a slunce nikdy nezasvítí, ale kvůli tomu, že čím déle tu Scott zůstane, tím menší bude pravděpodobnost, že ho dokáže přivést zpátky. A taky…

Lisey si pomyslí, jaké by to bylo vidět měsíc hořet jako studený kámen na klidné hladině tůně pod sebou – a pomyslí si: Mohlo by mě to uhranout.

Ano.

Ze svahu vedou staré dřevěné schůdky. Vedle každého je kamenný sloupek s vyrytým slovem. Tady v Bájodolí je přečte, ale ví, že doma by nic neznamenala; ani si nedokáže nic zapamatovat, jenom to nejjednodušší: XΓ znamená chléb.

Schody končí svažující se rampou, která se stáčí vlevo a nakonec se vytrácí na rovné zemi. V rychle ubývajícím světle se tu na břehu třpytí jemný bílý písek. Nad břehem je do skalní stěny stupňovitě vytesáno na dvě stovky dlouhých, kamenných lavic s výhledem na tůň. Bylo by tu místo pro tisíc nebo možná i dva tisíce lidí, kdyby tu seděli jeden vedle druhého, ale tolik jich tu není. Pomyslí si, že jich tu bude nejvýš padesát, šedesát, a většinou se schovávají v průsvitných šátcích, které vypadají jako rubáše. Ale jestli jsou mrtví, jak můžou sedět? A chce to vůbec vědět?

Na břehu stojí porůznu asi dvě desítky dalších lidí. A několik – šest nebo osm – je přímo ve vodě. Mlčky se jí brodí. Když Lisey seběhne ze schodů a zamíří ke břehu, chodidla snadno najdou prohloubeninu stezky, po které před ní kráčela spousta nohou, a uvidí ženu, která se sklání a začne si omývat obličej. Dělá to pomalými pohyby člověka, který sní, a Lisey si připomene ten den v Nashvillu, jak se všechno zpomalilo, když si uvědomila, že blonďák chce jejího manžela zastřelit. To také připomínalo sen, jenže to byla skutečnost.

Pak uvidí Scotta. Sedí na kamenné lavici v deváté nebo desáté řadě nad tůní. Stále má mamčin afrikán, jenomže tady není do něj zabalený, protože je tu moc teplo. Má ho jenom přehozený přes kolena, zbytek se mu sesunul na chodidla. Lisey neví, jak může být afrikán tady a zároveň v domě na View a pomyslí si: Možná proto, že některé věci jsou speciální. Stejně jako Scott je speciální. A ona? Existuje nějaká verze Lisey Landonové, která je stále v domě na Sugar Top Hill? To asi ne. Pomyslí si, že není speciální, ona ne, malá Lisey určitě ne. Myslí si, že ať je to dobře nebo špatně, je celá tady. Nebo je celá mimo, podle toho, o kterém světě se mluví.

Nadechne se, chce na něho zavolat, ale pak to neudělá. Zarazí ji silná intuice.

Psst, pomyslí si. Psst, malá Lisey, teď

Teď musíš být potichu, pomyslela si, stejně jako tehdy v lednu roku 1996.

Všechno bylo jako tehdy, jenomže teď viděla trochu lépe, jelikož přišla o něco dřív; stíny v kamenném údolí, které obklopovalo tůň, teprve začínaly houstnout. Hladina měla tvar téměř ženských boků. Na konci písčitého břehu, kde se boky zužovaly do pasu, byl výběžek jemného bílého písku. Na něm kus od sebe stáli čtyři lidé, dva muži a dvě ženy, a hleděli upřeně na tůň. Ve vodě bylo půl tuctu dalších. Nikdo neplaval. Většinou nešli do větší hloubky než do půli lýtek; jednomu muži sahala voda do pasu. Lisey by ráda přečetla výraz na mužově tváři, ale byla stále moc daleko. Za lidmi, kteří se brodili nebo stáli na břehu – podle Lisey ještě nenašli dost odvahy se namočit – se tyčil výběžek, do kterého byly vytesány desítky nebo možná stovky kamenných lavic. Na nich porůznu seděly nejméně dvě stovky lidí. Připadalo jí, že si jich pamatuje padesát nebo šedesát, ale dnes večer jich tu bylo rozhodně víc. Ale na každého člověka, kterého zahlédla, připadali nejméně čtyři v těch hrozných

(rubáších)

pláštích.

Je tady taky hřbitov. Pamatuješ?

„Ano,“ zašeptala Lisey. Prs ji znovu hrozně bolel, ale podívala se na tůň a vzpomněla si na Scottovu rozřezanou ruku. Také si vzpomněla, jak se zotavil ze střelné rány do plic, kterou mu uštědřil ten šílenec – doktoři se hodně divili. Čekal tu na ni lepší lék než vicodin, a nebyl daleko.

„Ano,“ opakovala a začala scházet po stezce dolů, a tentokrát tu byl bohužel jeden rozdíl: na žádné lavici Scott Landon neseděl.

Těsně předtím, než stezka skončila v písku, uviděla, že se nalevo odděluje další stezka, a ta míří pryč od tůně. Lisey znovu málem přemohly vzpomínky, když uviděla, jak ten měsíc

Vidí, jak měsíc stoupá jakousi strží v žulovém masivu tyčícím se kolem tůně. Měsíc je nafouklý a obří, přesně jako tehdy, když ji budoucí manžel přivedl do Bájodolí z ložnice v penziónu Paroží, ale na rozšiřující se mýtině, kam ta roklina vede, jeho zanícenou červenooranžovou tvář rozbíjejí do zubatých úlomků obrysy stromů a křížů. Spousty křížů. Lisey se dívá na místo, které by mohlo být skoro venkovským hřbitovem. Jsou tu kříže, které vypadají dřevěné jako ten, který Scott stloukl pro bratra Paula, a i když jsou některé docela velké a několik je jich ozdobených, všechny vypadají ručně vyrobené a spousta se jich skoro rozpadá. Jsou tam také oblé pomníčky a některé jsou možná z kamene, ale v houstnoucím šeru to Lisey nepozná. Světlo vycházejícího měsíce spíš skrývá než pomáhá, protože všechno na hřbitově je osvětlováno zezadu.

Když je tu hřbitov, proč Paula pochoval tam? Bylo to kvůli tomu, že umřel jako famagor?

Neví to, ani se o to nestará. Ji zajímá Scott. Sedí na jedné té lavici jako divák sportovního utkání s mizernou návštěvností a pokud chce Lisey něco podniknout, měla by se do toho pustit. „Drž provázek napnutý,“ řekla by mamka – to byl úlovek z tůně.

Lisey nechá hřbitov a jeho nemotorné pomníčky za sebou. Jde po pískovém břehu ke kamenným lavicím, kde sedí její manžel. Písek je pevný a jaksi bodá. Když ho cítí na chodidlech a patách, uvědomí si, že je bosá. Stále má noční košili a vrstvy spodního prádla, ale pantofle se sem nedostaly. Cítit písek ji děsí a zároveň je to příjemné. Také je to podivně známé, a když dojde k první řadě kamenných lavic, Lisey dojdou souvislosti. Jako dítě se jí neustále vracel sen, v němž se proháněla po domě na kouzelném koberci, který nikdo jiný neviděl. Probouzela se z těch snů nadšená, vystrašená a promáčená potem až ke kořínkům vlasů. Ten písek jí na omak připomínal ten kouzelný koberec… Jako by stačilo pokrčit kolena a vystřelit vzhůru, a hned by místo skákání létala.

Proletěla bych nad tou tůní jako vážka, možná bych špičky chodidel vlekla vodou… proletěla bych se dokola až tam, kde z tůně vytéká potok… a nad potokem až tam, kde se vlévá do řeky… letěla bych nízko… čichala vlhkost čišící z vody, prorážela chomáčky mlhy stoupající z hladiny jako šály, až bych konečně doletěla k moři… a pak dál… ano, dál a dál a dál…

Odtrhnout se od té mocné vidiny je jedna z nejtěžších věcí, kterou Lisey kdy dokázala. Je to jako snažit se vstát po několikadenní dřině a pouze několikahodinovém hlubokém a nádherně klidném spánku. Zjistí, že už není na písku, ale sedí na lavici ve třetí řadě od břehu a dívá se na vodu s bradou opřenou o dlaň. A vidí, že měsíční světlo ztrácí oranžový odstín. Má teď máslovou barvu a brzy zestříbří.

Jak dlouho tu jsem? zeptá se užasle v duchu. Má představu, že to není zas tak dlouho, něco mezi čtvrt a půlhodinkou, ale i tak je to až dost… i když teď už rozhodně chápe, co se tady děje, že?

Lisey cítí, jak to její oči znovu přitahuje k tůni – ke klidu té tůně, kde se teď v houstnoucím večeru brodí jen dva nebo tři lidé (mezi nimi je žena, která nese v náručí buď velký ranec nebo malé dítě) – a donutí se pohled odvrátit, zahledět se vzhůru na kamenitý obzor, jenž toto místo ohraničuje, a na hvězdy prosvítající tmavnoucí modří nad žulou a několika stromy, které skálu nahoře lemují. Když se znovu začne cítit jako Lisey, vstane, otočí se zády k vodě a znovu vyhledá Scotta. Je to snadné. Ten žlutý pletený afrikán vyloženě křičí, dokonce i v čím dál hlubší tmě.

Jde k němu, stoupá z jedné lavice na druhou jako na fotbalovém stadionu. Vyhne se jednomu tvorovi v rubáši… ale dostane se dost blízko, aby pod průhledným zavinutím viděla zcela lidskou postavu; ven vykukují prázdné oční důlky a jedna ruka.

Je to ženská ruka, s oprýskaným lakem na nehtech.

Když ke Scottovi dojde, srdce jí prudce buší a trochu ztrácí dech, i když výstup nebyl obtížný. Chechtáci v dálce začali znovu přehrávat své šílené stupnice a bavit se svým nekonečným vtipkováním. Zezadu, odkud přišla, doléhá slabé, ale stále slyšitelné nepravidelné cinkání Chuckieho zvonu, a pomyslí si: Objednávka je hotová, Lisey! Dělej, makej!

„Scotte?“ zamumlá, ale Scott se na ni nepodívá. Scott se dívá strnule na tůň, ze které začal ve světle vycházejícího měsíce stoupat slabounký mlžný opar – pouhý výdech. Lisey si dovolí jediný letmý pohled tím směrem, než pohled znovu pevně upře na manžela. Už se poučila, co dlouhé pohledy do tůně znamenají. Aspoň v to doufá. „Scotte, je čas jít domů.“

Nic. Vůbec žádná reakce. Vzpomene si, jak protestovala, že není blázen, že psaní příběhů z něho blázna neudělalo, a jak jí Scott říkal: Doufám, že budeš mít štěstí, malá Lisey. Jenže štěstí nevydrželo, jak se zdá. Teď už ví mnohem víc. Paul Landon se proměnil ve famagora a skončil s řevem připoutaný na řetězu ke sloupu ve sklepě osamělé farmy. Jeho mladší bratr se oženil a vybudoval si nepochybně zářnou kariéru, ale účet dosáhl splatnosti.

Krotká varianta katatoniků, vybaví se jí a zachvěje se.

„Scotte?“ zamumlá mu znovu do ucha. Vzala jeho ruce do svých. Jsou chladné a hladké, voskové a ochablé. „Scotte, jestli tam jsi a chceš se vrátit domů, stiskni mi ruku.“

Dlouho, předlouho se nic neděje, jen chechtot se ozývá v lese a kdesi poblíž pronikavě, skoro ženským hlasem vykřikne pták. Pak Lisey ucítí v dlani cosi, co je buď zbožné přání nebo nepatrný záchvěv jeho prstů.

Snaží se vymyslet, co by měla udělat dál, ale jistá si je jedině tím, co by udělat neměla: připustit, aby je pohltila noc, omámila je stříbřitým měsíčním světlem shora a zaplavila je stíny stoupajícími zdola. Tohle místo je past. Je přesvědčená, že každý, kdo zůstane u tůně hodně dlouho, zjistí, že odejít je nemožné. Chápe, že pokud se na ni díváte chviličku, dokážete uvidět, cokoli chcete. Ztracené lásky, mrtvé děti, promarněné šance – cokoliv.

A co je na tomhle místě nejpodivnější? Že na kamenných lavicích neposedává víc lidí. Že tu nejsou namačkaní těsně vedle sebe jako diváci na nějakém zasejřeném fotbalovém utkání Světového poháru.

Koutkem oka postřehne pohyb a vzhlédne ke stezce, která vede od břehu ke schodům. Uvidí statného džentlmena v bílých kalhotách a nadouvající se bílé košili rozepnuté až do pasu. Po levé půlce obličeje se mu táhne dlouhá červená rána. Ocelově šedé vlasy se mu ježí v zátylku divně zploštělé hlavy. Krátce se rozhlédne, pak sestoupí ze stezky na písek.

Vedle ní se velmi namáhavě ozve Scott: „Autonehoda.“

Lisey divoce poskočí srdce v hrudi, ale dá si pozor, aby na něho nepohlédla ani mu příliš pevně nezmáčkla ruce, i když lehké zacukání neovládla. Snaží se, aby udržela hlas v klidu, a zeptá se: „Jak to víš?“

Scott neodpoví. Statný džentlmen v rozevláté košili se ještě jednou bez zájmu rozhlédne po mlčenlivých lidech usazených na kamenných lavicích, pak se k nim otočí zády a vstoupí do tůně. Stříbrné úponky měsíční mlhy stoupají kolem něj a Lisey znovu musí silou odtrhnout zrak.

„Scotte, jak to víš?“

Pokrčí rameny. Vypadá to, že i ramena mu váží tisíc kilo – aspoň jí to tak připadá – ale podaří se mu to. „Asi telepatie.“

„Teď se uzdraví?“

Dlouhá odmlka. Když už si myslí, že Scott neodpoví, udělá to. „Možná. Je… to hluboko… tady.“ Scott si sáhne na hlavu – Lisey si domyslí, že naznačuje nějaké zranění mozku. „Někdy věci prostě… zajdou moc daleko.“

„Potom sem přijdou a posadí se sem? Zabalí se do rubášů?“

Scott na to nic. Lisey se bojí, že ztrácí to málo, co z něj našla. Nepotřebuje, aby jí někdo vykládal, jak snadno se to může stát; prostě to cítí. Každým nervem v těle to pozná.

„Scotte, myslím, že se chceš vrátit. Myslím, že proto ses tak urputně držel celý loňský prosinec. A myslím, že proto sis přinesl ten afrikán. Nedá se přehlédnout, ani v tom šeru.“

Scott pohlédne dolů, jako by ho viděl poprvé, pak se skutečně pousměje. „Ty mě pokaždé… zachráníš, Lisey,“ řekne.

„Nevím, o čem to…“

„O Nashvillu. Ztrácel jsem se.“ Zdá se, že s každým slovem ožívá. Lisey si konečně dovolí skutečně zadoufat. „Ztratil jsem se ve tmě a tys mě našla. Bylo mi horko – hrozné horko – a tys mi dala led. Pamatuješ?“

Pamatuje si na jinou Lízu

(rozlila jsem půlku té zasrané coly, než jsem se k vám prodrala)

a na to, jak se Scott najednou přestal třást, když mu vložila na zakrvácený jazyk stříbrný led. Pamatuje si, jak mu z obočí kapala voda zbarvená colou. Pamatuje si všechno. „Jistěže ano. Teď už půjdeme odsud.“

Zavrtí hlavou, pomalu, ale pevně. „Je to příliš těžké. Běž sama, Lisey.“

„Mám jít bez tebe?“ Usilovně zamžiká a teprve když ucítí pálení, uvědomí si, že začíná plakat.

„Nebude to těžké – udělej to jako tehdy v New Hampshiru.“ Mluví trpělivě, ale stále velice pomalu, jako by ho každé slovo strašně tížilo, a schválně dělá, že jí nerozumí. Je si tím skoro jistá. „Prostě zavřeš oči… soustředíš se na místo, odkud jsi přišla… uvidíš je… a na to místo se vrátíš.“

„Bez tebe?“ opakuje horečně a jakýsi muž v červené flanelové košili se pod nimi otočí, pomalu jako člověk pohybující se pod vodou, a podívá se na ně.

Scott řekne: „Psst, Lisey – tady musíš zůstat zticha.“

„A co když se mi nechce? Tohle není žádná zasejřená knihovna, Scotte!“

Hluboko v pohádkovém lese chechtáci zavyjí, jako by zábavnější věc ještě neslyšeli, je to fakticky bžunda k popukání, jako v auburnském obchodě s ptákovinami. Od tůně k nim dolehne šplouchnutí. Lisey se tím směrem ohlédne a uvidí, že statný džentlmen odešel… no, někam jinam. Lisey zjistí, že je jí naprosto šumafuk, jestli skončil pod vodou nebo v iksté dimenzi; ona tu teď má práci s manželem. Má pravdu, věčně ho zachraňuje, klidně jí říkejte americká kavalerie. A to je v pořádku, když si ho brala, bylo jí jasné, že se vyzná v těch praktických kravinách, které nikdy nebyly Scottovou silnou stránkou, ale má právo očekávat, že jí trochu pomůže, no ne?

Jeho pohled zabloudil zpátky na vodu. Lisey napadne, že až padne noc a měsíc se rozhoří jako utopená lampa, ztratí ho nadobro. To ji vyděsí a rozzuří. Vstane a chňapne po mamčině afrikánu. Nakonec je to dar od její rodiny, a jestli má tohle být rozvod, chce ho zpátky – celý – i kdyby mu to mělo ublížit. Zvlášť jestli mu to ublíží.

Scott se na ni podívá s ospale překvapeným výrazem, který ji rozzuří ještě víc.

„Jak chceš,“ zahlaholí na něj zostra jako žiletka. Takový tón je jí cizí, stejně jako tomuto místu. Několik lidí se ohlédne, určitě je vyrušila a – možná – popudila. No, ať táhnou do sejra i se svými herkami (nebo pohřebáky nebo sanitkami), na kterých sem přijeli. „Chceš si tu zůstat a pojídat lotos, nebo jak se to říká? Fajn. Já se prostě vrátím stezkou…“

A poprvé spatří ve Scottově tváři silnější emoci. Je to strach. „Lisey, to ne! Prostě řachni rovnou odsud! Po stezce nemůžeš jít! Je moc pozdě, skoro noc!“

„Pssst!“ napomene je někdo.

Fajn. Takže pssst. Lisey si smotá afrikán v náručí a pustí se po kamenných lavicích dolů. Dva stupně nad pískem se odváží ohlédnout. V hloubi duše si je jistá, že se pustí za ní, přece jenom je to Scott. Tohle místo je sice strašně podivné, ale pořád je to její manžel, její milenec. Hlavou jí prolétla myšlenka na rozvod, ale to je přece směšné, něco takového se týká jiných lidí, ale ne Scotta a Lisey. Nenechá ji odejít samotnou. Ale když se ohlédne, on stále sedí v tom svém bílém tričku a zelených dlouhých spodkách, s koleny u sebe a rukama pevně sevřenýma, jako by byla zima i tady, kde je ovzduší tak tropické. Nejde za ní a Lisey si poprvé připustí, že je to možná tím, že prostě nemůže. Jestli je to tak, její možnosti se smrskly na dvě: buď tu zůstat s ním, nebo se vrátit domů bez něj.

Ne, ještě je třetí možnost. Můžu riskovat. Můžu všechno vsadit na jednu kartu, jak se říká. Vyhrát jackpot. Tak do toho, Scotte. Jestli je ta stezka opravdu nebezpečná, zvedni ten svůj mrtvej zadek a zadrž mě, abych se po ní nevydala.

Chce se ohlédnout, když přechází po písečném břehu, ale tím by jenom projevila slabost. Chechtáci už jsou blíž, což znamená, že to, co na ni asi číhalo u stezky na Milostiplný kopec, bude taky blíž. Pod stromy už bude úplná tma a Lisey si domyslí, že hned po několika krocích se jí znovu zmocní pocit, že ji někdo sleduje. Je to velmi blízko, zlato, řekl jí Scott tehdy v Nashvillu, když ležel na rozpálené dlažbě a krvácel z plic a pracoval ke smrti. A když se mu snažila povědět, že netuší, o čem to mluví, pověděl jí, aby neurážela jeho inteligenci.

Ani svoji.

Nevadí. Tím, co je v lese, se budu zabývat, až – jestli – budu muset. Já teď jenom vím, že holčička taťuldy Debushera Lisey si konečně osedlala koně. Toho tajuplného, kterého podle Scotta nejde nikdy definovat, protože se liší od jedné sázky ke druhé. Tohle je totál, SESIKO, milánku, a víš co? Je mi skvěle.

Pustí se vzhůru po stezce, která vede ke schodům, a za ní

„Zavolal na mě,“ zamumlala Lisey.

Jedna z žen, které předtím postávaly na břehu tůně, teď stála po kolena v klidné vodě a zasněně hleděla na obzor. Její společnice se otočila k Lisey a nesouhlasně svraštila obočí. Lisey nejdřív nerozuměla, ale pak pochopila. Lidé nemají rádi, když se tu mluví, to se nezměnilo. V Bájodolí se zřejmě měnilo jen málo věcí.

Přikývla, jako by zamračená žena žádala vysvětlení. „Můj manžel na mě zavolal, pokusil se mě zastavit. Bůh ví, co ho to stálo, ale udělal to.“

Žena na pláži – vlasy měla světlé, ale u kořínků tmavé, jako by potřebovaly odbarvit – pronesla: „Buďte… potichu, prosím. Potřebuji… přemýšlet.“

Lisey přikývla – jí to vyhovovalo, i když pochybovala, že světlovlasá žena přemýšlí tolik, jak se domnívá – a vešla do vody. Myslela, že bude studená, ale ve skutečnosti byla skoro horká. Horko jí vyběhlo po nohou a v pohlaví ji zaštípalo, jak už dlouho nezažila. Brodila se dál, ale ne hlouběji než do pasu. Udělala ještě pět kroků, rozhlédla se a uviděla, že je nejméně deset metrů před nejodvážnějšími koupajícími se, a vzpomněla si, že dobré jídlo se v Bájodolí mění po setmění v jedovaté. Mohla by se zkazit i voda? A i kdyby ne, nemohli by se tu objevit nebezpeční tvorové, stejně jako v lese? Například tůňoví žraloci? A pokud ano, nebylo by lepší nepouštět se moc daleko, aby se stačila vrátit dřív, než některému poslouží k večeři?

Tohle je bezpečná půda.

Jenomže to půda nebyla, byla to voda, a jí se najednou zmocnilo panické nutkání vrhnout se zpátky ke břehu, než jí nějaká zubatá ponorka ukousne nohu. Lisey se tomu strachu vzepřela. Urazila dlouhou cestu, ne jednou, ale dvakrát, prs bolel jako čert, takže proboha dostane, kvůli čemu sem přišla.

Zhluboka se nadechla a potom, i když nevěděla, co má čekat, si pomalu klekla na písečné dno a nechala vodu zaplavit prsy – ten nezraněný a ten zmrzačený. Na okamžik levý prs zabolel víc než dřív; myslela si že jí ta bolest utrhne hlavu. Ale potom

Znovu na ni zavolal, hlasitě a polekaně: „Lisey!“

Volání prořízne snivé ticho, které tu vládne, jako šíp se zapáleným hrotem. Lisey se skoro ohlédne, protože v tom výkřiku je kromě strachu i bolest, ale cosi v hloubi jí napovídá, že nesmí. Jestli má nějakou šanci ho zachránit, nesmí se ohlížet. Sázka je uzavřena. Prošla kolem hřbitova, jeho kříže svítily ve světle stoupajícího měsíce, ale ani se na něj nepodívá a už šplhá po schodech, záda rovná a hlavu vztyčenou, mamčin afrikán drží jako ranec v náručí, aby o něj nezakopla, a cítí se bláznivě rozjařená, něco takového člověk zřejmě zažívá, když vsadí všechno, co má – dům, auto, bankovní účet, psa – na jediný vrh v kostkách. Nad ní (a nedaleko) je ohromné šedé skalisko, které označuje začátek stezky, jež vede zpátky na Milostiplný kopec. Nebe je plné cizích hvězd a neznámých souhvězdí. Kdesi hoří dlouhé barevné záclony polární záře. Lisey ji už možná nikdy neuvidí, ale s tím se vyrovná. Vystoupá po schodech a bez váhání obejde skalisko a v té chvíli ji Scott přitáhne pozadu k sobě. Jeho známá vůně jí nikdy tolik nevoněla. A ve stejném okamžiku si uvědomí, že cosi se pohybuje nalevo od ní, pohybuje se to rychle a ne po stezce vedoucí ke kopci zarostlém lupinami, ale těsně vedle ní.

„Psst, Lisey,“ šeptá Scott. Rty má tak blízko, že ji lechtají na uchu. „Jestli chceš zachránit život sobě i mně, teď musíš být potichu.“

Je to Scottův dlouhán. To jí nemusí vysvětlovat. Celá léta cítila jeho přítomnost kdesi v pozadí svého života, jako když cosi zahlédnete koutkem oka v zrcadle. Nebo, řekněme, jako ohavné tajemství ukryté ve sklepě. Teď je tajemství venku. V mezerách mezi stromy nalevo klouže rychlostí expresního vlaku jakási mohutná vysoká řeka masa. Je skoro celá hladká, jen místy se objeví temné skvrny či krátery, což mohou být bradavice nebo, jak se domnívá (nechce se domnívat vůbec nic, ale nemůže si pomoct), rakovina kůže. Mozek jí začne ukazovat obrázky obřího červa, ale pak strne. Tvor za těmi stromy není žádný červ, a ať už je to cokoliv, má vědomí, protože Lisey cítí, jak přemýšlí. Jeho myšlenky nejsou lidské, jsou naprosto nesrozumitelné, ale jsou děsivě fascinující už tím, jak jsou cizí…

To je famagor, pomyslí si a zamrazí ji do morku kostí. Jeho myšlenky jsou famagor a nic jiného.

To pomyšlení je hrozné, ale zároveň správné. Z úst jí vyjde jakýsi zvuk, něco mezi vyjeknutím a zasténáním. Je to tichounký zvuk, ale Lisey vidí nebo cítí, že ten nekonečný expresní chvat neznámého tvora najednou zpomaluje, jako by ji zaslechl.

Scott to ví taky. Drží ji jednou rukou těsně pod prsy a přimáčkne ji k sobě ještě víc. Znovu ucítí jeho rty na uchu. „Jestli chceme jít domů, musíme jít hned,“ zamumlá. Znovu je naprosto s ní, naprosto tady. Lisey neví, jestli je to díky tomu, že už nehledí do tůně, nebo díky strachu. Možná obojí. „Rozumíš?“

Lisey přikývne. Zmocnil se jí takový strach, až ji ochromuje, a jakékoli rozjaření z toho, že ho má zpátky, zmizelo. S tímhle že žije celý život? Jestli ano, jak s tím žil? Ale i teď, v nejhorší hrůze, Lisey asi ví. K zemi ho poutaly a před tím dlouhánem zachraňovaly dvě věci. Psaní je jedna. Ta druhá má pas, kolem kterého ji drží, a ucho, do kterého šeptá.

„Soustřeď se, Lisey. Udělej to hned. Nakopni mozek.“

Zavře oči a uvidí hostinský pokoj v domě na Sugar Top Hill. Uvidí Scotta sedět v houpacím křesle. Uvidí sebe samu, usazenou na ledové podlaze vedle něj, jak ho drží za ruku. On jí svírá ruku stejně pevně, jako ona jeho. Zamrzlá skla v okně za nimi jsou plná fantastického proměnlivého světla. Televize je puštěná a znovu v ní dávají Poslední představení. Chlapci jsou v černobílé herně Sama zvaného Lev a Hank Williams v hrací skříni zpívá „Jambalayu“.

Lisey na okamžik cítí, že se Bájodolí tetelí, ale pak hudba v její hlavě – hudba, která byla na okamžik tak zřetelná a šťastná – ztichne. Lisey otevře oči. Zoufale touží uvidět domov, ale pořád tu je velká šedá skála a stezka vedoucí mezi milostiplnými stromy. Ty cizí hvězdy stále svítí, jenom chechtáci už zmlkli a ostrý šelest křovin ztichl a dokonce i Chuckieho zvon přestal pocinkávat, protože dlouhán se zastavil, aby naslouchal, a celý svět jako by zadržel dech a naslouchal s ním. Je tamhle, ani ne patnáct metrů nalevo od nich; Lisey dokonce cítí jeho pach. Smrdí jako staré prdy na záchodě u dálnice, nebo jedovatý závan bourbonu a cigaretového dýmu, který člověk někdy zvětří, když otočí klíčkem a vejde do pokoje v laciném motelu, nebo jako mamčiny prochcané pleny, když už byla stará a příšerně senilní; zastavil se za nejbližší řadou milostiplných stromů, zarazil svůj tunelovací běh lesem, a panebože, jim to nejde, oni se nevracejí, z nějakého důvodu tu uvízli.

Scott už šeptá tak potichu, že vlastně skoro nemluví. Nebýt šimrání, jak se jeho rty pohybují na citlivé kůži lalůčku, skoro by uvěřila, že to byla telepatie. „Je to afrikánem, Lisey – někdy věci projdou jedním směrem, ale druhým už ne. Obyčejně věci, které můžou dublovat. Nevím proč, ale je to tak. Připadá mi jako kotva. Pusť ten afrikán.“

Lisey rozevře náruč a nechá ho spadnout. Ozve se jenom tichounký vzdech (jako argumenty proti šílenství padající do posledního sklepa), ale dlouhán ho uslyší. Lisey ucítí v řetězu jeho nezbadatelných myšlenek změnu; cítí strašlivý tlak jeho šíleného pohledu. Jeden strom praskne s ranou, jako když vybuchne granát, protože ten tvor tamhle se začíná otáčet, a Lisey znovu zavře oči a uvidí hostinský pokoj tak jasně, jak ho nikdy v životě neviděla, uvidí ho zoufale intenzivně a skrz dokonalou lupu svého děsu.

„Teď,“ zamumlá Scott a pak se přihodí úžasná věc. Lisey ucítí, jak se ovzduší obrací naruby. Najednou Hank Williams zpívá „Jambalaya“. Zpívá

Zpíval, protože byla puštěná televize. Vzpomněla si na to teď zcela jasně a divila se, jak na to mohla někdy zapomenout. Čas vypadnout z Uličky Vzpomínek, Lisey – čas jít domů.

Všichni ven z bazénu, jak se říkalo. Lisey dostala, kvůli čemu přišla, dostala to, zatímco vězela až po uši v poslední děsivé vzpomínce na dlouhána. Hrudník stále bolí, ale prudké bodání se ztlumilo do tupého pobolívání. Už se cítila hůř, třeba když jako puberťačka strávila celý parný den v příliš těsné podprsence. Z místa, kde klečela po bradu hluboko ve vodě, viděla, že měsíc, už menší a čistě stříbrný, vystoupil skoro až nad nejvyšší stromy na hřbitově. A teď se objevila a začala ji trápit další starost: co když se dlouhán vrátil? Co když uslyšel, jak o něm přemýšlí, a přišel? Tohle mělo být bezpečné místo a Lisey tomu docela věřila – aspoň před chechtáky a ostatními ohavnostmi, které možná v Pohádkovém lese žijí – ale měla pocit, že dlouhána možná nezavazují žádná pravidla, která ostatní držela odsud dál. Měla pocit, že dlouhán je… jiný. Napadl ji titul jakéhosi starého hororu, nejdřív jen letmo, ale pak se jí uchytil v hlavě jako klíště: „Jen pískni, a já k tobě přijdu, chlapče můj“. Pak následoval titul jediné knížky Scotta Landona, kterou nenáviděla: Hladoví ďábli.

Ale než stačí zamířit zpátky na písek, než se stačí vůbec postavit na nohy, Lisey zasáhne ještě další vzpomínka, tentokrát mnohem mladší. Týkala se chvíle, kdy se probouzela v posteli vedle sestry Amandy těsně před svítáním a zjistila, že minulost a přítomnost se propletly dohromady. A co hůř, Lisey nakonec uvěřila, že v té posteli vůbec nebyla její sestra, ale mrtvý manžel. Svým způsobem to byla pravda. Protože ten tvor, co s ní ležel v posteli, sice měl na sobě Mandinu noční košili a mluvil Mandiným hlasem, ale používal zvláštní jazyk používaný v jejich manželství a věty, které mohl znát jenom Scott.

Čeká tě krvavá darda, řekl ten tvor vedle ní v posteli, a už tu byl Černý princ Inkunků s jejím vlastním otvírákem na konzervy značky Oxo v papírovém sáčku plném odporných triků.

Vede za purpur. Už jsi našla první tři zprávy. Ještě pár, a dostaneš odměnu.

A jakou odměnu jí ten tvor v posteli sliboval? Nápoj. Domnívala se tehdy, že to má být cola nebo RC Cola, protože takové odměny dával Paul, ale teď už věděla, co to má být.

Lisey sklonila hlavu, zanořila rozbitý obličej do tůně, a pak, aniž si dovolila přemýšlet o tom, co to provádí, rychle polkla dva doušky. Voda, ve které stála, byla skoro horká, ale ta, co ji nabrala do úst, byla chladná, lahodná a osvěžující. Byla by jí mohla vypít spousty, ale cosi jí napovědělo, aby zůstala u dvou loků. Dva bylo právě akorát. Sáhla si na rty a zjistila, že otok skoro zmizel. Nepřekvapilo ji to.

Už se nesnažila být potichu (a neobtěžovala se s pocity vděčnosti, aspoň zatím ne), a rozběhla se k břehu. Zdálo se jí, že to trvá věčnost. Nikdo se už u břehu nebrouzdal a pláž byla prázdná. Lisey měla dojem, že vidí ženu, se kterou mluvila, sedět na jedné kamenné lavici i s její společnicí, ale neviděla pořádně, protože měsíc ještě nevystoupil dost vysoko. Pohlédla ještě kousek výš a oči jí padly na jednu zabalenou postavu asi deset lavic nad vodou. Měsíční světlo pokrylo jednu stranu hlavy toho tvora zahaleného do průsvitné látky tenkou vrstvou stříbra, a Lisey se zmocnila přízračná jistota: to byl Scott a pozoroval ji. Copak to nedává jakýsi šílený smysl? Pokud si udržel dostatek vědomí a vůle, aby za ní přišel chvilku před svítáním, když ležela vedle své katatonické sestry? Pokud byl odhodlaný ještě jednou říct svoje?

Pocítila nutkání na něj zavolat, i když něco takového by určitě bylo nebezpečné šílenství. Otevřela ústa a voda z mokrých vlasů jí vtekla do očí a zaštípala tam. Z dálky zaslechla slabě cinkat Chuckieho zvon.

V tu chvíli na ni Scott promluvil, naposledy.

– Lisey.

Nekonečně něžný byl ten hlas. Volal na ni, volal ji domů.

– Malá

„Lisey,“ promluví. „Milunko.“

Seděl v houpacím křesle a ona seděla na studené podlaze, ale třese se on. Lisey si najednou živě vybavila babičku, jak říká: Klepe se ve tmě strachy, a napadne ji, že je mu zima, protože afrikán zůstal v Bájodolí. Ale není to jenom tím – strašná zima je v celém pokoji. Bylo tu chladno už předtím, ale teď je tu zima, a taky zhasla světla.

Neustálé tiché supění kotle ztichlo, a když se Lisey podívá zamrzlým oknem ven, vidí jenom extravagantní barvy polární záře. Venkovní lampa u Gallowayových vedle zhasla. Výpadek elektřiny, pomyslí si, ale ne – televize stále běží a ten zatracený film pořád hraje. Chlapci z Anarene v Texasu se poflakují v herně, brzy pojedou do Mexika a až se vrátí, Sam zvaný Lev bude po smrti, bude zabalený do průsvitného šálu a bude sedět na některé kamenné lavici nad t –

„Není to správně,“ ozve se Scott. Zuby mu mírně cvakají, ale Lisey přesto postřehne v jeho hlase zmatek. „Vůbec jsem si ten zatracený film nepouštěl, protože jsem se bál, že tě probudí. Taky…“

Lisey ví, že je to pravda, když sem tentokrát vcházela, byla televize vypnutá, ale v tuhle chvíli jí leží na srdci něco mnohem důležitějšího. „Scotte, bude nás sledovat?“

„Ne, má milá,“ odpoví. „To nemůže, ledaže by tě pořádně zvětřil nebo se zaměřil na tvoje…“ Nedomluví. Zdá se, že mu stále největší starosti dělá ten film. „V téhle scéně přece nikdy ‚Jambalaya‘ nebyla. Díval jsem se na Poslední představení aspoň padesátkrát, kromě Občana Kanea je to asi nejlepší film všech dob, ale v té scéně v herně se ‚Jambalaya‘ nikdy nehrála. Zpívá tam Hank Williams, to jo, ale jinou písničku, ‚Kaw-Liga‘, o tom indiánském náčelníkovi. A jestli televize a video fungují, proč se sakra nesvítí?“

Vstane a zmáčkne vypínač na stěně. Nic. Studený vichr od Yellowknife jim konečně přetrhal dráty, takže elektřina nejde v celém Castle Rocku, Castle View, Harlowu, Mottonu, Tashmore Pondu a většině západního Maine. Ve stejném okamžiku, kdy Scott marně cvakne světelným vypínačem, televize zhasne. Obraz se smrskne do jasně bílého puntíku, který ještě chvilku svítí, a pak zmizí. Když si příště pustí video Poslední představení, zjistí, že je uprostřed asi deset minut vymazáno, jako by pásek přejel silný magnet. Ani jeden z nich o tom nikdy nebude mluvit, ale Scott a Lisey pochopí, že i když si oba představovali hostinský pokoj, pravděpodobně je přivolala domů větší silou Lisey… a určitě to byla Lisey, kdo si představoval, že starej Hank zpívá „Jambalayu“ místo „Kaw-Ligy“. Stejně tak si Lisey urputně představovala, že videopřehrávač a televize jsou při návratu zapnuté, takže ty přístroje opravdu skoro minutu a půl jely, i když elektřina v celém okresu Castle vypadla.

Scott naláduje kamna v kuchyni dubovými poleny z bedny na dříví a ona jim přichystá provizorní postel – deky a nafukovací matrace přímo na linoleu. Když si lehnou, vezme ji do náruče.

„Bojím se usnout,“ přizná se Lisey. „Bojím se, že až se ráno probudím, sporák bude vyhaslý a ty budeš zase jinde.“

Zavrtí hlavou. „Je mi dobře – na nějakou dobu je to pryč.“

Podívá se na něj s nadějí a nedůvěrou. „To víš určitě, nebo to jenom tak říkáš, abys uklidnil ženušku?“

„Co myslíš ty?“

Ona si myslí, že tohle není ten Scottův přízrak, s nímž žila od listopadu, ale stejně se jí nechce věřit v tak zázračné proměny. „Vypadáš líp, ale nedůvěřuju vlastním zbožným přáním.“

V kamnech praskne v polenu suk a Lisey nadskočí. Přitáhne ji k sobě blíž. Přimáčkne se k němu skoro horečně. Pod dekami je teplo; v jeho náručí je teplo. Představuje všechno, po čem kdy ve tmě toužila.

Scott řekne: „Ten… ten tvor, který trápí moji rodinu… přichází a odchází. Když odejde, je to, jako když povolí křeč.“

„Ale zase se vrátí?“

„Lisey, třeba ne.“ Síla a jistota v jeho hlase ji tak překvapí, že zvedne hlavu a pátravě se mu zahledí do obličeje. Nevidí v něm žádnou dvojakost, ani laskavost, která má uklidnit ustarané manželčino srdce. „A jestli ano, třeba se vůbec nevrátí v takové síle jako tentokrát.“

„To ti povídal otec?“

„Můj otec o tom mimo moc nevěděl. Cítil jsem ten tah… toho místa, kdes mě našla… už dvakrát. Poprvé rok předtím, než jsem se s tebou seznámil. Tehdy mě dostal chlast a rocková muzika. Podruhé…“

„V Německu,“ řekne Lisey věcně.

„Ano,“ souhlasí. „V Německu. Tehdy jsi mě tím protáhla ty, Lisey.“

„Jak blízko to bylo, Scotte? Jak blízko to bylo v Brémách?“

„Blízko,“ odpoví prostě a ji z toho zamrazí. Kdyby ho ztratila v Německu, ztratila by ho nadobro. Mein Gott. „A to byl ve srovnání s tímhle větříček. Tohle byl hurikán.“

Chce se ho zeptat ještě na jiné věci, ale především ho chce objímat a věřit mu, když říká, že všechno bude možná v pořádku. Jako chcete věřit doktorovi, když vám říká, že rakovina je v remisi a třeba se už nikdy nevrátí, usuzuje Lisey.

„A tobě je dobře.“ Potřebuje to od něj slyšet ještě jednou. Potřebuje to.

„Ano. Provozu schopen, jak se říká.“

„A… tamto?“ Nemusí otázku upřesňovat. Scott ví, o čem je řeč.

„Větřil mě už dlouho a zná tvar mých myšlenek. Po všech těch letech jsme prakticky staří přátelé. Nejspíš by si mě mohl vzít, kdyby chtěl, ale byla by to námaha, a ten chlapík je dost líný. A taky… něco mě hlídá. Cosi na té světlejší straně rovnice. Světlá strana totiž existuje, víš. Určitě to víš, protože do ní patříš.“

„Kdysi jsi mi říkal, že bys ho mohl zavolat, kdybys chtěl.“ Říká to hodně potichu.

„Ano.“

„A někdy chceš. Že?“

Nezapírá a vítr venku zahraje na okapy dlouhou studenou melodii. Ale pod dekami před kuchyňským sporákem je teplo. S ním je jí teplo.

„Zůstaň se mnou, Scotte,“ řekne.

„Zůstanu,“ poví jí. „Zůstanu, dokud

„Zůstanu, dokud budu moct,“ pronesla Lisey.

Uvědomila si několik věcí najednou. Především to, že se vrátila do své ložnice a postele. Pak že bude muset postel převléct, protože se vrátila celá promočená a mokré nohy má obalené pískem z pláže v jiném světě. Za třetí se třásla, přestože v pokoji nebyla zvláštní zima. Za čtvrté už neměla stříbrný rýček, nechala ho tam. A konečně pokud ta sedící postava byl skutečně její manžel, skoro jistě ho viděla naposledy; její manžel teď patřil mezi postavy v rubáši, nepohřbené mrtvoly.

Lisey, ležící na mokrém lůžku v promáčených kraťasech, propukla v pláč. Čekal ji teď velký úkol a vrátila se s celkem jasným plánem v hlavě – napadlo ji, že je to možná součást její odměny na konci Scottovy poslední honby za dardou – ale nejdřív musela dotruchlit nad manželem. Zakryla si paží oči a zůstala tak ležet ještě pět minut, a vzlykala, až jí oči opuchly tak, že skoro neviděla, a v krku ji bolelo. Nikdy by ji nenapadlo, že po něm bude tolik toužit a tolik se jí bude stýskat. Byl to otřes. Ale zároveň, i když ji poraněný prs stále trochu bolel, si Lisey pomyslela, že se nikdy necítila tak dobře, tak radostná, že je naživu, ani tak dychtivá rozdávat kopance a chrlit kletby.

Takříkajíc.

XII. Lisey v Greenlawn

(Proskurník)

Pohlédla na hodiny na nočním stolku, když stahovala promáčené kraťasy, a usmála se, ne kvůli tomu, že by na jedenácti padesáti o červnovém dopoledni bylo něco kdovíjak zábavného, ale protože ji napadla jedna Scroogeova věta z Vánoční koledy: „Ti duchové to všechno stihli za jedinou noc.“ Lisey připadalo, že i v jejím životě se za velmi krátký časový úsek, hlavně v posledních několika hodinách, přihodila spousta věcí.

Ale nesmíš zapomenout, že jsem žila v minulosti, a to člověku zabere překvapivě hodně času, pomyslela si… a po chvilce přemýšlení se srdečně, klokotavě zasmála, což by nejspíš náhodnému posluchači na chodbě znělo šíleně.

To je v pořádku, jenom se chechtej, milunko, nikdo tady není, jenom my kuřince, pomyslela si a šla do koupelny. Ten hlasitý, volný smích jí znovu začal bublat v prsou, ale pak najednou ztichl, když ji napadlo, že by tu mohl být Dooley. Mohl by být zalezlý v zeleninovém sklípku nebo v některé komoře v tomhle velkém domě; možná se teď v poledním vedru paří v podkroví, přímo nad její hlavou. Moc o něm nevěděla a nerozpakovala se to přiznat, ale pomyšlení, že se rozhodl ubytovat tady v domě, zapadlo do toho mála, co o něm věděla. Už dokázal, že je drzý parchant.

Teď se jím netrap. Starej se o Darlu a Cantu.

Dobrý nápad. Lisey by to stihla do Greenlawn před staršími sestrami, ani by se nemusela nijak štvát, ale nemůže si ani dovolit příliš otálet. Drž provázek napnutý, pomyslela si.

Ale nemohla si odepřít chvilku před velikým zrcadlem na dveřích skříně v ložnici. Postavila se před něj s rukama spuštěnýma k bokům a podívala se zpříma a bez předsudků na své štíhlé, nijak nápadné tělo středního věku – a na obličej, který Scott kdysi popsal jako ksichtík letní lištičky. Byl trochu napuchlý, ale nic víc. Vypadala, jako by měla za sebou nesmírně hluboký spánek (možná po přemíře drinků) a rty měla stále trochu vyšpulené, takže vyzařovaly podivnou smyslnost, ze které jí bylo úzko a zároveň ji to trochu rozjařovalo. Zaváhala, protože nevěděla, co s tím, a pak našla v přihrádce na šminky tubu růžové pomády. Pokud se jí lidi budou koukat na rty – a to asi budou – radši jim nabídne něco ke koukání, než aby se snažila zamaskovat něco, co se schovat nedá.

Prs, který Dooley s tak šíleným zaujetím operoval, byl poznamenaný ošklivě šarlatovou rýhou, která opisovala od podpažní jamky oblouk, až nad hrudním košem mizela. Vypadala jako hodně zlá řezná rána, která se stala před dvěma nebo třemi týdny a už se dobře hojí. Dva mělčí řezy vypadaly jenom jako červené otlaky od nošení příliš těsného elastického prádla. Nebo možná – pokud máte živou představivost – jako spáleniny od provazu. Rozdíl mezi tímhle a tou hrůzou, kterou pozorovala po nabytí vědomí, byl úžasný.

„Landonům se všechno hojí rychle, ty mrcho,“ prohlásila Lisey a vlezla pod sprchu.

Měla čas akorát se rychle opláchnout; prs ji stále bolel natolik, že se rozhodla nebrat si podprsenku. Natáhla si letní pláťáky a volné tričko. Přes tričko si přehodila vestu, aby jí nikdo nezíral na bradavky, tedy za předpokladu, že by chlapi čuměli na bradavky padesátiletých ženských. Podle Scotta čuměli. Vzpomněla si, jak jí kdysi za šťastnějších dob říkal, že normální chlapi zírají na kohokoli ženského přesvědčení ve věku zhruba mezi čtrnácti a čtyřiaosmdesáti; prohlašoval, že je to prostě pevně vestavěný spoj mezi zrakem a čurákem a že s tím mozek nemá nic společného.

Bylo poledne. Sešla dolů, nakoukla do obýváku a uviděla na kávovém stolku ležet zbývající balíček cigaret. Po cigaretách teď netoužila. Vytáhla si raději ze spíže novou sklenici burákového másla Skippy (přitom se obrnila proti strachu, že za rohem nebo za dveřmi do komory číhá Jim Dooley) a z ledničky jahodový džem. Namazala si obojí na chleba a ukousla si dvě lahodná lepkavá sousta, než zavolá profesoru Woodbodymu. Šerifova kancelář okresu Castle si výhrůžný dopis od „Zacka McCoola“ vzala, ale Lisey měla vždycky dobrou paměť na čísla, a tohle byla malina: na jednom konci pittsburská volačka, na druhém konci osmdesát jedna a osmdesát osm. Byla ochotná pohovořit jak s králem, tak s královnou všech Inkunků. Záznamník by jí však nevyhovoval. Mohla by nechat vzkaz, ale neměla by jistotu, že se dostane včas ke správným uším, aby k něčemu byl.

Nemusela si dělat starosti. Vzal to osobně Woodbody a nijak královsky nemluvil. Vypadal schlíple a ostražitě. „Ano? Haló?“

„Haló, profesore Woodbody. Tady je Líza Landonová.“

„Nechci s vámi mluvit. Radil jsem se s právníkem a on říká, že nemusím…“

„Klid,“ řekla a toužebně se zahleděla na namazaný chleba. Nemělo by smysl mluvit s plnou pusou. Letmo si pomyslela, že rozhovor bude krátký. „Nemíním ti dělat potíže. Žádné potíže s policajtama, žádné potíže s právníkama, nic takového. Pokud mi prokážeš jednu malinkatou laskavost.“

„Jakou laskavost?“ Woodbody zněl podezíravě. Lisey mu to nemohla vyčítat.

„Je nepatrná šance, že ten tvůj přítel Jim Dooley ti dneska zavolá…“

„To není žádný můj přítel!“ vyjekl Woodbody.

No dobře, pomyslela si Lisey. Už jsi skoro přesvědčil sám sebe, že nikdy ani nebyl.

„Tak jo, kamarád z mokré čtvrti. Letmá známost. To je jedno. Jestli zavolá, prostě mu řekni, že jsem se rozmyslela, udělal bys to? Řekni, že jsem dostala rozum. Pověz mu, ať přijde dnes večer v osm do pracovny mého manžela.“

„Mluvíte jako člověk, který se vrhá do hodně velkých problémů, paní Landonová.“

„Á, máš vlastní zkušenosti, že?“ Chleba vypadal čím dál líp. Lisey zakručelo v žaludku. „Profesore, on nejspíš nezavolá. V tom případě máš štěstí. Jestli přece jenom zavolá, vyřiď mu můj vzkaz a taky máš štěstí. Ale jestli zavolá a ty mu nic nevyřídíš – stačí říct: ‚Rozmyslela se, chce, abys přišel v osm do pracovny jejího manžela‘ – a já to zjistím… jejda, panečku, to teprve uvidíš šrumec.“

„To nemůžete. Můj právník říká…“

„Neposlouchej ho. Měj rozum a poslouchej to, co říkám já. Můj manžel mi nechal dvacet miliónů dolarů. Když se s takovými penězi rozhodnu roztrhnout ti prdel, budeš další tři roky srát krev z rozkroku. Rozuměls?“

Lisey zavěsila, než jí stačil odpovědět, utrhla si z chleba pořádné sousto, z lednice vytáhla limonádu, zamyslela se nad skleničkou, ale pak se napila přímo ze džbánu.

Mňam!

Jestli bude Dooley telefonovat během několika příštích hodin, nebude tu, aby to vzala. Naštěstí Lisey věděla, na který telefon by zazvonil. Vyšla do své nedostavěné kanceláře ve stodole, umístěné naproti zahalené mrtvole brémské postele. Posadila se na obyčejnou kuchyňskou židli (pořádná nová kancelářská židle patřila k věcem, k jejichž objednání se nikdy nedostala), na záznamníku zmáčkla knoflík NAHRÁT VZKAZ a bez velkého rozmýšlení spustila. Z Bájodolí se vrátila jen s náčrtem jednotlivých kroků a přesvědčením, že pokud je provede, Jim Dooley bude nucen odvést zase svoje. Hvízdnu a ty ke mně přijdeš, chlapče můj, pomyslela si…

„Zacku – pane Dooley – tady je Lisey. Jestli tohle uslyšíte, tak jsem na návštěvě u sestry, která je v nemocnici v Auburnu. Mluvila jsem s profesorem a jsem moc vděčná, že se to vyřeší. Budu v manželově pracovně dnes večer v osm, nebo mi sem můžete zavolat v sedm a domluvíme se jinak, pokud vám dělá starosti policie. Možná bude vpředu parkovat zástupce šerifa, třeba i v křoví na druhé straně silnice, takže buďte opatrný. Zanechané vzkazy si poslechnu.“

Bála se, že je to na uvítací pásek moc dlouhé, ale nebylo. A co si z toho Jim Dooley vybere, až na tohle číslo zavolá a uslyší to? Vzhledem k jeho současné hladině šílenství nemohla Lisey nic předvídat. Přeruší radiový klid a zavolá profesorovi do Pittsburghu? Možná. Jestli profesor její vzkaz opravdu Doolyemu předá nebo ne, to se rovněž nedalo předvídat, ale na tom asi nezáleželo. Nijak ji nezajímalo, jestli si bude Dooley myslet, že je opravdu ochotná se s ním dohodnout nebo s ním jenom špásuje. Chtěla ho jenom znervóznit a probudit v něm zvědavost, asi jako když se ryba podívá nahoru na návnadu houpající se na hladině jezera.

Neodvažovala se nechávat lístek se vzkazem mezi dveřmi – bylo velmi pravděpodobné, že by si ho přečetl zástupce Boeckman nebo zástupce Alston dlouho předtím, než by se k tomu dostal Dooley – a tohle stejně posunovalo věci hodně daleko. Aspoň prozatím udělala všechno, co mohla.

A opravdu čekáš, že se tu v osm večer ukáže, Lisey? Že vytančí po schodech do Scottovy pracovny, plný důvěry a naivního očekávání?

Nečekala, že sem vtančí, ani nečekala, že bude plný něčeho jiného kromě šílenství, které už zakusila na vlastní kůži, ale očekávala, že přijde. Bude ostražitý jako šelma obcházející past nebo léčku, možná sem proklouzne z lesa už někdy odpoledne, ale Lisey věřila, že bude v hloubi srdce přesvědčený, že se nejedná o žádný trik, který uplichtila s úřadem šerifa nebo státní policií. Prozradí mu to dychtivost v jejím hlase, s jakou se mu chce zavděčit, a navíc po tom, co jí provedl, měl veškeré důvody očekávat, že z ní bude zastrašená bába. Dvakrát si vzkaz přehrála a přikývla. Jo. Na první poslech mluvila jako žena, která se nemůže dočkat, až dokončí nepříjemnou záležitost, ale podle ní Dooley postřehne hned pod hladinou strach a bolest. Protože čekal, že je uslyší, a protože byl blázen.

Lisey si pomyslela, že je tu ve hře ještě cosi. Dostala svůj nápoj. Dostala svou dardu a ta ji v jakémsi primitivním smyslu posílila. Možná to nevydrží dlouho, ale na tom nezáleželo, protože kousek té síly – kousek té příznačné primitivnosti – se zachytil na pásce v záznamníku. Pomyslela si, že pokud Dooley zavolá a uslyší to, zareaguje.

Svůj mobil měla stále v bavoráku, už byl plně nabitý. Napadlo ji, že se vrátí do své malé kanceláře ve stodole, zprávu na záznamníku namluví znovu a přidá k ní číslo mobilu, ale pak si uvědomila, že ho nezná. Volám si tak málo, drahoušku, pomyslela si a znovu se zachechtala tím nevázaným, klokotavým smíchem.

Pomalu vyjela na konec cestičky a doufala, že tam bude zástupce Alston. Byl, a vypadal větší než jindy a taky jaksi primitivně. Lisey vystoupila z auta a maličko na něj mávla. Při pohledu na její obličej nevolal pro posily ani s křikem neutekl; jenom se zasmál a také jí zasalutoval.

Lisey se samozřejmě mihlo hlavou, že by si měla připravit nějakou historku, pokud zastihne zástupce ve službě, něco o tom, že jí „Zack McCool“ zavolal a řekl, že se rozhodl vodstěhovat svoje starý tělo zasejc zpátky do Západní Virdžínyje a na tu spisovatelskou vdovičku se vykašlat, páč se tu potlouká nějak moc yankeeskejch poldů. Ten přízvuk z filmu Vysvobození by nechala samozřejmě doma a určitě by dokázala být přiměřeně přesvědčivá, zvlášť v tom stavu požehnané milosti, v němž se právě nacházela, ale nakonec nápad zavrhla. Taková historka by mohla skončit tím, že by zastupující šerif Clusterblb a jeho zástupci vyvinuli ještě vyšší aktivitu – mohli by se domnívat, že Jim Dooley se je snaží ukolébat. Ne, mnohem lepší bude nechat všechno, jak je. Dooley si k ní už jednou našel cestu, pravděpodobně to dokáže znovu. Jestli ho chytí, její problémy se vyřeší… i když popravdě řečeno, vidět Jima Dooleyho v želízkách už nebylo její prioritou.

Každopádně se jí nelíbila představa, že by lhala Alstonovi nebo Boeckmanovi víc, než musí. Byli to policisté, dělali, co mohli, aby ji ochránili, a navíc to byl párek roztomilých medvědů.

„Jak to jde, paní Landonová?“

„Dobře. Zastavila jsem se jenom, abych vám řekla, že jedu do Auburnu. Sestra je tam v nemocnici.“

„To je mi líto. Ve Všeobecné, nebo Královské?“

„V Greenlawn.“

Netušila, jestli ví, oč jde, ale podle záškubu v obličeji se domyslela, že asi ano. „No, tak to je zlé… ale aspoň budete mít na cestu hezké počasí. Jenom bych vám doporučil, abyste se vrátila dost brzy odpoledne. Rádio hlásí, že budou strašné bouřky, zvlášť tady na západě.“

Lisey se rozhlédla a usmála se, nejdřív na ten jarní den, který byl opravdu letně nádherný (aspoň zatím), a pak na zástupce Alstona. „Budu se snažit. Díky za povzbuzení.“

„Žádný problém. Počkejte, nos máte tady ze strany nějak opuchlý. Něco vás kouslo?“

„Někdy se do mě pustí komáři,“ řekla Lisey. „Tady u pusy mám taky jeden štípanec. Vidíte?“

Alston se jí zahleděl na ústa, do nichž ji nedávno Dooley třískal hřbetem ruky. „Ne,“ odpověděl. „Nemůžu říct, že bych něco viděl.“

„Dobře, benadryl asi zabral. Snad se mi po něm nebude chtít spát.“

„Kdyby ano, musíte hned zastavit, jasné? Udělejte mi tu laskavost.“

„Ano, tati,“ odpověděla Lisey a Alston se zasmál. Taky se trochu začervenal.

„Mimochodem, paní Landonová…“

„Lisey.“

„Ano, paní. Lisey. Volal Andy. Byl by rád, kdybyste se zastavila v kanceláři u šerifa, až se vám to bude hodit, a podala oficiální oznámení. Víte, něco, co byste mohla podepsat do protokolu. Udělala byste to?“

„Jistě. Zkusím se tam zastavit cestou zpátky z Auburnu.“

„Dobře, ale povím vám malé tajemství, paní Lan– Lisey. Obě naše sekretářky prchají z práce dřív, když se blíží průtrž mračen. Bydlí za Mottonem a ty cesty jsou pod vodou, sotva se na ně křivě podíváte. Potřebují tam novou kanalizaci.“

Lisey pokrčila rameny: „Uvidíme.“ Nápadně se podívala na hodinky. „Páni, koukněte, kolik je hodin! Opravdu už musím běžet. Klidně si u mě odskočte na záchod, kdybyste potřeboval, zástupče Alstone, je…“

„Joe. Když vy jste Lisey, tak já Joe.“

Pozvedla palce. „Tak jo, Joe. Pod schodem na verandu je klíč od zadního vchodu. Když to tam trochu prošátráte, určitě ho najdete.“

„No jo, v pátrání mám trénink,“ prohlásil s nehybnou tváří.

Lisey vyprskla smíchy a zvedla ruku. Zástupce Joe Alston, který se už také uculoval, ji pod tím sluncem a poblíž schránky, v níž našla mrtvou Gallowayovic stodolovou kočku, plácl do dlaně.

Cestou do Auburnu chvíli dumala o tom, jak se na ni zástupce Joe Alston díval, když tak spolu hovořili na konci příjezdové cesty. Uplynula už nějaká doba od chvíle, kdy naposledy upoutala mužský pohled typu zlato, vypadáš fakt dobře, ale dnes se jí jednoho dostalo, bez ohledu na mírně opuchlý nos. Úžasné. Úžasné.

„Zkrášlovací kúra zvaná Nechte se zmlátit od Jima Dooleyho,“ pronese a zasměje se. „Mohla bych to pověsit na kabelovku.“

A v ústech cítí nádhernou sladkost. Dost by se divila, kdyby ještě někdy dostala chuť na cigaretu. Tohle by možná taky na tu kabelovku měla pověsit.

Když Lisey přijela do Greenlawn, bylo dvacet minut po jedné. Nečekala, že tu uvidí Darlino auto, ale přesto si oddychla úlevou, když se přesvědčila, že nestojí mezi tuctem vozů porůznu zaparkovaných na plácku pro návštěvníky. Zamlouvala se jí představa, že Darla a Canty jsou kus na jih odsud, daleko od nebezpečného šílenství Jima Dooleyho. Vzpomněla si, jak jako malá holka (no, bylo jí dvanáct nebo třináct – zase tak malá nebyla) pomáhala panu Silverovi třídit brambory a jak ji vždycky upozorňoval, že musí nosit kalhoty a rukávy si pořádně vyhrnout, pokud je u bramborové třídičky v zadní kůlně. Ta holka by tě lapla a svlíkla raz dva, říkával, a ona si to varování vzala k srdci, protože chápala, že starý Max Silver nemluví o tom, co by ta kolohnátská třídička brambor provedla s jejími šaty, ale co by provedla s ní. Amandu teď nemohla vynechat, patřila do toho všeho už od chvíle, kdy se objevila u Lisey, která právě sklesle začínala vyklízet Scottovu pracovnu. Lisey to přijala. Ale Darla a Canty by všechno jenom zbytečně zkomplikovaly. Jestli je Bůh dobrý, zdrží je U Sněhové kalamity, kde budou pojídat humry a popíjet bílý vinný střik hodně dlouho. Nejlíp tak do půlnoci.

Než vystoupila z auta, zlehka si sáhla levou rukou na prs a předem se krčila v očekávání prudké bodavé bolesti. Ale ucítila jenom slabé zabolení. Úžasné, pomyslela si. Jako bys sahala na týden starou modřinu. Jestli někdy budeš pochybovat o tom, jestli Bájodolí existuje, Lisey, tak si prostě vzpomeň, co ti tamten provedl s prsem, není to ani pět hodin, a jak to vypadá teď.

Vystoupila z auta, zamkla ho smartkeyem, pak se na chvilku zastavila, rozhlížela se a snažila se to místo vrýt do paměti. Neměla k tomu zvláštní důvod; nevedlo ji k tomu nic, nač by mohla ukázat prstem, i kdyby chtěla. Patřilo to prostě do sledu naplánovaných kroků, skoro jako když se poprvé peče chleba podle kuchařky, a jí to vyhovovalo.

Parkoviště pro návštěvníky Greenlawn, nově vyasfaltované a se svítivě bílými čarami, jí silně připomnělo parkoviště, na kterém před osmnácti lety padl její manžel, a z dálky uslyšela hlas asistenta Rogera Dashmiela alias jižanského zbabělce, jak říká: Budeme pokračovat přes támdleto parkoviště do Nelsonovy síně – která je naštěstí klimatizovaná. Tady žádná Nelsonova síň nebyla; Nelsonova síň se nacházela v zemi zvané Dávno, stejně jako muž, který tam jel, aby vyrýpl trochu hlíny a zahájil tak stavbu Shipmanovy knihovny.

Nad úhledně zastřiženými živými ploty se však netyčila budova katedry angličtiny, ale hladké cihlové zdivo prokládané třpytivým sklem blázince jedenadvacátého století, takové to čisté, světlé místo, kde klidně mohl skončit její manžel, pokud by ho nebyla dorazila jakási spóra, kterou doktoři v Bowling Green nakonec po dlouhém rozvažování nazvali zápalem plic (nikdo nechtěl uvádět příčina neznámá na úmrtní list muže, o jehož smrti se bude psát na titulní stránce New York Times).

Na této straně živého plotu rostl dub; Lisey zaparkovala tak, aby její bavorák stál v jeho stínu, i když – ano – už bylo vidět, jak se na západě mračí, takže zástupce Joe Alston měl možná pravdu o těch odpoledních bouřkách. Strom by byl dokonalý a krásný orientační bod, kdyby tu stál jeden, ale to neplatilo. Stála jich u plotu celá řada a Lisey připadaly všechny stejné… ale co na tom sakra záleží?

Zamířila k chodníku k hlavní budově, ale cosi uvnitř – hlas, který se nepodobal žádné variantě jejího vlastního niterného hlasu – ji donutil zastavit se a podívat se znovu na auto a místo, kde na parkovišti stojí. Napadlo ji, jestli se po ní nechce, aby přeparkovala. Jestli ano, pak ten hlas své potřeby nijak jasně nespecifikoval. Lisey se tedy rozhodla auto obejít a obhlédnout, k čemuž ji vždycky nabádal otec, než se vydala na dlouhou cestu. Jenomže tehdy se vždycky dívala po sjetém vzorku na pneumatice, rozbitém blinkru, prověšeném výfuku a takových věcech. Teď nevěděla, co hledá.

Možná jenom odkládám návštěvu u Amandy. Možná v tom nic jiného není.

Ale nebylo to tak. Něco v tom bylo a bylo to důležité.

Prohlédla si poznávací značku – 5761RD s tím hloupým obrázkem alky – a hodně vybledlou samolepku na nárazníku, žertovný dárek od Jodi. Stálo na ní JEŽÍŠ MĚ MILUJE, TO JÁ VÍM, A PROTO POMALY NEŘÍDÍM. Nic jiného.

To nestačí, ponoukal ji hlas, a pak zahlédla cosi zajímavého v opačném rohu parkoviště, skoro pod plotem. Prázdnou zelenou láhev. Od piva, tím si byla skoro jistá. Buď si jí uklízecí četa nevšimla, nebo se k ní ještě nedostala. Lisey k ní přeběhla, zdvihla ji a postřehla jakýsi zvětralý kyselý pach, který z hrdla láhve vycházel. Na mírně vybledlé etiketě byl pes s vyceněnými zuby. Podle nápisu bylo kdysi v té lahvi pivo značky SEVERSKÝ VLK PREMIUM. Lisey odnesla láhev k autu a postavila ji na asfalt přímo pod alku na poznávací značce.

Krémový bavorák, to nestačí.

Krémový bavorák ve stínu dubu, pořád to nestačí.

Krémový bavorák ve stínu dubu s prázdnou pivní lahví Severský vlk pod maineskou poznávací značkou s alkou číslo 5761RD a kousek nalevo od žertovné nálepky… to stačí.

Jen tak tak.

A proč?

Na to Lisey zvysoka sejřila.

Rozběhla se k hlavní budově.

K Amandě ji pustili bez problémů, i když odpolední návštěvní hodiny oficiálně začínaly až ve dvě, čili za půl hodiny. Díky doktoru Hughovi Albernessovi – a samozřejmě Scottovi – byla Lisey v Greenlawn za hvězdu. Za deset minut poté, co se ohlásila u recepčního pultu (vypadal jako trpaslík vedle obří newageovské nástěnné malby dětí, které se držely za ruce a zíraly do nočního nebe), seděla Lisey se sestrou na terásce před Amandiným pokojem, popíjela fádní punč z papírového kelímku a sledovala kroket, který kdosi hrál v mírně zvlněném travnatém terénu, podle kterého se nepochybně ústav jmenoval. Někde dál monotónně bzučela sekačka na trávu. Sestřička, která měla službu, se Amandy zeptala, jestli by také nechtěla šálek „řezaného džusu“, a Amandino mlčení vzala jako souhlas. Kelímek teď stál nedotčený na stolku a Amanda, oblečená do mátově zeleného pyžama, s čerstvě umytými vlasy staženými stuhou stejné barvy, nepřítomně hleděla kamsi do dálky – ne na hráče kroketu, ale skrz ně, jak si Lisey domyslela. Sestra měla ruce složené v klíně, ale Lisey viděla ten ošklivý řez, který se táhl kolem levé dlaně, i čerstvou vrstvu masti. Lisey zkusila třemi různými způsoby zahájit rozhovor, ale Amanda ze sebe nevypravila ani slovíčko. Což podle ošetřovatelky odpovídalo jejímu stavu. Amanda byla momentálně nezvěstná, nebrala vzkazy, odešla na oběd, odjela na dovolenou, odletěla zkoumat asteroidový pás. Celý život s ní byly potíže, ale tohle byl nový rekord, i na ni.

A Lisey, která čekala společnost v manželově pracovně už za necelých šest hodin, na tohle čas neměla. Usrkla svého nápoje postrádajícího jakoukoli chuť, zatoužila po cole – tady verbotten kvůli kofeinu – a kelímek odložila. Rozhlédla se, aby se ujistila, že jsou samy, pak se předklonila a vytáhla Amandě ruce z klína, snažila se přitom neošklivit si slizkou mast a hrboly hojících se řezů. Pokud Amandu bolelo, když ji tak držela, nedávala to najevo. Tvář jí zůstávala hladká a bez výrazu, jako by spala s otevřenýma očima.

„Amando,“ řekla Lisey. Snažila se navázat se sestrou oční kontakt, ale bylo to nemožné. „Amando, teď mě poslouchej. Chtělas mi pomoct uklidit, co zbylo po Scottovi, a já tě k tomu potřebuju. Potřebuju tvoji pomoc.“

Žádná odpověď.

„Je tu jeden zlý člověk. Blázen. Je trochu jako ten parchant Cole z Nashvillu – vlastně se mu hodně podobá – jenomže tohohle nedokážu vyřídit sama. Musíš se odtamtud, kde právě jsi, vrátit a pomoct mi.“

Žádná odpověď. Amanda zírala na kroketové hráče. Skrz kroketové hráče. Sekačka na trávu kvílela. Papírové kelímky se šťávou stály na venkovním stolku, který neměl ostré rohy, v tomhle domě byly rohy verbotten stejně jako kofein.

„Víš, co si myslím, Mando-pando? Že sedíš na jedné té kamenné lavici s ostatními mimoňskými kládami a zíráš na tůň. Myslím, že Scott tě tam zahlédl při některé své návštěvě a řekl si, ‚Á, řezačka. Řezačku poznám, když nějakou vidím, protože můj tatínek byl ze stejného kmene. Sakra, i já jsem člen toho kmene.‘ A řek si: ‚Jedna dáma se sem odebere na předčasný důchod, pokud jí někdo takříkajíc nestrčí hokejku do převodovky.‘ Nepřipadá ti, že měl pravdu, Mando?“

Nic.

„Nevím, jestli viděl předem taky Jima Dooleyho, ale předem věděl, že skončíš v Greenlawn, to je jisté, jako že se srágora drží košile. Pamatuješ, jak to říkával taťulda? Je to jisté, jako že se srágora drží košile? A když ho mamka okřikovala, tvrdil, že srágora je, jako když se řekne dopihele, že to není žádná nadávka. Pamatuješ?“

Amanda pořád nic. Jenom k uzoufání prázdný pohled.

Lisey si vzpomněla na tu ledovou noc se Scottem v hostinském pokoji, kdy vítr burácel a nebe hořelo, a přiblížila ústa Amandě těsně k uchu. „Jestli mě slyšíš, stiskni mi ruce,“ zašeptala. „Stiskni je, co nejvíc můžeš.“

Čekala a vteřiny míjely. Skoro to už vzdala, když ucítila slaboulinký záchvěv. Mohl to být nevědomý svalový stah nebo jenom fantazie, ale Lisey si to nemyslela. Podle ní Amanda kdesi v dáli zaslechla, že na ni sestra volá. Volá ji domů.

„Dobře.“ Lisey bušilo srdce tak prudce, až měla pocit, že ji zadusí. „To je dobré. Slušný začátek. Zajdu si pro tebe, Amando. Přivedu tě zase domů a ty mi pomůžeš. Slyšíš? Musíš mi pomoct.“

Lisey zavřela oči a znovu pevněji sevřela Amandiny ruce, i když věděla, že to sestru třeba bolí, ale nestarala se o to. Amanda si může stěžovat později, až bude moct na stížnosti použít hlas. Jestli se jí hlas vrátí. Ach, ale svět je ze samých jestli, řekl jí kdysi Scott.

Lisey zapojila veškerou vůli a soustředění a vytvořila co nejjasnější obraz tůně, jaký svedla, viděla skalnatou propadlinu, v níž se tůň nacházela, viděla bílý písčitý výběžek pláže a kamenné lavice stupňovitě se zvedající v mírných obloucích, viděla průrvu ve skále a tu druhou stezku, skoro jako hrdlo, která vedla na hřbitov. Vodu udělala zářivě modrou, třpytila se tisíci slunečních zrcátek, udělala tůň polední, protože Bájodolí za šera si užila až dost, děkuji mnohokrát.

Teď, pomyslela si a čekala, až se vítr obrátí a zvuky z Greenlawn utichnou. Na okamžik si myslela, že ty zvuky skutečně utichly, ale pak si řekla, že to opravdu byla jenom fantazie. Otevřela oči a terasa byla stále přímo taj-dle, s Amandiným šálkem šťávy na kulatém stolku. Amanda zůstávala ve své hluboké katatonické netečnosti, pouhá dýchající vosková figurína v mátově zeleném pyžamu, které se zapínalo na suchý zip, protože knoflíky se dají spolknout. Amanda se sladěnou zelenou stuhou ve vlasech a oceánem v očích.

Lisey na okamžik zaplavila strašná pochybnost. Třeba to celé bylo jenom její šílenství – tedy až na Jima Dooleyho. Žádné zdegenerované rodiny jako Landonové neexistují jinde než na stránkách románů V. C. Andrewsové, a místa jako Bájodolí neexistují jinde než v dětské fantazii. Byla provdaná za spisovatele, který umřel, nic víc. Kdysi ho zachránila, ale když o osm let později v Kentucky onemocněl, nemohla nic dělat, protože mikrob rýčem umlátit nemůžete, nebo jo?

Už začala Amandiny ruce povolovat, ale pak je zase stiskla. Každá částečka jejího silného srdce a pozoruhodné vůle se vzbouřila na protest. Ne! Bylo to skutečné! Bájodolí je skutečné! Byla jsem tam v roce 1979, než jsem si ho vzala, šla jsem tam znovu v roce 1996, abych ho našla, když to potřeboval, a přivedla ho domů, a byla jsem tam zase dnes dopoledne. Stačí si porovnat, jak mě bolel prs poté, co odešel Jim Dooley, a jak je mi teď, pokud začnu pochybovat. Důvod, proč se tam nemůžu dostat…

„Ten afrikán,“ zamumlala. „Říkal, že nás tam afrikán drží jako kotva, i když nevěděl proč. Ty nás držíš tady, Mando? Něco ustrašeného, tvrdohlavého v tobě nás tu drží? Mě tu drží?“

Amanda neodpovídala, ale Lisey si pomyslela, že na to kápla. Něco v Amandě chtělo, aby k ní přišlo a přivedlo ji zpátky, ale pak tu byla jiná její část, která o záchranu nestála. Ta část opravdu chtěla skoncovat s celým tímhle špinavým světem a špinavými světskými problémy. Tahle její část by byla víc než šťastná, kdyby dál přijímala oběd trubičkou a kadila do plen, a teplá odpoledne trávila tady na terásce v pyžamu se suchými zipy, s pohledem upřeným na zelené trávníky a hráče kroketu. A na co se Amanda dívala doopravdy?

Na tůň.

Na tůň ráno, tůň odpoledne, tůň při západu slunce a ve třpytu hvězd a měsíce, s tenkými pramínky oparu stoupajícími z hladiny jako sny zapomnění.

Lisey si uvědomila, že v ústech má stále sladkou chuť, což mívala jedině po ránu, a napadlo ji: To je z té tůně. Můj poklad. Můj nápoj. Dva doušky. Jeden pro mě a druhý…

„Druhý pro tebe.“ Následující krok byl zčistajasna tak nádherně jasný, že se divila, proč marnila tolik času. Stále držela Amandu za ruce, ale naklonila se dopředu, aby se její tvář ocitla před sestřiným obličejem. Amandiny oči se stále nezaostřovaly a hleděly pod rovnou, šedivějící ofinou do dáli, jako by hleděla skrz Lisey. Jenomže když Lisey zasunula paže Amandě až k loktům, nejdřív ji přidržela na místě a pak jí přiložila ústa k ústům, Amandě se rozšířily oči, jako by opožděně pochopila; teprve teď se Amanda bránila, ale to už bylo pozdě. Liseyna ústa překypovala sladkostí, protože je zaplavoval její poslední doušek z tůně. Jazykem přinutila Amandiny rty, aby se otevřely, a když ucítila, jak druhý důkladný hlt vody, který vypila z tůně, vtéká z jejích úst do sestřiných, uviděla Lisey tůň dokonale jasně jako ve dne, takže se její předchozí snahy o soustředění a vizualizaci mohly zahrabat, byť byly ostré a pronikavé. Znovu ucítila frangipani a buganvileu promíchanou s hlubší a jaksi smutnou olivovou vůní, o které věděla, že je denním aromatem milostiplných stromů. Ucítila pod nohama rozpálený udusaný písek, pod bosýma nohama, protože tenisky nepřešly. Tenisky sice ne, ale ona ano, ona to dokázala, přešla, byla

Byla zpátky v Bájodolí, stála na teplém udusaném písku na břehu, tentokrát jí jasné slunce pražilo přímo nad hlavou a rozžíhalo na vodě ne tisíc, ale milióny světýlek. Protože tahle hladina byla rozlehlejší. Chvilku se na ni Lisey dívala jako uhranutá, a na mohutný trup plachetnice, která tam kotvila. A při pohledu na ni najednou pochopila něco, co jí sdělil přízrak v Amandině posteli.

Co bude moje odměna? zeptala se tehdy Lisey a ten přízrak – který byl jaksi Scott a Amanda zároveň – jí řekl, že její odměnou bude nápoj. Ale když se Lisey zeptala, jestli to znamená colu nebo RC, ten přízrak řekl: Buď potichu. Chceme pozorovat proskurník. Lisey tehdy předpokládala, že řeč je o květinách. Zapomněla, že to slovo kdysi mívalo úplně odlišný význam. Magický.

Ta loď tamhle na té modré a svítící vodě, tu měla Amanda na mysli… tohle bylo čistě Amandino, protože Scott o té báječné snové lodi z dětství určitě nic nevěděl.

Nedívala se na žádnou tůň; tohle byl přístav, kde kotvila jenom jedna loď, koráb postavený pro statečné pirátky, které se odvážily vyrazit za pokladem (a najít nějakého kluka). A jejich kapitánka? Nu, statečná Amanda Debusherová, no jistě, protože nebyla snad tamhleta plachetnice kdysi dávno Mandinou nejoblíbenější fantazií? Kdysi dávno, než se stala navenek tak vzteklou a uvnitř tak bojácnou?

Buď potichu. Chceme pozorovat Proskurník.

Ach, Amando, pomyslela si Lisey – skoro zaslzela. Tohle byla tůň, kam jsme všechny scházely pít, náš hrníček fantazie, a tak ji samozřejmě každý viděl trochu jinak. Tohle dětské útočiště vypadalo podle Amandina gusta. Ale lavice byly stejné, podle čehož si Lisey domyslela, že přinejmenším představují reálné podloží. Dnes na nich viděla sedět dvacet nebo třicet lidí, kteří se zasněně dívali na vodu, a zhruba stejný počet jich byl v rubáších. Ve dne vypadali nechutně jako muší zámotky omotané obřími pavouky.

Rychle vypátrala Amandu, seděla asi v desáté řadě. Lisey se protáhla kolem dvou mlčenlivých diváků a jedné děsivé postavy v rubáši, aby se k ní dostala. Posadila se vedle ní a znovu vzala Amandu za ruce, které tu nebyly pořezané ani zjizvené. A jak je Lisey držela, Amandiny prsty velmi pomalu, ale rozhodně sevřely její dlaně. Lisey se zmocnila podivná jistota. Amanda nepotřebovala ten druhý doušek z tůně, který jí věnovala Lisey, ani nepotřebovala, aby ji Lisey lákala do vody k hojivé lázni. Amanda se opravdu chtěla vrátit domů. Něco v ní se nemohlo dočkat, až bude zachráněna jako spící princezna v pohádce… nebo statečná pirátka uvržená do temného žaláře. A kolik těch bez rubáše bylo v podobné situaci? Lisey viděla jejich navenek klidné tváře a nepřítomný pohled, ale to neznamenalo, že někteří uvnitř nekřičí, aby jim někdo pomohl najít cestu domů.

Lisey, která mohla pomoct jedině sestře – možná – tu představu zaplašila.

„Amando,“ spustila, „teď se vrátíme, ale musíš mi pomoct.“

Nejdřív se nic nedělo. Potom se ozvalo velmi slabě, velmi potichu, jakoby ze spaní: „Lii-sey? Pilas… ten hnusnej púúnč?“

Lisey se přes všechny starosti zasmála. „Trochu. Ze zdvořilosti. Teď se na mě podívej.“

„Nemůžu. Pozoruju Proskurník. Bude ze mě pirátka… a popluju…“ Hlas už jí zase slábl. „… po sedmi mořích… za pokladem… na Ostrovy kanibalů…“

„To byla jenom taková hra,“ přerušila ji Lisey. Vadil jí ten drsný tón v hlase; jako by tasila meč, aby zabila děcko, které klidně leží v trávě a nikomu neubližuje. Protože co jiného byl dětský sen? „To, co vidíš, je jenom prostředek, jak tě tohle místo může lapit. Je to jenom… jenom darda.“

Manda řekla a tím ji překvapila – ale zároveň to zabolelo: „Scott mi říkal, že se pokusíš přijít. Že kdybych tě někdy potřebovala, pokusíš se přijít.“

„Kdy, Mando? Kdy ti to povídal?“

„Měl to tu moc rád,“ pokračovala Amanda a trhaně zhluboka vzdychla. „Říkal tomu Bezva údolí nebo tak nějak. Říkal, že je snadné to tu milovat. Moc snadné.“

„Kdy, Mando, kdy ti to povídal?“ Lisey s ní málem zatřásla.

Amanda vypadala, že se strašně namáhá… a usmála se. „Když jsem se posledně pořezala. Scott mě přemluvil, abych se vrátila. Říkal… že mě všechny chcete doma.“

Teď se Lisey mnohé vyjasnilo. Příliš pozdě, než aby něco měnila, ale pořád bylo lepší to vědět. A proč to nikdy nepověděl své manželce? Protože věděl, že malá Lisey se bojí Bájodolí a tvorů – zejména jednoho – kteří tam žijí? Ano. Protože cítil, že na to zavčas přijde sama? Opět ano.

Amanda znovu zaměřila pozornost na loď houpající se na hladině zátoky, která byla její verzí Scottovy tůně. Lisey jí zatřásla ramenem. „Potřebuju, abys mi pomohla, Mando. Jeden šílenec mi chce ublížit a já potřebuju, abys mi pomohla ho zarazit. Potřebuju, abys mi okamžitě pomohla!“

Amanda se otočila a pohlédla na Lisey s téměř komickým údivem na tváři. Jakási žena pod nimi, v kaftanu a s fotkou usmívajícího se dítěte s mezerami mezi zuby v ruce se ohlédla a pomalu, kolísavým hlasem vznesla stížnost: „Buďte… zticha… protože… přemýšlím… proč… jsem… to udělala.“

„Hleď si svojí polívčičky, Bětko,“ odsekla jí Lisey a pak se otočila zase k Amandě. Ulevilo se jí, když viděla, že se Amanda na ni stále dívá.

„Lisey, kdo…?“

„Jeden blázen. Objevil se u mě kvůli těm Scottovým zatraceným papírům a rukopisům. Jenomže teď se zajímá o mě. Dnes ráno mě zranil a zraní mě zas, pokud… pokud my dvě…“ Amanda se znovu otáčela k lodi houpající se na kotvě v přístavu, ale Lisey jí vzala hlavu pevně do rukou, aby se dívaly na sebe. „Dávej pozor, Bidlo.“

„Neříkej mi Bi–“

„Dávej pozor, a nebudu. Znáš moje auto? Můj bavorák?“

„Ano, ale Lisey…“

Amandiny oči se stále snažily sklouznout k vodě. Lisey jí znovu skoro otočila hlavu zpátky, ale instinkt jí napověděl, že je to stejně nanejvýš provizorní zlepšení. Jestli opravdu chce Amandu odtud dostat, musí to dokázat svým hlasem, vůlí a především kvůli tomu, že to Amanda chce.

„Mando, ten chlap… kdyby mě jenom zmlátil, ale jestli mi nepomůžeš, tak si myslím, že mě asi zabije.“

Teď se na ni Amanda podívala užasle a popleteně. „Zabije…?“

„Ano. Ano. Slibuju, že ti všechno vysvětlím, ale ne tady. Jestli tu budeme sedět moc dlouho, nakonec tu zůstanu trčet a budu jako ty akorát zírat na Proskurník.“ A to nijak nelhala. Už cítila, jak ji loď přitahuje, jak chce, aby se na ni podívala. Kdyby se poddala, dvacet roků by uběhlo jako dvacet minut a nakonec by tu se svou starší ségrou Mandou-pandou zůstala sedět a čekat, až se nalodí na pirátskou loď, která jim vždycky vábivě kynula, ale nikdy nevyplula.

„Budu se muset napít té hnusné břečky? Toho…“ Amanda svraštila čelo, jak namáhavě vzpomínala. Pak se vrásky vyhladily. „Toho řezaného džúúsu?“

To dětinské protáhnutí překvapilo Lisey natolik, že se znovu zasmála, a žena v kaftanu s fotografií v ruce se znovu ohlédla. Amanda potěšila Liseyino srdce, protože ženě věnovala povýšený pohled, který říkal: Na koho zíráš, krávo?… a pak na ni vystrčila prostředník.

„Budu muset, malá Lisey?“

„Už žádná břečka, už žádný řezaný džus, slibuju. Prozatím si jenom vzpomeň na moje auto. Víš, jakou má barvu? Vzpomeneš si?“

„Smetanovou.“ Amanda trochu sevřela rty a na obličeji se jí objevil výraz, který říkal: Jen tak mezi námi, ale kdo jiný by ti měl říct pravdu? Lisey byla blahem bez sebe, když to viděla. „Říkala jsem ti, když sis ho kupovala, že žádná barva se tak rychle nešpiní jako tahle, ale tys neposlouchala.“

„Pamatuješ se na tu samolepku na nárazníku?“

„Nějaký vtip o Ježíšovi, ne? Dřív nebo později ti ji nějaký nakrknutý křesťan urve i s nárazníkem. A pro dobrou míru přidá pár škrábanců do laku.“

Shora se velmi nesouhlasným tónem ozval mužský hlas: „Jestli si potřebujete promluvit. Měly byste jít. Někam jinam.“

Lisey se ani neobtěžovala otočit, natož na něho vystrkovat prst. „Na té samolepce stojí JEŽÍŠ MĚ MILUJE, TO JÁ VÍM, A PROTO POMALY NEŘÍDÍM. Teď chci, abys zavřela oči, Amando, a dívala se na moje auto. Dívej se zezadu, kde je ta samolepka. Vidíš ho ve stínu stromu. Ten stín se pohybuje, protože fouká vítr. Jde ti to?“

„A-a-ano… myslím…“ Oči se jí stočily stranou a naposledy se toužebně zadívaly na loď na kotvě. „Asi jo, jestli tím pomůžu zastavit toho blázna, co ti ubližuje… i když nechápu, co to má společného se Scottem. Už je mrtvý přes dva roky… ačkoliv… myslím, že mi vykládal cosi o mamčině žlutém afghánu, a myslím, že chtěl, abych ti to řekla. Samozřejmě jsem to nikdy neudělala. Zapomněla jsem toho z té doby tolik… nejspíš schválně.“

„Z jaké doby? Jaké doby, Mando?“

Amanda se na Lisey podívala, jako by si myslela, že její nejmladší sestra je nejhloupější stvoření na světě. „No všechny ty doby, kdy jsem se řezala. Po tom posledním řezání – když jsem si řezala pupík – jsme byli tady.“ Amanda jí položila prst na tvář a vytvořila tak na chvilku důlek. „Bylo to něco o příběhu. Tvém příběhu, Lisey. A o afghánu. Jenomže on mu říkal afrikán. Říkal mu perda? Pecka? Darda? Možná se mi to jenom zdálo.“

Tuhle nečekanou přihrávku zleva nestačila Lisey zachytit, ale nedala se jí vykolejit. Pokud chtěla Amandu odsud dostat – a taky sebe – muselo to být hned. „Teď to necháme být, Amando, prostě zavři oči a dívej se na moje auto. A představuj si ho do poslední podrobnosti, na jakou si vzpomeneš. Já obstarám zbytek.“

Doufám, pomyslela si, a když uviděla, že Amanda zavírá oči, udělala totéž a pevně chytila sestru za ruce. Už věděla, proč si potřebovala auto tak důkladně prohlédnout: aby se mohly vrátit na návštěvnické parkoviště a ne do Amandina pokoje, který se nacházel na uzavřeném oddělení.

Uviděla svůj smetanový bavorák (Amanda měla pravdu, ta barva byla katastrofální), ale tuhle část nechala sestře. Soustředila se na to, že na poznávací značku dodá 5761RD, a potom na pièce de résistance: pivní láhev Norský vlk stojící na asfaltu vlevo od samolepky JEŽÍŠ MĚ MILUJE, TO JÁ VÍM, A PROTO POMALY NEŘÍDÍM. Lisey to připadalo dokonalé, a přesto se na jedinečně provoněném zdejším ovzduší nic nezměnilo a stále slyšela tiché pleskání, které musely, jak si uvědomila, vydávat splasklé plachty v mírném větru. Pořád pod zadkem cítila studenou kamennou lavici, a pocítila nával paniky: Co když se tentokrát zpátky nedostanu?

Potom, jakoby z veliké dálky, zaslechla neobyčejně vzteklé Amandino mumlání: „Ale kruci. Zapomněla jsem na tu blbou potápku na značce.“

Za okamžik se lehký pleskot plachet nejdřív prolnul s jekotem sekačky na trávu, a pak zmizel. Jenomže zvuk sekačky se vzdálil, protože…

Lisey otevřela oči. Stály s Amandou na parkovišti za bavorákem. Amanda držela Lisey za ruce a oči měla pevně zavřené, čelo zamračené, jak se usilovně soustředila. Stále na sobě měla mátové pyžamo se suchými zipy, ale už byla bosa, a Lisey došlo, že až se službukonající ošetřovatelka přijde podívat na terasu, kde nechala Amandu Debusherovou a její sestru Lízu Landonovou, najde tam dvě prázdné židle, dva papírové kelímky se šťávou, jedny sandály a jedny tenisky včetně ponožek.

Potom – a to nebude dlouho trvat – spustí ošetřovatelka poplach.

V dálce, kdesi u Castle Rock a ještě dál v New Hampshiru, zarachotil hrom. Hnala se letní bouřka.

„Amando!“ V Lisey vyklíčil nový strach: co když Amanda otevře oči a v nich nebude nic, jenom ty prázdné oceány?

Ale Amandiny oči byly dokonale přítomné, i když trochu vytřeštěné. Rozhlédla se po parkovišti, pak se podívala na auto, sestru, a nakonec na sebe. „Přestaň mi tak mačkat ruce, Lisey,“ vyjekla. „Bolí to jako čert. Taky potřebuju nějaké šaty. To pitomé pyžamo je průhledné a já nemám kalhotky, natož podprdu.“

„Nějaké šaty seženeme,“ slíbila Lisey a potom, jako by si v panice na něco vzpomněla, se plácla po pravé přední kapse kalhot, a úlevně vydechla. Peněženku tam pořád měla. Jenže úleva byla jen krátkodobá. Její smartkey, který si dala do levé přední kapsy – věděla to, protože to tak dělala vždycky – byl pryč. Nepřešel. Buď ležel na terase u Amandina pokoje s keckami a ponožkami, nebo…

„Lisey!“ vykřikla Amanda a popadla ji za paži.

„Co je? Co je!“ Lisey se prudce otočila, ale pokud mohla soudit, pořád měly parkoviště jen pro sebe.

„Já jsem fakticky znovu probuzená!“ křičela Amanda chraptivě. V očích jí stály slzy.

„To vím,“ Lisey se neubránila úsměvu, i když jí ztracený klíč dělal starosti. „Je to dosejra skvělý.“

„Zajdu si pro šaty,“ prohlásila Amanda a zamířila k budově. Lisey ji sotva stačila zadržet. Na ženu, která byla ještě před pár minutami v katatonickém stavu, byla starší ségra Manda-panda živoučká jako pstruh za vlahého večera.

„Vykašli se na šaty,“ vyhrkla Lisey. „Jestli se tam teď vrátíš, garantuju ti, že tam taky přespíš. A to chceš?“

„Ne!“

„Dobře, protože potřebuju, abys jela se mnou. Bohužel možná budeme muset jet městským autobusem.“

Amanda skoro zaječela: „Ty chceš, abych lezla do autobusu ohozená jako nějaká zasraná barová tanečnice?“

„Amando, už nemám klíček od auta. Buď zůstal na terase u tvého pokoje, nebo na té lavici… pamatuješ se na lavice?“

Amanda neochotně přikývla, a pak řekla: „Nenechávala sis ještě u lexusu náhradní klíč v takovém magnetickém udělátku pod zadním nárazníkem? Který měl, mimochodem, barvu vhodnou pro severské podnebí?“

Lisey si toho rýpnutí sotva všimla. Scott jí dal to „mangetické udělátko“ jako dárek k narozeninám před pěti nebo šesti lety, a když přesedlala na bavorák, přesunula skoro bez přemýšlení do malé kovové krabičky i příslušný náhradní klíč. Pořád by měla být pod zadním nárazníkem. Pokud ji někde nesetřásla. Padla na kolena, zašátrala kolem dokola, a zrovna když už si chtěla začít zoufat, prsty na ni narazily, daleko zastrčenou.

„Amando, já tě miluju. Seš génius.“

„Vůbec ne,“ řekla Amanda s veškerou důstojností, na jakou se vzmohla bosá žena v tenkém zeleném pyžamu. „Jsem prostě starší sestra. Tak už můžeme nasednout? Protože ten chodník je hodně horký, i ve stínu.“

„Jasně.“ Lisey odemkla auto náhradním klíčem. „Musíme odsud vypadnout, jenže kruci, strašně nerada…“ Odmlčela se, pak se zasmála a zavrtěla hlavou.

„Co je?“ zeptala se Amanda tím povědomým tónem, kterým ve skutečnosti říkala: Co zas?

„Ale nic. Jenom… vzpomněla jsem si, co mi táta říkal, když jsem udělala řidičák. Jednou jsem vezla partu dětí z Bílé pláže a… pamatuješ na Bílou, ne?“ Už seděly v autě a Lisey couvala ze stinného místečka. Zatím byl zdejší kout světa stále klidný, a přesně v takovém stavu ho chtěla opustit.

Amanda si odfrkla a zapnula si pás, opatrně, kvůli těm zraněným rukám. „Bílá! Pche! Jenom starý štěrkový lom, který měl na dně náhodou pramen!“ Pohrdavý výraz změkl v roztoužení. „To se nedalo s pískem na Jižním větru srovnat.“

„Tak jste tam tomu říkali?“ V Lisey tím probudila zvědavost. Zastavila u výjezdu z parkoviště a čekala, až jí mezera v proudu aut umožní zabočit vlevo na Minot Avenue a zamířit do Castle Rock. Provoz byl hustý a Lisey musela bojovat s nutkáním zabočit raději doprava, jen aby se odsud dostala.

„Jistěže,“ řekla Amanda a vypadala z Lisey trochu otrávená. „Právě na Jižní vítr vždycky přijížděl Proskurník nabrat zásoby. Tam se taky pirátky scházely se svými přáteli. Copak se nepamatuješ?“

„Trochu.“ Lisey uvažovala, jestli za sebou uslyší poplach, až se zjistí, že Amanda zmizela. Nejspíš neuslyší. Pacienti se nesmí děsit. Zahlédla malou mezeru mezi auty, prosmýkla se s bavorákem do ní a tím si vysloužila zahoukání od jakéhosi netrpělivého řidiče, který musel zpomalit o sedm kilometrů za hodinu, aby ji pustil.

Amanda směrem k tomu motoristovi – skoro určitě to byl muž, nejspíš s baseballovou čepicí a neoholený – zvedla obě pěsti k ramenům a bez ohlížení zapumpovala prostředníky.

„Skvělá technika,“ poznamenala Lisey. „Jednoho dne tě někdo znásilní a zavraždí.“

Amanda věnovala sestře potměšilý postranní pohled. „Od tebe to teda sedí.“ Pak skoro bez nadechnutí dodala: „Co ti taťulda říkal, když ses tehdy vrátila z Bílých? Vsadím se, že to byla každopádně kravina.“

„Viděl mě vystupovat z toho starého pontiaku bez tenisek nebo sandálů a řekl, že ve státě Maine je proti zákonu řídit naboso.“ Lisey krátce provinile pohlédla dolů na své prsty na plynovém pedálu.

Amanda vydala jakýsi tichý, chraptivý zvuk. Lisey napadlo, že možná pláče nebo se o to pokouší. Pak si uvědomila, že se Amanda hihňá. Lisey se taky začala usmívat, částečně proto, že vpředu uviděla silniční obchvat číslo 202, který ji vyvede z nejhoršího provozu.

„To byl ale cvok!“ vypravila ze sebe Amanda mezi nejhoršími záchvaty smíchu. „To byl ale roztomilej cvok! Taťulda Dave Debusher! Piliny místo mozku! Víš, co jednou řekl mně?“

„Ne, co?“

„Plivni, jestli to chceš vědět.“

Lisey zmáčkla knoflík, kterým se stahovalo okénko, plivla a otřela si stále mírně opuchlý ret hranou ruky. „Co, Mando?“

„Říkal, že jestli se budu líbat s klukem s otevřenou pusou, otěhotním.“

„Kecáš, to snad ne!“

„Je to pravda, a povím ti ještě něco.“

„Co?“

„Mám dojem, že tomu věřil!“

Pak se rozchechtaly obě.

XIII. Lisey a Amanda

(Tak to chodí mezi sestrami)

Když teď měla Amandu, nebyla si Lisey přesně jistá, co s ní má udělat. Až do Greenlawn jí všechny kroky připadaly jasné, ale jak se blížily ke Castle Rock a houstnoucím mračnům nad New Hampshirem, nepřipadalo jí jasné nic. Jenom že unesla svou údajně katatonickou sestru z jednoho lepšího blázince v centrálním Maine, kristepane.

Amanda však zdaleka nevypadala jako blázen; pokud se Lisey obávala, že rychle sklouzne zpátky do katatonického stavu, tak se ty obavy rychle rozplynuly. Amanda Deubsherová nebyla takhle živá celé roky. Když si poslechla všechno, co se přihodilo mezi Lisey a Jimem „Zackem“ Dooleym, řekla: „Takže. Scottovy rukopisy byly možná to hlavní, když se objevil, ale teď jde po tobě, protože je to ten primitivní pošuk, kterému tvrdne, když ubližuje ženám. Je jako ten úchyl Rader ve Wichitě.“

Lisey přikývla. Neznásilnil ji, ale ztvrdl mu, jen co je pravda. Užasla však nad Amandiným stručným shrnutím situace, až po to srovnání s Raderem… na jehož jméno by si Lisey nevzpomněla. Manda měla samozřejmě výhodu většího odstupu, ale jasnost její mysli byla udivující.

Vpředu byl ukazatel s nápisem CASTLE ROCK 22. Když ho míjely, slunce zaplulo za hradbu mraků. Když pak Amanda znovu promluvila, měla tišší hlas. „Chceš mu to udělat dřív, než to on udělá tobě, že? Zabít ho a zbavit se těla v tom druhém světě.“ Před nimi zahřmělo. Lisey čekala. Takhle to chodí mezi sestrami? napadlo ji. Je to telepatie?

„Proč, Lisey? Protože můžeš udělat i něco jiného, ne?“

„Ublížil mi. Nasíral se do mě.“ Měla dojem, že mluví jako úplně jiný člověk, ale pokud mezi sestrami fungovala pravda – a podle jejího názoru ano – pak tohle pravda byla. „A něco ti povím, zlato: až se do mě naveze příště, tak to bude jeho poslední výstřel vůbec.“

Amanda seděla, hleděla přímo před sebe na kroutící se silnici, ruce založené pod drobnými ňadry. Nakonec zamručela skoro pro sebe: „Vždyckys pro něho byla ocelová vzpruha v zádech.“

Lisey se na ni podívala víc než překvapeně. Byla v šoku. „Co to povídáš?“

„Pro Scotta. A on to věděl.“ Zvedla ruku a podívala se na červenou jizvu. Pak se podívala na Lisey. „Zabij ho,“ řekla s mrazivou lhostejností. „Já s tím nemám problém.“

Lisey polkla a uslyšela, jak jí v krku cvaklo. „Hele, Mando, já vlastně nemám úplně jasno v tom, co dělám. To tě musím upozornit předem. Docela v tomhle tápu.“

„Ále, tomu já nevěřím,“ odbyla ji Amanda skoro hravě. „Nechala jsi mu vzkazy, že se sejdete v osm hodin ve Scottově pracovně – jeden na záznamníku, druhý u toho pittsburského profesůrka, pro případ, že by mu Dooley volal. Máš v úmyslu ho zabít a to je fajn. Hele, poldům jsi už dala šanci, ne?“ A než stačila Lisey odpovědět: „Jasně že jo. A ten chlap proplul přímo kolem nich. Skoro ti uřízl kozu tvým vlastním otvírákem.“

Lisey projela zatáčku a ocitla se za dalším rozkolébaným dřevařským náklaďákem; bylo to jako v den, kdy se s Darlou vracela od Amandy čerstvě přijaté do nemocnice. Lisey šlápla na brzdu a znovu se cítila provinile, že řídí bosky. Staré představy mají tuhý kořínek.

„Scott měl v sobě oceli až dost,“ ozvala se.

„Jo. A celou ji spotřeboval, aby přežil dětství.“

„Co ty o tom víš?“ zeptala se Lisey.

„Nic. Nikdy neřekl o dětství ani slovo. Copak sis myslela, že jsem si toho nevšimla? Darle a Cantě to možná uniklo, ale mně ne, a on to věděl. My jsme se znali, Lisey – jako se poznají jediní dva abstinenti na chlastacím večírku. Myslím, že proto jsem ho zajímala. A vím ještě něco.“

„Co?“

„Měla bys ten náklaďák předjet dřív, než se udusím kouřem.“

„Je to tu nepřehledné.“

„Přehledu máš až dost. Kromě toho bůh nenávidí zbabělce.“ Krátce se odmlčela. „Lidi jako Scott a já o tom vědí všechno.“

„Mando…“

„Předjeď ho! Dusím se tu!“

„Fakt si nemyslím, že mám dost…“

„Lisey má milence! Lisey a Zeke, sedí na stromě, a L-Í-B-A…“

„Bidlo, seš k zblití.“

Amanda se zasmála: „Líbačka, cicmačka, naše malá Lízička!“

„Jestli pojede něco v protisměru…“

„Nejdřív láska, potom man-žel-ství, potom Lisey a s ní…“

Lisey už si nedovolila přemýšlet o tom, co dělá, dupla na plyn bosou nohou a udělala kličku. Byla přesně v úrovni kabiny náklaďáku, když se na hřbetu kopečku před nimi objevil další dřevařský náklaďák a řítil se přímo na ně.

„A sakra, dejte mi někdo čouda, už jsme v prdeli!“ vykřikla Amanda. Už se nehihňala, už se naplno chechtala. Lisey se chechtala taky. „Dupni na to, Lisey!“

Lisey na to dupla. Bavorák si to hasil s překvapivou chutí a Lisey se zcela pohodlně zařadila do svého pruhu. Darla by už tohle dobou ječela z plných plic, napadlo ji.

„Tak,“ obrátila se na Amandu, „spokojená?“

„Ano,“ souhlasila Amanda a položila levou ruku na hřbet pravé ruky Lisey, pohladila ji a přiměla, aby přestala tak křečovitě svírat volant. „Jsem ráda, že tu jsem, moc ráda, žes pro mě přišla. Ne všechno ve mně se chtělo vracet, ale hodně toho ve mně bylo… já nevím… prostě smutné, že jsem pryč. A bála jsem se, že brzo mi to bude fuk. Takže ti děkuju, Lisey.“

„Poděkuj Scottovi. Věděl, že budeš potřebovat pomoc.“

„Věděl, že ty taky.“ Amanda mluvila velmi jemně. „A vsadím se, že věděl, že jenom jedna z tvých sester bude dost bláznivá, aby ti ji mohla poskytnout.“

Lisey odtrhla oči ze silnice na tak dlouho, aby mohla pohlédnout na Amanadu. „Vy jste se Scottem o mně mluvili, Amando? Mluvil tam o mně?“

„Mluvili. Tady nebo tam, už se nepamatuju, na tom podle mě nezáleží. Mluvili jsme o tom, jak moc tě miluje.“

Lisey nemohla odpovědět. Srdce jí překypovalo. Chtělo se jí brečet, ale pak by neviděla na silnici. A možná už bylo slz dost. Což neznamenalo, že by ještě nějaké nemohly přijít.

A tak chvíli jely mlčky. Jakmile projeli kolem Pigwockit Campground, přestaly potkávat auta. Nebe nad nimi bylo stále modré, ale slunce už zachumlala ženoucí se mračna, takže den byl sice jasný, ale podivně bez stínů. Pak Amanda promluvila netypickým tónem, zamyšleně a zvědavě: „Přišla bys pro mě, i kdybys nepotřebovala parťáka pro zločin?“

Lisey se nad tím zamyslela. „Asi spíš jo,“ usoudila nakonec.

Amanda zvedla Liseyinu bližší ruku a vlepila na ni pusu – lehounkou jako motýlí křídlo – a pak ji zase vrátila na volant. „Já si to taky myslím,“ řekla. „Je to zábavné místo, Jižní vítr. Když tam jsi, připadá ti skutečný jako všechno v tomhle světě, a lepší než cokoliv v tomhle světě. Ale když jsi tady…“ Pokrčila rameny. Nostalgicky, pomyslela si Lisey. „Pak je to jenom jako měsíční paprsek.“

Lisey si vzpomněla, jak ležela v posteli se Scottem v penzionu Paroží a pozorovala, jak se měsíc prodírá mračny. Poslouchala jeho příběh a pak šla s ním. Šla.

Amanda se zeptala: „Jak tomu říkal Scott?“

„Bájodolí.“

Amanda přikývla. „Aspoň jsem byla blízko, že?“

„To ano.“

„Myslím, že většina dětí má místo, kam chodí, když se bojí nebo jsou osamělé nebo se prostě nudí. Říkají tomu Nikdyzem nebo Kraj, Bájodolí, když mají velkou fantazii a samy si je vymýšlejí. Většinou na ně zapomenou. Někteří talentovaní jedinci – jako Scott – si svoje sny osedlají a udělají z nich koně.“

„Ty sama jsi byla hodně talentovaná. Tys přece vymyslela Jižní vítr, ne? Holky doma si na to hrály roky. Nepřekvapilo by mě, kdyby si na Sabbatus Road holky hrály na nějaké pokračování.“

Amanda se zasmála a zavrtěla hlavou. „Lidi jako já nikdy neměli dar opravdového přesahu. Moje fantazie stačila akorát na to, aby mě dostala do průšvihu.“

„Mando, to není pravda…“

„Ale je,“ odsekla Amanda. „Je to pravda. Blázince jsou plné lidí jako já. Naše sny si osedlaly nás, a pohánějí nás hedvábným bičem – ach, tak příjemným bičem – a my běžíme a běžíme, ale pořád na místě… protože ta loď… Lisey, její plachty se nikdy nerozvinou a loď nikdy kotvu nezdvihne…“

Lisey riskla další pohled. Amandě tekly po tvářích slzy. Na ty kamenné lavice možná slzy nepadaly, ale tady ano, tady vládla zasejřená lidskost.

„Věděla jsem, že jdu,“ pokračovala Amanda. „Celou dobu, co jsme byly ve Scottově pracovně… celou dobu, co jsem psala ta nesmyslná čísla do toho pitomého deníčku, jsem to věděla…“

„Ten notýsek je nakonec klíč ke všemu, jak se ukázalo,“ přerušila ji Lisey a vzpomněla si, že tam bylo napsáno PROSKURNÍK i mein Gott… jako vzkaz v láhvi. Nebo další vzkaz na dardové stezce – Lisey, tady jsem, prosím tě, najdi mě.

„To myslíš vážně?“ zeptala se Amanda.

„Myslím.“

„To je teda sranda. Ty notýsky mi dal Scott, víš – pomalu celoživotní zásobu. K narozeninám.“

„Fakt?“

„Jo, rok předtím, než umřel. Říkal, že by se mi mohly hodit.“ Podařilo se jí usmát. „Myslím, že jeden z nich se opravdu hodil.“

„Ano,“ souhlasila Lisey a přemýšlela, jestli to mein Gott je napsáno vzadu v každém notýsku, těmi drobnými tmavými písmeny hned pod obchodní značkou. Možná se jednoho dne podívá. Pokud tedy s Amandou vyváznou živé.

Když Lisey v centru Castle Rocku zpomalila a připravovala se zabočit k šerifově kanceláři, Amanda ji popadla za paži a zeptala se, co si proboha myslí, že dělá. Sestřinu odpověď pak poslouchala s rostoucím úžasem.

„A co mám zatím dělat já, když ty budeš podávat hlášení a vyplňovat formuláře?“ zeptala se Amanda sžíravě. „Sedět na lavici před zvířecí registračkou v tomhle pyžamu, když mi nahoře koukají kozy a dole prosvítá kožich? Nebo mám prostě zůstat sedět tady a poslouchat rádio? Jak vysvětlíš, že ses objevila bosá? Nebo co když už někdo z Greenlawn šerifovi zavolal a řekl, aby si posvítili na tu vdovu po spisovateli, že byla na návštěvě u sestry ve Cvoklém panství a teď jsou obě pryč?“

Lisey to těžce vyvedlo z konceptu, jak by to vyjádřil její nijak geniální otec. Tolik se soustředila na otázku, jak dostane Mandu zpátky z Nikdyzemě a vypořádá se s Jimem Dooleym, že úplně zapomněla na jejich negližé, nemluvě o možných dozvucích Velkého útěku. To už šikmo parkovaly před budovou šerifova úřadu, s hostujícím hlídkovým vozem státní policie po levé straně a fordem sedanem s nápisem ÚŘAD ŠERIFA CASTLE ROCK namalovaným na boku po pravé ruce, a na Lisey začínala padat klaustrofobie. V hlavě se jí vynořil název jedné countryové písničky: „Co jsem si myslela?“

Bylo to samozřejmě směšné – nebyla přece na útěku, Greenlawn nebylo žádné vězení a Amanda nebyla přísně vzato žádný vězeň, ale ty její bosé nohy… jak vysvětlí ty zasejřené bosé nohy? A ještě…

Já jsem vlastně vůbec nepřemýšlela, prostě jsem dělala jeden krok za druhým. Jako podle receptu. A teď si připadám, jako bych otočila stránku v kuchařce a zjistila, že další list je prázdný.

„A navíc,“ pokračovala Amanda, „musíme vzít v úvahu Darlu a Canty. Vedla sis dnes ráno skvěle, Lisey, já tě nekritizuju, ale…“

„Ale kritizuješ,“ přerušila ji Lisey. „A máš pravdu. Jestli už zmatek nevznikl, tak brzo vznikne. Nechci, aby ses vracela k sobě domů moc brzo nebo se tam zdržovala příliš dlouho pro případ, že tvůj dům má v merku Dooley…“

„On o mně ví?“

Mám dojem, že taky něco kujete se ségrama, že?

„Myslím…“ začala Lisey, ale pak se zarazila. Taková neurčitost tu neměla místo. „Vím, že ví, Mando.“

„Ale stejně, není to přece velký Karnak. Nemůže být na dvou místech najednou.“

„Ne, ale stejně nechci, aby přišli policajti. Do tohohle je vůbec nechci plést.“

„Tak jedem na Vyhlídku, Lisey. Však víš, Krásnou vyhlídku.“

Tak místní říkali piknikovému místu, odkud byl výhled na jezera Castle a Little Kin Pond, kousek od vjezdu do státního parku Castle Rock; byla tam spousta parkovacích míst, dokonce i pár mobilních záchodů. A takhle odpoledne, když se blíží bouřky, tam bude nejspíš prázdno. Vhodné místo k zastavení, kde se dalo přemýšlet, provést inventuru a zabít trochu času. Možná byla Amanda opravdu geniální.

„Dělej, odvez nás z Hlavní ulice,“ poháněla ji Amanda a tahala se za límeček pyžama. „Připadám si jako striptérka v kostele.“

Lisey opatrně vycouvala na ulici – když teď nechtěla mít s okresním šerifem nic společného, byla si jistá, že bude mít bouračku dřív, než úřad nechá za zády – a zamířila na západ. Za deset minut zabočovala podle ukazatele, na kterém stálo

STÁTNÍ PARK CASTLE ROCK

PIKNIKOVÉ A SOCIÁLNÍ ZAŘÍZENÍ

KVĚTEN-ŘÍJEN

TENTO PARK ZAVÍRÁ SE ZÁPADEM SLUNCE

VYBÍRÁNÍ ODPADKOVÝCH KOŠŮ ZAKÁZÁNO ZÁKONEM

V ZÁJMU VAŠEHO ZDRAVÍ

Liseyino auto bylo na parkovišti jediné a piknikové místo bylo pusté – ani jediný batůžkář nevyrážel do přírody (nebo na Montpelier Gold). Amanda zamířila k jednomu piknikovému stolku. Chodidla měla velmi růžová, a i když slunce bylo za mraky, bylo zřetelně vidět, že pod zeleným pyžamem nic nemá.

„Amando, opravdu si myslíš, že je to…“

„Jestli se někdo objeví, zalezu zpátky do auta.“ Manda se ohlédla a uculila se. „Zkus to – tráva je přímo svádivá.“

Lisey došla k okraji asfaltu po špičkách, pak vstoupila na trávník. Amanda měla pravdu, svádivá byla dokonalá ryba ze Scottovy tůně slov. A vyhlídka na západ zasáhla člověka přímo do očí a srdce. Bouřkové mraky se k nim hrnuly přes rozeklané zuby White Mountains a Lisey napočítala sedm tmavých míst, kde vysoké svahy vymazaly přívaly deště. V těch pytlech plných bouřky svítily zářivé blesky a mezi dvěma mračny se objevila dvojitá duha, která je spojovala jako fantastický pohádkový most, klenoucí se nad Mount Cranmore na pozadí roztřepené modré záplaty. Zatímco se Lisey dívala, modrá díra se zavřela a jiná, nad jakousi horou, jejíž jméno neznala, se otevřela, a duha se objevila znovu. Jezero Castle pod nimi bylo špinavě tmavě šedé a Little Kin Pond za ním vypadal jako černé oko mrtvé husy. Zvedal se vítr, ale byl neuvěřitelně teplý, a když jí na spáncích zavlály vlasy, zdvihla Lisey paže, jako by se chtěla rozletět – ne na kouzelném koberci, ale pouze za pomoci obyčejné alchymie letní bouřky.

„Mando!“ zvolala. „Jsem ráda, že žiju!“

„Já taky,“ odpověděla Amanda vážně a natáhla ruce. Vítr jí shrnul šedivějící vlasy dozadu a vlasy vlály jako dítěti. Lisey opatrně sevřela sestřiny prsty, snažila se dávat pozor na Amandiny rány, ale přesto si uvědomovala, jak je čím dál rozjařenější. Nad hlavou jim práskl hrom, teplý vítr zafoukal prudčeji a sto padesát kilometrů na západ proudila prastarými horskými průsmyky černá bouřková mračna. Amanda se roztancovala a Lisey tančila s ní, bosé nohy v trávě, spojené ruce v nebi.

„Ano!“ Zahřmělo a Lisey na hrom musela zaječet.

„Ano co?“ zahulákala Manda. Znovu se smála.

„Ano, chci ho zabít!“

„Přesně to jsem říkala! Pomůžu ti!“ zakřičela Amanda a pak se spustil déšť a ony se rozběhly k autu, obě rozchechtané a s rukama nad hlavou.

Stačily se schovat, než přišel první opravdový liják, kterých se toho odpoledne spustilo na půl tuctu, takže nijak tragicky nepromokly, čehož by určitě nebyly ušetřeny, kdyby se tam ještě zdržovaly; za půl minuty poté, co spadly první kapky, už neviděly ani na nejbližší piknikový stůl, který od nich stál ani ne sedm metrů. Déšť byl studený, v autě bylo teplo a čelní sklo se okamžitě zamlžilo. Lisey nastartovala a zapnula odmrazování. Amanda hrábla po Liseyině mobilu. „Čas zavolat slečně Plaváčkové,“ tak v dětství říkaly Darle a Lisey to jméno neslyšela už celé roky.

Lisey pohlédla na hodinky a viděla, že už minula třetí. To už asi Canty a Darla (dříve známá jako Plaváček, a ona tu přezdívku strašně nenáviděla) doobědvaly. „Touhle dobou jsou nejspíš na cestě mezi Portlandem a Auburnem,“ prohodila.

„Ano, nejspíš jo.“ Amanda mluvila s Lisey jako s dítětem. „Proto zavolám Plaváčkovi na mobil.“

Je to Scottova chyba, že jsem technologicky málo vyspělá, chtěla Lisey říct. Od té doby, co umřel, zaostávám čím dál víc. Ani jsem se nedostala k tomu, abych si koupila přehrávač DVD, a to ho má každý.

Ale nahlas prohlásila: „Jestli zavoláš Darle slečně Plaváčkové, nejspíš zavěsí dřív, než si uvědomí, že jsi to ty.“

„To bych nikdy neudělala.“ Amanda se zahleděla do lijáku. Proměnil čelní sklo bavoráku ve skleněnou řeku. „Víš, proč jsme jí tak s Cantou říkaly a proč to od nás bylo tak zlomyslné?“

„Ne.“

„Když jí byly tři nebo čtyři, měla Darla malou červenou gumovou panenku. To ona byla originální Plaváček. Darla tu starou hračku milovala. Jedné studené noci nechala Plaváčka na radiátoru a panenka se roztekla. Sladký plešatý Ježíši, to byl ale smrad.“

Lisey se snažila ze všech sil ovládat, ale znovu vyprskla smíchy. Jelikož měla sevřený krk a pusu zavřenou, vyletělo jí to nosem a na prsty jí dopadlo značné množství průhledného soplu.

„Jůů, okouzlující, vidím, že podáváte čaj o páté, madam,“ poznamenala Amanda.

„V přihrádce na rukavice mám papírové kapesníky.“ Lisey zrudla až po kořínky vlasů. „Podala bys mi jich pár?“ Pak si vzpomněla na Plaváčka roztékajícího se po radiátoru a do toho jí hlavou blikla taťuldova nejšťavnatější nadávka – sladký plešatý Ježíši – a znovu se začala smát, i když si uvědomovala smutek skrytý jako sladkokyselá perla v tom jejím veselí, mělo to cosi společného s puntičkářskou a panovačnou dospělou Darlou s duchem dítěte, které bylo stále skryto těsně pod povrchem, s tím marmeládou umatlaným a často vzteklým děckem, jež věčně něco potřebovalo.

„Ále, klidně si to utři o volant,“ smála se taky Amanda. Držela si ruku s telefonem na břiše. „Myslím, že se nejspíš počurám.“

„Jestli si načuráš do tohohle pyžama, Amando, tak se rozpustí. Dej mi kruci tu krabičku s kapesníkama.“

Amanda, pořád rozchechtaná, otevřela přihrádku na rukavice a podala jí kleenex.

„Myslíš, že se jí dovoláš?“ zeptala se Lisey. „V tomhle slejváku?“

„Jestli má zapnutý telefon, tak se jí dovolám. A pokud není v kině nebo tak, má telefon pořád zapnutý. Mluvím s ní skoro každý den – někdy dvakrát, když je Matt někde pryč za učitelskými orgiemi. Páč, víš, někdy jí volá Metzie a Darla mi pak řekne, co povídala. Touhle dobou je Darla jediná v rodině, s kým je Metzie ochotná mluvit.“

Lisey užasla. Netušila, že Amanda s Darlou probírají Amandinu problematickou dceru – Darla se o tom rozhodně nikdy nezmiňovala. Ráda by tohle téma hlouběji prozkoumala, ale na to teď nebyl čas. „Co jí povíš, jestli se jí dovoláš?“

„Jenom poslouchej. Myslím, že už jsem na něco přišla, ale bojím se, že když ti to řeknu předem, ztratí to něco… nevím. Svěžest. Důvěryhodnost. Prostě chci ty dvě dostat co nejdál odsud, aby se náhodou nepřipletly…“

„… a nechytly se do třídičky na brambory Maxe Silvera?“ zeptala se Lisey. Během let pracovaly pro pana Silvera všechny: čtvrťák za každý kýbl brambor, který jste nasbírali, a nakonec jste si vyšťourávali hlínu zpod nehtů až do února.

Amanda se na ni zostra podívala, ale pak se usmála. „Něco takového. Darla a Canty umějí být otravné, ale já je mám ráda, s tím nic nenaděláš. Rozhodně bych nechtěla, aby se jim něco stalo jenom proto, že by se objevily na nesprávném místě v nesprávnou dobu.“

„To já taky ne,“ řekla Lisey potichu.

Na střeše a čelním skle zabubnoval příval krup; po chvilce krupobití znovu přešlo v prudký liják.

Amanda ji pohladila po ruce. „Já vím, Malá.“

Malá. Ne malá Lisey, jenom Malá. Jak je to dlouho, co ji tak Amanda oslovila naposled? A byla jediná, kdo jí tak kdy řekl.

Amanda vyťukala číslo trochu s obtížemi kvůli poraněným rukám, jednou se spletla a musela začít znovu. Podruhé se jí to podařilo, zmáčkla zelené tlačítko ODESLAT a přiložila si malou motorolu k uchu.

Déšť trochu polevil. Lisey si uvědomila, že už zase dohlédne na piknikový stolek. Kolik vteřin uplynulo od chvíle, kdy Amanda vyslala svůj požadavek na hovor? Odtrhla pohled od piknikového stolku, podívala se na sestru a povytáhla obočí. Amanda už chtěla zavrtět hlavou, ale pak se na sedadle spolujezdce narovnala a zvedla pravý ukazovák, jako když se v nóbl restauraci přivolává číšník.

„Darlo…? Slyšíš mě…? Hádej, kdo ti volá…? Ano! Ano, fakticky!“

Amanda vyplázla jazyk a vykulila oči a tím Darlinu reakci vystihla beze slov, i když poněkud krutě: účastník soutěže, který právě vyhrál prémiové kolo.

„Ano, sedí tu vedle m… Darlo, zpomal! Nejdřív jsem nemohla mluvit a teď se nemůžu dostat ke slovu! Předám ti Lisey hned jak…“

Amanda teď poslouchala delší dobu, přikyvovala a zároveň cvakala palcem o prsty na pravačce, čímž tlumočila příval štěbetání.

„Mm-hm, vyřídím jí to, Darlo.“ Ani se neobtěžovala zakrýt mluvítko telefonu – nejspíš chtěla, aby Darla slyšela, jak vzkaz předává – a řekla: „Jsou s Cantou, Lisey, ale trčí pořád na letišti. Cantino letadlo zdržela bouřka nad Bostonem. To je ale smůla, že?“

Amanda při poslední větě ukázala palcem vzhůru a pak se znovu soustředila na telefon.

„Jsem ráda, že jsem vás, mládeži, chytila, než jste vyrazily, protože už nejsem v Greenlawn. Jsme s Lisey v Acadijském centru pro duševní zdraví v Derry… správně, Derry.“

Poslouchala, přikyvovala.

„Ano, myslím, že to je skoro zázrak. Já jenom vím, že jsem slyšela, jak mě Lisey volá, a probudila jsem se. Poslední, na co se předtím pamatuju, je, jak jste mě, mládeži, vezly do Stephensovy veteránské nemocnice No Soapa. Potom jsem už jenom… slyšela jsem Lisey, volala mě, to bylo, jako když hluboce spíš a slyšíš někoho, jak na tebe volá… a doktoři v Greenlawn mě poslali sem na všelijaké testy mozku, bude to nejspíš stát majlant…“

Poslouchala.

„Ano, zlato, jasně že chci pozdravit Canty, a Lisey určitě taky, ale už musíme jít a v té ordinaci, kde budou dělat ty testy, nebude telefon fungovat. Přijedete, že jo? Určitě byste mohly být v Derry do sedmi, nejvýš do osmi večer…“

V tu chvíli se nebesa znovu otevřela. Tenhle příval byl ještě prudší než první a auto se najednou zaplnilo dutým bubnováním. Poprvé se zdálo, že je Amanda naprosto bezradná. Podívala se na Lisey, oči vykulené a plné paniky. Jedním prstem ukázala na střechu autu, odkud se zvuk rozléhal. Ústy němě naznačila slova: Chce vědět, co je to za zvuk.

Lisey neváhala. Vyškubla Amandě telefon a přiložila si ho k uchu. Spojení bylo jasné jako zvon bez ohledu na bouřku (možná právě díky ní, co mohla Lisey vědět). Slyšela nejen Darlu, ale taky Canty, mluvily spolu vzrušenými, zmatenými, rozjařenými hlasy; v pozadí zaslechla dokonce ohlášení, které lety se zpozdí kvůli špatnému počasí.

„Darlo, tady je Lisey. Amanda se vrátila! Úplně se vrátila! Že je to skvělé?“

„Lisey, já tomu nemůžu uvěřit!“

„Kdo nevidí, neuvěří,“ jásala Lisey. „Přesuňte zadky sem do Acadie v Derry a uvidíte samy.“

„Lisey, co je to za rachot? Zní to, jako byste byly ve sprše!“

„Hydroterapie, přímo přes chodbu!“ lhala Lisey zvesela a myslela si: Tohle už nikdy nedokážeme vysvětlit – ani za milión let. „Nechali tam otevřené dveře a dělá to hrozný randál.“

Chvilku se neozývalo nic, jenom bubnovaly přívaly vod. Potom Darla řekla: „Jestli je v pořádku, možná bychom Canty a já mohly stejně zajít do Sněhové kalamity. Do Derry je to dlouhá cesta a obě umíráme hlady.“

Na okamžik Lisey popadl vztek, ale pak si za ty pocity skoro vrazila pár facek. Čím déle jim to bude trvat, tím lépe – o to přece šlo? Ale stejně, z té podvedené uraženosti, kterou zaslechla v Darlině hlase, se Lisey trochu zvedl žaludek. Tak to zřejmě taky mezi sestrami chodí.

„Jasně, proč ne?“ řekla a udělala na Amandu kroužek z palce a ukazováku, ta se usmála a přikývla. „Stejně nikam nejdeme, Darlo.“

Leda tak do Bájodolí, zbavit se jednoho mrtvého šílence. Tedy jestli budeme mít štěstí. Jestli se věci pohnou naším směrem.

„Můžeš mi ještě dát Mandu?“ Darla stále vypadala otráveně, jako by vůbec předtím neviděla tu děsivou katatonickou strnulost a teď Amandu podezírala, že celou dobu podváděla. „Canty s ní chce mluvit.“

„Jasně.“ Lisey bez hlesu naznačila: Cantata, když Amandě vracela telefon.

Amanda opakovaně Cantu ujistila, že ano, je jí dobře, ano, byl to zázrak; ne, vůbec jí nebude vadit, když Canty s Darlou půjdou podle původního plánu na oběd do Sněhové kalamity; ne, rozhodně nechce, aby zajeli do Castle View a vyzvedli jí něco z domácnosti. Má všechno, co potřebuje, Lisey se už o to postarala.

Ke konci rozhovoru déšť najednou, bez přechodu, ustal, jako by bůh otočil nebeským kohoutem, a Lisey se hlavou mihla divná myšlenka: takhle prší v Bájodolí, rychle, prudce, jako když se zapne a vypne sprcha.

Nechala jsem ho za sebou, ale ne moc daleko, pomyslela si a uvědomila si, že v ústech cítí stále tu sladkou, čistou chuť.

Když Amanda říkala Cantatě, že ji má ráda, a pak přerušila spojení, mračny pronikl neuvěřitelný paprsek mokrého červnového světla a na nebi se rozklenula další duha, tentokrát blíž, a svítila přímo nad jezerem Castle. Jako příslib, pomyslela si Lisey. Takový, jakému chcete věřit, ale moc mu nedůvěřujete.

Z rozjímání nad duhou ji vytrhlo Amandino volání. Manda žádala spojovatelku o číslo do Greenlawn a pak ho napsala špičkou prstu dolů na zamlžené čelní sklo.

„Tam to vydrží, i když se sklo celé odmlží, víš,“ zahartusila na ni Lisey, když Amanda zavěsila. „Vezmu na to odmašťovač, abych se toho zbavila. Mezi sedadly mám v přihrádce tužku – proč sis neřekla?“

„Protože jsem katatonik,“ odpověděla Amanda a podala jí telefon.

Lisey se na něj jenom podívala. „Komu mám zavolat?“

„Jako bys to nevěděla.“

„Amando…“

„Musíš to být ty, Lisey. Nemám ponětí, s kým mluvit, ani jak jste mě tam dostaly.“ Chvilku mlčela, popotahovala si nohavice pyžama. Mračna se znovu zatáhla, den znovu potemněl a duha se proměnila v sen. „Jasně že to vím,“ řekla konečně. „Jenomže jsi to nebyla ty, byl to Scott. Nějak to zařídil. Rezervoval mi místo.“

Lisey jenom přikyvovala. Neodvažovala se něco říkat.

„Kdy? Když se mi naposledy zacyklilo vysílání? Když jsem ho naposledy viděla v Jižním větru? Na Básňoměsíci, jak tomu říkal?“

Lisey se nenamáhala ji opravovat. „Oblbnul jednoho doktora, jmenuje se Hugh Alberness. Ten se podíval do tvojí karty a souhlasil, že tě čekají problémy, a když jsi zfamfrněla tentokrát, vyšetřil tě a přijal. Na to si vůbec nevzpomínáš? Vůbec na nic?“

„Ne.“

Lisey si vzala mobil a podívala se na číslo na částečně zamlženém čelním skle. „Nemám ponětí, co mu řeknu, Mando.“

„Co by mu tak řekl Scott, Malá?“

Malá. A bylo to tady zase. Další sprcha, prudká, ale ne delší než dvacet vteřin, zabušila do střechy auta, a zatímco bubnovala, Lisey se přistihla, jak vzpomíná na všechny přednášky, které se Scottem absolvovala – on jim říkal štace. S pamětihodnou výjimkou Nashvillu v roce 1988 jí připadalo, že se vždycky měla dobře, a proč ne? Scott lidem říkal, co chtěli slyšet; jejím úkolem bylo jenom se usmívat a na správných místech tleskat. A, vlastně někdy němě děkovala, když jí vyjadřovali uznání. Někdy mu dávali různé věci – suvenýry, upomínkové předměty – a on je předával jí a ona je musela držet. Někdy je lidé fotografovali a někdy se objevili lidé jako Tony Eddington – Touný – který dostal za úkol to sepsat a ti pak někdy zmínili i ji a někdy ne a někdy napsali její jméno správně a někdy taky ne a jednou ji označili za kámošku Scotta Landona a to bylo taky v pořádku, všechno to bylo v pořádku, protože nedělala rozruch, uměla být tichá, ale nebyla jako ta holčička v příběhu od Sakiho, pohotová vynalézavost její silnou stránkou rozhodně nebyla, takže…

„Poslouchej, Amando, jestli jsi měla na mysli channeling se Scottem, tak to nefunguje, tady jsem fakt bezradná. Nechceš prostě zavolat doktoru Albernessovi a říct mu, že je ti dobře…“ Při řeči se jí snažila telefon vnutit.

Amanda zvedla zmrzačené ruce odmítavě na hruď. „To by nešlo, i kdybych mluvila zlatě svatě. Jsem blázen. Zato ty jsi nejen příčetná, ale navíc vdova po slavném spisovateli. Tak už volej, Lisey. Ať se nám doktor Alberness neplete do cesty. A udělej to hned.“

Lisey vyťukala číslo, a co potom následovalo, se především až příliš podobalo hovoru, který měla v onen předlouhý čtvrtek – v den, kdy začala honbu za dardou. Znovu se jí na druhém konci ozvala Kasandra a Lisey znovu poznávala uspávající hudbu, když měla čekat, ale tentokrát Kasandra mluvila vzrušeně a zároveň ulehčeně, když Lisey uslyšela. Řekla, že ji spojí s doktorem Albernesem k němu domů.

„Teď nikam neodcházejte,“ nařídila Lisey, než zmizela v oblacích tónů, které možná kdysi bývaly diskotékovkou „Love to Love You, Baby“ od Donny Summer, než podstoupily hudební lobotomii. Teď nikam neodcházejte znělo zlověstně, ale skutečnost, že Hugh Alberness byl doma… to znělo nadějně, no ne?

Mohl zavolat policajty stejně tak z domu jako z kanceláře, to přece víš. Nebo to mohl udělat doktor v Greenlawn, co měl službu. A co mu povíš, až se ozve? Co mu sakra povíš?

Co by mu byl řekl Scott?

Scott by mu řekl, že realita je Ralf.

Ano, tohle byla nepochybně pravda.

Lisey se při tom pomyšlení pousmála, a taky při vzpomínce, jak se Scott balil v hotelovém pokoji v… Lincolnu? Lincolnu v Nebrasce? Spíš v Omaze, protože to byl hotelový pokoj, pěkný, možná to bylo dokonce i apartmá. Četl si noviny, když pod dveřmi vklouzl dovnitř fax od jeho nakladatele. Redaktor Carson Foray žádal další změny ve třetí verzi Scottova nového románu. Lisey si nepamatovala, kterého, jenom že to byl některý z těch novějších, o kterých se Scott někdy zmiňoval jako o „Landonových chvějivých romancích“. Carson prostě – a byl už se Scottem dobu, kterou by starý taťulda nazval věkem zatuchlýho mývala – měl pocit, že náhodné setkání dvou postav po nějakých dvaceti letech je příliš násilné. „Tady ti nějak skřípe zápletka, starý brachu,“ napsal.

„Skřípni si tohle, starý brachu,“ zabrblal Scott a jednou rukou se chytil v rozkroku (a nespadl mu při tom do čela ten roztomile ustaraný pramen vlasů? Jistěže ano). A potom, než stačila říct něco povzbudivého, popadl noviny, zuřivě dolistoval na zadní stránku a ukázal jí jakýsi článek v rubrice Prapodivný svět. Článek měl nadpis PES NAŠEL CESTU DOMŮ – PO 3 LETECH. Psalo se tam o borderkolii jménem Ralf, která se jedné rodině ztratila během dovolené v Port Charlotte na Floridě. Po třech letech se Ralf ukázal v domě v Eugenu, stát Oregon. Byl hubený, bez obojku a trochu kulhal, ale jinak v dobrém stavu. Prostě přišel po příjezdové cestičce, sedl si na práh a zaštěkal, že chce dovnitř.

„Co by si podle tebe o tom myslel monsieur Carson Foray, kdyby se to objevilo v některé mojí knížce?“ rozčiloval se Scott a odhazoval si vlasy z čela (samozřejmě mu padaly zpátky). „Myslíš, že by mi poslal fax, že to trochu skřípe, starý brachu?“

Lisey, kterou pobavila jeho uraženost, a zároveň skoro absurdně dojala představa, jak se Ralf vrací po tolika letech (a bůhví jakých dobrodružstvích), souhlasila, že Carson by to nejspíš udělal.

Scott chňapl zase po novinách, chvíli zlověstně mžoural na fotografii Ralfa, kterému to v novém obojku a kašmírovém šátečku náramně slušelo, a pak jimi zase praštil. „Něco ti povím, Lisey,“ spustil. „Spisovatelé pracují s obrovským handicapem. Realita je Ralf, který se objeví po třech letech, a nikdo neví proč. Ale spisovatel ten příběh vyprávět nesmí! Protože trochu skřípe, starý brachu!“

Lisey vzpomínala, že když si Scott tímhle výpadem ulevil, vrátil se ke stolu a dotyčné stránky přepsal.

Hudba v telefonu ztichla. „Paní Landonová, jste tam ještě?“ zeptala se Kasandra.

„Pořád jsem tady,“ řekla Lisey a cítila se mnohem klidnější. Scott měl pravdu. Skutečnost byla opilec, který si koupí lístek v loterii, zkasíruje sedmdesát miliónů dolarů a rozdělí se o ně s oblíbenou barmankou. Holčička, která se vynoří živá ze studny v Texasu, kde uvízla na šest dní. Vysokoškolák, který vypadl z balkonu ve čtvrtém patře v Cancúnu a vyvázl s pouhou zlomeninou zápěstí. Skutečnost byla Ralf.

„Už vás přepojuji,“ řekla Kasandra.

Dvakrát to cvaklo a pak už Hugh Alberness – velmi starostlivý Hugh Alberness, usoudila, ale nijak vystrašený – říkal: „Paní Landonová? Kde jste?“

„Jsem na cestě k sestřinu domu. Budeme tam za dvacet minut.“

„Amanda je s vámi?“

„Ano.“ Lisey byla odhodlaná odpovídat mu na otázky, ale nic víc. Částečně byla dost zvědavá, jaké ty otázky budou.

„Paní Landonová…“

„Lisey.“

„Lisey, v Greenlawn má dnes odpoledne spousta lidí starosti, zvlášť doktor Stein, službukonající lékař, hlavní sestra Burrellová, která má na starosti Ackleyské křídlo, a Josh Phelan, který vede náš malý, ale obvykle velmi schopný bezpečnostní tým.“

Lisey došla k závěru, že je to otázka – Co jste to provedla? – a zároveň výčitka – Některé lidi jste dnes vystrašila k smrti! – a pomyslela si, že by měla reagovat. Stručně. Příliš snadno by si mohla vykopat jámu a spadnout do ní.

„No, ano. Omlouvám se. Velmi. Ale Amanda chtěla odjet, hodně naléhala, a taky trvala na tom, abychom nevolali nikomu do Greenlawn, dokud nebudeme hodně daleko. Za daných okolností jsem si myslela, že bude lepší jí vyhovět. Beru to rozhodnutí na sebe.“

Amanda nadšeně píchla palci vzhůru, ale Lisey se nemohla nechat rozptylovat. Doktor Alberness byl možná ha-rozně supr óbr fanda manželových knížek, ale Lisey nepochybovala, že rovněž vynikal v umění dostat z lidí všechno, co nechtěli a nemínili říkat.

Alberness však mluvil rozrušeně. „Paní Landonová… Lisey… vaše sestra reaguje? Je při vědomí a reaguje?“

„Kdo neslyší, neuvěří,“ řekla Lisey a podala telefon Amandě. Amanda vypadala poplašeně, ale mobil si vzala.

Lisey němě naznačila: Buď opatrná.

„Haló, pane doktore?“ Amanda mluvila pomalu a opatrně, ale zřetelně. „Ano, přesně tak.“ Poslouchala. „Amanda Debusherová, správně.“ Poslouchala. „Moje prostřední jméno je Georgette.“ Poslouchala. „Červenec 1946. Takže mi táhne na šedesát.“ Poslouchala. „Mám jedno dítě, dceru, jmenuje se Intermezzo. Zkráceně Metzie.“ Poslouchala. „George W. Bush, bohužel – jsem přesvědčená, že ten chlap má spasitelský komplex přinejmenším stejně nebezpečný jako jeho údajní nepřátelé.“ Poslouchala. Nepatrně zavrtěla hlavou. „Já… do toho se teď opravdu nemůžu pouštět, pane doktore. Dám vám Lisey.“ Vrátila jí telefon a pohledem prosila o pochvalu… nebo aspoň shovívavost. Lisey mohutně přikyvovala. Amanda se zhroutila v sedadle, jako by právě doběhla závod.

„… tam ještě?“ ozývalo se z telefonu, když si ho Lisey dávala zase k uchu.

„Tady je Lisey, pane doktore Albernessi.“

„Lisey, co se stalo?“

„Budu vám to muset podat zkráceně, doktore…“

„Hugh. Prosím, říkejte mi Hugh.“

Lisey dosud seděla za volantem rovná jako svíčka. Teď se trošku uvolnila a opřela se o pohodlnou kůži sedadla. Požádal ji, aby mu říkala křestním jménem. Byli zase kamarádi. Bude sice muset zůstat opatrná, ale nejspíš to dobře dopadne.

„Byla jsem u ní na návštěvě – seděly jsme na terase – a ona se prostě probrala.“

Objevila se, trochu kulhala a neměla obojek, ale jinak byla v pořádku, pomyslela si Lisey a musela polknout šílené zachechtání. Na druhé straně jezera se oslnivě zablesklo. V hlavě měla podobný pocit.

„Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel,“ zahučel Hugh Alberness. To nebyla otázka, a tak Lisey zůstala zticha. „A jak jste… hm… odešly?“

„Prosím?“

„Jak jste se dostaly kolem recepce v Ackleyském křídle? Kdo vám zmáčkl bzučák dveří?“

Skutečnost je Ralf, připomněla si Lisey. Pečlivě zvolila mírně překvapený tón: „Nikdo po nás nechtěl, abychom se odhlašovaly nebo něco podobného – všichni vypadali, že mají hodně práce. Prostě jsme vyšly ven.“

„A co dveře?“

„Byly otevřené,“ odpověděla Lisey.

„Já je…“ začal Alberness, ale přinutil se zmlknout.

Lisey čekala, co bude dál. Byla si jistá, že ještě neskončil.

„Ošetřovatelky našly kroužek s klíči, klíčenku a sandály. Taky tenisky s ponožkami uvnitř.“

Lisey na okamžik uvízla u těch klíčů. Neuvědomila si, že zbytek klíčů taky zmizel, a bude nejspíš lepší, když se to Alberness nedoví. „Nechávám si náhradní klíček k autu pod nárazníkem v magnetické krabičce. A ty ostatní klíče na kroužku…“ Lisey se pokusila upřímně se zasmát. Netušila, jestli se jí to podařilo, ale aspoň že Amanda nijak výrazně nezbledla. „Ty bych nerada ztratila! Budete tak laskav a požádáte personál, aby mi je schovali?“

„Jistě, ale potřebujeme vidět slečnu Debusherovou. Pokud chcete, abychom ji propustili do domácí péče, musíme dodržet určité postupy.“ Hlas doktora Albernesse naznačoval, že propuštění považuje za příšerný nápad, ale žádnou otázku nevyslovil. Bylo to obtížné, ale Lisey čekala. Na druhé straně jezera Castle znovu nebe zčernalo. Hnala se k nim další průtrž. Lisey moc chtěla tenhle rozhovor ukončit dřív, než liják udeří, ale stále čekala. Měla pocit, že s Albernessem dosáhli kritického bodu.

„Lisey,“ řekl nakonec, „proč jste tam se sestrou nechaly ty boty?“

„Já vlastně nevím. Amanda trvala na tom, že okamžitě půjdeme, že půjdeme bosky a že si nemám brát klíče…“

„Pokud jde o ty klíče, možná jí dělal starosti detektor kovů,“ přerušil ji Albernes. „Ale vzhledem k jejímu stavu mě překvapuje, že vůbec… no nic, pokračujte.“

Lisey odtrhla pohled od blížící se průtrže, ve které už zmizely kopce na druhé straně jezera. „Pamatuješ se, proč jsi chtěla, abychom odešly bosky, Amando?“ zeptala se a naklonila k ní telefon.

„Ne,“ řekla Amanda hlasitě, a pak dodala: „Jenom že jsem chtěla cítit trávu. Šimrání trávy.“

„Slyšel jste to?“ zeptala se Lisey Albernesse.

„Něco o šimrání trávy?“

„Ano, ale určitě v tom bylo ještě něco. Hodně naléhala.“

„A vy jste udělala, co chtěla?“

„Je to moje starší sestra, Hughu – vlastně nejstarší. Taky musím přiznat, že jsem měla takovou radost, že ji mám zpátky na planetě Zemi, že jsem asi moc rozumně neuvažovala.“

„Ale já – my – ji opravdu potřebujeme vidět a ujistit se, že se skutečně zotavila.“

„Bude stačit, když ji přivezu na vyšetření zítra?“

Amanda vrtěla hlavou tak prudce, až jí vlasy létaly, a polekaně kulila oči. Lisey stejně vehementně přikyvovala.

„To bude vyhovovat,“ přivolil Alberness. Lisey mu na hlase poznala, jak se mu ulevilo, opravdu ulevilo, až ji hryzlo svědomí, že mu lhala. Jenže některé věci je potřeba udělat, jakmile si jednou osedláte koně. „Mohl bych přijet do Greenlawn zítra kolem druhé odpoledne a promluvit si s vámi oběma, vyhovuje vám to?“

„Určitě.“ Za předpokladu, že zítra ve dvě budeme ještě naživu.

„Takže domluveno. Lisey, jestlipak byste…“ Právě v tu chvíli přímo nad nimi proběhl pod mraky svítivý blesk a sjel do čehosi na druhé straně silnice. Lisey uslyšela, jak to zapraskalo, a ucítila pach elektřiny i spáleniny. V životě se neocitla tak blízko blesku. Amanda zaječela, ale její hlas se skoro utopil v monstrózním zahřmění.

„Co to bylo?“ zakřičel Alberness. Lisey si pomyslela, že spojení je výtečné, ale doktor, kterého její manžel před pěti lety tak neúnavně zpracovával kvůli Amandě, se najednou zdál být vzdálený a nepodstatný.

„Hromy a blesky,“ odpověděla klidně. „Máme tu pořádnou bouřku, Hughu.“

„Měla byste zastavit na krajnici.“

„To už jsem udělala, ale ráda bych telefon odložila, než mi dá ránu nebo tak něco. Uvidíme se zítra…“

„Ackleyské křídlo…“

„Ano. Ve dvě. S Amandou. Děkuji za…“ Nad nimi zasvítil blesk a Amanda se přikrčila, ale tentokrát byl rozptýlenější a hrom, který následoval, byl sice hlasitý, ale neohrožoval jí ušní bubínky. „… za pochopení,“ dokončila a bez dalšího loučení stiskla tlačítko KONEC. Okamžitě se spustil déšť, jako by čekal, až domluví. Zaútočil na auto jako bílá smršť. Lisey nedohlédla ani na konec kapoty, natož na piknikový stolek.

Amanda ji chytila za rameno a Lisey napadla další countryová písnička, ve které se zpívalo, že když si prací sedřeš ruce na kost, stejně z toho nemáš víc než kostnaté prsty. „Já se tam nevrátím, Lisey, to teda ne!“

„Au, Mando, to bolí!“

Amanda povolila, ale nepustila. Oči jí jen svítily. „Já se tam nevrátím.“

„Vrátíš. Jenom aby sis promluvila s doktorem Albernessem.“

„Ne…“

„Sklapni a poslouchej mě.“

Amanda zamžikala a odsedla si, lekla se vzteklého Liseyina hlasu.

„Darla a já jsme tě tam musely strčit, neměly jsme na vybranou. Byla z tebe jenom dýchající hromada masa, které na jednom konci tekly sliny a na druhém chcanky. A můj manžel, který věděl, že se to stane, se o tebe nepostaral jenom v jednom světě, ale ve dvou. Dlužíš mi to, velká ségro Mando-pando. Takže proto dneska večer pomůžeš mně a zítra sobě, a chci slyšet jenom ‚Ano, Lisey.‘ Pochopilas?“

„Ano, Lisey,“ zamumlala Amanda. Pak se podívala na své pořezané ruce a znovu se rozbrečela. „Ale co když mě donutí vrátit se do toho pokoje? Co když mě tam zamknou a budou mi nutit pěnové koupele a řezaný džus?“

„Nebudou. Nemůžou. Byla to dobrovolná hospitalizace – prohlášení jsme podepsaly já a Darla, protože tys byla nekomunikativní.“

Amanda se žalostně ušklíbla. „To říkával Scott. A když mu někdo připadal nafoukaný, říkal, že je nasejrativní.“

„Ano.“ Lisey to zabolelo. „Pamatuju se. Každopádně teď už je ti dobře. A to je hlavní.“ Vzala Amandu za ruku, napomínala se, že si musí počínat jemně. „Zítra tam půjdeš a okouzlíš toho doktora tak, že nebude vědět, čí je.“

„Budu se snažit,“ souhlasila Amanda. „Ale ne že bych ti to dlužila.“

„Ne?“

„Jen proto, že tě mám ráda,“ řekla Amanda s prostou důstojností. Potom hodně potichu dodala: „Půjdeš se mnou, že jo?“

„No jistě.“

„Možná… možná nás tvůj přítelíček dostane a nebudu si muset dělat s Greenlawn žádné starosti.“

„Už jsem tě prosila, abys mu neříkala můj přítel.“

Amanda se unaveně pousmála. „Myslím, že tohle si zvládnu zapamatovat, pokud se vykašleš na ty hlášky s Mandou-pandou.“

Lisey vyprskla smíchy.

„Nechceš už jet, Lisey? Přestává pršet. A prosím tě, zapni topení. Začíná tu být zima.“

Lisey otočila spínač, vycouvala s bavorákem z parkoviště a zabočila k silnici. „Zajedeme k tobě domů. Dooley tvůj dům nejspíš nesleduje, pokud tam leje jako tady – aspoň doufám. A i kdyby ho sledoval, co uvidí? Jedeme k tobě a pak pojedeme ke mně. Dvě ženy středního věku. Bude si dělat vrásky kvůli dvěma ženským středního věku?“

„Těžko,“ připustila Amanda. „Ale jsem ráda, že jsme poslaly Canty a slečnu Plaváčkovou na dlouhý výlet, ty ne?“

Lisey taky byla ráda, i když věděla, že stejně jako televizní Lucy Ricardovou ji bude posléze čekat spousta vysvětlování. Vyjela na okresku, která teď byla úplně prázdná. Doufala, že cestou nenarazí na povalený strom ležící přes cestu, ale věděla, že je to docela dobře možné. Okolo burácel hrom o sto šest.

„Aspoň si vezmu šaty, které mi opravdu sluší,“ říkala Amanda. „Taky mám v mrazáku kilo předního hovězího. V mikrovlnce pěkně povolí a já mám fakt hlad.“

„V mojí mikrovlnce,“ řekla Lisey a nespouštěla oči ze silnice. Déšť prozatím skoro přestal, ale nahoře se honila další tmavá mračna. Černá jako padouchovo svědomí, řekl by Scott, a ji popadl zase ten starý stesk, znovu ji zasáhlo vědomí, že to prázdné místo už nikdo nezaplní. To hladové místo.

„Slyšelas mě, malá Lisey?“ ptala se Amanda a Lisey si uvědomila, že její sestra povídá. Cosi o čemsi. Před čtyřiadvaceti hodinami se bála, že Manda už nikdy nepromluví, a teď tu sedí vedle ní a skoro si jí nevšímá. Ale takhle to na světě prostě je, ne?

„Ne,“ přiznala Lisey. „Asi ne. Promiň.“

„To jsi celá ty. Kdesi se touláš…“ Amandin hlas se vytratil a najednou měla plno práce s koukáním z okna.

„Toulám se ve vlastním malém světě?“ zeptala se Lisey s úsměvem.

„Promiň.“

„Nic se nestalo.“ Projely zatáčkou a Lisey strhla volant, aby se vyhnula mohutné jedlové větvi ležící v silnici. Napadlo ji, jestli nemá zastavit a větev odhodit na krajnici, ale nakonec to nechala na další osobě, která sem přijede. Ten další pravděpodobně nebude mít před sebou večer ve společnosti psychopata. „Jestli myslíš na Bájodolí, tak to vlastně stejně není můj svět. Připadá mi, že každý, kdo se tam dostane, má svoji vlastní verzi. Cos to chtěla říct?“

„Jenom že mám možná ještě něco, co bys chtěla. Pokud sis tedy už osedlala koně.“

Lisey se lekla. Na okamžik odtrhla oči od silnice a pohlédla na sestru. „Co, cos to řekla?“

„To je jenom takový řečnický obrat,“ odbyla ji Amanda. „Chci říct, že mám pistoli.“

Pod Amandinými síťovými dveřmi byla zastrčená dlouhá bílá obálka, hluboko pod stříškou, a proto nezmokla. Liseyina první vyděšená myšlenka při pohledu na ni byla: Dooley už tady byl. Ale obálka, kterou našla Lisey po mrtvé kočce ve schránce, byla po obou stranách bílá. Tahle měla vpředu Amandino jméno. Podala obálku sestře. Amanda se podívala na jméno, otočila ji, aby se podívala na značku vzadu – Hallmark – a pak pohrdavě pronesla jediné slovo: „Charles.“

Na okamžik to jméno Lisey nic neříkalo. Pak si vzpomněla, že bylo nebylo, předtím, než začalo toto období šílenství, měla Amanda přítele.

Vekslák, pomyslela si a zachrochtala.

„Lisey?“ Amanda povytáhla obočí.

„Jenom jsem si vzpomněla na Canty a slečnu Plaváčkovou, jak si to hasí do Derry,“ vymluvila se Lisey. „Já vím, že to není k smíchu, ale…“

„No, má to své humorné stránky,“ připustila Amanda. „Tohle nejspíš taky.“ Roztrhla obálku a vytáhla pohlednici. Přelétla ji pohledem. „Ach. Pane. Bože. Koukni. Co právě vypadlo. Psovi ze zadku.“

„Můžu se podívat?“

Amanda jí pohlednici podala. Vpředu byl malý chlapeček s mezerou mezi zuby, což byla představa Hallmarku o roztomilém darebákovi (příliš velký svetr, zaplátované džíny), který držel uvadlou kytku. Jé, promiň! stálo pod roztrhanými teniskami toho rošťáka. Lisey pohlednici otevřela a přečetla si:

Vím, že Tvé city zranil jsem a Tvé srdce pláče,

pak věz, že nejsi jediná, komu srdce neskáče!

Pohlednice tato budiž mi snad omluvou,

páč pomyšlení na Tvůj smutek mi bylo noční můrou!

Tak vyjdi ven a čichej k růžím! Buď šťastná aspoň na chvíli!

Ať jarý je opět Tvůj krok! Ať Ti ůsměv na tváři zazáří!

Dnes jsem Ti možná do duše trochu smutku zasel,

leč doufám, že naše přátelství opět zasvítí,

až slunce vyjde zase!

Podpis zněl Přátelsky Tvůj (Navždy! Vzpomeň si na dobré časy!!) Charles „Charlie“ Corriveau.

Lisey se hrozně snažila zachovat kamennou tvář, ale nešlo to. Vyprskla smíchy. A Amanda se přidala. Stály spolu na verandě a smály se. Když už se trochu uklidňovaly, Amanda se narovnala a zadeklamovala do promáčeného dvorku s pohlednicí před sebou jako zpěváckými notami.

„Charlesi můj drahý, anžto čas nezadržitelně snuje svou niť, vyzývám tě: přijď sem a polib mi zvysoka řiť.“

Lisey se zhroutila na zeď domu, až vedlejší okno zarachotilo, zaječela smíchy a ruce si přimáčkla k hrudi. Amanda se na ni povýšeně usmála a majestátně sešla ze schůdků k verandě. Čvachtavě udělala dva, tři kroky po trávě, obrátila malého trpaslíka, který hlídal růžové keře, a vylovila rezervní klíč schovaný vespod. A když už se shýbala, využila příležitosti a otřela si pohlednici od Charlieho Corriveaua o zeleně oděnou prdelku.

Lisey už se nestarala, jestli je z lesa pozoruje Jim Dooley, už vůbec na Jima Dooleyho nemyslela, ale sklesla na verandě až do sedu a v krku jí hvízdalo smíchy, protože zůstala skoro bez dechu. Takhle se někdy zasmála snad jenom se Scottem, ale možná ani s ním ne. Možná ani s ním.

U Amandy na telefonním záznamníku čekal jenom jeden vzkaz a byl od Darly, ne od Dooleyho. „Lisey!“ jásala. „Nevím, cos s ní provedla, ale zírám! Už si to hasíme do Derry! Lisey, já tě miluju! Seš šampión!“

Uslyšela v duchu Scotta říkat: Lisey, jsi šampión! a smích jí odumřel na rtech.

Ukázalo se, že Amandina pistole je revolver Pathfinder ráže dvaadvacet, když jí ho Amanda podala, padl Lisey do ruky jako ulitý, jako by ho navrhovala ona sama. Amanda ho měla schovaný v krabici od bot na horní polici ve skříni v ložnici. Lisey dokázala otočit bubínkem, sotva na něj sáhla.

„Potěš pámbu, Mando, ten krám je nabitý!“

Jako by někoho nahoře Liseyino rouhání urazilo, nebesa se otevřela a spustil se nový liják. Za okamžik už za okny a v okapech rachotily kroupy.

„Co má samotná ženská udělat, když se k ní přiblíží násilník?“ zeptala se Amanda. „Namířit na něj pistoli a zakřičet bum? Lisey, zapni mi to, prosím tě.“ Amanda už na sobě měla džíny. Teď se k sestře obrátila kostnatými zády s visícími háčky podprsenky. „Pokaždé, když to zkusím, mi ty ruce málem upadnou. Mělas do té své tůně namočit taky mě.“

„Dalo mi dost zabrat, než jsem tě odtamtud vůbec dostala i bez velkých koupelí, děkuju pěkně,“ zabručela Lisey a zapnula háčky. „Nechceš si vzít to červené tričko se žlutými květy? To se mi na tobě strašně líbí.“

„Kouká mi z něj břicho.“

„Amando, ty žádné břicho nemáš.“

„Já m– pro kristapána, panenku Marii a Pepu Tesaře, proč ty náboje vyndáváš?“

„Protože si nechci ustřelit koleno.“ Lisey zastrčila kulky do kapsy džín. „Nabiju to později.“ Ale jestli dokáže na Jima Dooleyho namířit a skutečně zmáčknout spoušť… to prostě nevěděla. Možná ano. Pokud si vzpomene na otvírák na konzervy.

Ale chceš se ho přece zbavit. Nebo ne?

To určitě ano. Ublížil jí. To byl první strajk. Byl nebezpečný. Druhý strajk. Nemohla ten úkol svěřit nikomu jinému, třetí strajk a jsi aut. Přesto se na pathfinder dívala dál jako uhranutá. Scott si kvůli jednomu románu – Ostatky, tím si byla skoro jistá – vyhledal podklady ke zranění střelnou zbraní a ona udělala tu chybu, že nahlédla do složky plné velmi ošklivých fotografií. Až do té doby si neuvědomovala, jak velké štěstí Scott tehdy v Nahsvillu měl. Kdyby Coleova kulka zasáhla žebro a rozštípla ho…

„Vezmeme ho v krabici od bot, co říkáš?“ zeptala se Amanda a natáhla si jedno přisprostlé tričko (POLIB MĚ TAM, KDE TO SMRDÍ – SEJDEME SE V MOTTONU) místo toho propínacího, které se líbilo Lisey. „Jsou v ní taky další náboje. Můžeš ji zatím přelepit páskou, než vytáhnu maso z mrazáku.“

„Kdes ho sehnala, Mando?“

„Dal mi ho Charles,“ odpověděla Amanda. Otočila se, hmátla po kartáči ze svého skromného toaletního stolku, koukla do zrcadla a zuřivě se pustila do vlasů. „Loni.“

Lisey pistoli, která se tolik podobala té, jíž postřelil manžela Gerd Allen Cole, vložila zase do krabice a dívala se na Amandu v zrcadle.

„Spala jsem s ním dvakrát nebo třikrát týdně čtyři roky,“ pokračovala Amanda. „Což je velmi osobní. Souhlasíš, že je to velmi osobní?“

„Ano.“

„Taky jsem mu čtyři roky prala trenky a vydrbávala mu z hlavy lupy, aby mu nepadaly na tmavý oblek a nevypadal trapně, a myslím, že tyhle věci jsou sakra osobnější než šukání. Co myslíš ty?“

„Myslím, žes to vystihla přesně.“

„Jo,“ rozjímala Amanda. „Čtyři roky toho všeho a nakonec dostanu jako rozlučné tuctovou čumkartu. Ta ženská, co si ji našel v kdesi Senžánu, mu to odvede.“

Lisey se chtělo jásat. Ne, Manda máčet v tůni rozhodně nepotřebovala.

„Vytáhneme maso z mrazáku a pojedeme k tobě,“ rozhodla Amanda. „Mám šílený hlad.“

Když projížděly kolem Patelova marketu, vysvitlo slunce a rozklenulo duhu nad silnicí před nimi jako pohádkovou bránu.

„Víš, na co bych měla chuť k večeři?“ zeptala se Amanda.

„Nevím, na co?“

„Pořádnou, hnusně tučnou sekanou z polotovarů. Ty doma asi něco takového nemáš, co?“

„Měla jsem,“ usmála se Lisey provinile, „ale snědla jsem ji.“

„Zajeď k Patelovi,“ nařídila Amanda. „Skočím tam pro jedno balení.“

Lisey zastavila. Amanda si předtím usmyslela, že vybere všechny peníze, které si doma strkala do modrého džbánu, a teď se vytasila s pomačkanou pětidolarovkou. „Jakou by sis dala, Malá?“

„To je mi fuk, jenom ne se sýrem.“

XIV. Lisey a Scott

(Milunko)

Ve čtvrt na osm večer prožila Lisey předtuchu. Nebylo to poprvé v životě, měla za sebou už nejméně dvě. Jednu v Bowling Green, těsně poté, co vešla do nemocnice, kam odvezli jejího manžela, který se zhroutil na recepci pořádané jednou katedrou angličtiny. A určitě měla předtuchu tehdy ráno, kdy letěli do Nashvillu a ona rozbila skleničku na čištění zubů. Ta třetí se dostavila, když se bouřková mračna trhala a začalo se jimi prodírat nádherné zlaté světlo. Byla s Amandou ve Scottově pracovně nad stodolou. Lisey se probírala papíry ve Scottově velkém stole zvaném Sloní jumbo.

Zatím nejzajímavější věc, kterou našla, byl balíček mírně frivolních francouzských pohlednic se samolepicím papírkem, na němž Scottovým rukopisem stálo: Kdo mi TOHLE poslal??? Vedle osleplého počítače stála krabice od bot s revolverem uvnitř. Víko bylo stále přiklopené, ale Lisey už lepicí pásku nehtem protrhla. Amanda byla naproti, v přístěnku, kde stála Scottova televize a zvuková aparatura. Každou chvíli ji Lisey zaslechla bručet nad tím, jak je v policích všechno naskládáno halabala. Jednou ji zaslechla, jak se hlasitě diví, že Scott dokázal vůbec něco najít.

Právě tehdy se dostavila předtucha. Lisey zavřela zásuvku, kterou prohlížela, a posadila se na kancelářskou židli s vysokým opěradlem. Zavřela oči a jen čekala, zatímco se k ní cosi valilo. Ukázalo se, že je to písnička. Rozsvítil se pomyslný jukebox a nosový, ale srdečný hlas Hanka Williamse začal zpívat: „Sbohem Joe, musím jít, mí-jo-má-jou; musím jít, odpádlovat bažinou…“

„Lisey!“ zavolala Amanda z přístěnku, kde Scott sedával a poslouchával muziku nebo se díval na video. Pokud se tedy na ně nedíval v hostinském pokoji uprostřed noci. A Lisey uslyšela hlas profesora z katedry angličtiny na Prattově koleji – tedy v Bowling Green, pouhých devadesát kilometrů od Nashvillu. Jen co by kamenem dohodil, paninko.

Myslím, že by bylo moudré, kdybyste sem přijela co nejdřív, říkal jí profesor Meade do telefonu. Váš manžel ochořel. Obávám se, že velmi vážně.

„Má Yvonne, slaďounká, mí-jo-má-jou…“

„Lisey!“ zakřičela Amanda zřetelně a jasně jako zvon. Uvěřil by někdo, že z ní ještě před osmi hodinami byla totální kláda? Ne, vážené panstvo.

Ti duchové to všechno stihli za jednu noc, pomyslela si Lisey. Tak, duchové.

Doktor Jantzen je přesvědčen, že je nutná operace. Mluvil o thorakotomii, nebo jak se to jmenuje.

A Lisey si pomyslela: Chlapci se vrátili z Mexika. Vrátili se do Anarene. Protože v Anarene byli doma.

Kteří chlapci, ráčíš říct? Ti černobílí. Jeff Bridges a Timothy Bottoms. Chlapci z Posledního představení.

V tom filmu je stále teď a oni jsou stále mladí, pomyslela si. Jsou stále mladí a Sam zvaný Lev vždycky zemře.

„Lisey?“

Otevřela oči a ve dveřích do přístěnku stála starší ségra, oči rozjasněné stejně jako hlas, a v ruce samozřejmě držela videokazetu s filmem Poslední představení a ten pocit byl… nu, znovu se jí vybavoval. Ten pocit se začínal zase vracet, mí-jo-má-jou.

A proč? Protože napít se z tůně mělo své drobné výhody a výsady? Protože si člověk někdy přinesl do tohoto světa něco, co chytil tam? Chytil nebo spolkl? Ano, ano, ano.

„Lisey, zlato, není ti něco?“

Taková vřelá účast, taková zasejřená mateřskost, to bylo Amandině obvyklému založení natolik cizí, že si Lisey připadala jako v jiném světě. „Je mi fajn,“ odpověděla. „Jenom jsem na chvíli zavřela oči.“

„Nevadilo by, kdybych se na kousek podívala? Našla jsem to u ostatních Scottových pásek. Většinou vypadají jako hrozné blbosti, ale tohle jsem vždycky chtěla vidět a nikdy jsem se k tomu nedostala. Třeba mě to trochu rozptýlí.“

„Ale klidně,“ řekla Lisey, „ale měla bych tě upozornit, že někde uprostřed je určitě prázdné místo. Je to stará kazeta.“

Amanda studovala zadní stranu krabičky. „Jeff Bridges tu vypadá jako kluk.“

„To je fakt, viď?“ opáčila Lisey nepřítomně.

„A Ben Johnson je samozřejmě mrtvý…“ Zmlkla. „Možná bych se dívat neměla. Nemusely bychom slyšet tvého pří… nemusely bychom slyšet Dooleyho, jestli přijde.“

Lisey odklopila víko krabice od bot, vytáhla pathfinder a namířila jím na schody vedoucí dolů do stodoly. „Zamkla jsem dveře k vnějšímu schodišti, takže jediná cesta sem vede tamtudy. A budu hlídat.“

„Mohl by dole ve stodole založit požár,“ znervózněla Amanda.

„Nechce mě upéct – to by přece nebyla zábava.“ A navíc mám kam utéct, pomyslela si Lisey. Dokud budu mít v puse tu sladkou chuť jako teď, mám kam utéct, a myslím, že tebe bych s sebou vzala bez problémů, Mando. Ani dvě porce sekané a dvě sklenice třešňové limonády tu líbeznou sladkost v ústech nepřebily.

„No, jestli tě to určitě nebude otravovat…“

„Vypadám snad, že bifluju na státnice? Klidně si to pusť.“

Amanda se vrátila zase do přístěnku. „Jenom doufám, že to video pořád funguje.“ Mluvila jako žena, která objevila gramofon na kličku a hromadu prastarých šelakových desek.

Lisey se podívala na spoustu zásuvek ve Sloním jumbu, ale probírat se jimi v této chvíli jí připadalo jako zbytečná práce… a nejspíš taky byla. Měla pocit, že tam není nic zajímavého. Ani v zásuvkách, ani v kartotékách, ani na harddiscích počítače. No, možná nějaké perličky pro ty nejdivočejší Inkunky, sběratele a akademiky, kteří se udržují na svých pozicích hlavně tím, že v obskurních žurnálech, které vydává každý z nich, zkoumají literární obdobu špíny z pupku; ambiciózní, přemoudřelé hlupáky, kteří ztratili kontakt s tím, k čemu knihy a čtení vlastně slouží, a spokojí se s doživotním mlácením prázdné slámy v nabubřelých textech dunících prázdnotou, zato opatřených bohatým poznámkovým aparátem. Jenže všichni opravdoví koně ze stodoly dávno vyběhli. Knížky Scotta Landona, které těšily běžné čtenáře – lidi trčící v letadle mezi Los Angeles a Sydney, lidi trčící v nemocniční čekárně, lidi utloukající čas během dlouhé, propršené letní dovolené, kdy těkají mezi románem týdne a skládačkou rozházenou na stole na verandě – všechny takové texty už byly publikovány. Tajná perla, která vyšla měsíc po jeho smrti, byla poslední.

Ne, Lisey, zašeptal jakýsi hlas a nejdřív si myslela, že patří Scottovi, ale potom – přece jen je cvok – si pomyslela, že je to hlas starýho Hanka. Ale opravdu to bylo bláznivé, protože to vůbec nebyl mužský hlas. Že by jí v hlavě šuškala a šepotala mamka?

Myslím, že chtěl, abych ti něco pověděla. Něco o nějakém příběhu.

To nebyl mamčin hlas – i když mamčin žlutý afghán v něm hrál jakousi roli – ale Amandin. Seděly spolu na těch kamenných lavicích, dívaly se na krásnou loď Proskurník, která vždycky kotvila, ale jaktěživa nenapjala plachty a nevyplula. Lisey si nikdy nevšimla, jak se hlasy matky a její nejstarší sestry podobají, dokud si nevybavila vzpomínku na posezení na lavicích. A potom…

Cosi o nějakém příběhu. Tvém příběhu, Lisey.

Opravdu to Amanda řekla? Teď jí to připadalo jako sen a Lisey si nemohla být úplně jistá, ale domnívala se, že ano.

A tom afghánu. Jenomže…

„Jenomže on mu říkal afrikán,“ doplnila Lisey potichu. „Říkal mu afrikán a říkal mu darda. Ne perda nebo pecka, ale darda.“

„Lisey?“ zavolala Amanda z vedlejší místnosti. „Povídalas něco?“

„Jenom mluvím sama se sebou, Mando.“

„To znamená, že ti do banky přišly peníze,“ poznamenala Manda a pak už byl slyšet jen zvuk filmu. Lisey připadalo, že z něj zná každou repliku, každý rozvrzaný útržek melodie.

Jestli jsi mi zanechal příběh, Scotte, kde je? Tady v pracovně ne, na to bych vsadila peníze. Ani ve stodole – tam dole nic není, jenom falešné dardy jako Ike se vrací domů.

Nebyla to však tak docela pravda. Ve stodole byly nejméně dvě skutečné odměny: stříbrný rýček a mamčina cedrová krabička, zastrčená pod brémskou postel. S čtvercovou radůstkou uvnitř. O ní to tedy Amanda mluvila?

Lisey si to nemyslela. V té krabičce skutečně byl příběh, ale byl to jejich příběh – Scott a Lisey. Teď jsme dva. Tak co byl ten její příběh? A kde byl?

A když už byla u těch otázek, kde vězel Černý princ Inkunků?

Nebyl na záznamníku u Amandy, nebyl ani na zdejším záznamníku. Lisey našla jenom jeden vzkaz, na záznamníku v domě. Byl od zástupce Alstona.

„Paní Landonová, ta bouřka nadělala ve městě docela paseku, zvlášť na jižním konci. Někdo – doufám, že já nebo Dan Boeckman – se na vás přijdeme co nejdřív zase podívat, ale připomínám, abyste se mezitím zamykala a nepouštěla dovnitř nikoho, koho nepoznáte. To znamená každého přinutit, aby si sundal klobouk nebo stáhl kapuci pláštěnky, i kdyby lilo jako z konve, jasné? A mějte pořád po ruce ten mobil. Nezapomeňte, v případě nouze stačí stisknout ZKRÁCENÁ VOLBA a jedničku. Dovoláte se rovnou k šerifovi.“

„Skvělé,“ komentovala to Amanda. „Naše krev bude ještě tekutá a ne sražená, až se sem přiženou. Nejspíš to urychlí testy DNA.“

Lisey se neobtěžovala s odpovědí. Neměla v úmyslu nechávat na castleském šerifovi a jeho lidech, aby se vypořádali s Jimem Dooleym. Pokud šlo o ni, Jim Dooley si jejím otvírákem značky Oxo klidně mohl podříznout krk.

Světlo na záznamníku v kanceláři ve stodole blikalo, v okénku ZANECHANÉ VZKAZY svítila jednička, ale když Lisey zmáčkla tlačítko PŘEHRÁT, následovaly jenom tři vteřiny ticha, jeden tichý nádech a pak volající zavěsil. Mohl to být omyl, lidé se spletou při vytáčení a pak zavěsí každou chvíli, ale ona věděla, že je to jiný případ.

Byl to Dooley.

Lisey se posadila v kancelářské židli, prstem přejížděla po gumové pažbě dvaadvacítky, pak ji zvedla a otevřela bubínek. Šlo to snadno, jakmile to člověk párkrát udělal. Nabila komory a pak bubínek vrátila lehkým švihem na místo. Ozvalo se tiché, ale definitivní klik.

V druhé místnosti se Amanda chechtala čemusi ve filmu. Lisey se pro sebe pousmála. Nevěřila, že Scott tohle všechno přímo plánoval; neplánoval si ani své knihy, přestože některé byly hodně složité. Říkal, že kdyby osnoval zápletku předem, přišel by o všechnu zábavu. Tvrdil, že pro něj je psaní knížky jako hledání zářivě barevné nitky v trávě, a když ji najde, sleduje ji, kam povede. Někdy se nit přetrhla a jemu nezbylo nic. Ale jindy – když měl člověk štěstí, byl statečný a vytrvalý – ho dovedla k odměně. A odměnou nebyly nikdy peníze, které za knížku přijdou; odměnou byla přímo ta knížka. Lisey si domýšlela, že Rogerové Dashmielové tohoto světa by tomu nevěřili, a Josephové Woodbodyové by si mysleli, že poklad musí být něco velkolepějšího, vznešenějšího – ale Lisey s ním žila, a tak tomu věřila. Psaní knížky byla vždycky honba za dardou. Nikdy jí však neřekl (ale ona to určitě vždycky věděla), že když se nit nepřetrhne, vždycky vás dovede zpátky na břeh. K tůni, kam všichni chodíme pít, rozhazovat sítě, plavat a někdy se i utopit.

A on to věděl? Věděl tehdy, že je to konec?

Trochu se napřímila a snažila si vzpomenout, jestli ji Scott odrazoval od toho, aby s ním jela na Pratt, malou, ale dobře vedenou školu svobodných umění, kde poprvé a naposled předčítal z Tajné perly. Zkolaboval uprostřed recepce, která následovala. Za hodinu a půl už Lisey seděla v letadle a jeden z hostů na recepci – kardiovaskulární chirurg, jehož na Scottovo autorské čtení přivlekla manželka – se mu operací pokoušel zachránit život nebo ho aspoň natolik stabilizovat, aby přežil převoz do větší nemocnice.

Věděl to? Pokusil se mě schválně udržet stranou, protože věděl, že to přijde?

Tomu tak úplně nevěřila, ale když jí zavolal profesor Meade, copak nepochopila, že Scott určitě věděl, že se něco blíží? Pokud ne jeho dlouhán, tak tohle? Nebyl to snad důvod, proč byly jejich finanční záležitosti tak dokonale uspořádané, všechno ohledně autorských práv perfektně zařízené? Nebyl to snad důvod, proč se s takovou péčí postaral o Amandiny budoucí problémy?

Myslím, že by bylo moudré, kdybyste přijela, jakmile udělíte souhlas s operací, říkal tehdy profesor Meade. A ona to přesně tak udělala, promluvila s anonymním hlasem v hlavní kanceláři Všeobecné nemocnice v Bowling Green a pak zavolala na charterovou leteckou společnost, kterou používali. Nemocničním pracovníkům se představila jako manželka Scotta Landona Líza a udělila doktoru Jantzenovi svolení, aby provedl thorakotomii (sotva to slovo dokázala vyslovit) a „všechny doprovodné procedury“. U charterové společnosti si byla jistější. Požádala o nejrychlejší letadlo, jaké mají k dispozici. Je Gulfstream rychlejší než Lear? Fajn. Tak přistavte Gulfstream.

V odpočinkovém přístěnku, v černobílé krajině Posledního představení, kde Anarene znamená domov a kde zůstanou Jeff Bridges a Timothy Bottoms navěky chlapci, teď starej Hank zpíval o statečným indiánským náčelníkovi Kaw-Ligovi.

Venku začínalo ovzduší rudnout – stejně jako když se přiblížil západ slunce v jisté tajemné zemi, kterou kdysi objevil párek vyděšených chlapců z Pensylvánie.

Přihodilo se to velmi náhle, paní Landonová. Rád bych vám odpověděl na otázky, ale prostě nevím. Snad vám něco poví doktor Jantzen.

Jenže ten taky nepověděl. Doktor Jantzen provedl thorakotomii, ale žádné odpovědi k dispozici neměl.

Nevěděla jsem, co to je, přemýšlela Lisey, zatímco rudnoucí slunce postupovalo k západním kopcům. Nevěděla jsem, co je to thorakotomie, nevěděla jsem, co se děje… jenže věděla, i přes to všecko, co jsem zastrkala za purpurovou oponu.

Piloti ještě za letu zařídili, aby pro ni přijela limuzína. Bylo po jedenácté, když Gulfstream přistával, a po půlnoci, když dorazila k hromádce škvárobetonových bloků, které říkali nemocnice, ale ve dne bylo vedro a horko bylo i v noci. Vzpomněla si, že když jí řidič otevřel dvířka, měla pocit, že kdyby natáhla ruce a zakroutila jimi, vyždímala by vodu přímo ze vzduchu.

A samozřejmě štěkali psi – zdálo se, že všichni psi v Bowling Green štěkají na měsíc – a panebože, mně nemusíte nic vykládat o déjà vu, nemocniční chodbu šůroval jeden starý chlápek a v čekárně seděly dvě staré ženy, od pohledu jednovaječná dvojčata, nejméně osmdesátiletá, a přímo před ní

Přímo před ní jsou dva výtahy, natřené modrošedou barvou. Na stojanu před dveřmi je cedule s nápisem MIMO PROVOZ. Lisey zavře oči a opře se poslepu rukou o zeď, protože si je na okamžik docela jistá, že omdlí. Jak by taky ne? Připadá jí, že cestovala nejen prostorem, ale taky časem. Tohle není Bowling Green v roce 2004, ale Nashville v roce 1988. Její manžel má problém s plícemi, ano, ale jde o variantu ráže dvaadvacet. Nějaký šílenec do něj napral kulku a byl by jich do něj napral víc, kdyby se Lisey tak pohotově neohnala stříbrným rýčkem.

Čeká, až se jí někdo zeptá, jestli je jí dobře, možná ji chytí a podrží na roztřesených jehlových podpatcích, ale ozývá se jenom bzučení stroje, kterým starý uklízeč myje podlahu, a kdesi v dálce se ozývá tiché cinkání, které jí připomene jiný zvon na jiném místě, zvon, který občas zazvoní za purpurovou oponou, již tak pečlivě zatáhla nad minulostí.

Otevře oči a vidí, že za recepčním pultem nikdo není. V okénku s nápisem INFORMACE se svítí, takže Lisey pozná, že tam určitě někdo musí mít službu, ale dotyčný si odskočil, možná na záchod. Stará dvojčata v čekárně mají zrak sklopený k časopisům, které vypadají taky jednovaječně. Za vchodovými dveřmi čeká její limuzína se žlutými obrysovými světly jako exotická hlubinná ryba. Uvnitř, za dveřmi, dřímá maloměstská nemocnice v prvních hodinách nového dne, a Lisey si uvědomí, že pokud neztropí kravál, jak by řekl taťulda, nikdo si jí nevšimne. Pocit, který z toho poznání vyplyne, není strach nebo podráždění ani zmatek, ale spíš hluboký smutek. Později, to už poletí zpátky do Maine s rakví s manželovými smrtelnými pozůstatky pod nohama, si pomyslí: Tehdy jsem poznala, že odtamtud nevyjde živý. Došel až na konec. Měla jsem předtuchu. A víte co? Myslím, že za to mohl ten nápis před výtahem. Ten zasejřený nápis MIMO PROVOZ. Jo.

Může se porozhlédnout po orientační tabuli nebo se zeptat na cestu uklízeče myjícího podlahu, ale Lisey neudělá ani jedno. Je si jistá, že Scotta najde na JIPce, pokud už je po operaci, a JIPku najde ve druhém patře. Ta intuice je tak silná, že by ji nijak nepřekvapilo, kdyby uviděla domácký létající koberec z pytle na mouku, jak se vznáší u paty schodiště, zaprášený bavlněný hadr s nápisem PILLBURSKÁ VÝBĚROVÁ MOUKA. Nic takového se tam samozřejmě nevznáší, a než dojde na podestu v druhém patře, potí se a je ulepená a srdce jí prudce buší. Ale na dveřích skutečně stojí BGCH INTENZIVNÍ PÉČE a ten pocit, že se ocitla v bdělém snu, kde se minulost a současnost propojily do nekonečné smyčky, ještě zesílí.

Je na pokoji 319, pomyslí si Lisey. Je o tom přesvědčená, přestože vidí, že od té doby, co její manžel minule ležel zraněný v nemocnici, došlo ke spoustě změn. Nejnápadnější jsou televizní monitory před každým pokojem; ukazují všemožné červené a zelené údaje. Lisey s jistotou pozná jedině puls a krevní tlak. A samozřejmě jména, ty si může přečíst. COLVETTE-JOHN, DUMBARTON-ADRIAN, TOWSON-RICHARD, VANDERVEAUXOVÁ-ELIZABETH (Líza Vanderveauxová, to je teda jazykolam, pomyslí si), DRAYTON-FRANKLIN. Už se blíží k číslu 319 a myslí si: Teď vyjde sestřička se Scottovým tácem v rukou a zády ke mně; nebudu ji chtít polekat, ale samozřejmě se lekne. Upustí tác. Talíře a kávový hrnek dopadnou dobře, jsou to otužilí kantýnoví bojovníci, ale sklenička na džus se rozbije na milión kousků.

Ale teď je hluboká noc a ne ráno, nad hlavou se jí neotáčí žádný větrák a jméno na monitoru nad dveřmi pokoje 319 zní YANEZ-THOMAS. Přesto je ten pocit déjà vu tak silný, že nakoukne dovnitř a uvidí na jediném lůžku muže vypadajícího jako velryba vyvržená na břeh – Thomase Yaneze. Pak se dostaví pocit, že se probouzí, tak se asi cítí náměsíčníci; rozhlíží se se stále větším strachem a zmatkem a myslí si: Co tady dělám? Dostanu hrozně vynadáno, až zjistí, že jsem sem jen tak vlezla. Pak si pomyslí: THORAKOTOMIE. Pomyslí si: JAKMILE UDĚLÍTE SOUHLAS K OPERACI, a přímo vidí, jak to slovo OPERACE pulsuje krvavě rudými mokrými písmeny, a místo aby odešla, pokračuje rychle k jasnějšímu světlu uprostřed chodby, kde je určitě stanoviště sester. V hlavě se jí začíná vynořovat strašná myšlenka

(co když je už)

ale rychle ji zaplaší, zastrčí ji kamsi hluboko pryč.

Na stanovišti sedí sestřička v uniformě, na které dovádějí kreslené postavičky od Warner Bros., a vpisuje poznámky do spousty karet, které má před sebou rozložené. Další sestřička mluví sotto voce do drobného mikrofonu připíchnutého ke klopě konzervativnější bílé halenky z umělého hedvábí, zřejmě odečítá čísla z monitoru. Za nimi se na skládací židli rozvaluje hubený zrzek s bradou na hrudníku bílé smokingové košile. Přes opěradlo visí tmavé sako, které ladí s kalhotami. Boty má zuté a kravatu si sundal – Lisey zahlédne její špičku čouhat z kapsy saka. Ruce má složené volně v klíně. Možná že měla předtuchu, že Scott neopustí Všeobecnou nemocnici v Bowling Green živý, ale nemá nejmenší tušení, že se dívá na lékaře, který ho operoval a prodloužil mu život aspoň na tak dlouho, aby se mohli po pětadvaceti většinou dobrých – sakra, většinou skvělých – letech soužití rozloučit; odhaduje věk spícího muže tak na sedmnáct a domnívá se, že to bude syn některé sestry na JIPce.

„Promiňte,“ začne Lisey. Obě sestřičky na židli nadskočí. Tentokrát se tedy Lisey podařilo vylekat dvě sestřičky místo jedné. Sestřička s mikrofonem bude mít na pásce „Ó!“. Lisey to naprosto nezajímá. „Jmenuji se Líza Landonová a bylo mi řečeno, že můj manžel, Scott…“

„Paní Landonová, ano. Jistě.“ To je ta sestřička, které na jednom ňadru pózuje Králíček Bugs, z druhého na něj míří flintou Elmer Fudd a z údolíčka pod nimi vykukuje Kačer Daffy. „Doktor Jantzen na vás čeká, aby si s vámi promluvil. Poskytl mu první pomoc na té recepci.“

Lisey stále uniká smysl toho všeho, možná taky proto, že neměla čas vyhledat si ve slovníku výraz thorakotomie. „Scott… on snad omdlel? Ztratil vědomí?“

„Podrobnosti vám určitě sdělí doktor Jantzen. Víte, že kromě thorakotomie provedl parietální pleurektomii?“

Pleure-cože? Připadá jí lehčí říct, že ano. Mezitím ta sestřička, která diktovala, natáhne ruku a zatřese spícím zrzkem. Když prudce zamrká, Lisey uvidí, že se v jeho věku mýlila, je nejspíš dost starý, aby mu nalili v baru, ale určitě jí nikdo nebude vykládat, že zrovna on řezal manželovi hrudník. Nebo ano?

„Ta operace,“ začne Lisey, která nemá ponětí, ke komu z trojice před sebou má mluvit. V hlase jí jasně zazní zoufalý tón, nelíbí se jí, ale nemůže s ním nic dělat. „Dopadla dobře?“

Sestřička s Warner Brothers, zaváhá jen na okamžik a Lisey v těch očích, které před jejím pohledem najednou uhnou, uvidí všechno, čeho se bojí. Pak se ty oči zase vrátí a sestřička prohlásí: „To je doktor Jantzen. Čeká na vás.“

Po počátečním nevidomém zamžikání se Jantzen rychle probere. Lisey si pomyslí, že tak to u doktorů chodí – nejspíš taky u policistů a hasičů. Rozhodně ne u spisovatelů. S ním se nedalo ani mluvit, dokud v sobě neměl druhé kafe.

Uvědomuje si, že právě na manžela myslela v minulém čase, a mrazivá vlna jí zježí vlasy v zátylku a na pažích jí naskočí husí kůže. Pak následuje pocit lehkosti, který je nádherný a hrozný zároveň. Jako by každou chvíli měla odletět jako balónek, jemuž přestřihli provázek. Odletět

(ticho, malá Lisey, o tom nemluv)

někam jinam. Třeba na měsíc. Lisey si musí zabořit nehty hluboko do dlaní, aby se udržela na nohou.

Jantzen zatím cosi mumlá sestřičce s Warner Brothers. Ta poslouchá a přikyvuje. „Nezapomeňte to pak zapsat, pane doktore.“

„Než na těch nástěnných hodinách budou dvě,“ ujistí ji Jantzen.

„A víte určitě, že to chcete zrovna takhle?“ naléhá – nehádá se, ať už jde o cokoliv, pomyslí si Lisey, jen se chce ujistit, že to všechno dokonale pochopila.

„Ano,“ odpoví jí a pak se otočí k Lisey a zeptá se, jestli je ochotná jít nahoru na Altonovu jednotku intenzivní péče. Tam leží její manžel, jak říká. Lisey odpoví, že je ochotná. „No,“ pokračuje Jantzen s úsměvem, který vypadá unaveně a ne moc upřímně, „doufám, že máte turistické boty. Je to ve čtvrtém patře.“

Když se vracejí ke schodišti – kolem YANEZE-THOMASE a VANDERVEAUXOVÉ-ELIZABETH – sestřička s Warner Brothers, telefonuje. Později Lisey pochopí, že při té tlumené konverzaci Jantzen sestřičce nařizoval, aby zavolala nahoru a vyřídila, aby Scotta odpojili od dýchacího přístroje. Tedy pokud je natolik při vědomí, aby poznal manželku a slyšel ji, jak se loučí. A třeba jí i odpověděl, pokud mu bůh daruje ještě jeden závan dechu, který mu prolétne hlasivkami. Lisey později pochopí, že odpojení od dýchacího přístroje mu zkrátilo život z hodin na minuty, ale Jantzen to považoval za férový obchod, protože podle jeho názoru žádné hodiny navíc nemohly Scottu Landonovi nabídnout ani stín naděje na uzdravení. Lisey později pochopí, že ho uložili na pokoj, který se v jejich malé obecní nemocnici co nejvíc blížil morové chýši.

Později.

Při pomalém, rovnoměrném výstupu rozpálenou schodišťovou šachtou do čtvrtého patra Lisey zjistí, jak málo jí Jantzen dokáže říct o tom, co Scottovi je – jak pramálo toho ví. Ta thorakotomie prý nebyla žádná léčba, měla jenom odstranit nashromážděnou tekutinu; doprovodná procedura měla odstranit uvězněný vzduch ze Scottových pleurálních kavit.

„O které plíci tu mluvíme, pane doktore?“ zeptá se ho a on ji vyděsí odpovědí: „O obou.“

Právě tehdy se jí zeptá, jak dlouho už je Scott nemocný a jestli byl u lékaře, „než jeho současné potíže eskalovaly“. Odpoví mu, že Scott žádné potíže neměl. Scott nebyl nemocný. V posledních deseti dnech mu trochu teklo z nosu, párkrát zakašlal a kýchl, ale to je tak všechno. Dokonce si ani nebral allerest, přestože si myslel, že jde o alergii a ona taky. Sama má podobné příznaky, má je pokaždé koncem jara a začátkem léta.

„Žádný silný kašel?“ zeptá se jí, když se blíží k odpočívadlu ve čtvrtém patře. „Žádný silný, suchý kašel, jako kašlou po ránu kuřáci? Mimochodem, omlouvám se za ty výtahy.“

„To nevadí,“ odfoukne a snaží se nefunět a nelapat po dechu. „Skutečně kašlal, jak už jsem říkala, ale jen lehce. Kdysi kouřil, ale cigaretu už neměl řadu let.“ Zamyslí se. „Myslím, že v posledních pár dnech byl ten kašel možná trochu silnější, a jednou v noci mě probudil…“

„Včera v noci?“

„Ano, ale napil se vody a kašel přestal.“ Lékař otvírá dveře do další tiché nemocniční chodby a Lisey mu položí ruku na paži, aby ho zastavila. „Poslouchejte – víte, takové ty akce jako to včerejší předčítání… Byly doby, kdy by jich Scott odsloužil půl tuctu, i kdyby měl teplotu na čtyřicítce. Uvařil by si aplaus a pak by si ho šlehnul, aby jel dál. Ale ty časy skončily tak před pěti, sedmi lety. Kdyby byl nemocný, určitě by zavolal profesoru Meadovi – to je vedoucí katedry angličtiny – a celou tu zas– zatrolenou akci zrušil.“

„Paní Landonová, při příjmu měl váš manžel horečku přes jedenačtyřicet.“

Mohla se na doktora Jantzena, toho mladíka s nedůvěryhodně nedospělým obličejem, jen dívat s tichou hrůzou a úžasem, které se však měnily v cosi jiného. Časem si začne utvářet celkový obraz. Je dostatek svědectví, v kombinaci s jistými vzpomínkami, které se nedají navěky pohřbít, aby pochopila všechno, co potřebuje.

Scott letěl charterovým letem z Portlandu do Bostonu, pak se společností United z Bostonu do Kentucky. Letuška v tom druhém letadle, která ho požádala o autogram, později jakémusi reportérovi vyprávěla, že pan Landon kašlal „skoro v jednom kuse“ a byl zarudlý. „Když jsem se ho zeptala, jestli je mu dobře,“ povídala reportérovi, „tvrdil, že chytil jenom letní rýmu, že si vzal pár aspirinů a že mu bude líp.“

Frederic Borent, absolvent, který ho čekal na letišti, také hlásil kašel, a říkal, že Scott ho požádal, aby zajeli do Noční sovy pro lahvičku nyquilu. „Myslím, že na něj lezla chřipka,“ soudil Borent. Taky tvrdil, že se opravdu těšil na předčítání a zajímal se, jestli to Scott zvládne. Scott prý řekl: „Možná budete překvapený.“

To tedy Borent byl. A taky blažený. Stejně jako většina Scottova publika ten večer. Podle místních Daily News byl jeho přednes „téměř uhrančivý“ a přerušil ho jen několikrát, aby si diskrétně nepatrně odkašlal, ale doušek vody ze skleničky na pódiu vedle něj to vždycky snadno spravil. Jantzen, který s Lisey za několik hodin mluvil, užasl nad Scottovou vitalitou. A právě jeho údiv spolu se vzkazem, který jí vyřizoval po telefonu vedoucí anglické katedry, aspoň na chvíli rozvlní krycí oponu, kterou si Lisey tak pečlivě opatruje. Poslední, co Scott Meadovi říkal po předčítání a těsně před začátkem recepce, bylo: „Zavolejte laskavě mé manželce. Povězte jí, že by sem mohla přiletět. Že jsem možná snědl něco špatného po západu slunce. To je takový náš žertík.“

Lisey bez přemýšlení vychrlí na doktora Jantzena svou nejhorší obavu: „Scott na to umře, viďte?“ Jantzen zaváhá a ona okamžitě vidí, že je možná mladý, ale žádné děcko. „Měla byste ho vidět,“ oznámí jí po chvilce, která jí připadá velice dlouhá. „A rád bych, aby on viděl vás. Je při vědomí, ale to nemusí trvat dlouho. Půjdete dovnitř se mnou?“

Jantzen kráčí velmi rychle. Zastaví se u sesterny a ošetřovatel, který má službu, vzhlédne od časopisu, který si čte – Moderní geriatrie. Jantzen s ním promluví. Hovoří potichu, ale na oddělení je skoro ticho a Lisey slyší ošetřovatele velmi zřetelně vyřknout tři slova. Vystraší ji.

„Čeká na ni.“

Na opačném konci chodby jsou dvoje zavřené dveře a na nich ostře oranžový nápis:

ALTONOVA IZOLAČNÍ JEDNOTKA

PŘED VSTUPEM KONTAKTUJTE SESTRU

DODRŽUJTE VŠECHNA BEZPEČNOSTNÍ OPATŘENÍ

VE VLASTNÍM ZÁJMU

V ZÁJMU PACIENTŮ

MASKA A RUKAVICE NA POŽÁDÁNÍ

Nalevo od dveří je umyvadlo, kde si Jantzen umyje ruce, a nařídí Lisey, aby udělala totéž. Na pojízdných nosítkách napravo leží gázová maska, latexové rukavice v zatavených sáčcích, natahovací žluté návleky na boty v kartónové krabici s nápisem UNIVERZÁLNÍ VELIKOST a úhledný komínek lékařských zelených plášťů.

„Izolace,“ pronese Lisey. „Ach Ježíši, vy si myslíte, že můj manžel chytil nějaký bacil z Andromedy.“

Jantzen kličkuje: „Myslíme si, že má možná nějaký exotický druh zápalu plic, možná dokonce ptačí chřipku, ale ať je to, co chce, nebyli jsme schopni to určit, a je to…“

Nedokončí, zdá se, že neví jak, tak mu Lisey pomůže. „Je to pro něj pořádná zabíračka. Jak se říká.“

„Maska by měla stačit, paní Landonová, pokud nemáte nějaké škrábance. Nevšiml jsem si, když jste…“

„Myslím, že si kvůli škrábancům nemusím dělat starosti, a masku nebudu potřebovat.“ Opře se do dveří vlevo, než lékař stačí něco namítat. „Kdyby to bylo nakažlivé, už bych to měla.“

Jantzen jde za ní na Altonovu izolační jednotku a přes ústa a nos si nasadí zelenou plátěnou masku.

Na konci chodby ve čtvrtém patře jsou jen čtyři pokoje a jenom jeden monitor svítí; jenom z jednoho pokoje se ozývá pípání nemocničních přístrojů a tichý, rovnoměrný sykot proudícího kyslíku. Na monitoru pod strašlivě rychlým pulsem – 178 – a strašlivě nízkým krevním tlakem – 79/44 – stojí LANDON-SCOTT.

Dveře jsou pootevřené. Na nich je namalovaný oranžový plamen a přes něj iks. Dole je jasně červenými písmeny napsáno: ZÁKAZ OTEVŘENÉHO OHNĚ A ZÁŽEHU. Lisey není žádný spisovatel a rozhodně ne básník, ale z těch slov vyčte všechno, co potřebuje vědět o tom, jak všechno končí; je to čára pod jejich manželstvím, jako když podtrhnete čísla určená k součtu. Žádný oheň, žádná jiskra.

Scott, který od ní odjel s obvyklým drzým pokřikem „Zatím nashle, Lisey-gátore!“ a duněním retro-rocku Flamin’n Groovies z CD přehrávače ve svém starém fordu, tu teď leží s obličejem bledým jako ředěné mléko. Jen oči má stále živé, a jsou strašlivě horečnaté. Hoří jako oči sovy lapené v komíně. Leží na boku. Dýchací přístroj už odstavili od lůžka, ale Lisey zahlédne sliz na trubičce a ví

(ticho, malá Lisey)

že v tom zeleném svinstvu jsou zárodky nebo mikrobi nebo obojí, které nikdo nikdy nedokáže identifikovat, ani s tím nejlepším elektronovým mikroskopem na světě a všemožnými databázemi, co jich existuje.

„Ahoj, Lisey…“

Ten šepot skoro nezní – Jako když vítr foukne pod dveřma, řekl by taťulda – ale ona ho slyší a jde k němu. Kolem krku mu visí plastová kyslíková maska, syčí v ní vzduch. Z hrudi mu trčí dvě plastové trubičky, pár čerstvých sešitých řezů připomíná dětskou kresbu ptáka. Trubičky trčící ze zad vypadají bizarně veliké ve srovnání s těmi vpředu. Liseyiným vyděšeným očím připadají tlusté jako hadice od topení. Jsou průhledné a ona vidí, jak jimi proudí kalná tekutina a krvavé kousky tkáně do jakéhosi kufříku, který stojí na lůžku vedle něj. Tohle není Nashville; tohle není žádná kulka ráže dvaadvacet; srdce se sice tomu vzpírá, ale stačí jeden pohled, aby se rozum přesvědčil, že Scott bude mrtvý dřív, než vyjde slunce.

„Scotte,“ klekne si vedle postele a vezme horkou dlaň do studených rukou. „Co sis to teďka dosejra uhnal?“

„Lisey.“ Podaří se mu trochu stisknout jí ruku. Jeho dech vychází v nepravidelném ječivém hvízdání, které si až moc dobře pamatuje z onoho parkoviště. Ví přesně, co se jí chystá říct, a Scott ji nezklame. „Je horko, Lisey. Led…? Prosím…?“

Pohlédne na jeho stolek, ale na něm nic není. Ohlédne se po lékaři, který ji sem přivedl, nyní Maskovaném zrzavém mstiteli. „Pane doktore…“ začne, ale uvědomí si, že má okno. „Promiňte, zapomněla jsem vaše jméno.“

„Jantzen, paní Landonová. A vůbec se neomlouvejte.“

„Mohl by můj manžel dostat trochu ledu? Říká, že je mu…“

„Ano, jistě. Přinesu ho sám.“ Okamžitě odejde. Lisey si uvědomí, že čekal jen na záminku k tomu, aby je nechal o samotě.

Scott jí znovu zmáčkne ruku. „Jdu,“ hlesne stejným sotva slyšitelným šepotem. „Promiň. Miluju tě.“

„Scotte, ne!“ A absurdně dodá: „Led! Přinesou led!“

Určitě s nesmírnou námahou – dech totiž zasípe ještě hlasitěji – zvedne ruku a jedním horkým prstem ji pohladí po tváři. V tu chvíli Lisey začnou téct slzy. Ví, na co se ho musí zeptat. Ten panický hlásek, který jí nikdy neříká Lisey ale vždycky malá Lisey, ten tajnůstkář hluboko dole, znovu křičí, že nesmí, ale ona ho umlčí. Každé dlouhé manželství má dvě srdce, jedno jasné a druhé temné. A zde je znovu to jejich temné srdce.

Nakloní se blíž, do jeho skomírajícího žáru. Ucítí poslední slabounký závan vůně pěny na holení, kterou použil včera ráno, a šampónu Tea Tree, kterým se myl. Sklání se k němu tak blízko, až se rty dotýká rozpáleného ucha. Zašeptá: „Běž, Scotte. Dovleč se k té zasejřené tůni, jestli ti to pomůže. Pokud se doktor vrátí a najde prázdnou postel, něco si vymyslím, na tom nesejde, ale dostaň se k tůni a uzdrav se, udělej to, udělej to kvůli mně, krucinál!“

„Nemůžu,“ zašeptá a chrastivě se rozkašle tak, že Lisey musí uhnout. Napadne ji, že ho to zabije, prostě ho to roztrhne, ale nějak se mu podaří ovládnout se. A proč? Protože chce říct svoje. Dokonce i tady, na smrtelné posteli, na opuštěném izolační oddělení v jednu ráno v nějakém zapadlém kentuckém městečku, chce říct svoje. „Nebylo by to… k ničemu.“

„Tak půjdu já! Jenom mi pomoz!“

Ale on vrtí hlavou. „Leží přes stezku… k tůni. On.“

Okamžitě ví, o čem mluví. Bezmocně pohlédne na skleničku na vodu, ve které se dá někdy ten grošovaný tvor zahlédnout. Nebo taky v zrcadle, nebo letmo koutkem oka. Vždycky pozdě v noci. Vždycky, když je člověk ztracený, nebo ho něco bolí, nebo obojí. Scottův starý známý. Scottův dlouhán.

„Spí…íí.“ Ze Scottových rozkládajících se plic vyjde divný zvuk. Lisey si pomyslí, že se dusí, a sáhne po zvonku, ale pak si všimne sarkastického lesku v jeho horečnatých očích a uvědomí si, že se chechtá, nebo se o to aspoň snaží. „Spí… na stezce. Bok… vysoký… nebe.“ Oči obrátí ke stropu a Lisey ví, že se snaží říct, že jeho bok sahá až do nebe.

Scott hmátne po kyslíkové masce na hrudníku, ale nedokáže ji zvednout. Udělá to za něho, přiloží mu ji na ústa a nos. Scott se několikrát zhluboka nadechne, pak jí dá znamení, aby masku zase sundala. Udělá to a na chviličku – možná i na celou minutu – získá Scott silnější hlas.

„Odešel jsem do Bájodolí z letadla,“ říká jaksi pyšně. „Ještě nikdy jsem to nezkoušel. Myslel jsem, že třeba spadnu, ale vyšel jsem na Milostiplném kopci jako vždy. Znovu jsem tam šel z kabinky… na záchodech na letišti. Naposledy… z hovorny, těsně před čtením. Pořád tam byl. Starej Freddy. Pořád tam ležel.“

Kristepane, on má pro toho zasejřence dokonce jméno.

„Nemohl jsem se k tůni dostat, tak jsem snědl nějaké bobule… obyčejně jsou dobré, ale…“

Nedomluvil. Znovu mu nasadila masku.

„Bylo už moc pozdě,“ dopoví sama, zatímco on dýchá. „Už bylo pozdě, že? Snědls je po západu slunce.“

Přikývne.

„Ale na nic jiného jsi nedokázal přijít.“

Znovu přikývne. Pokyne jí, aby znovu odtáhla masku.

„Ale při čtení ti bylo dobře!“ namítne. „Ten profesor Meade tvrdil, že jsi byl prostě skvělý!“

Usmívá se. Je to snad nejsmutnější úsměv, jaký v životě viděla. „Rosa,“ šeptne. „Slízal jsem ji z listí. Naposledy, když jsem šel… z hovorny. Myslel jsem, že by mohla…“

„Myslel sis, že by tě mohla uzdravit. Jako tůň.“

Jeho oči přitakají. Jeho oči ji neopouštějí ani na okamžik.

„A ono se ti ulevilo. Aspoň na chvíli?“

„Jo. Chvilku. Teď…“ Omluvně pokrčí rameny a pootočí hlavu. Tentokrát je kašel horší a Lisey si s hrůzou všimne, že červený proud v trubičkách je hustší a sytější. Zašmátrá jí po ruce a chytí ji. „Ztratil jsem se ve tmě,“ zašeptá. „Tys mě našla.“

„Scotte, ne…“

Přikyvuje. Ano.

„Tys mě viděla celého. Všechno…“ Volnou rukou chabě opíše kroužek: Všechno je při starém. Trochu se usmívá, když se teď na ni dívá.

„Vydrž, Scotte! Prostě vydrž!“

Přikyvuje, jako by to konečně pochopila. „Vydrž… počkej, až se otočí vítr.“

„Ne, Scotte, na led!“ Víc nedokáže vymyslet. „Počkej na ten led!“

Řekne milá. Osloví ji milunko. A pak už není slyšet nic než vytrvalé syčení kyslíku z masky kolem jeho krku. Lisey si zakryje rukama obličej

a odtáhla je suché. Překvapilo ji to, ale zároveň nepřekvapilo. Každopádně se jí ulevilo; zdálo se, že snad konečně dotruchlila. Nejspíš ji tady ve Scottově pracovně pořád čeká spousta práce – ona s Amandou sotva začaly – ale pomyslela si, že v posledních dvou, třech dnech udělala nečekaný pokrok v uklízení svého vlastního bince. Sáhla na poraněný prs a necítila už skoro žádnou bolest. Tohle je úplně nová úroveň v sebeuzdravování, napadne ji a usměje se.

Amanda ve vedlejším pokoji rozhořčeně křičela na televizi. „Á, ty pitomče! Vykašli se na tu mrchu, copak nevidíš, že je k ničemu?“ Lisey tím směrem nastražila uši a domyslela si, že Jacy se zrovna chystá domanévrovat Sonnyho k tomu, aby si ji vzal. Film skoro končil.

To musela místy přetáčet rychleji, pomyslela si Lisey, ale když se podívala na nebe, kde tma vytlačovala jas, poznala, že to tak není. Seděla u Sloního jumba a přehrávala si minulost víc než hodinu a půl. Trochu jsem na sobě pracovala, jak rádi říkají stoupenci New Age. A jaký závěr si z toho vyvodila? Že její manžel je mrtvý, nic víc. Mrtvý, odešel. Nečekal na ni na stezce do Bájodolí, ani neseděl na kamenné lavici, kde ho kdysi našla; nebyl ani zabalený do toho strašidelného rubáše. Scott nechal Bájodolí za sebou. Jako Huck se vydal do indiánských Teritorií.

A co způsobilo jeho smrtelnou nemoc? Na úmrtním listu stálo, že dostal zápal plic, a ona s tím žádný problém neměla. Mohli tam klidně napsat uklován kachnami a na tom, že je mrtvý, by to nic nezměnilo – ale zvědavost nepřemohla. Čekala jeho smrt na květině, kterou utrhl a přičichl k ní, nebo byla v broukovi, který mu zabořil sosák do kůže, když slunce zrudlo ve svém hromovém domě? Chytil ji při rychlé návštěvě Bájodolí týden nebo měsíc před posledním předčítáním v Kentucky, nebo v něm ta smrt čekala už desítky let a odtikávala jako hodiny? Možná byla v jediném zrnku špíny, která se mu dostala pod nehet, když vyhrabával bratrovi hrob. Jenom jeden zlý brouček, který pak spal a roky míjely, ale nakonec se probudil u jeho počítače, když k němu připlulo nějaké to pravé, dosud unikající slovo a on spokojeně luskl prsty. Možná – hrozné pomyšlení, ale kdo ví? – to sama přinesla z některé vlastní návštěvy, smrtelný zárodek v nepatrném pylovém zrnku, které jí slíbnul ze špičky nosu.

Sakra, teď už tedy brečela.

V levém horním šuplíku stolu zahlédla nenačatý balík papírových kapesníků. Vytáhla ho, roztrhla, několik jich vyloupla a začala si jimi otírat oči. Z vedlejší místnosti slyšela křičet Timothyho Bottomse: „Byl to kanón, vy parchanti!“ A věděla, že čas znovu nemotorně poskočil vpřed jako vrána. Z filmu už zbývala jenom jedna scéna. Sonny se vrátí k trenérově manželce. Své milence středního věku. Pak poběží titulky.

Telefon na stole nepatrně cinkl. Lisey věděla, co to znamená, stejně jistě jako věděla, co mínil Scott, když na konci života zavrtěl prsty v gestu, kterým naznačil, že všechno je při starém.

Telefon byl hluchý, dráty byly buď přeříznuté nebo vytržené. Dooley. Černý princ Inkunků si pro ni přišel.

XV. Lisey a dlouhán

(Pafko u zdi)

„Amando, pojď sem!“

„Za chvilku, Lisey, ten film skoro…“

„Amando, okamžitě!“

Zvedla telefon, přesvědčila se, že je hluchý, a sluchátko zase odložila. Věděla všechno. Zdálo se, že to tady bylo celou dobu, jako ta sladká chuť v ústech. Další na řadě budou světla, a jestli Amanda nepřijde dřív, než je Dooley zhasne…

Ale už tu byla, stála mezi odpočinkovým přístěnkem a dlouhou hlavní místností a vypadala najednou ustrašená a stará. Ve filmu na videokazetě trenérova manželka za chvilku vztekle praští konvicí o zeď, protože se jí při nalévání kávy příliš třesou ruce. Lisey se nedivila, když si všimla, že i jí se chvějí ruce. Zvedla dvaadvacítku. Amanda viděla, jak to dělá, a vyděsila se ještě víc. Jako dáma, která by po zvážení všech okolností byla raději ve Filadelfii. Nebo kládou v blázinci. Příliš pozdě, Mando, pomyslela si Lisey.

„Lisey, on je tady?“

„Ano.“

V dálce zahřmělo, jakoby na souhlas.

„Lisey, jak to v–“

„Protože odřízl telefon.“

„A mobil…“

„Zůstal v autě. Za chvíli odřízne světlo.“ Došla k okraji velkého sekvojového stolu – Fakt je to Sloní jumbo, pomyslela si, na tom zasejřeném krámu by klidně mohly přistávat stíhačky – a pak už to bylo jen kousek k místu, kde stála její sestra, možná osm kroků po koberci s hnědými šmouhami od její vlastní krve.

Když se k Amandě dostala, světla ještě svítila a Lisey na okamžik zapochybovala. Že by nakonec jenom někde spadla větev nalomená odpoledními bouřkami a strhla dráty?

Jasně, ale tohle není ten případ.

Pokusila se Amandě strčit pistoli. Amanda ji nechtěla. Zbraň dopadla na koberec a Lisey strnula, protože očekávala výstřel, po kterém bude následovat buď Amandin nebo její bolestný výkřik, protože jedna z nich určitě schytá kulku do kotníku. Pistole nespustila, jen zírala do dálky svým jediným tupým okem. Když se pro ni Lisey shýbla, zaslechla zdola ránu, jako by tam někdo do čehosi vrazil a povalil to. Třeba krabici plnou prázdných papírů – první krabici ze stohu jiných.

Když Lisey znovu pohlédla na sestru, Amanda si tiskla ruce jednu přes druhou na skrovné poprsí. Tvář měla bledou a oči se jí proměnily v tmavé tůně zoufalství.

„Já tu pistoli neudržím,“ zašeptala. „Moje ruce… vidíš?“ obrátila je dlaněmi ven a ukázala rány.

„Vezmi si ten zasejřený krám,“ zasyčela Lisey. „Nebudeš ho muset zastřelit.“

Tentokrát Amanda neochotně sevřela do prstů gumovou pažbu pathfinderu. „Určitě?“

„Nic neslibuju,“ řekla Lisey. „Ale asi ne.“

Vykoukla ke schodům vedoucím dolů do stodoly. Na konci pracovny bylo temněji, vypadalo to tam zlověstněji, zvlášť když Amanda držela pistoli. Ta nespolehlivá Amanda, která mohla provést cokoliv. V padesáti procentech případů rovněž to, co po ní člověk chtěl.

„Co máš v plánu?“ šeptala Amanda. Ve vedlejší místnost starej Hank zase zpíval a Lisey věděla, že už běží závěrečné titulky Posledního představení.

Lisey si přiložila ukazovák na rty: Pššt

(teď musíš být zticha)

a od Amandy vycouvala. Jeden krok, dva, tři, čtyři kroky. Teď už byla uprostřed místnosti, stejně daleko od Sloního jumba a dveří do přístěnku, kde Amanda neohrabaně držela dvaadvacítku s hlavní namířenou na zakrvácený koberec. Zarachotil hrom. Countryová hudba hrála. A dole: ticho.

„Myslím, že dole není,“ zašeptala Amanda.

Lisey udělala další krok pozpátku k velkému sekvojovému stolu. Smysly měla stále vybičované, skoro vibrovala napětím, ale rozum musel připustit, že Amanda má možná pravdu. Telefon přestal fungovat, ale tady nahoře v kopcích se dalo počítat s tím, že nefunguje nejméně dvakrát do měsíce, zvlášť při bouřkách nebo těsně po nich. Ta rána, kterou zaslechla, když sbírala pistoli ze země… opravdu slyšela ránu? Nebo jenom zapracovala fantazie?

„Já myslím, že dole nikdo n–“ začala Amanda a v tu chvíli zhasla světla.

Několik vteřin – nekonečných – Lisey nic neviděla a nadávala si, že si z auta nepřinesla baterku. Bylo by to tak snadné. Takhle nemohla dělat nic než zůstat stát na místě a snažit se udržet Amandu na tom jejím.

„Mando, nehýbej se! Zůstaň v klidu, dokud ti neřeknu!“

„Kde je, Lisey?“ Amanda nabírala k pláči. „Kde je?“

„No přece tady, paninko,“ ozval se Jim Dooley nonšalantně z černočerné tmy, kde bylo schodiště. „A obě vás vidím těmahle brýlema, co jsem si nasadil. Vypadáte trochu nazelenalé, ale viditelnost je perfektní.“

„Nemůže nás vidět, lže,“ řekla Lisey, ale celá schlípla. Nepočítala s tím, že bude mít nějaké zařízení na noční vidění.

„Ale paninko – ať do mě hrom bací, jestli lžu.“ Ten hlas stále přicházel z místa, kde končilo schodiště, a Lisey tam začínala rozeznávat nezřetelnou postavu. Neviděla jeho papírový sáček plný hrůz, ale, kristepane, slyšela ho šustit. „Vidím vás dost dobře, abych věděl, že slečna Hubená tyčka drží nějakou stříkačku. Koukejte tu pistoli hodit na zem, slečno Hubená. Okamžitě.“ Hlas se mu zostřil a na konci práskl jako bič zatížený olůvkem. „Poslechněte, a okamžitě! Odhoďte ji!“

Už byla úplná tma, a pokud svítil měsíc, zatím ještě nevyšel nebo bylo zataženo, ale z nebe padalo dostatek světla, aby Lisey viděla, že Amanda spouští ruku s pistolí k boku. Ještě zbraň neupustila docela, ale sklonila ji. Lisey by dala nevím co za to, kdyby pistoli držela ona, jenže…

Jenže potřebuji obě ruce volné. Abych tě mohla v pravou chvíli popadnout, ty hajzle.

„Ne, Amando, drž ji. Myslím, že ho nebudeš muset zastřelit. To není v plánu.“

„Odhoďte ji, paninko, to je v plánu.“

Lisey opáčila: „Vleze někam, kde nemá co dělat, nadává ti a pak ti poroučí, že máš odhodit pistoli? Svoji vlastní pistoli?“

Sotva viditelný obrys, v nějž se proměnila Liseyina sestra, znovu pathfinder zvedl. Amanda nenamířila na černou postavu čekající ve stínech u schodů, sice ji držela ústím ke stropu, ale hlavně ji stále držela. A záda se jí narovnala.

„Řek’ jsem, abys ji odhodila!“ ozvalo se skoro zavrčení z místa, kde stál nezřetelný tmavý stín, ale cosi v Dooleyho hlase Lisey prozradilo, že je mu jasné, že bitvu prohrál. Jeho zatracený sáček zarachotil.

„Ne!“ křikla Amanda. „Neudělám to. Ty… vypadni odsud! Vypadni a nech moji sestru na pokoji!“

„To neudělá,“ ozvala se Lisey dřív, než stín u schodiště stačil odpovědět. „Protože je blázen.“

„Radím vám, abyste si dávala pozor na jazyk,“ vyjel Dooley. „Zdá se, že zapomínáte, že vás vidím jako na jevišti.“

„Ale blázen jste. Stejný jako ten kluk, který postřelil mého manžela v Nashvillu. Gerd Allen Cole. Slyšel jste o něm? Určitě ano, vy o Scottovi přece víte všechno. My jsme se takovým týpkům jako vy smáli, Jimmy…“

„Tak to by stačilo, paninko…“

„Říkali jsme vám kovbojové z hlubokého vesmíru. Cole byl jeden a vy jste další. Mazanější a zlejší – protože jste starší – ale jinak v podstatě stejný. Kovboj z hlubokého vesmíru se nikdy nezmění. Proháníte se po Mléčné dráze jak po tobogánu.“

„Radím vám, abyste s takovými řečmi přestala.“ Dooley už znovu vrčel a tentokrát měla Lisey dojem, že to nebylo jen pro efekt. „Jsem tu pracovně.“ Papírový sáček zarachtal a Lisey uviděla, že se stín pohnul. Schodiště bylo takových patnáct metrů od stolu a v nejtemnější části dlouhé hlavní místnosti. Ale Dooley se k ní sunul, jako by ho její slova přitahovala navijákem, a teď už si její oči na šero docela přivykly. Dalších pár kroků a jeho úžasné brýle do tmy objednané na dobírku mu neposkytnou žádnou výhodu. Budou mít oba stejně pevnou půdu pod nohama. Tedy ve vizuálním smyslu.

„Proč bych měla mlčet? Vždyť je to pravda.“ A byla. Najednou věděla všechno, co potřebovala vědět o Jimu Dooleym alias Zacku McCoolovi alias Černém princi Inkunků. Pravdu cítila v ústech, stejně jako tu sladkou chuť. Vlastně to byla ta sladká chuť.

„Neprovokuj ho, Lisey,“ řekla Amanda ustrašeně.

„Provokuje se sám. Jemu stačí ta provokace, která vychází z toho přehřátého warpového pohonu, co má v hlavě. Přesně jako Coleovi.“

„Já vůbec nejsem jako on!“ zakřičel Dooley.

Oslnivé poznání v každém nervovém zakončení. Explodovalo v každém nervovém zakončení. Dooley se možná dozvěděl o Coleovi při četbě o svém literárním hrdinovi, ale Lisey věděla, že to tak nebylo. A všechno to do sebe dokonale, úžasně zapadalo.

„Vy jste v Brushy Mountain nikdy nebyl. To byla jenom pohádka, kterou jste napovídal Woodbodymu. Takové pivní kecy. Ovšem zavřený jste byl. To byla pravda. V blázinci. Byl jste zavřený v blázinci s Colem.“

„Držte hubu, paninko! Budete poslouchat a okamžitě sklapněte!“

„Lisey, přestaň!“ vykřikla Amanda.

Nevšímala si ani jednoho. „Diskutovali jste spolu o svých oblíbených knížkách od Scotta Landona… když byl tedy Cole natolik pod práškama, aby dokázal rozumně mluvit? Vsadila bych se, že ano. Jemu se nejvíc líbili Hladoví ďábli, že? No jistě. A vám se líbila Coasterova dcera. Byli jste prostě takový párek kovbojů z hlubokého vesmíru a povídali si o knížkách, než vám provedou pár oprav v tom zasejřeném naváděcím systému…“

„To stačí, povídám!“ Vyplul z šera. Vynořil se jako potápěč z černé vody na zelenou mělčinu, s těmi svými brýlemi a veškerou výbavou. Potápěč by samozřejmě u hrudníku nedržel papírový sáček, jako by si chtěl chránit srdce před ranami krutých vdov, které věděly příliš mnoho. „Podruhý už vás varovat nebudu…“

Lisey si ho nevšímala. Nevěděla, jestli Amanda pořád drží pistoli, ale už ji to nezajímalo. Byla jako v horečce. „Mluvili jste s Colem o Scottových knížkách na skupinové terapii? Určitě ano. O otcích. A potom, když vás pustili, se objevil Woodblbec, přesně jako tatínek z Landonovy knížky. Jeden z těch hodných tatínků. Když vás vypustili z cvokárny. Když vás vypustili z továrny na řev. Když vás vypustili z chechtavé akademie, jak se ří–“

Dooley s výkřikem odhodil papírový sáček (cosi v něm třísklo) a vrhl se na Lisey. Měla čas si pomyslet: Ano. Proto jsem potřebovala obě ruce volné.

Amanda také zaječela a jeho výkřik přehlušila. Ze všech tří jenom Lisey zachovala klid, protože jenom Lisey přesně věděla, co dělá… i když přesný důvod neznala. Nepokusila se utéct. Rozpřáhla před Jimem Dooleym náruč a sevřela ho jako horečka.

Byl by ji srazil na podlahu a zalehl ji – Lisey nepochybovala, že přesně to měl v úmyslu – nebýt stolu. Nechala se jeho vahou strhnout vzad, ucítila při tom jeho pot ve vlasech a na kůži. Také ucítila tupý tlak brýlí opírajících se jí do spánku a uslyšela tiché, rychlé cvakání hned pod levým uchem.

To jsou jeho zuby, uvědomila si. To jsou jeho zuby, jde mi po krku.

Zadkem vrazila do delší strany Sloního jumba. Amanda znovu vykřikla. Ozvala se hlasitá rána a nakrátko se oslnivě zablesklo.

„Nech ji být, ty hajzle!“

Svalnaté řeči, ale vystřelilas do stropu, pomyslela si Lisey a sevřela ruce Dooleymu za krkem pevněji, když ji ohýbal jako tanečník na konci zvláště vášnivého tanga. Ucítila kouř z pistole, v uších jí zvonilo a taky cítila jeho úd, těžký a skoro naplno ztopořený.

„Jime,“ zašeptala a objímala ho. „Dám ti, co chceš. Dovol mi, abych ti dala, co chceš.“

Jeho sevření trochu povolilo. Vycítila, že je zmatený. Potom Amanda zavřeštěla jako kočka a přistála mu na zádech a Lisey tím znovu přimáčkla, takže byla na stole skoro rozplácnutá. V zádech jí varovně zapraskalo, ale viděla nezřetelný ovál jeho tváře – stačilo to, aby poznala, jak vyděšeně se tváří. Bál se mě celou dobu? napadlo ji.

Teď, anebo nikdy, malá Lisey.

Pátrala pohledem po jeho očích za divnými kulatými brýlemi, našla je a pevně se do nich zahleděla. Amanda pořád vřískala jako kočka na rozpálené střeše a Lisey uviděla, jak buší pěstmi Dooleyho do ramen. Oběma pěstmi. Takže vystřelila jednu ránu do stropu, pak pistoli zahodila. Nu ano, ale možná to tak bylo nejlepší.

„Jime.“ Bože, ta jeho váha ji zabije. „Jime.“

Hlava mu poklesla, jako by ho přitahoval její uhrančivý pohled a síla vůle. Chvilku si Lisey myslela, že na něj ani tak nedosáhne. Potom, v posledním zoufalém vzepětí – jako Pafko u zdi, řekl by Scott, bůhví čí to byl citát – se jí to podařilo. Nadechla se pachu masa a cibule, které měl k večeři, když mu přitiskla ústa na rty. Jazykem mu rozrazila čelisti, přimáčkla se pevněji a pak předala druhý doušek z tůně. Cítila, jak sladkost proudí. Svět, který znala, zakolísal, a pak se vydala s ním. Stalo se to rychle. Stěny zprůhledněly a nos jí zaplnily promísené vůně druhého světa: frangipani, buganvilea, růže, cereus.

„Geromino,“ pronesla mu do úst, a jako by se čekalo jen na to slovo, pevný těžký stůl pod ní se proměnil v déšť. Za okamžik zmizel docela. Upadla, Jim Dooley na ni a stále ječící Amanda dopadla nahoru.

Darda, pomyslela si Lisey. Darda, konec.

Přistála na hustém trávníku, který znala tak dobře, jako by se po něm válela celý život. Měla čas si všimnout milostiplných stromů a pak z ní dech vyrazil s mohutným a hlučným vhúúf. V ovzduší zbarveném zapadajícím sluncem se před ní roztancovaly černé tečky.

Možná by omdlela, kdyby se Dooley neodvalil. Amandu setřásl ze zad jako otravné kotě. Dooley se vyhrabal na nohy, nejdřív se zahleděl na kopec porostlý kobercem purpurových lupin, a pak se otočil opačným směrem, k milostiplným stromům, které tvořily předsunutou hlídku lesa, jejž Paul a Scott Landonovi nazvali Pohádkový. Lisey otřásl Dooleyho vzhled. Vypadal jako přízračná lebka potažená kůží a porostlá vlasy. Po chvilce si uvědomila, že za to může jeho úzký obličej v kombinaci s večerními stíny a tím, co se přihodilo jeho brýlím. Skla do Bájodolí nedocestovala. Oči zíraly ven zbylými dírami. Ústa měl dokořán. Mezi horním a dolním rtem mu tekly sliny jako stříbrné nitě.

„Vždycky… jste měl rád… Scottovy knížky.“ Lisey mluvila jako zadýchaný běžec, ale popadala už dech a černé skvrny před očima mizely. „Jak se vám líbí jeho svět, pane Dooley?“

„Kde…“ Ústa se mu pohnula, ale nedokázal doříct větu.

„V Bájodolí, na okraji Pohádkového lesa, poblíž hrobu Scottova bratra Paula.“

Věděla, že Dooley bude pro ni (i Amandu) stejně nebezpečný tady jako ve Scottově pracovně, jakmile se mu vrátí zbytky rozumu, jimiž vládne, ale stejně si dovolila na okamžik se zahledět na ten dlouhý purpurový svah a tmavnoucí nebe. Slunce opět zapadalo v oranžovém požáru, zatímco naproti vycházel měsíc v úplňku. Napadlo ji, stejně jako už dřív, že ta směs žáru a chladného stříbra ji svou horečnatou krásou snad zabije.

Ovšem s krásou si nemusela dělat starosti. Na rameno jí dopadla opálená ruka.

„Co mi to děláte, paninko?“ vyjel Dooley. Za prázdnými obroučkami poulil oči. „Zkoušíte mě zhypnózovat? Protože to na mě nefunguje.“

„Ale vůbec ne, pane Dooley,“ ujistila ho Lisey. „Chtěl jste to, co patřilo Scottovi, ne? A tohle je rozhodně lepší než nějaký nepublikovaný román, dokonce i než pořezat ženskou jejím vlastním otvírákem, co vy na to? Dívejte se! Celý nový svět! Místo stvořené fantazií! Hmota spředená ze snů! V lese je samozřejmě nebezpečno – v noci je nebezpečno všude, a noc už skoro je – ale jsem přesvědčená, že takový statečný a ke všemu odhodlaný šílenec jako vy…“

Postřehla, co má v úmyslu, uviděla svou vraždu zřetelně v těch přízračných zarámovaných očích, a vykřikla sestřino jméno… polekaně, to ano, ale zároveň se začínala smát. Přes to všechno se začínala smát, jemu. Částečně proto, že vypadal pořádně hloupě v těch brýlích bez čoček, ale hlavně proto, že jí v té hrůzné chvilce vytanula na mysli replika z nějakého prastarého košilatého vtipu: Hej, mládenci, spadly vám šraňky! Skutečnost, že si na ten vtip nemohla vzpomenout, jí připadala ještě směšnější.

Pak se jí dech zadrhl a Lisey se už smát nemohla. Mohla jen chroptět.

Zabořila Dooleymu do obličeje krátké, leč nezanedbatelně ostré nehty, a zanechala mu na tváři tři krvácející brázdy, ale sevření na hrdle nepovolovalo – spíš ještě zesílilo. Chrapot vycházející z jejího krku byl hlasitější, podobal se zvuku nějakého primitivního mechanického zařízení, kterému se zadřela převodovka. Například třídičce na brambory pana Silvera.

Amando, kde dosejra seš? pomyslela si a Amanda tu rázem byla. Bušení pěstmi Dooleymu do zad a ramen nebylo k ničemu. Tentokrát tedy padla na kolena, popadla ho zraněnýma rukama přes džíny za rozkrok… a zakroutila.

Dooley zavyl a Lisey odhodil. Odletěla do vysoké trávy a padla na záda, ale rychle se hrabala na nohy, rozbolavělým krkem jen lapala po dechu. Dooley zůstal v předklonu, s hlavou sklopenou a rukama mezi stehny, obraz bolesti, který Lisey vybavil jasnou vzpomínku na jednu houpačkovou nehodu na školním dvoře a Darlu, která tehdy věcně říkala: „Tohle je prostě jeden z důvodů, proč jsem ráda, že nejsem kluk.“

Amanda se na něho vrhla.

„Mando, ne!“ zařvala Lisey, ale bylo pozdě. Dooley, přestože byl zraněný, byl smrtelně rychlý. Snadno Amandě uhnul a pak ji sejmul ze strany kostnatou pěstí. Druhou rukou si strhl zbytečné brýle a zahodil je do trávy: zamrskal s nimi. Veškeré zbytky příčetnosti z těch modrých očí vyprchaly. Mohl být mrtvolou z Hladových ďáblů, která se neúprosně dere ze studny, aby vykonala pomstu.

„Netuším, kde to sme, paninko, ale jedno vám povím: vy se domů nevrátíte.“

„Pokud mě nechytíš, tak se domů nevrátíš ty,“ odsekla Lisey. Pak se znovu zasmála. Bála se, byla vyděšená, ale chechtot jí dělal dobře, snad proto, že pochopila, že smích je pro ni totéž co nůž. Každým výbuchem smíchu z pálícího hrdla mu bořila hrot hlouběji do masa.

„Nezkoušej na mě to hejkání, ty mrcho, to se neodvažuj!“ zaburácel Dooley a rozběhl se na ni.

Lisey se obrátila na útěk. Sotva udělala dva dlouhé kroky ke stezce do lesa, zaslechla Dooleyho zakřičet bolestí. Ohlédla se a spatřila ho na kolenou. Z nadloktí mu cosi trčelo a košile mu kolem toho rychle tmavla. Dooley se potácivě zvedl a s klením za předmět škubl. Ten se sice zahýbal, ale ven nevyšel. Lisey zahlédla záblesk čehosi žlutého, a mělo to podlouhlý tvar. Dooley znovu vykřikl, pak ten předmět, který měl zapíchnutý v paži, volnou rukou popadl.

Lisey pochopila. Bylo to jako blesk a příliš dokonalé, než aby to byla pravda. Když totiž za ní vystartoval, Amanda mu podrazila nohy dřív, než se pořádně rozběhl. A dopadl přímo na dřevěný náhrobek Paula Landona. Křížek mu trčel z bicepsu jako příliš velký špendlík. A už ho vyškubl a odhodil stranou. Z otevřené rány vytryskla krev, šarlatová barva se rozpíjela po rukávu až po loket. Lisey věděla, že se musí postarat, aby Dooley neobrátil svůj vztek proti Amandě, protože ta bezmocně ležela v trávě u jeho nohou.

„Nechytí Jimečéék, protože je blbečéék!“ zanotovala Lisey dávnou říkanku z dětských hřišť, o které ani nevěděla, že si ji pamatuje. Potom na Dooleyho vyplázla jazyk a pro dobrou míru posměšně zavrtěla prsty u uší.

„Ty mrcho! Ty píčo!“ zaječel Dooley a vyrazil.

Lisey se rozběhla. Už se nesmála, přece jenom se příliš bála, než aby se chechtala, ale stále měla na rtech ten ustrašený úsměv, když její nohy našly stezku a ona se rozběhla do Pohádkového lesa, kde už se rozhostila noc.

Ukazatel, na kterém stálo K TŮNI, byl pryč, ale když se Lisey rozběhla po chodníku – stezce podobné kalně bílé lince, která se jako by vznášela uprostřed tmavé masy stromů – kdesi vpředu se ozvalo chichotání. Chechtáci, pomyslela si, riskla jedno ohlédnutí a pomyslela si, že pokud její přítel Dooley tyhle chlapíky uslyšel, třeba se rozmyslí…

Ale ne. Dooley tam pořád byl, viditelný v posledních zbytcích blednoucího světla, protože ji doháněl, přímo letěl bez ohledu na černou krev, která mu už prosákla levý rukáv od ramene k zápěstí. Lisey zakopla o kořen na stezce, skoro ztratila rovnováhu, ale nějak se jí podařilo udržet na nohou, částečně proto, že si připomněla, že se na ni Dooley vrhne pět vteřin poté, co upadne. To poslední, co ucítí, bude jeho dech, to poslední, co ucítí, bude nakyslé aroma okolních stromů, které se proměnily ve své nebezpečné noční verze, a to poslední, co uslyší, bude šílený smích hyenovitých tvorů, kteří žili hlouběji v lese.

Slyším ho funět. Slyším ho, protože mě dohání. I když běžím ze všech sil – a to nevydržím dlouho – dokáže běžet trochu rychleji než já. Proč ho nezpomalilo, když mu zmáčkla koule? Proč ho nezpomalila ztráta krve?

Odpověď na ty otázky byla prostá, logicky jasná: to vše ho zpomalovalo. Bez nich by ji už měl. Lisey zařadila trojku. Snažila se najít čtyřku, ale nepodařilo se. Zřejmě žádnou čtvrtou rychlost neměla. Rychlé a chraptivé oddechování Jima Dooleyho za zády se stále blížilo, a Lisey věděla, že už za okamžik, a možná ještě dřív, ucítí, jak jí jeho prsty chňapají po košili.

Nebo po vlasech.

7Stezka se svažovala a na chvíli byla hodně příkrá; stíny zhoustly. Napadlo ji, že konečně možná získává trochu náskok. Neodvažovala se ohlédnout, ale modlila se, aby se je Amanda nesnažila sledovat. Na Milostiplném kopci bylo možná bezpečno, a možná bylo bezpečno i u tůně, ale v lesích, tam nebylo bezpečno ani za mák. Nejhorším nebezpečím však nebyl Jim Dooley. Už zaslechla slabé a zasněné cinkání Chuckieho zvonu, který sebral Scott v jiném životě a pověsil ho na strom, který rostl na následujícím vršku.

Lisey zahlédla vpředu jasnější světlo, ne rudě oranžové, ale pouhý nádech růžových doznívajících červánků. Kradlo se řídnoucími stromy. Stezka se také trochu rozjasnila. Uviděla, jak se mírně zvedá. Za dalším kopečkem, jak si vzpomínala, stezka znovu poklesla a proplétala se ještě hustším lesem, dokud nedosáhla k velké skále a tůni za ní.

To nezvládnu, pomyslela si. Dech, který jí proudil krkem dovnitř a ven, byl horký, a v boku ji začalo píchat. Dožene mě dřív, než se dostanu do půlky toho kopce.

Odpověděl jí Scottův hlas, naplno se chechtal, ale vespod byl kupodivu cítit vztek. Neurazilas tak dlouhou cestu kvůli tomuhle. Opři se do toho, milunko, SESIKO.

SESIKO, ano. Sedlej si koně, tohle heslo se teď náramně hodilo. Lisey vyrazila do kopce, vlasy promáčené potem přilepené k hlavě, pažemi zabírala jako písty. Toužila po té sladké chuti v ústech, ale poslední doušek z tůně darovala tomu bláznivému parchantovi za sebou a teď měla v ústech pachuť mědi a vyčerpání. Slyšela ho, jak ji znovu dobíhá, už neřval, šetřil si dech na lov. Křeče v boku byly čím dál silnější. V pravém uchu jí začalo pronikavě, líbezně pískat, a potom v obou uších. Chechtáci už se smáli blíž, jako by chtěli být u dorážení oběti. Cítila, že vůně stromů se změnila, aroma, které bylo předtím sladké, je najednou ostré, jako ta vůně prastaré heny, kterou s Darlou našly u babičky v koupelně po její smrti, pach jedu, a…

Tak nevoní ty stromy.

Všichni chechtáci ztichli. Teď se ozýval jenom Dooleyho trhaný dech, jak se snažil zkrátit náskok několika posledních kroků. A ona asi vzpomněla na Scotta, jak ji objímá, jak ji k sobě tiskne, jak jí šeptá: Pššt, Lisey. Jestli chceš zachránit život sobě i mně, teď musíš být potichu.

Pomyslela si: On neleží přes chodník jako tehdy, když se Scott v roce 2004 snažil dostat k tůni. Tentokrát se táhne podél stezky. Jako tehdy v zimě, když jsem na něj narazila a venku fičela vichřice od Yellowknife.

Ale přesně ve chvíli, kdy zahlédla zvon, který stále visel na zpuchřelém provazu, a zbytky denního světla stále dopadaly na Bájodolí, Jim Dooley naposledy prudce zabral a Lisey skutečně ucítila, jak jí jeho prsty kloužou vzadu po košili a hledají nějakou oporu, stačilo by i zapínání podprsenky. Podařilo se jí zadržet výkřik, který se jí dral do krku, ale bylo to jen tak tak. Vrhla se dopředu a našla v sobě ještě trochu rychlosti, ale nejspíš by jí byla k ničemu, jenže Dooley znovu zakopl a s výkřikem upadl – „Ty KURVO!“ – a podle Lisey bude toho výkřiku jednou litovat.

A možná hodně brzo.

To stydlivé cinkání se znovu ozvalo, z místa, které bývalo

(Objednávky jsou hotové, Lisey! Dělej, hejbni sebou!)

Zvonovým stromem a teď to byl Zvonový a rýčkový strom. A taky že tam byl, Scottův stříbrný rýček. Když ho tam pokládala – v souladu s mocnou intuicí, které teď rozuměla – chechtáci cosi hystericky drmolili. Teď byl Pohádkový les zticha, ozýval se tu jenom její zmučený dech a Dooleyovy neustálé kletby. Dlouhán spal – aspoň klimbal – a Dooleyův jekot ho probudil.

Možná právě takhle to mělo proběhnout, ale nic se tím neusnadnilo. Bylo pro ni hrozné cítit probouzející se šepot ne tak docela cizích myšlenek v podvědomí. Byly jako neklidné ruce šátrající po uvolněných prknech nebo zkoušející zavřený poklop studny. Zjistila, že uvažuje o příliš mnoha hrozných věcech, které jí svého času rozvrátily srdce: pár krvavých zubů, které kdysi našla na zemi na záchodě v kině, dvě malé děti sedí před večerkou a pláčou si v náručí, pach manžela, který leží na smrtelné posteli a hledí na ni planoucíma očima, babička umírá na slepičím dvorku a nohy se jí pořád škubou a škubou.

Strašné myšlenky. Strašné představy, takové, které se vracejí a člověka pronásledují uprostřed noci, kdy měsíc nesvítí a léky došly a čas neexistuje.

Jinými slovy, všechno svinské a mizerné. A leželo to těsně vedle ní, za několika stromy.

A teď…

V tom věčně dokonalém, nekonečném okamžiku nyní

Lisey lapá po dechu, až jí hvízdá v krku, srdce jí buší jako krvavý hrom v uších, a v běhu se shýbne pro stříbrný rýček. Její ruce, které před osmnácti lety dobře věděly, co dělat, to vědí i teď, dokonce i když má hlavu plnou obrazů ztrát, bolesti a zoufalství srdce. Dooley se blíží. Slyší ho. Přestal nadávat, ale slyší ho dýchat stále blíž. Bude to těsné, těsnější než s Blonďákem, i když tenhle šílenec nemá pistoli, protože pokud se Dooleymu podaří chytit ji dřív, než se Lisey stačí otočit…

Ale nepodaří. Ne tak docela. Lisey se stočí jako odpalovač po mohutném nadhozu a rozmáchne se stříbrným rýčkem ze všech sil. Rýč zachytí poslední plátky růžového světla jako uvadající květinu a horním okrajem v letu zachytí visící zvon. Ten pronese poslední slovo – RING! – a odletí do šera, plesnivý provaz vlaje za ním. Lisey vidí, že rýč letí vzhůru a dopředu a znovu si pomyslí: Dosejra! Napálila jsem to fakt pěkně! Pak se čepel naplocho setká s obličejem rozběhnutého Dooleyho a ozve se nikoli křupnutí – které si pamatuje z Nashvillu – ale jakési tlumené zazvonění. Dooley zaječí překvapením a bolestí. Strhne ho to stranou, ze stezky a mezi stromy, a máchá pažemi, jak se snaží udržet rovnováhu. Lisey má čas si všimnout, že jeho nos radikálně změnil směr, stejně jako u Colea; má čas si všimnout, že z dolní části úst a z koutků mu vytryskla krev. Pak se napravo od ní objeví pohyb, kousek od místa, kde sebou zmítá Dooley a snaží se zvednout. Je to pohyb čehosi obrovského. Na okamžik ty temné a děsivě smutné myšlenky, které obývají její mysl, zesmutní a potemní ještě víc; Lisey si pomyslí, že ji buď zabijí nebo ji doženou k šílenství. Pak ty myšlenky lehce změní směr, a když to udělají, ten tvor tamhle za těmi stromy se také posune. Ozve se změť zvuků lámaných větví, trhaného listí a praskajících stromů a keřů. A potom, najednou je tady. Scottův dlouhán. A Lisey pochopí, že jakmile člověk jednou dlouhána spatří, minulost a budoucnost se promění v pouhý sen. Jakmile člověk jednou dlouhána spatří, zůstane jenom, ach Ježíši Kriste, zůstane jenom osiřelý okamžik nyní protahovaný jako tón nekonečné agónie.

Skoro dřív, než si Lisey uvědomila, co se to děje, a určitě dřív, než na to byla připravená – i když představa, že by na něco takového mohla být někdy připravená, byl vyložený vtip – najednou byl tady. Skvrnitý tvor. Živé ztělesnění všeho, o čem Scott mluvil, pokud povídal o famagorech.

Uviděla obrovitý bok pokrytý šupinami jako popraskaná hadí kůže. Vyvalil se mezi stromy, některé ohýbal a jiné přerážel a těmi několika největšími snad prošel rovnou. To bylo samozřejmě nemožné, ale ten dojem jí nikdy nezmizel z hlavy. Nepáchl, ale byl slyšet nepříjemný zvuk, jakési tučné čvachtání, jakési střevní zvuky, a pak se objevila jeho skvrnitá hlava, vysoko nad stromy a zakrývající nebe. Lisey spatřila, jak listím hledí jedno oko, skelné, ale vidoucí, černé jako voda ve studni a bezedné jako ponorná řeka. Spatřila otvor v hmotě té ohromné pátrající oblé hlavy a vytušila, že co tudy projde dovnitř, přijde o tělesnou schránku, ale nezemře tak docela, žije a křičí… žije a křičí… žije a křičí.

Ona křičet nemohla. Nebyla schopna vydat jakýkoli zvuk. Udělala dva kroky pozpátku, kroky, které ji kupodivu uklidnily. Rýček, z jehož stříbrné lžíce znovu kapala krev šíleného muže, jí vypadl z prstů a dopadl na stezku. Pomyslela si: Vidí mě… a můj život už nikdy nebude doopravdy můj. On mi to nedovolí.

Na okamžik se tam tyčil, beztvarý, nekonečný tvor s chomáči chlupů vyrůstajícími porůznu z vlhkého bachratého těla, a upíral na ni svoje veliké a tupě nenasytné oko. Skomírající růžový den a voskově stříbrná zář měsíce osvětlovaly zbytek jeho těla, který ležel po hadím způsobu v křovinách.

Pak se oko stočilo od Lisey ke křičícímu tvoru, jenž sebou házel a snažil se vyprostit z houštiny, která ho obklopovala, na Jima Dooleyho, jemuž z roztržených úst tekla krev a měl rozbitý nos a jedno oko opuchlé; Jima Dooleyho, který měl krev dokonce ve vlasech. Dooley si všiml, co se na něj dívá, a přestal křičet. Lisey uviděla, že se snaží zdravé oko zakrýt, uviděla, že mu ruce klesly k bokům, poznala, že ztratil sílu, a na okamžik jí ho bylo přes všechno líto, ten okamžik vcítění byl strašlivě silný a téměř nesnesitelný svou humánní harmonií. V tom okamžiku by možná vzala všechno zpátky, pokud by to znamenalo jen její vlastní smrt, ale vzpomněla si na Amandu a pokusila se své vyděšené srdce a mysl zatvrdit.

Mohutný tvor propletený mezi stromy skoro delikátně vystrčil hlavu a Dooleyho pozřel. Maso kolem otvoru v tupém čumáku se nakrátko svraštilo, skoro našpulilo, a Lisey si vzpomněla, jak Scott ležel na rozpálené dlažbě tehdy v Nashvillu. Když se začalo ozývat tiché chrochtání a křupání a Dooley spustil svůj poslední, snad nekonečný křik, vzpomněla si, jak Scott šeptal: Slyším ho, jak se krmí. Vzpomněla si, jak našpulil rty do úzkého O a dokonale jasně si vybavila, jak z nich vytryskla krev, když napodobil ten nepopsatelně ohavný mlaskot: jemné rubínové kapičky vypadaly, že se vznášejí v tetelícím se vzduchu.

Pak se rozběhla, i když by byla přísahala, že už to nikdy nedokáže. Vyrazila zpátky po stezce ke kopci s lupinami, pryč od Zvonového a rýčkového stromu, kde dlouhán požíral zaživa Jima Dooleyho. Věděla, že tím prokazuje jí a Amandě laskavost, ale věděla, že je to laskavost hodně ošemetná, protože pokud přežije dnešní noc, bude ji dlouhán pronásledovat stejně jako Scotta, který ho měl v patách každičký den už od dětství. Teď si ji dobře prohlédl, včlenil ji do svého nekonečného okamžiku, svého strašlivého pohledu, jímž pojímal celý svět. Od této chvíle bude muset být opatrná, zvlášť když se náhodou probudí uprostřed noci… a Lisey tušila, že nocím prospaným hlubokým spánkem je konec. Nad ránem bude muset odvracet pohled od zrcadel, okenních skel a hlavně, bůhví proč, od oblých stěn sklenic. Bude se muset chránit co nejlépe.

Pokud přežije dnešní noc.

Je velmi blízko, zlato, šeptal jí tehdy Scott, jak se třásl na rozpálené dlažbě. Moc blízko.

Dooley za ní ječel, jako by neměl nikdy přestat. Lisey měla pocit, že z toho zešílí. Nebo že se už stalo.

Těsně předtím, než vyběhla z lesa, Dooleyho řev konečně zmlkl. Amandu nikde neviděla. To naplnilo Lisey další hrůzou. Co když sestra utekla kdoví kterým směrem? Nebo co když byla pořád někde poblíž, ale schoulená jako dítě, znovu v katatonickém stavu a schovaná ve stínech?

„Amando? Amando?“

Nekonečnou chvíli neslyšela vůbec nic. A pak – panebože, konečně! – nalevo od Lisey zašustila vysoká tráva a Amanda vstala. Její tvář, beztak bledá a ještě vybělenější světlem vycházejícího měsíce, vypadala jako tvář přízraku. Nebo harpyje. Klopýtavě, s napřaženýma rukama vykročila, a Lisey ji popadla do náruče. Amanda se třásla. Ruce, které Lisey ucítila v zátylku, byly sevřené do ledového uzlu.

„Ach, Lisey, myslela jsem, že nikdy nepřestane!“

„Já taky.“

„A tak pronikavě… nepoznala jsem… znělo to tak vysoko… doufala jsem, že je to on, ale napadlo mě: ‚Co když je to Malá? Co když je to Lisey?‘“ Amanda, opřená tváří Lisey o krk, začala vzlykat.

„Nic se mi nestalo, Amando. Jsem tady a nic mi není.“

Amanda odtáhla tvář, aby mohla pohlédnout mladší sestře do očí. „Je mrtvý?“

„Ano.“ Neměla v úmyslu podělit se o své tušení, že Dooley v útrobách tvora, který ho pozřel, zřejmě dosáhl jakési pekelné nesmrtelnosti. „Mrtvý.“

„Tak se chci vrátit! Můžeme se vrátit?“

„Ano.“

„Nevím, jestli si vybavím Scottovu pracovnu… Jsem tak rozčilená…“ Amanda se ustrašeně rozhlédla. „Tohle se vůbec nepodobá Jižnímu větru.“

„To ne,“ souhlasila Lisey a znovu vzala Amandu do náruče. „A vím, že se bojíš. Prostě dělej, co umíš.“

Lisey si ve skutečnosti nedělala starosti s tím, jak se vrátí do Scottovy pracovny, zpátky do Castle View, zpátky do světa. Napadlo ji, že problém teď pro ni spíš bude, aby tam zůstala. Vzpomněla si, jak si kdysi při bruslení vymkla kotník a doktor jí povídal, že teď bude muset být zvlášť opatrná. Protože jakmile si jednou ty šlachy natáhnete, příště se to stane raz dva.

Příště se to stane raz dva, správně. A on ji viděl. To oko, podobné ponorné řece, mrtvé a zároveň živé, se na ni upřelo.

„Lisey, ty jsi tak statečná,“ zamumlala Amanda potichu. Ještě naposledy se podívala na svah zarostlý lupinami, postříbřený a zvláštní v sílícím světle měsíce, a pak znovu přitiskla tvář Lisey ke krku.

„Jestli s takovými řečmi nepřestaneš, odvezu tě zítra do Greenlawn. Zavři oči.“

„Už.“

Lisey také zavřela oči. Chvilku viděla tu oblou hlavu, která vůbec nebyla hlavou ale chřtánem, trychtýřem do černoty plné nekonečně vířícího famagorství. Stále v něm slyšela křičet Jima Dooleyho, ale už slabounce, a jeho řev se smísil s jekotem jiných. Připadalo jí, že musí vynaložit nesmírnou námahu, aby ty obrazy a zvuky zahnala a nahradila je obrazem sekvojového stolu a starým Hankem – kým jiným? – který zpíval „Jambalayu.“ Měla čas si pomyslet, jak se poprvé se Scottem nedokázali vrátit, když to zoufale potřebovali a dlouhán byl tak blízko, čas si vzpomenout

(je to ten afrikán, Lisey, připadá mi jako kotva)

na to, co říkal, čas se podivit, proč jí to připomnělo Amandu, která s takovou touhou hleděla na krásnou loď Proskurník (loučila se, loučila), a pak čas vypršel. Znovu ucítila, jak se ovzduší mění a měsíční světlo mizí. Poznala to i se zavřenýma očima. Následoval krátký, trhaný pád. Pak už byly v pracovně a v pracovně vládla tma, jelikož Dooley je odstavil od elektřiny, ale Hank Williams přesto zpíval – Má Yvonne, slaďounká, mí-jo-má-jou – protože bez ohledu na přeříznuté elektrické dráty měl starej Hank stále co říct.

„Lisey? Lisey?“

„Mando, vždyť mě rozmačkáš, slez…“

„Lisey, už jsme zpátky?“

Dvě ženy ve tmě, v propletenci na koberci.

„Za mou Yvonne se každej ohlíd…“ rozléhalo se z přístěnku.

„Ano, mohla bys ze mě dopihele slézt, nemůžu dýchat!“

„Promiň… Lisey, ležíš mi na ruce…“

„Parťáku, že jsme si na řece užili…!“

Lisey se podařilo odkulit se napravo. Amanda si vyprostila ruku a za chvilku se tíha na Liseyině břiše nadzvedla. Lisey se zhluboka – a s hlubokým uspokojením – nadechla. A když vydechovala, Hank Williams zmlkl vprostřed verše.

„Lisey, proč je tady taková tma?“

„Protože Dooley přeřízl elektrické dráty, pamatuješ?“

„Odřízl světla,“ řekla Amanda rozumně. „Kdyby přeřízl všechny dráty, televize by přece nehrála.“

Lisey se mohla Amandy zeptat, proč ta televize tedy tak najednou hrát přestala, ale neobtěžovala se. Potřebovaly probrat jiné věci. Musely ukout jiné želízko, jak se říká. „Půjdeme do domu.“

„Jsem stoprocentně pro,“ hekla Amanda. Její prsty se dotkly Liseyina lokte, zašátraly po předloktí a chytily ji za dlaň. Sestry společně vstaly. Amanda dodala důvěrným tónem: „Nic ve zlém, Lisey, ale sem znovu vkročím nejdřív za milión let, a ještě to bude brzo.“

Lisey chápala, jak se Amanda cítí, ale její pocity se změnily. Scottova pracovna ji dřív děsila, o tom nebylo sporu. Tyhle prostory si ji držely od těla dlouhé dva roky. Ale teď měla pocit, že hlavní kus práce, kterou tu musela odvést, je hotový. Společně s Amandou odklidily Scottova ducha, laskavě a – čas ukáže, ale byla si tím skoro jistá – nadobro.

„Pojď,“ pobídla ji. „Vrátíme se do domu. Uvařím čokoládu.“

„A třeba do ní přidáme panáka brandy?“ zadoufala Amanda. „Nebo bláznivé dámy brandy nemůžou?“

„Bláznivé dámy ne. Ty ano.“

Držely se za ruce a klopýtaly ke schodišti. Lisey se zastavila jenom jednou, když na cosi šlápla. Shýbla se a zvedla jakési kulaté sklo snad dva centimetry tlusté. Uvědomila si, že je to jedna čočka z Doolyeho nočních brýlí, a znechuceně ji odhodila.

„Co je?“ zeptala se Amanda.

„Ale nic. Už trochu vidím. Co ty?“

„Trochu. Ale nepouštěj mě.“

„Neboj, zlato.“

Společně sešly po schodech dolů. Trvalo jim to sice déle, ale připadaly si tak mnohem bezpečněji.

Lisey vytáhla nejmenší skleničky na šťávu a každé nalila trochu brandy z láhve, kterou našla úplně vzadu v baru v jídelně. Pozvedla skleničku a s Amandou si přiťukly. Stály u kuchyňské linky. Všechna světla v místnosti byla rozsvícená, dokonce i lampa s husím krkem v rohu, kde Lisey u dětské školní lavice vypisovala šeky.

„Přes zuby,“ pronesla Lisey.

„Přes jazyk,“ navázala Amanda.

„Vejdi a neuškoď,“ zakončily unisono a napily se.

Amanda se předklonila a hekla. Když se narovnala, dosud bledé tváře jí zrudly, na čele se objevila červená šmouha a na nose maličké šarlatové sedlo. V očích jí stály slzy.

„Kruci-turci! Co má tohle bejt?“

Lisey, kterou pálilo v krku stejně hrozně, jak vypadal Mandin obličej, vzala láhev a přečetla etiketu. STAR BRANDY, stálo tam. VYROBENO V RUMUNSKU.

„Rumunské brandy?“ Amanda vypadala šokovaně. „Nic takového přece neexistuje! Kdes k tomu přišla?“

„Byl to dárek pro Scotta. Dostal to za nějakou práci – už jsem zapomněla, jakou – ale myslím, že to přidali k psací soupravě.“

„Je to určitě jedovaté. Vylij to a já se budu modlit, abychom neumřely.“

„Vylij to ty. Já uvařím čokoládu. Švýcarskou. Žádnou rumunskou.“

Už se chtěla otočit, ale Amanda ji vzala za rameno. „Možná bychom měly čokoládu vynechat a vypadnout dřív, než tě přijde zkontrolovat některý z šerifových hochů.“

„Myslíš?“ Ale už když se Lisey ptala, věděla, že má Amanda pravdu.

„Ano. Odvážíš se znovu jít do té pracovny?“

„Jistěže.“

„Tak tam zajdi pro tu moji pistolku. Nezapomeň, že se tam nahoře nesvítí.“

Lisey odklopila desku stolku, na kterém vypisovala šeky, a vytáhla dlouhou baterku, již tam schovávala. Zapnula ji. Svítila jasně a silně.

Amanda oplachovala skleničky. „Kdyby někdo zjistil, že jsme tady, konec světa by nenastal. Ale kdyby ti tvoji šerifové zjistili, že jsme sem přijely se zbraní… a že ten chlap zrovna v tu dobu zmizel z povrchu zemského…“

Lisey, která nepřemýšlela dál, než jak dostat Dooleyho ke Zvonovému a rýčkovému stromu (přičemž dlouhán do jejích představ nikdy nepatřil), si uvědomila, že ji stále čeká práce a měla by se do ní rovnou pustit. Profesor Woodbody nebude policii hlásit, že postrádá svého kamaráda z mokré čtvrti, ale ten chlap mohl mít někde příbuzné, a pokud měl někdo na světě motiv k odklizení Černého prince Inkunků, byla to Lisey Landonová. Žádná mrtvola samozřejmě neexistovala (Scott s oblibou říkal corpus delicatus), ale stejně se sestrou trávily odpoledne a večer, které by mohly někomu připadat nesmírně podezřelé. A šerifův úřad věděl, že ji Dooley obtěžuje, sama jim to oznámila.

„Uklidím po něm ty jeho srágory,“ prohlásila.

Amanda se neusmála. „Dobře.“

Světlo z baterky mělo široký záběr a pracovna nebyla tak děsivá, jak se Lisey obávala. Určitě také pomáhalo to, že měla něco konkrétního na práci. Začala tím, že strčila pathfinder zpátky do krabice od bot, a pak prohledala za pomoci baterky celou podlahu. Našla obě čočky, které patřily do nočních brýlí, a asi půl tuctu baterií. Domyslela si, že to zařízení běželo na ně. Pohonná jednotka musela transport zvládnout, i když si nevzpomínala, že by ji viděla; baterie to očividně nedokázaly. Potom zdvihla Dooleyho papírový sáček hrůz. Amanda na sáček buď zapomněla, nebo si ani neuvědomila, že ho Dooley u sebe má, ale kdyby se ty věci tady našly, vypadalo by to pro ni zle. Zvlášť v kombinaci s pistolí. Lisey věděla, že by úřady mohly pathfinder podrobit testům, které by prokázaly, že se z něj nedávno střílelo; nebyla hloupá (a dívala se na Kriminální vyšetřování). Také věděla, že testy nepoznají, že vystřeleno bylo pouze jednou a to do stropu. Snažila se s papírovým sáčkem zacházet tak, aby v něm nic necinkalo, ale stejně to cinkalo. Rozhlédla se po dalších Doolyeho stopách, ale žádné neviděla. Na koberci byly skvrny od krve, ale pokud by je někdy zkoumali, krevní skupina i DNA patřily jí. Krev na koberci by vypadala hodně špatně v kombinaci s předměty v sáčku, který teď držela v ruce, ale když sáček zmizí, bude to v pořádku. Pravděpodobně.

Kde je auto? Ten jeho chrysler? Protože vím, že to auto, co jsem viděla, bylo jeho.

Ale s ním si teď nemohla dělat starosti. Byla tma. S tou si musela dělat starosti, rovnou taj-dle. A se sestrami. Darlou a Cantou, které momentálně uháněly k dalekým obzorům s cílem v Acadijském ústavu pro duševní zdraví v Derry. Aby je nesemlela dooleyovská verze bramborové třídičky pana Silvera.

Ale opravdu si musela s těmi dvěma dělat starosti? Ne. Samozřejmě se nebetyčně nakrknou… a budou nebetyčně zvědavé… ale nakonec zůstanou zticha, pokud jim s Amandou poručí, že o tom nesmějí absolutně nikomu říct, a proč? Protože je to jenom mezi nimi, sestrami, proto. S Amandou si na ně budou muset dát pozor a něco jim napovídat (jaká povídačka tohle všechno vysvětlí, to Lisey netušila, i když Scott by se podle jejího názoru určitě s něčím vytasil). Budou si muset něco vymyslet, protože Darla a Cantata, narozdíl od Lisey a Amandy, měly manžela. A manželé byli až příliš často tím slabým místem, kudy unikají rodinná tajemství do světa.

Když se Lisey otáčela k odchodu, zrak jí padl na knižního hada spícího u zdi. Všechny ty ročenky a školní vědecké žurnály, všechny ty občasníky, vázané zprávy a jejich kopie, všechny s pojednáním o Scottově práci. V mnoha z nich byly fotografie zmizelého života – nazvěme ho SCOTT A LISEY! ROKY MANŽELSTVÍ!

Přímo viděla, jak několik vysokoškoláků hada rozbírá a jednotlivé části skládají do krabic se značkami tvrdého alkoholu na bocích, pak skládají krabice na korbu náklaďáku a vezou je pryč. Na pittsburskou univerzitu? To si radši jazyk ukousnu, pomyslela si Lisey. Nepovažovala se za mstivou ženskou, ale po Jimu Dooleym dřív peklo zamrzne, než by dala něco ze Scottových věcí někam, kde by si je mohl Woodblbec prohlížet, aniž by byl nucen zakoupit letenku. Ne, Foglerova knihovna na maineské univerzitě bude stačit – je kousek po silnici od Cleaves Mills. Viděla se, jak stojí opodál a přihlíží závěrečnému balení, třeba těm dětem přinese džbán ledového čaje, až skončí s prací. A až čaj dopijí, odloží sklenice a poděkují jí. Jeden z nich jí možná řekne, jak moc se mu líbily manželovy knížky, a druhý jí možná bude kondolovat. Jako by umřel před čtrnácti dny. Poděkuje jim. Potom se za nimi bude dívat, jak odjíždějí i se všemi těmi strnulými obrazy jejího života zamčenými na korbě náklaďáku.

Opravdu je můžeš nechat jít?

Pomyslela si, že ano. Přesto jí ten had klimbající u zdi přitahoval oči. Tolik zavřených knih, hluboce spících – to přitahovalo zrak. Dívala se ještě chvilku a myslela na to, že kdysi žila mladá žena, která se jmenovala Lisey Debusherová a měla mladá pyšná ňadra. Osamělá? Trochu ano, to tehdy byla. Vystrašená? Jistě, trochu, to k dvaadvaceti letům patří. A do života jí vstoupil jeden mladík. Mladý muž, kterému vlasy neustále padaly do čela. Mladý muž, který toho měl hodně co říct.

„Vždycky jsem tě milovala, Scotte,“ pronesla do prázdné pracovny. Nebo to možná říkala těm spícím knížkám. „Tebe i tu tvoji věčně meloucí pusu. Byla jsem tvoje kámoška. Viď?“

Potom se vrátila po schodech dolů, s kuželem světla z baterky před sebou, krabicí od bot v jedné ruce a Dooleyho odporným papírovým sáčkem v druhé.

Amanda stála mezi kuchyňskými dveřmi, když se Lisey vracela.

„Dobře,“ pochválila ji Amanda. „Už jsem si dělala starosti. Co je v tom pytlíku?“

„To radši nechtěj vědět.“

„Á… ha,“ protáhla Amanda. „On je… však víš, nic tam po něm nezůstalo?“

„Myslím, že ne.“

„To doufám.“ Amanda se otřásla. „Byl to děsivý chlap.“

A to nevíš ani desetinu, pomyslela si Lisey.

„Tak jo,“ řekla Amanda, „myslím, že bychom měly vyrazit.“

„Vyrazit kam?“

„Do Lisbon Falls,“ odpověděla Amanda. „Na starou farmu.“

„Cože…?“ Pak se zarazila. Dávalo to přízračný smysl.

„Já jsem v Greenlawn přišla k sobě, přesně jak jsi říkala doktoru Albernessovi, a pak jsi mě odvezla domů, abych se mohla převléknout. Tam jsem začala vyvádět a žvanit o farmě. No tak, Lisey, jedem, sbalíme tady ten cirkus, než nás tu někdo načapá.“ Amanda ji vlekla do tmy.

Lisey se zamyšleně nechala vést. Starý dům Debusherových stále stál na svých pěti akrech na konci Sabbatus Road v Lisbonu, asi sto kilometrů od Castle View. Jelikož ho zdědilo pět žen (a tři žijící manželé), nejspíš tam bude stát a hnít ve vysoké trávě a mezi neobdělávanými poli i v dalších letech, pokud ceny nemovitostí nestoupnou natolik, že rodina upustí od různých představ o tom, co by se s domem mělo udělat. Svěřenecký fond založený Scottem Landonem koncem osmdesátých let platil majetkové daně.

„Proč jsi chtěla na tu starou farmu jet?“ vyzvídala Lisey, když vklouzla za volant bavoráku. „Není mi to zcela jasné.“

„Protože to ani mně nebylo jasné,“ ujistila ji Amanda, zatímco Lisey auto otáčela a vyjížděla po dlouhé cestě od domu. „Prostě jsem prohlásila, že tam musím jet a podívat se na stará místa, jinak že zase zapluju, víš, zpátky do Soumračné zóny, tak jsi mě tam samozřejmě odvezla.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Lisey. Rozhlédla se oběma směry, nikoho neviděla přijíždět – hlavně ne hlídkové vozy šerifových zástupců, chvála bohu – a zabočila vlevo, směrem na Mechanic Falls, Poland Springs a nakonec se dostanou do Greye a Lisbonu. „A proč jsme poslaly Darlu a Canty někam úplně jinam?“

„Prostě jsem si to vynutila,“ řekla Amanda. „Bála jsem se, že když se tu objeví, odvezou mě zpátky ke mně domů nebo k tobě domů nebo dokonce do Greenlawn, než stačím navštívit mamku a taťku a pak strávit pár chvil doma.“ Na okamžik Lisey netušila, o čem to Manda mluví – strávit chvilku s mamkou a taťkou? Pak jí to došlo. Pozemek rodiny Debusherových se nacházel kousek od hřbitova Sabbatus Vale. Pochovaly tam mamku i taťku, vedle babičky a dědečka a bůhví kolika dalších předků.

Zeptala se: „Ale nebála ses, že tě zpátky do blázince odvezu já?“

Amanda na ni shovívavě pohlédla. „Proč bys mě tam vozila zrovna ty? Sama jsi mě přece dostala ven.“

„Třeba proto, že ses začala chovat jako cvok a chtělas jet na farmu, která je už přes třicet let opuštěná.“

„Pche!“ mávla Amanda nonšalantně rukou. „Vždycky jsem si tě uměla omotat kolem prstu, Lisey – Canty i Darla to obě vědí.“

„Pendrek jsi uměla!“

Amanda jí pouze věnovala přezíravý úsměv, pleť měla v záři světel z palubní desky trochu přízračně nazelenalou, a neřekla nic. Lisey už se chystala v hádce pokračovat, už otvírala ústa, ale pak je zase sklapla. Napadlo ji, že tahle historka zabere, protože obsahovala dvě snadno pochopitelné teze: Amanda se chovala jako cvok (nic nového pod sluncem) a Lisey se jí podřídila (vzhledem k okolnostem pochopitelné). S tím by mohly pracovat. Pokud jde o krabici od bot s pistolí uvnitř… a Dooleyho sáček…

„V Mechanic Falls zastavíme,“ oznámila Amandě. „Na mostě přes řeku Androscoggin. Musím vyhodit pár věcí.“

„Ano, to musíš,“ souhlasila Amanda. Pak složila ruce v klíně, opřela si hlavu o opěrku a zavřela oči.

Lisey zapnula rádio a nijak ji nepřekvapilo, že v něm starej Hank zpívá „Honky Tonkin“. Zpívala si potichu s ním. Písničku znala slovo od slova. Ani to ji nepřekvapilo. Některé věci člověk nezapomíná. Došla k přesvědčení, že právě ty věci, které praktický svět zavrhuje jako pomíjivé – třeba písničky a měsíční světlo a polibky – přetrvají nejdéle. Možná jsou to pošetilosti, ale zapomnění odolávají. A to bylo dobře.

To bylo dobře.

Část 3: Lisey a její příběh

„Ty jsi volání a já odpověď,

ty jsi přání a já jeho naplnění,

ty jsi noc a já den.

Co ještě? Už tak je to dokonalé.

Jsme dokonalí a úplní,

ty a já,

co víc…?

Zvláštní, jak přes to všechno trpíme!“

– D. H. Lawrence

„Bei Hennef“

XVI. Lisey a Příběhový strom

(Slovo má Scott)

Jakmile se Lisey skutečně pustila do vyklízení Scottovy pracovny, práce jí šla neuvěřitelně od ruky. A nikdy by nevěřila, že to nakonec bude dělat nejen s Amandou, ale taky s Darlou a Cantou. Canty zůstala nějakou dobu odměřená a podezíravá – Lisey to připadalo jako dlouhá doba – ale Amandu tím vůbec nezastrašila. „Hraje to. Nechá toho a zase se usmíří. Jenom jí dej čas, Lisey. Sesterstvo je mocné.“

Nakonec se Cantata opravdu usmířila, i když Lisey měla pocit, že se Canty nikdy nezbavila dojmu, že Amanda podváděla, aby takříkajíc Získala Pozornost, a že s Lisey Něco Spunktovaly. Nejspíš Něco Nekalého. Darla užasla nad Amandiným uzdravením a prapodivným výletem sester na starou farmu v Lisbonu, ale aspoň ona nikdy nevěřila, že Amanda nemoc předstírala.

Darla ji přece jen viděla na vlastní oči.

Každopádně v týdnu po Čtvrtém červenci čtyři sestry uklidily a vyklidily dlouhý, rozlehlý prostor nad stodolou a najaly pár statných středoškoláků, aby jim pomohli se stěhováním těžkých věcí. Ukázalo se, že nejhůř se bude stěhovat Sloní jumbo, které musely nechat rozmontovat (rozložené části Lisey připomínaly rozkládacího muže ze středoškolské anatomie člověka, jenže zde se jednalo o rozkládací stůl) a půjčeným vrátkem po kusech spouštět dolů. Středoškoláci se navzájem pokřikem povzbuzovali, když jednotlivé části putovaly k zemi. Lisey stála se sestrami stranou a horlivě se modlila, aby některý z kluků nepřišel v kladkách a táhlech o prst. Nikomu se nic nestalo a ke konci týdne bylo ze Scottovy pracovny všechno odvezeno, buď někomu darováno, nebo svěřeno do dlouhodobé úschovy, než Lisey vymyslí, co s tím sakra provede.

Všechno, až na knižního hada. Ten zůstával, klimbal v dlouhé, prázdné místnosti – rozpálené místnosti, protože klimatizaci vymontovali. I když byly vikýře přes den otevřené a několik větráků neustále čeřilo vzduch, bylo tu vedro. A jakpak taky ne? Tohle byl přece jenom vyfešákovaný seník stodoly s literární historií.

Pak tu byly ty ošklivé hnědé šmouhy na koberci – perleťově bílém koberci, který se nedal strhnout, dokud nezmizí knižní had. Když se na ty skvrny Canty zeptala, Lisey ji odbyla historkou o nepozorném cákání při moření dřeva, ale Amanda věděla svoje a Lisey měla pocit, že Darla má také nějaké podezření. Koberec půjde pryč, ale knížky musely zmizet nejdřív a Lisey ještě nebyla tak docela připravená se jich zbavit. Proč, to taky pořádně nevěděla. Možná jen proto, že to byly poslední Scottovy věci, které tady nahoře zbývaly, to úplně poslední z něho.

A tak čekala.

Třetího dne sesterské uklízecí smrště zavolal Lisey zástupce Boeckman a oznámil jí, že se v jednom štěrkovém lomu na Stackpole Church Road, asi pět kilometrů od jejího domu, našel opuštěný chrysler s delawarskou poznávací značkou. Mohla by Lisey zajet do šerifovy kanceláře a podívat se na něj? Mají ho vzadu na parkovišti, říkal zástupce, kde nechávají zabavené věci a několik „drogáčů“ (nevysvětlil, co to má být). Lisey vzala s sebou Amandu. Darlu ani Canty to nijak nezajímalo; věděly jenom, že kolem čenichal jakýsi úchyl a otravoval kvůli Scottovým papírům. Úchylové nebyli v životě jejich sestry nic nového; během těch let, co byl slavný, je k sobě Scott přitahoval v libovolném množství jako žárovka můry. Nejslavnější byl samozřejmě Cole. Lisey ani Amanda neřekly nic, z čeho by Darla a Canty mohly usuzovat, že tenhle úchyl byl Coleova kalibru. Rozhodně nepadla ani zmínka o mrtvé kočce v dopisní schránce a Lisey s určitým úsilím zatajila jisté skutečnosti rovněž šerifovým zástupcům.

Auto v kóji sedm byl chrysler, nic víc a nic míň, barva béžová a tuctová, jakmile jste si odmysleli poněkud okázalou karoserii. Mohl to být ten, který Lisey viděla cestou domů z Greenlawn v onen předlouhý čtvrtek; mohl to však být jeden z několika tisíc jiných. Přesně to řekla zástupci Boeckmanovi a připomněla mu, že jí tehdy přímo do očí svítilo zapadající slunce. Smutně pokyvoval hlavou. Lisey však v hloubi duše věděla, že je to on. Cítila z něj Dooleyho. Pomyslela si: Ublížím vám na místech, kam vám kluci nesměli sahat, když jste chodila do tanečních, a musela se ovládnout, aby se neotřásla.

„Je to kradené auto, že?“ zeptala se Amanda.

„To si pište,“ přisvědčil Boeckman.

Přišel k nim další zástupce, kterého Lisey neznala. Byl vysoký, určitě ke dvěma metrům; zdálo se, že mají předpis, aby tihle muži byli vysocí. A taky ramenatí. Představil se jako zástupce Andy Clutterbuck a potřásl Lisey rukou.

„Aha,“ vzpomněla si, „prozatímní šerif.“

Zářivě se usmál. „Ne, Norris už je zpátky. Dnes odpoledne je u soudu, ale už se vrátil. Ze mě je zase jenom obyčejný zástupce Clutterbuck.“

„Blahopřeji. Tohle je moje sestra, Amanda Debusherová.“

Clutterbuck potřásl rukou i Amandě. „Těší mě, paní Debusherová.“ Potom jim oběma oznámil: „To auto ukradli u obchodního střediska v Laurelu, stát Maryland.“ Zíral na vůz, palce zaháknuté za opasek. „Věděly jste, že ve Francii říkají tady těm chryslerům le car Jimmy Cagney?“

Amanda nevypadala, že by na ni ta informace udělala dojem. „Byly v něm otisky prstů?“

„Ani ťuk,“ odpověděl. „Otřel je dočista dočista. Navíc ten, kdo řídil, sundal krytku vnitřního osvětlení a žárovku rozbil. Co si o tom myslíte?“

„Myslím, že to zní fakticky podezřele,“ ozvala se Amanda.

Clutterbuck se zasmál. „Jo. Ale v Delawaru bude mít jeden penzionovaný tesař radost, až dostane auto zpátky, i když má rozbité stropní světýlko.“

Lisey řekla: „Zjistili jste něco o Jimovi Dooleym?“

„To bude John Doolin, paní Landonová. Narodil se v Shooter’s Knob v Tennessee. V pěti letech se s rodinou přestěhoval do Nashvillu, pak bydlel u tety a strýce v Moundsvillu v Západní Virginii, protože v zimě roku 1974 při požáru zahynuli jeho rodiče a starší sestra. Doolinovi bylo tehdy devět. Úředně bylo příčinou požáru vadné vánoční osvětlení, ale mluvil jsem s detektivem, který ten případ vyšetřoval, už je v důchodu. Prý měli podezření, že v tom měl prsty ten kluk. Žádný důkaz.“

Lisey neviděla důvod, proč věnovat zbytku vyprávění zvláštní pozornost, protože ať už si říkal jakkoli, její pronásledovatel se z místa, kam ho zavedla, nikdy nevrátí. Přesto poslouchala, jak Clutterbuck povídá, že Doolin strávil řadu let v ústavu pro duševně choré v Tennessee, takže ji to utvrdilo v přesvědčení, že se tam seznámil s Gerdem Allenem Colem a od něj chytil tu posedlost

(vyzvánění kvůli fréziím)

jako bacil. Scott míval jedno divné úsloví, kterému Lisey až do příhody s McCoolem/Dooleym/Doolinem nikdy pořádně nerozuměla. Některé věci prostě musejí být pravda, říkával Scott, protože nemají na výběr.

„Každopádně vám radím, abyste si na toho chlapa dávala pozor,“ obrátil se Clutterbuck k oběma ženám, „a jestli to bude vypadat, že se pořád potlouká kolem…“

„Nebo si dal na chvíli oddych a pak se zase vrátil,“ vložil se Boeckman.

Clutterbuck přikyvoval. „Jo, to je taky možnost. Jestli se znovu ukáže, myslím, že byste se měla sejít s rodinou, paní Landonová, a všechny je do toho zasvětit. Souhlasíte?“

„Jestli se ukáže, rozhodně to udělám,“ slíbila Lisey. Mluvila vážně, skoro slavnostně, ale cestou z městečka s Amandou propadly hysterickému smíchu nad představou, že by se Jim Dooley ještě někdy mohl objevit.

Druhý den ráno, asi hodinu nebo dvě před úsvitem, se Lisey šourala do koupelny, oči zalepené spánkem a s jedinou myšlenkou, aby se co nejrychleji vyčurala a zase se vrátila do postele, když tu najednou měla dojem, že se v ložnici za ní cosi pohnulo. To ji rázem probudilo a otočila se jako na obrtlíku. Nic tam nebylo. Vzala ručník z tyče u umyvadla, zavěsila ho přes zrcadlo na dvířkách lékárničky, v němž ten pohyb zahlédla, a aranžovala ho pečlivě tak dlouho, až držel. Teprve potom vykonala, proč přišla.

Byla si jistá, že Scott by tomu rozuměl.

Léto ulétlo a jednoho dne si Lisey všimla, že se ve výkladních skříních několika obchodů na hlavní ulici Castle Rocku objevily nápisy ŠKOLNÍ POTŘEBY. A proč ne? Najednou se blížil konec srpna. Scottova pracovna čekala na nové zařízení – až na toho knižního hada a ušpiněný bílý koberec, na kterém klimbal. (Pokud nějaké nové zařízení vůbec bude, protože Lisey zvažovala možnost, že dům nabídne k prodeji.) Canty a Rich pořádali čtrnáctého srpna svou tradiční zahradní slavnost Sen noci svatojánské. Lisey se chystala, že se tam pořádně ztříská Richovým proslaveným koktejlem Long Island, což neudělala od Scottovy smrti. Požádala Riche o dvojitou porci hned pro začátek, ale pak sklenici odložila bez ochutnání na stolek s občerstvením. Měla pocit, že na povrchu sklenice zahlédla jakýsi pohyb, jako by se ve skle odrážel, nebo jako by plaval hluboko v jantarových hlubinách. Byla to samozřejmě naprostá srágora, ale zjistila, že její nutkání opít se do bezvědomí zmizelo. Po pravdě řečeno nevěděla, jestli by se odvážila opít se (nebo si pořídit byť jen špičku). Nevěděla, jestli by se odvážila takhle oslabit svou obranu. Protože kdyby upoutala dlouhánovu pozornost, jestli ji čas od času pozoroval… nebo na ni jenom myslel… nu…

Něco v ní bylo přesvědčeno, že je to blbost.

Něco v ní si bylo jisté, že to blbost není.

Jak srpen ubíhal a v Nové Anglii nastaly nejžhavější letní dny, které byly zkouškou odolnosti povah a severovýchodní energetické sítě, začalo se s Lisey dít něco ještě znepokojivějšího… jenže, podobně jako s těmi věcmi, o nichž si myslela, že je možná zahlédla na některých zrcadlových plochách, ani v tomto případě si nebyla úplně jistá, jestli se vůbec něco děje.

Někdy se ráno probrala ze spaní hodinu nebo dvě před svou obvyklou dobou, zadýchaná a propocená, přestože měla zapnutou klimatizaci, a zažívala pocit, který znala z dětství, když se probudila z noční můry: že se jí tak docela nepodařilo uniknout drápům toho, co ji honilo, že je to pořád pod postelí a sevře jí to studenou uzlovatou rukou kotník nebo pracku prorazí přímo skrz matraci a popadne ji za krk. Při těch panických probuzeních přejížděla rukama po prostěradlech až k čele postele, než oči otevřela, protože si chtěla být jistá, absolutně jistá, že není… no, někde jinde. Protože jakmile si jednou šlachy natáhneš, pomyslela si občas, otevřela oči a zadívala se na známou ložnici s velkou a nevýslovnou úlevou, stane se to znovu raz dva. A ona si jisté šlachy natáhla, že? Bylo to tak. Nejdřív tím, jak vlekla Amandu, a potom vlekla Dooleyho. Natáhla si je pořádně.

Připadalo jí, že když se takhle asi pětkrát probudila a zjistila, že je přesně tam, kam patří, tedy v ložnici, která kdysi byla její a Scottova a teď už jenom její, mělo by se všechno zlepšit, ale nestalo se. Naopak se to horšilo. Cítila se jako viklavý zub v hnisavé dásni. A potom, prvního dne velké vlny veder – vlny, která se dala srovnat s dobou před deseti lety, kdy udeřily mrazy, přičemž jí neunikl ironický protiklad, byť možná jen náhodný – se nakonec stalo to, čeho se bála.

Lehla si na pohovku v obývacím pokoji, jenom aby na chvilku zavřela oči. V bedně blábolil nepochybně hloupý, ale místy zábavný Jerry Springer – matka mi ukradla milence, milenec mi ukradl matku, něco podobného. Lisey hmátla po dálkovém ovladači, aby ten zatracený krám vypnula, nebo se jí možná jenom zdálo, že to chce udělat, protože když oči otevřela, aby zjistila, kde ovládání je, ležela nikoli na pohovce, ale na lupinovém kopci v Bájodolí. Byl jasný den a necítila žádné nebezpečí – rozhodně necítila na blízku Scottova dlouhána (tak na něj myslela a vždycky myslet bude, přestože to teď už asi byl její dlouhán, Liseyin dlouhán), přesto se však vyděsila, skoro se rozkřičela bezmocí. Místo toho však zavřela oči, představila si obývací pokoj a najednou uslyšela, jak na sebe ječí „hosté“ v Show Jerryho Springera, a v levé ruce ucítila hranaté dálkové ovládání. V následující vteřině z pohovky vyskočila, oči vytřeštěné a husí kůži po celém těle. Skoro by věřila, že se jí to celé zdálo (dávalo to smysl, vzhledem k tomu, jak ji toto téma momentálně rozčilovalo), ale živý obraz, který na těch několik vteřin spatřila, se takovému zdůvodnění bránil, přestože by ji uklidnilo. Nemluvě o purpurové šmouze na hřbetu ruky, v níž držela dálkový ovladač televize.

Druhý den zavolala do Foglerovy knihovny a pohovořila s panem Bertramem Partridgem, ředitelem oddělení zvláštních sbírek. Když mu Lisey popisovala knížky, které stále zůstávaly ve Scottově pracovně, projevoval rostoucí vzrušení. Nazval je „přidružené svazky“ a prohlásil, že pro Foglerovy zvláštní sbírky bude radost je získat „a spolupracovat s ní na otázce daňových dobropisů“. Lisey uznala, že by to bylo moc pěkné, jako by si otázku daňových dobropisů kladla už celé roky. Pan Partridge se nabídl, že jí hned následujícího dne pošle „tým stěhováků“, aby svazky uložili do krabic a převezli je do maineského univerzitního kampusu v Oronu, vzdáleného dvě stě kilometrů. Lisey mu připomněla, že bude nejspíš velmi horké počasí a že ve Scottově pracovně, která už nebyla klimatizovaná, je znovu spíš jako v seníku, jímž ostatně dřív bývala. Nechtěl by pan Partridge třeba svoje stěhováky pozdržet, než se trochu ochladí?

„Ale vůbec ne, paní Landonová,“ hlaholil Partridge důrazně a Lisey poznala, že se bojí, aby si to třeba nerozmyslela, pokud dostane víc času. „Už mám vytipovaných pár mladých lidí, kteří jsou pro tu práci jako stvoření. Počkejte a uvidíte.“

Ani ne za hodinu po rozhovoru s Bertramem Partridgem zazvonil u Lisey telefon, zrovna když si chystala k večeři tuňáka s žitným chlebem: prosté jídlo, ale ona víc nepotřebovala. Venku leželo vedro na krajině jako deka. Z nebe vyprchala veškerá barva; od obzoru k obzoru se proměnilo v jednolitou tetelivou bělost. Když si míchala tuňáka s majonézou a trochou sekané cibulky, vzpomněla si, jak našla Amandu na jedné té lavici zahleděnou na Proskurník, a to bylo divné, protože na to už sotva pomyslela – bylo to pro ni jako sen. Pamatovala si, jak se jí Amanda ptala, jestli bude muset pít

(řezaný džus)

tu nechutnou břečku, jestli se vrátí – zřejmě se takhle oklikou snažila zjistit, jestli bude muset zůstat zavřená v Greenlawn – a Lisey jí slíbila, že už žádná břečka nebude, žádný řezaný džus. Amanda souhlasila s návratem, i když bylo jasné, že se jí moc nechce, že by spokojeně dál seděla na té lavici a dívala se na Proskurník, až by „utekla celá věčnost“, jak by řekla mamka. Prostě by tam seděla mezi strašidelnými postavami v rubáši a mlčenlivými diváky, o řadu nebo dvě výš nad ženou v kaftanu. Tou, která zavraždila své dítě.

Lisey odložila chleba na stůl, najednou ji zamrazilo. To přece nemohla vědět. Neměla žádnou možnost, jak to zjistit.

Jenže to věděla.

Buďte zticha, řekla ta žena. Buďte zticha, protože přemýšlím, proč jsem to udělala.

A potom Amanda řekla něco naprosto nečekaného, že? Něco o Scottovi. I když nic, co Amanda řekla tehdy, nemohlo být důležité teď, když je Scott mrtvý a Jim Dooley taky (nebo si to aspoň přál), ale Lisey si toužila vzpomenout, co přesně to bylo.

„Řekla, že se vrátí,“ zamumlala Lisey. „Řekla, že se vrátí, pokud tím Dooleymu zabrání, aby mi ublížil.“

Ano, a Amanda dodržela slovo, bůh jí žehnej, ale Lisey si chtěla vzpomenout na něco, co řekla potom. Nechápu, co to má společného se Scottem, řekla tehdy Amanda tím svým mírně roztržitým způsobem. Je mrtvý už tak dlouho… ačkoliv… myslím, že mi vykládal cosi o…

A v tu chvíli zazvonil telefon a rozbil křehké sklo Liseyiny vzpomínky. A když zvedala sluchátko, zmocnila se jí bláznivá jistota: bude to Dooley. Haló, paninko, řekne Černý princ Inkunků. Volám z břicha té bestie. Japa se vám dneska daří?

„Haló?“ ozvala se. Věděla, že svírá telefon příliš pevně, ale nemohla s tím nic udělat.

„Tady je Danny Boeckman, paní Landonová,“ představil se hlas na druhém konci, a to paní zaznělo hodně podobně jako od Dooleyho, než abyji to uklidnilo, ale protáhlá yankeeská výslovnost ji potěšila. Zástupce Boeckman mluvil neobvykle vzrušeně, skoro breptal, a proto připomínal chlapce. „Hádejte co?“

„Nemám tušení,“ řekla Lisey, ale napadla ji další bláznivá myšlenka: chystá se jí říct, že v šerifově úřadu všichni tahali sirky o to, kdo jí zavolá a pozve ji na rande a on vyhrál. Jenže proč by kvůli tomuhle tak zářil?

„Našli jsme tu krytku vnitřního světla!“

Lisey tápala, o čem to mluví. „Prosím?“

„Doolin – ten chlap, který se vám představil jako Zack McCool a potom jste ho znala jako Jima Dooleyho – ukradl ten chrysler a používal ho, když vás sledoval, paní Landonová. To víme určitě. A mezi jednotlivými pojížďkami ho schovával v tom starém štěrkovém lomu, to víme taky určitě. Jenom jsme to nemohli dokázat, protože…“

„Utřel všechny svoje otisky.“

„Jo jo, všechny. Ale tu a tam jsme tam s Držákem zajeli…“

„Držákem?“

„Promiňte, s Joem. Zástupcem Alstonem.“

Držák, pomyslela si. Poprvé si naprosto zřetelně uvědomila, že to jsou skuteční muži se skutečnými životem. A s přezdívkami. Držák, opakovala si v duchu. Zástupce Joe Alston, známý též jako Držák.

„Paní Landonová? Jste tam?“

„Ano, Dane. Můžu vám říkat křestním?“

„Jistě, jasně. Prostě jsme tam občas čenichali, jestli nenajdeme nějakou zajímavost, protože v tom lomu byla spousta známek toho, že tam trávil čas – obaly od sladkostí, několik lahví od RC coly, takové věci.“

„RC,“ opakovala potichu a pomyslela si: Darda, Dane. Darda, Držáku. Darda, konec.

„Správně, tu značku měl asi rád, ale ani jeden otisk na žádné zahozené lahvi se neshodoval s jeho. Jedinou shodu jsme měli u chlapíka, který koncem sedmdesátých let ukradl auto a teď prodává v obchoďáku v Oxfordu. Domysleli jsme si, že ostatní otisky, které jsme sundali z těch lahví, taky patří tomu prodavači. Ale včera v poledne, paní Landonová…“

„Lisey.“

Odmlčel se, jak nad tím hloubal. Pak pokračoval. „Včera v poledne, Lisey, na takovém chodníku, co vede z lomu, jsem našel úplnou bombu – krytku toho vnitřního osvětlení. Sundal ho a hodil do pankejtu.“ Boeckman zvyšoval vítězně hlas – už to nebyl hlas zástupce šerifa, ale zněl naprosto lidsky. „A právě to byl jediný předmět, na který si zapomněl vzít rukavice nebo ho později utřít! Na jedné straně velký otisk palce, na druhé velký tlustý ukazovák! Jak ho chytil. Výsledky přišly faxem dnes ráno.“

„John Doolin?“

„Jo jo. Devět shodných markant. Devět!“ Odmlčel se, a když promluvil znovu, trocha vítězoslávy mu z hlasu vyprchala. „Teď jenom abychom toho hejla našli.“

„Určitě se časem objeví,“ ujistila ho a vrhla toužebný pohled na svůj chleba s tuňákem. Nit myšlenek o Amandě se přetrhla, ale vrátila se jí chuť k jídlu. Lisey to připadalo jako férová výměna, zvlášť za tak nekřesťansky parného počasí. „I kdyby ne, aspoň mě přestal obtěžovat.“

„Opustil náš okres, na to bych vsadil svou pověst.“ Do hlasu zástupce šerifa Dana Boeckmana se vkradl zřetelně hrdý tón. „Nejspíš tu pro něho začala být horká půda, tak se zbavil auťáku a odjel. Držák má stejný pocit. Jim Dooley stejně jako Elvis opustili budovu.“

„Držák, to jako že všechno vydrží?“

„Ale to vůbec ne, madam. Na střední škole jsme spolu hráli v sestavě Rytířů Castle Hills, který vyhrál státní šampionát áčkové třídy. Bangorští Berani vyhrávali o tři góly, ale stejně jsme jim to natřeli. Jediný tým z naší části státu, který od padesátých let vyhrál ve fotbale zlatou. A Joey, toho nikdo nemohl zastavit, za celou sezónu. I když na něm viseli čtyři chlapi, na něho neměli. Tak jsme mu začali říkat Držáku a já mu tak říkám pořád.“

„Kdybych ho tak oslovila já, myslíte, že by mi nějakou ubalil?“

Dan Boeckman se blaženě rozesmál. „Ne! Tomu by to jenom polichotilo!“

„Tak dobře. Já jsem Lisey, vy jste Dan a on je Držák.“

„Mně to naprosto vyhovuje.“

„A díky za zavolání. Odvedli jste kus skvělé policejní práce.“

„Děkuju, že to říkáte, paní. Lisey.“ Na hlase postřehla, jak se rozzářil, a udělalo jí to dobře. „Zůstaneme v kontaktu, a pokud budeme moct ještě něco udělat, ozvěte se. Nebo kdyby se znovu ozval ten darebák.“

„Udělám to.“

Lisey se vrátila ke svému chlebu s úsměvem na tváři a zbytek dne už vůbec nemyslela na Amandu, ani na dobrou loď Proskurník, ani na Bájodolí. Ale v noci ji probudilo vzdálené hřmění a pocit, že ji něco obrovského – ne vyloženě honí (tím by se neobtěžovalo), ale přemítá o ní. Z představy, že by měla být v nezbadatelné mysli takového tvora, se jí chtělo brečet a křičet. Současně. Také to v ní vzbudilo chuť posadit se před televizi a pouštět si staré filmy, kouřit cigarety a popíjet velkorážní kafe. Nebo pivo. Pivo by bylo lepší. Pivo by možná znovu přivolalo spánek. Místo vstávání zhasla noční lampičku a zůstala nehybně ležet. Už rozhodně neusnu, pomyslela si. Budu tu takhle ležet, dokud se na východě nezačne rozednívat. Potom můžu vstát a dát si kávu, na kterou mám teď chuť.

Ale tři minuty poté, co jí tahle myšlenka proběhla hlavou, už dřímala. Za deset minut hluboce spala. A ještě později, když vyšel měsíc a jí se zdálo o tom, jak nad jistou exotickou pláží s jemným bílým pískem létá na PILLBURSKÉM kouzelném koberci, její postel zůstala na chvíli prázdná a pokoj zaplnila vůně frangipani a jasmínu a pouštní růže, vůní, které byly jaksi tesklivé a zároveň děsivé. Ale pak se vrátila a ráno si sotva na svůj sen vzpomínala, na sen o létání, sen o létání nad pláží na břehu tůně v Bájodolí.

Jak se ukázalo, Liseyina představa o tom, jak bude knižní had rozebrán, se lišila od skutečnosti jen ve dvou aspektech, a byly to skutečně maličkosti. Za prvé se ukázalo, že půlkou dvoučlenného týmu pana Partridge je dívka – urostlá dvacítka s karamelově zbarveným ohonem protaženým vzadu kšiltovkou se znakem Red Sox. Za druhé Lisey neuhodla, jak rychle bude ta práce hotová. Přestože bylo v pracovně strašlivé vedro (ani tři větráky roztočené u stropu s tím celkem nic nenadělaly), všechny knížky byly naskládané v tmavě modré dodávce ani ne za hodinku. Když se Lisey dvou knihovníků z oddělení zvláštních sbírek zeptala (sami si říkali – napůl žertem, jak si Lisey pomyslela – Partridgeovi pochopové), jestli chtějí ledový čaj, nadšeně souhlasili a každý do sebe hodil dvě velké sklenice. Dívka se jmenovala Cory. To ona řekla Lisey, že se jí Scottovy knížky moc líbily, zvlášť Ostatky, které prý přečetla třikrát. Chlapec se jmenoval Mike a on to byl, kdo jí vyslovil hlubokou účast. Lisey jim oběma poděkovala za laskavost a myslela to upřímně.

„Musíte z toho být smutná, když to tu vidíte tak prázdné,“ poznamenala Cory a ukázala skleničkou ke stodole. Ledové kostky uvnitř zacinkaly. Lisey se pečlivě vyhnula pohledu přímo na sklenici, aby kromě ledu nezahlédla ještě něco.

„Je to trochu smutné, ale taky osvobozující,“ odpověděla. „Odkládala jsem ten úklid moc dlouho. Pomohly mi sestry. Jsem ráda, že jsme to udělaly. Ještě čaj, Cory?“

„Ne, díky, ale mohla bych si u vás odskočit, než vyrazíme na zpáteční cestu?“

„Jistě. Přes obývák, první dveře napravo.“

Cory se omluvila. Lisey bezmyšlenkovitě – téměř bezmyšlenkovitě – odsunula její skleničku za hnědý plastový džbán s čajem. „Ještě jednu, Miku?“

„Ne, díky. Ten koberec nahoře asi taky budete sundávat, že?“

Zahanbeně se zasmála. „Ano. Hrozný flek, že? Památka na jeden Scottův experiment s mořením dřeva. Byla to katastrofa.“ A pomyslela si: Promiň, miláčku.

„Vypadá to trochu jako uschlá krev,“ poznamenal Mike a dopil svůj čaj. Slunce, zamlžené a rozpálené, přeběhlo po jeho skleničce a na okamžik se zdálo, že z ní na Lisey zírá oko. Když mládenec sklenku postavil na stůl, musela se Lisey bránit nutkání nádobu popadnout a taky ji schovat za džbán.

„To říkají všichni,“ souhlasila.

„Z největšího světového říznutí při holení,“ zasmál se Mike. Oba se zasmáli. Lisey se domnívala, že její smích zní skoro stejně přirozeně jako jeho. Na sklenici se nedívala. Nepřemýšlela o dlouhánovi, který už byl jejím dlouhánem. Nepřemýšlela o ničem jiném.

„Určitě nechcete ještě trochu?“ zeptala se.

„Raději ne, řídím.“ Znovu se zasmáli.

Cory se vrátila a Lisey si pomyslela, že taky Mike si bude chtít zajít na záchod, ale nechtěl – chlapi mají větší ledviny, větší měchýře, větší tamto, aspoň Scott to tak tvrdil – a Lisey byla ráda, protože to znamenalo, že se po ní tak divně podívala jen ta dívka, než odjeli s rozloženým knižním hadem na korbě dodávky. Určitě Mikeovi pověděla, co viděla v obývacím pokoji a našla v koupelně, vyprávěla mu o tom na dlouhé cestě na sever do maineské univerzity v Oronu, ale Lisey s nimi nebyla, aby to slyšela. Dívčin pohled vlastně nebyl zlý, protože Lisey tehdy nevěděla, co znamená, i když si skutečně poklepala na spánek, ale to si myslela, že ji třeba lechtá vlas v uchu nebo jí tam trčí pramínek. Potom, později (až když strčila sklenice od ledového čaje do myčky, aniž jim věnovala jediný pohled), také odešla do koupelny a uviděla tam viset ručník přes zrcadlo. Vzpomněla si, že zakrývala utěrkou zrcadlo na lékárničce i v horním patře, vzpomněla si moc dobře, jak to zrcadlo zaslepovala, ale kdy udělala tohle?

Lisey netušila.

Vrátila se do obývacího pokoje a uviděla, že přes zrcadlo nad krbovou římsou je přehozené prostěradlo. Měla si toho cestou přes pokoj všimnout, Cory to určitě udělala, bylo to zasejřeně nápadné, ale pravda byla, že malá Lisey Landonová poslední dobou netrávila moc času studováním svých odrazů na lesklých plochách.

Obešla celý dům a zjistila, že všechna zrcadla v přízemí kromě dvou jsou zakrytá dekami, ručníky nebo (v jednom případě) sundaná a otočená ke zdi; poslední dva kousky zakryla teď – když už, tak už. Při té práci se Lisey v duchu ptala, co si ta mladá knihovnice v módní růžové baseballové čepici Red Sox myslela. Že vdova po slavném spisovateli je buď židovka nebo přijala židovské zvyklosti truchlení, a že stále ještě truchlit nepřestala? Že došla k závěru, že Kurt Vonnegut měl pravdu, že zrcadla nejsou odrazové plochy, ale díry, průlezy do jiné dimenze? A nemyslela si přesně tohle vlastně ona sama?

Žádné průlezy, okna. A mám já zapotřebí se starat, co si myslí nějaká knihovnice z vejšky?

No, nejspíš ne. Ale v životě je tolik odrazových ploch, že? Nejen zrcadla. Máme také skleničky na džus, kterým se musíme pohledem vyhýbat hned po ránu, a vinné skleničky, do kterých nesmíme nahlížet při západu slunce. Kolikrát člověk sedí za volantem auta a vidí vlastní tvář, která na něj hledí z přístrojů na palubní desce. Tolik dlouhých nocí, kdy se mysl čehosi… jiného… může na člověka zaměřit, pokud si dotyčný nedá pozor, aby svou mysl na tamto neobracel. A jak si člověk vlastně má takový pozor dávat? Mysl je vztekle kopající rebel v kiltu, jak zněl citát zesnulého Scotta Landona. Takový, co… nu, sere oheň a ušetří vám sirky, proč to neříct? Takový, co by se z něho mohl stát fakt magor.

A bylo tu ještě něco. Něco ještě děsivějšího. Možná že když to nepřišlo k vám, vy si nedokážete pomoct a půjdete k tomu sami. Protože jste si kdysi natáhli ty zasejřené šlachy… kdysi vám život ve skutečném světě začal připadat jako viklavý zub ve zhnisané dásni…

Bude scházet ze schodů nebo nastupovat do auta nebo si pouštět sprchu nebo číst knížku nebo otvírat časopis s křížovkou, a najednou se jí zmocní absurdní pocit, jako když se člověku chce kýchnout nebo

(mein Gott, milunka, mein Gott, Lízinečka…!)

blížící se orgasmus a ona si pomyslí: Ale dopihele, už je to tady, já jdu, přecházím. Svět se jakoby zatetelí a pak bude mít pocit, že na zrození čeká celý jiný svět, takový, kde po setmění sladké kysne a mění se v jed. Svět, který je jen na úkrok daleko, ani co by kamenem dohodil. Na okamžik bude cítit, jak Castle View po obou stranách odpadá a z ní se stane Lisey kráčející po laně, Lisey kráčející po ostří nože. Pak se znovu vrátí, ženská z masa a kostí (i když jsou ty kosti středního věku a maso trochu moc hubené) v hmatatelném světě, která bude scházet po schodech dolů, zabouchne dveře auta, nastaví si teplotu vody, otočí stránku v knížce nebo vyluští osm vodorovně. Prezent na tři, začíná na D, končí na R.

Dva dny poté, co rozebraný knižní had odcestoval na sever, v den, který portlandská pobočka státní meteorologické služby zaznamenala jako den nejvyšších teplot v Maine a New Hampshiru, vyšla Lisey do prázdné pracovny s přehrávačem a cédéčkem s názvem Největší hity Hanka Williamse. Přehrát si CD půjde bez problémů, stejně jako šly bez problémů zapnout větráky, když tu nahoře byli Partridgeovi pochopové; ukázalo se totiž, že Dooley jenom otevřel dole krabici s pojistkami a vyhodil tři jističe, které ovládaly elektřinu v pracovně.

Lisey netušila, jak velké vedro v pracovně doopravdy je, ale věděla, že kolem padesátky to bude. Cítila, jak se jí halenka lepí na tělo a tvář vlhne, jakmile se ocitla nahoře. Kdesi četla, že ženy se nepotí, ale lesknou, a to tedy byla kravina na entou. Kdyby se tu zdržela dlouho, nejspíš by ji sklátil infarkt, ale nemínila tu okolkovat. Jedna countryová písnička, kterou občas slýchala v rádiu, se jmenovala „Takový život není k dlouhýmu žití“. Nevěděla, kdo tu písničku napsal nebo zpíval (starej Hank to nebyl), ale mluvila jí z duše. Nemohla strávit zbytek života ve strachu ze svého obrazu – nebo z toho, co by mohla zahlédnout vykukovat za ním – a nemohla žít ve strachu, že každou chvíli ztratí kontakt s realitou a ocitne se v Bájodolí.

Tahle srágora musela skončit.

Zastrčila přehrávač do zásuvky, pak si před něj sedla se zkříženýma nohama a vložila disk dovnitř. Do očí jí tekl pot a pálil, otřela ho hranou ruky. Scott si tady nahoře přehrál spoustu hudby, hlasitost vytáčel na plné pecky. Pokud máte stereosoupravu za dvanáct tisíc dolarů a zvukově izolovaný přístěnek, kde je většina reproduktorů, může to s člověkem pořádně zacloumat. Když jí tu poprvé přehrával „Rockaway Beach“, myslela si, že jim v tu ránu odletí střecha nad hlavou. Ve srovnání s tím se dnes chystala k nepatrné zvukové produkci, ale podle ní to bude stačit.

Prezent na tři, začíná na D a končí na R.

Amanda, usazená na kamenné lavici, zahleděná na Jihovětřní přístav, usazená nad ženou v kaftanu, která zavraždila své dítě, Amanda, prohlašující „Bylo to něco o příběhu. Tvém příběhu, Lisey. A o afghánu. Jenomže on mu říkal afrikán. Říkal ti, že je to perda? Pecka? Dar?“

Ne, Mando, žádný dar, i když ten je skutečně na tři. Jenže Scott použil slovo…

To slovo bylo samozřejmě darda. Pot stékal Lisey po obličeji jako slzy. Nechala ho téct. „Je to darda, konec. A nakonec dostaneš odměnu. Někdy sladkou tyčinku. Nebo RC od Mílů. Někdy pusu. A někdy… někdy příběh. Je to tak, zlato?“

Dělalo jí dobře, když s ním mluvila. Protože tu pořád byl. I když byly počítače pryč, i nábytek a ta suprová švédská stereo souprava, a kartotéky plné rukopisů, a stohy korektur (které prováděl sám nebo mu je posílali přátelé a obdivovatelé), i knižní had… i když to všechno bylo pryč, stále Scotta cítila. Samozřejmě. Protože on ještě měl co říct. Vyprávět ještě jeden příběh.

Její příběh.

Myslela, že ví, který, protože ten jediný nikdy nedokončil.

Sáhla na jednu suchou skvrnu od krve na koberci a pomyslela na argumenty proti šílenství, které s lehkým šelestem propadají. Vzpomněla si, jaké to bylo pod mňamkovým stromem: jako v jiném světě, jejich vlastním. Vzpomněla si na Famagory, lid Krvavé dardy. Přemýšlela o tom, jak Jim Dooley zahlédl dlouhána a přestal křičet a ruce mu sklesly k bokům. Protože mu z paží vyprchala síla. To dělal pohled na famagorství, když nám zrcadlilo pohled.

„Scotte,“ řekla. „Miláčku, poslouchám.“

Žádná odpověď… jen ta, kterou Lisey dala sama sobě. To městečko se jmenovalo Anarene. Sam zvaný Lev vlastnil hernu. Patřilo mu kino. A restaurace s jukeboxem, kde snad každou písničku zpíval Hank Williams.

Zdálo se, že někde v prázdné pracovně cosi vzdychlo na souhlas. Možná si to jen představovala. Každopádně byl čas. Lisey stále přesně nevěděla, co hledá, ale pomyslela si, že to pozná, až to uvidí – určitě to pozná, pokud jí tady něco Scott nechal – a byl čas pustit se do hledání. Protože takový život nebyl k dlouhému žití. Nezvládla by to.

Zmáčkla PŘEHRÁT a unavený, bodrý hlas Hanka Williamse začal zpívat.

„Sbohem Joe, musím jít,

mí-jo-má-jou,

musím odpádlovat

tou naší bažinou…“

SESIKO, milunko, pomyslela si a zavřela oči. Na okamžik s ní hudba zůstala, ale zněla dutě a ach, z takové dálky, jako hudba doléhající dlouhou chodbou nebo z ústí hluboké jeskyně. Potom jí na vnitřní straně víček rudě zasvítilo slunce a teplota poklesla o dvacet nebo i pětadvacet stupňů. Chladný větřík, lahodně vonící květinami, ji pohladil po zpocené kůži a odfoukl slepené vlasy ze spánků.

Lisey otevřela oči v Bájodolí.

Seděla stále se zkříženýma nohama, ale už byla na kraji stezky, která jedním směrem vedla z purpurového kopce dolů, a druhým směrem mezi milostiplné stromy. Už tu kdysi byla; to bylo přesně místo, kam ji manžel zavedl, než se stal jejím manželem, protože jí chtěl něco ukázat.

Lisey vstala, shrnula si potem zvlhlé vlasy z tváří a vychutnávala vítr. Sladkou směs vůní, kterou přinášel – ano, samozřejmě – ale ještě něco, tu svěžest. Odhadovala, že je pokročilé odpoledne, teplota dokonalých čtyřiadvacet stupňů. Slyšela zpívat ptáky, podle zpěvu úplně obyčejné – sýkorky a červenky, pěnkavy a možná skřivana navrch – ale z lesa se neozývali žádní odporní chechtavci. Bylo na ně asi moc brzo. Ani necítila dlouhána, a to byla nejlepší zpráva ze všech.

Postavila se čelem ke stromům a pomalu na patách opsala půlkruh. Nehledala kříž, protože Dooley si ho zabodl do paže a pak zahodil. Hledala strom, ten, který stál kousek vpředu, před jinými dvěma stromy nalevo od stezky…

„Ne, tak to nebylo,“ zamumlala. „Stály po obou stranách stezky. Jako vojáci na stráži u cesty do lesa.“

Přesně tak je spatřila. A třetí stál kousek vpředu nalevo. Třetí byl největší, jeho kmen byl porostlý lišejníkem tak hustým, že vypadal jako srst. U paty kmene byl kousek půdy, který stále vypadal trochu propadlý. Tam Scott pochoval svého bratra, kterého se tolik snažil zachránit. A na jedné straně prohlubně spatřila veliké prázdné oči, které na ni civěly z vysoké trávy.

Okamžik si myslela, že je to Dooley nebo jeho mrtvola, že kdovíjak ožil a vrátil se, aby ji vystopoval, ale pak si vzpomněla, že když praštil Amandu, strhl si zbytečné brýle bez čoček a zahodil je. A tady ležely, vedle hrobu hodného bratra.

Je to další honba za dardou, pomyslela si, když k nim zamířila. Od stezky ke stromu, od stromu ke hrobu, od hrobu k brýlím. Kam potom? Kam teď, milunko?

Ukázalo se, že další zpráva je kříž, kterému se vodorovné břevno stočilo našikmo, takže vypadal jako ručičky hodin ukazující pět minut po sedmé. Kolmé břevno bylo nahoře dobrých osm centimetrů prosáklé Dooleyho krví, už vyschlou do kaštanově hnědé barvy skvrn na koberci ve Scottově pracovně, přece jen trochu odlišné od mořidla. Stále viděla na kříži napsáno PAUL, a když ho zvedla z trávy (s opravdovou úctou), aby si ho líp prohlédla, uviděla ještě něco: kolem kolmého břevna kříže byl několikrát omotaný a pořádně utažený kus zacuchané žluté příze. Lisey nepochybovala, že je to stejný uzel, kterým byl připoutaný Chuckieho zvon ke stromu v lese. Ta žlutá příze – která kdysi splývala z pletacích jehlic mamky usazené před televizí na farmě v Lisbonu – byla omotaná kolem dřeva těsně nad místem, kde bylo dřevo ztmavlé hlínou. A při pohledu na ni si vzpomněla, že ji zahlédla ubíhat do tmy těsně předtím, než si Dooley vytrhl kříž z masa a zahodil ho.

Je to afrikán, ten, který jsme upustili u skaliska nad tůní. On se sem pak vrátil, někdy později, našel ho a přinesl sem. Kousek vypáral, přivázal ke kříži a pak odmotal další kus. A čekal, že na konci najdu zbytek.

Srdce jí těžce a pomalu bušilo v hrudi, a tak upustila kříž a pustila se po žluté přízi vedoucí od stezky po okraji Pohádkového lesa, nechala ji klouzat rukama, zatímco jí vysoká tráva šustila o stehna a koníci skákali a lupiny vydechovaly sladkou vůni. Kdesi zavrzala svou horkou letní píseň cikáda a v lese na pozdrav zakrákala vrána – byla to vůbec vrána? Znělo to tak, docela obyčejná vrána – ale nebyla tu auta, ani letadla, žádné lidské hlasy nablízku ani v dálce. Procházela trávou, sledovala nit rozpáraného afghánu, koberce, do kterého se její vystrašený, hroutící se manžel trpící nespavostí balil o tolika chladných nocích před deseti lety. Vpředu stál kousek před ostatními jeden milostiplný strom, rozpřahoval větve a vrhal pohostinný stín. Pod ním uviděla vysoký kovový koš na odpadky a mnohem větší skvrnu žluti. Barva už byla vybledlá, vlna zplstnatělá a beztvará jako velká žlutá paruka, kterou zapomněli v dešti, nebo snad jako mrtvola velkého starého kocoura, ale Lisey poznala, co to je, jakmile to uviděla, a v hrudi se jí zadrhl dech. V duchu uslyšela The Swinging Johnsons hrající „Příliš pozdě na návrat“ a cítila Scottovu ruku, která ji vede na parket. Sledovala nit rozpáraného žlutého koberce pod ten milostiplný strom a klekla si vedle toho mála, co zbývalo z matčina svatebního daru nejmladší dceři a manželovi její nejmladší dcery. Zvedla ho – i to, co leželo uvnitř. Přitiskla si k němu tvář. Páchl vlhkostí a plísní, stařinou a zapomněním, jako věc, ze které už byl cítit spíš pohřeb než svatba. To bylo v pořádku. Přesně tak to mělo být. Vdechovala všechny ty roky, kdy tu ležel, připoutaný k Paulovu náhrobku, čekající, až přijde, podobný kotvě.

O něco později, když slzy vyschly, položila balíček (protože to určitě balíček byl) zase tam, kde ležel, zadívala se na něj a dotýkala se místa, kde se žlutá příze odvíjela ze zbytku afghánu. Divila se, že se příze nepřetrhla, ani když Dooley upadl na kříž, ani když si kříž vytrhával z paže, ani když kříž zahazoval – když s ním zamrskal. Samozřejmě pomohlo, že Scott přivázal nit dospod, ale stejně to bylo úžasné, zvlášť když se vezme v úvahu, jak dlouho tu ležel vystavený živlům na pospas. Byl to čiročirý zázrak.

Ale zatoulaní psi se samozřejmě někdy vrátí domů; někdy staré nitě vydrží a dovedou vás k odměně na konci honby za dardou. Začala vybledlé, zplstnatělé zbytky afghánu rozbalovat, ale pak se místo toho podívala do koše. Nad tím, co uviděla, se žalostně zasmála. Koš byl skoro po okraj plný lahví od kořalky. Jedna nebo dvě vypadaly zánovně a Lisey si byla jistá, že ta úplně nahoře nová byla, protože před deseti lety žádná Mikova tvrdá limonáda neexistovala. Ale většina lahví byla stará. Sem tedy v šestadevadesátém chodil pít, ale i namol opilý měl k Bájodolí tolik úcty, že ho nezasvinil prázdnými flaškami. A našla by další skrýše, kdyby si dala tu práci a hledala? Možná. Nejspíš ano. Ale tohle byla jediná skrýš, na které jí záleželo. Prozradila jí, že sem přišel vykonat poslední práci v životě.

Myslela si, že už má všechny odpovědi kromě těch nejdůležitějších, těch, kvůli kterým sem přišla – jak měla žít s dlouhánem a jak se měla bránit tomu, aby sklouzávala sem, kde žil, zvlášť když na ni myslel. Scott jí tu možná nějakou odpověď nechal. A i kdyby ne, něco tu pro ni měl… a pod tímhle stromem bylo moc krásně.

Lisey znovu afrikán zvedla a ohmatala ho, jako kdysi v dětství ohmatávala vánoční dárky. Uvnitř byla krabice, ale podle hmatu se vůbec nepodobala mamčině cedrové krabičce; tahle byla měkčí, skoro jako houba, jako by za ty roky pronikla dovnitř vlhkost, přestože byla zabalená do afrikánu a položená pod strom… a poprvé ji napadlo, o kolika letech je tu vlastně řeč. Ta láhev Tvrdé limonády naznačovala, že tolik jich nebylo. A na omak jí ta věc připomněla…

„To je krabice na rukopis,“ zamumlala. „Jedna jeho kartonová krabice na rukopisy.“ Ano. Byla si tím jistá. Jenomže po dvou letech pod tímhle stromem… nebo třech… možná čtyřech… se proměnila v kartonový pytel.

Lisey začala afghán rozbalovat. Dvě otočky, a bylo hotovo; víc z přehozu nezbylo. A skutečně to byla krabice na rukopisy, světle šedá barva ztmavla prosáklou vlhkostí do břidlicové. Scott na krabice vždycky dopředu lepil štítek a na něj napsal titul. Tahle samolepka se na obou stranách odlepila a zkroutila se. Lisey ji prsty rozbalila a uviděla jediné slovo napsané Scottovým energickým, černým písmem: LISEY. Otevřela krabici. Stránky uvnitř byly linkované listy vytržené z notesu. Bylo jich celkem asi třicet, hustě popsané rychlými, černými tahy fixem. Nepřekvapilo ji, když si všimla, že Scott psal v přítomném čase, že to, co napsal, má místy dětský styl a že příběh vypadá, jako by začínal uprostřed. Uvědomila si, že to poslední platí jen v případě, že člověk nevěděl, jak dva bratři přežili svého bláznivého otce, a co se jednomu z nich přihodilo a jak ho ten druhý nemohl zachránit. Příběh začínal uprostřed jen v případě, že čtenář nevěděl nic o kládách a mimoních a famagorech. Začínal uprostřed jen v případě, že čtenář nevěděl, že

V únoru se na mě začíná divně koukat, koutkem očí. Pořád čekám, kdy na mě začne ječet nebo dokonce vytasí starý kapesní nůž a začne do mě rýt. Nic takového už dlouho neudělal, ale myslím, že by to byla skoro úleva. Nevypustilo by to famagora ze mě, protože ve mně žádný není – viděl jsem opravdového famagora, když byl Paul přivázaný řetězy ve sklepě, žádné tatínkovo fantazírování – a ve mně nic takového není. Ale v něm cosi je a řezání na to nepomáhá. Tentokrát ne, i když se hodně snažil. Vím to. Vidět jsem zakrvácené košile a spodky v pračce. Taky v odpadcích. Pokud jemu pomáhalo, když pořezal mě, nechal bych ho, protože ho mám pořád rád. Ještě víc než dřív, protože už jsme jenom dva. Ještě víc než dřív kvůli tomu, čím jsme prošli s Paulem. Taková láska je zhouba, jako famagor. „Famagor je silný“ řekl.

Ale pořád neřeže.

Jednoho dne se vracím z kůlny, kde jsem chvíli seděl a přemýšlel o Paulovi – přemýšlel o dobrých časech, které jsme si užili na téhle staré farmě a tatínek mě popadne a zatřese se mnou. „Tys šel tam!“ zakřičí mi do obličeje. A já vidím, že jsem si sice myslel, že je nemocný, ale je to ještě horší. Nikdy na tom nebyl tak zle. „Proč tam chodíš? Co tam děláš? S kým tam mluvíš? Co máš v plánu?“

Celou dobu mnou třese a třese, svět poskakuje sem a tam. Pak mi hlava třískne do dveří a já uvidím hvězdičku a spadnu mezi dveře a zepředu cítím vedro z kuchyně a na zádech mráz ze dvora.

„Ne, tatínku,“ drmolím, „já nikam nechodím, jenom jsem…“

Skloní se nade mnou, ruce si opře o kolena, obličej přiblíží k mému obličeji, pleť má bledou, jen vysoko na tvářích mu svítí dvě rudé skvrny a vidím, jak mu oči rejdí sem a tam, sem a tam, a já vím, že jeho zdraví odjelo na prázdniny a neposílá ani pohlednice. A vzpomenu si, jak Paul říkal: Scotte, nechoď tatínkovi do cesty, když mu není dobře.

„Nevykládej mi, žes nikam nešel, ty ulhanej spratku, prohledal jsem CELEJ TENHLE ZASEJŘENEJ BARÁK!“

Chci mu říct, že jsem byl v kůlně, ale vím, že tím bych všechno spíš zhoršit. Vzpomenu si na Paula, který mi říkal, že mu nemám chodit do cesty, když mu není dobře, když mu začíná být zle, a protože Vím, kde si myslí, že jsem byl, souhlasím, ano, tatínku, šel jsem do Bájodolí, ale jenom abych dal Paulovi na hrob kytičku. A to zabere. Aspoň v tu chvíli. Uvolní se. Dokonce mě chytí za ruku, zvedne mě a pak mě opráší, jako by na mě viděl sníh nebo špínu. Nic takového na sobě nemám, ale on to možná vidí. Kdoví.

Řekne: „Jak to tam vypadá, Skoťáku? Hrob je v pořádku? Nic ho nerozhrabalo, nic ho nevyrušilo?“

„Všechno tam vypadá dobře, tatínku,“ řeknu.

Odpoví: „Nacisti jsou zase ve hře, Skútře, říkal jsem ti to? Určitě jo. Ve sklepě uctívají Hitlera. Mají malou keramickou sošku toho parchanta. Myslí si, že to nevím.“

Je mi jenom deset, ale vím, že Hitler je kaput už od konce druhé světové války. Taky vím, že nikdo z Amerických blboven ve sklepě neuctívá ani jeho sošku. Vím ještě třetí věc, která tatínka nikdy nenapadne, když je z něho famagor, a tak řeknu: „Co s tím uděláš?“

Nakloní se blíž ke mně a já si myslím, že tentokrát mě určitě praští nebo se mnou znovu začne třást. Ale on mi jenom upře pohled do očí (v životě jsem u něho nevidět tak velké a tmavé oči) a pak se chytí za ucho. „Co je to, Skútře? Co ti to připomíná, Skoťáku?“

„Tvoje ucho, tatínku,“ odpovím.

Přikývne a stále se drží za ucho a stále mi upírá pohled do očí. Po všechny roky, co pak budou následovat, budu ty oči občas vídat ve snu. „Budu ho mít nastražené,“ říká. „A až přijde čas…“ Napřáhne ukazovák a naznačí střelbu. „Každýho zasejřence, Skútře. Každýho podělanýho nácka v okolí, matičko sladká.“ Možná by to byl udělal. Můj otec, nepříčetný v záchvatu šílené euforie. Možná z toho bude článek v novinách – PENSYLVÁNSKÝ SAMOTÁŘ ZEŠÍLEL, ZABIL DEVĚT SPOLUPRACOVNÍKŮ A SEBE, MOTIV NEZNÁMÝ… ale než se k tomu dostane, famagor ho zavleče jinam.

V únoru bylo jasno a mrazivo, ale když přijde březen, počasí se změní a tatínek se změní s ním. Když teplota stoupá a nebe se zatáhne a začnou první plískanice, propadne chmurám a mlčení. Přestane se holit, pak sprchovat, pak vařit jídlo a přijde den, možná třetí v tom měsíci, kdy si uvědomím, že tři dny pracovního volna, které občas mívá kvůli střídavým směnám, se protáhly na čtyři… pak pět… potom šest. Nakonec se ho zeptám, kdy se vrátí do práce. Bojím se ho ptát, protože teď většinu dní tráví nahoře v ložnici nebo dole rozvalený na gauči a poslouchá countryovou hudbu na stanici z Wheelingu v Západní Virginii. Sotva na mě promluví a já vidím, že mu oči rejdí sem a tam, pořád, protože pátrá po nich, po Famagorech, lidu Krvavé dardy. Takže – ne, nechci se ho ptát, ale musím, protože jestli se nevrátí do práce, co se s námi stane? Deset let už stačí, abych věděl, že když nebudou chodit peníze, svět se změní.

„Tak ty chceš vědět, kdy se vrátím do práce,“ pronese zamyšleně. Leží na pohovce se strniskem po celé tváři. Leží tam ve starém rybářském svetru a plátěných kalhotách a z nohavic mu vykukují holá chodidla. Leží a v rádiu zpívá Red Sovine „Giddyup-Go“.

„Ano, tatínku.“

Zvedne se na loket a podívá se na mě, a já vidím, že je mimo. Vlastně ještě hůř, protože to cosi, co se v něm schovává, tentokrát roste, sílí, čeká na příležitost. „Ty chceš vědět. Kdy. Se vrátím. Zpátky do práce.“

„Je to asi tvoje věc,“ couvám opatrně. „Vlastně jsem se přišel zeptat, jestli mám postavit na kávu.“

Popadne mě za paži a tam, kde do mě zabořil prsty, pak večer uvidím tmavé modřiny. Čtyři tmavé modřiny ve tvaru prstů. „Chceš vědět. Kdy. Půjdu. Tam.“ Pustí mě a posadí se. Oči má vytřeštěnější než jindy a pohled těkavý. Bulvy v důlcích kmitají. „Tam už nikdy nepůjdu, Scotte. Tam to zavřeli. Vyletělo to tam do vzduchu. Copak nic nevíš, ty pitomý debilní spratku?“ Podívá se na špinavý koberec v obývacím pokoji. Red Sovine v rádiu předává mikrofon Ferlinu Huskymu. Pak tatínek znovu vzhlédne a je to tatínek a říká věc, která mi málem zlomí srdce. „Možná jsi hloupý, Skútře, ale jsi statečný. Jsi můj statečný kluk. Nedovolím, aby se ti ublížilo.“

Pak si znovu lehne na pohovku, odvrátí tvář a řekne mi, abych ho už neotravovat, že si chce zdřímnout.

Ten večer mě probudilo drnčení okna v plískanici a on, protože mi seděl na posteli a usmíval se na mě. Jenomže to se neusmívá on. V těch očích je skoro jenom famagor. „Tatínku?“ ozvu se a on mi neodpoví. Pomyslím si: Zabije mě. Chytí mě za krk a uškrtí mě, a všechno, čím jsme prošli, to všechno s Paulem, bude k ničemu.

Ale místo toho řekne trochu přiškrceně: „Běž zase spát,“ a vstane z postele, odejde tou jaksi trhanou chůzí, s bradou vystrčenou a zadkem rozkývaným, jako by snad předváděl horlivého seržanta při přehlídce. Za několik vteřin slyším strašný rachot a vím, že spadl ze schodů, nebo z nich možná spadl schválně, a já chvíli jenom lěžím, nedokážu vstát z postele, doufám, že je mrtvý, doufám, že není, uvažuju, co udělám, jestli je, kdo se o mě postará, a pořádně nevím, v co doufám nejvíc. Něco ve mně dokonce doufá, že ten džob dokončí, že se vrátí a zabije mě, prostě s tím skoncuje, ukončí hororový život v tomhle domě. Nakonec zavolám: „Tatínku? Nestalo se ti něco?“

Dlouho se nic neozývá. Ležím tam. Poslouchám plískanici venku, myslím si: Je mrtvý, je, tatínek je mrtvý, jsem tady sám, a pak ze tmy, zdola, zařve: „Nic mi není! Sklapni, hovňousi jeden! Sklapni, pokud nechceš, aby tě ten tvor ve zdi uslyšel a vylezl a sežral nás oba zaživa! Nebo chceš, aby do tebe vlezl stejně jako do Paula?“

Na to nic neřeknu, jenom tam ležím a klepu se.

„Odpověz mi!“ zaburácí. „Odpověz, dutohlave, nebo si tam pro tebe dojdu a budeš litovat!“

Ale já nemůžu, jsem hrozně vystrašený, než abych odpověděl, z jazyka mám vyschlou žížalu splihle ležící v puse. Ani nebrečím. Na to jsem taky příliš vystrašený. Jenom tam ležím a čekám, až přijde a zmlátí mě. Nebo rovnou zabije jako prašivého psa.

Potom, mně se to zdálo jako hrozně dlouhá doba – aspoň hodina, i když to nemohla být víc než minuta nebo dvě – ho slyším mumlat cosi jako Z tý zasraný hlavy se mi pořád hrne krev a Venku pořád chčije. Ať je to, co je to, mumlání se vzdaluje od schodů a míří k obýváku, a já vím, že se svalí na pohovku a usne tam. Ráno se buď probudí, nebo neprobudí, ale pro dnešní noc se mnou každopádně skončil. Ale pořád se bojím. Pořád se bojím, protože nějaký tvor skutečně existuje. Nemyslím si, že ve zdi, ale existuje. Dostal Paula a nejspíš dostane i tatínka a potom se vrhne na mě. O tom jsem hodně přemýšlel, Lisey,

Lisey, usazená pod stromem – opírala se zády o jeho kmen – vzhlédla, lekla se skoro stejně, jako by na ni Scottův duch zavolal jménem. Svým způsobem věděla, že se vlastně něco takového stalo, ano, takže proč by ji to mělo překvapovat? Samozřejmě že s ní mluvil, jenom s ní a s nikým jiným. Tohle byl její příběh, Lisey, a i když četla pomalu, dostala se už do třetiny rukou popsaných stránek z notesu. Pomyslela si, že dočte dlouho před setměním. To bylo dobré. Bájodolí bylo nádherné, ale jenom za denního světla.

Pohlédla znovu na jeho poslední rukopis a opět užasla nad tím, že své dětství přežil. Povšimla si, že Scott přecházel do minulého času, jenom když ji, žijící v přítomnosti, přímo oslovoval. Usmála se tomu a pustila se do čtení, a pomyslela si, že kdyby si měla něco přát, pak letět k tomu osamělému klukovi na svém vysoce hypotetickém kouzelném koberci z pytle od mouky a utěšit ho, třeba jenom tím, že by mu pošeptala do ucha, že časem ta noční můra skončí. Nebo aspoň její kus.

Přemýšlel jsem o tom hodně, Lisey, a došel jsem ke dvěma závěrům. Za prvé, že to, co dostalo Paula, bylo skutečné a že to byla jakási chtivá a majetnická bytost, která mohla mít naprosto světskou podstatu, třeba i virového nebo bakteriálního původu. Za druhé, nebyl to dlouhán. Protože ten se nepodobá ničemu, čemu bychom uměli porozumět. Je sám pro sebe, a je lepší o něm nepřemýšlet vůbec. Nikdy.

Každopádně náš hrdina, malý Scott Landon, nakonec usne a na venkovské farmě v Pensylvánii jde všechno jako dřív několik dalších dní, tatínek leží na pohovce jako zrající smrdutý sýr a Scott vaří a umývá nádobí (říká tomu „prát talířky“) a mokrý sníh chlístá do oken a dům plní countryovky z rádia – Donna Fardo, Waylon Jennings, Johnny Cash, Conway Twitty, „Country“ Charlie Pride a – samozřejmě – starej Hank. Potom jednoho odpoledne kolem třetí si to po dlouhé příjezdové cestě přihasí hnědý chevrolet sedan s nápisem AMERICKÉ SÁDROVNY na dvířkách, po obou stranách od něj přitom odstřikují gejzíry vody. Andrew Landon teď tráví většinu času na pohovce v obýváku, v noci na něm spí a ve dne leží, takže by Scott nikdy neuvěřil, že se tatínek dokáže stále pohybovat tak rychle jako ve chvíli, kdy uslyší to auto, které určitě není pošťákova stará fordka ani dodávka s kontrolorem elektroměru. Tatínek je rázem na nohou a u okna, které vede na levou stranu přední verandy. Nakloní se a špinavou bílou záclonu trochu poodhrne. Vlasy se mu v zátylku ježí a Scott, který stojí ve dveřích do kuchyně s talířem v jedné ruce a utěrkou přes rameno, vidí na tatínkově tváři veliký fialový otok, památku na pád ze schodů, a vidí, že jednu nohavici má tatínek vyhrnutou skoro po koleno. Slyší z rádia zpívat Dicka Curtesse „Tombstone Every Mile“ a v tatínkových očích a vyceněných spodních zubech vidí vraždu. Tatínek se prudce otočí od okna a nohavice mu spadne zase dolů, a pak přejde ke skříni, jako by byl složený z nůžek, a tu skříň otevře, zrovna když motor chevroletu zhasne, a Scott uslyší, jak se otevřela dvířka, jak někdo přichází ke dveřím smrti, aniž o tom ví, nemá o tom nejmenší páru, a tatínek vytáhne ze skříně svoji jelenobijku ráže .30-06, přesně tu, s níž ukončil Paulův život. Nebo život toho, co v něm bylo. Na schůdkách verandy zadupou kroky. Jsou to tři schody a ten prostřední vrže, jako vrzal celou věčnost až do skonání světa, ámen.

„Tatínku, ne,“ pronese potichu a prosebně, když Andrew „Sparky“ Landon zamíří svým novým a podivně půvabným nůžkovým krokem k zavřeným dveřím, s kulovnicí pozvednutou na prsa. Pořád držím ten talíř, ale prsty mi znecitlivěly, a já si pomyslím: Upustím ho. Ten krám mi spadne na zem a rozbije se a poslední, co ten pán venku v životě uslyší, bude třísknutí talíře a Dick Curless zpívající v tomhle smrdutém zapomenutém baráku o hainesvillských lesích… „Tatínku, ne,“ opakuji a prosím ho z celého srdce a snažím se tu prosbu vyjádřit pohledem.

Sparky Landon zaváhá, pak se postaví ke stěně, aby ho dveře, jestli se otevřou (až se otevřou), zakryly. Už když to dělá, ozve se rázné zaklepání. Bez potíží odečtu slova, která bezhlesně naznačí otcovy rty rámované vousy: Tak se ho zbav, Skoťáku.

Jdu ke dveřím. Přehodím si talíř, který jsem chtěl utřít, z pravé ruky do levé a otevřu dveře. Muže, který za nimi stojí, uvidím strašlivě jasně. Pán z Amerických sádroven není moc vysoký – takových sto šedesát pět centimetrů, vlastně není o moc vyšší než já – ale vypadá jako ztělesněná autorita v té černé čepici se štítkem, khaki kalhotách s ostrými puky a khaki košili vykukující pod tlustým černým pláštěm, který má napůl rozepnutý. Má černou kravatu a jakýsi kufřík, nikoli diplomatku (teprve za dalších pár let se naučím slovo portfolio). Je obtloustlý a dočista oholený, s růžovými lesklými tvářemi. Na nohou má galoše, se zipy a nikoli na přezku. Dívám se na ten obrázek a myslím si, že jestli někdy existoval pán, který si koledoval o zastřelení na verandě venkovského domu, pak je to tenhle. Dokonce i vlásek kudrnatící se z jedné nosní dírky prohlašoval, že ano, tohle je ten pravý, jasně, přesně ten typ, do kterého by měl nůžkový muž vpálit kulku. Myslím, že i jeho jméno patří k takovým, která si člověk přečte v novinách pod palcovými titulky ZAVRAŽDĚN.

„Ahoj, chlapče,“ zahlaholí, „ty jsi určitě jeden Sparkyho kluk. Já jsem Frank Halsey, z továrny. Ředitel personálního.“ A podá mi ruku.

Myslím, že mu s ní nedokážu potřást, ale udělám to. A myslím, že nedokážu mluvit, ale to taky svedu. A můj hlas zní normálně. Mezi tím mužem a kulkou do srdce nebo hlavy nestojí nic kromě mě, takže tím líp. „Ano, pane. Jsem. Jmenuju se Scott.“

„Rád tě poznávám, Scotte.“ Podívá se kolem mě do obývacího pokoje a já si zkouším představit, co vidí. Předchozího dne jsem se snažil poklidit, ale bůh ví, jak se mi to povedlo; přece jenom jsem akorát zasejřený malý kluk. „Jaksi postrádáme tvýho tatíka.“

No, pomyslím si, máte namále, abyste nepostrádal úplně všechno, pane Halsey. Svoji práci, manželku i děti, jestli je máte.

„On vám z Filadelfie nevolal?“ ptám se. Nemám absolutně páru, odkud se to bere a kam to směřuje, ale nebojím se. Tohohle ne. Můžu žvanit celý den. Já se bojím toho, že tatínek se přestane ovládat a prostě těmi dveřmi začne pálit. Třeba zasáhne Halseyho, ale nejspíš zasáhne nás oba.

„Ne, synku, to určitě nevolal.“ Na verandu se dál hrne voda, ale pán je aspoň pod stříškou, takže ho rozhodně nemusím zvát dovnitř, ale co když se pozve sám? Jak mu v tom můžu zabránit? Jsem jenom děcko, stojím tam v papučích s talířem v ruce a utěrkou přehozenou přes rameno.

„No, dělal si hrozné starosti o sestru,“ říkám a vzpomenu si na baseballový životopis, který jsem četl. Mám ho na posteli nahoře. Taky si vzpomenu na tatínkovo auto, které je zaparkované vzadu, pod střechou kůlny. Jestli pan Halsey zajde na konec verandy, uvidí ho. „Dostala nemoc, která zabila toho slavného hráče od Yankees.“

„Sparkyho sestra dostala Lou Gehrigovu nemoc? A sakra – chci říct jejda. Ani jsem nevěděl, že nějakou sestru má.“

Já taky ne, pomyslím si.

„Chlapče – Scotte – to je špatné. Kdo na vás kluky dohlídne, když je pryč?“

„Paní Coleová, co bydlí kousek po cestě od nás.“ Jackson Cole je jméno chlapíka, který napsal knížku Železný muž od Yankees. „Chodí sem každý den. A kromě toho Paul umí sekanou na čtyři různé způsoby.“

Pan Halsey se usměje. „Čtyři způsoby, jo? Kdy se Sparky vrátí?“

„No, ona už nemůže chodit a dýchá takhle.“ Zhluboka, hýkavě zalapám po dechu. Je to snadné, protože srdce mi najednou buší jako blázen. Už zpomalovalo, když jsem si byl docela jistý, že tatínek pana Halseyho zabije, ale teď vidím, že bychom se z toho mohli dostat, i když to bude o fous.

„Ale zlato,“ rmoutí se pan Halsey. Myslí si, že všechno pochopil. „No, to je snad nejhorší věc, o jaký jsem kdy slyšel.“ Hmátne pod kabát a vytáhne peněženku. Otevře ji a vytáhne dolarovou bankovku. Pak si vzpomene, že mám údajně bratra, a vytáhne ještě jednu. A zčista jasna, Lisey, se stane něco strašně divného. Zčistajasna si přeju, aby ho otec zabil.

„Tu máš, chlapče,“ řekne a já navíc najednou vím, jako bych mu četl myšlenky, že zapomněl, jak se jmenuju, a nenávidím ho ještě víc. „Vezmi si to. Jeden je pro tebe a druhý pro bratra. Kupte si něco v tom krámku dole u silnice.“

Nechci ten jeho zasejřený dolar (a Paul už ho nepotřebuje), ale vezmu si ho a řeknu, děkuju vám, pane, a on na to, není zač, chlapče, a prohrábne mi vlasy, a já se přitom ohlédnu přes levé rameno a uvidím jedno otcovo oko vykukovat prasklinou ve dveřích. Uvidím taky ústí kulovnice. Potom pan Halsey konečně sejde po schůdkách. Zavřu dveře a otec a já ho sledujeme, jak nasedá do služebního auta a začíná couvat po dlouhé příjezdové cestě. Dochází mi, že jestli uvízne, znovu sem přijde a bude si chtít zatelefonovat a nakonec stejně umře, ale on neuvízne a večer přece jenom políbí manželku a řekne jí, že dal dvěma ubohým klukům pár dolarů, aby si koupili něco na zub. Sklopím oči a uvidím, že pořád ty dva dolary držím, a dám je otci. Ten si je zastrčí do kapsy u kalhot, aniž se na ně podívá.

„On se vrátí,“ zahučí tatínek. „On nebo někdo jinej. Poradil sis dobře, Scotte, ale s tímhle džbánem dlouho pro vodu chodit nebudem.“

Pronikavě se na něho zadívám a vidím, že to je můj tatínek. Někdy v době, kdy jsem mluvil s panem Halseym, se tatínek vrátil. Je to naposledy, co ho doopravdy vidím.

Všimne si, že se na něj dívám, a trochu pokývne hlavou. Pak se podívá na kulovnici. „Tohohle se zbavím. Jde to se mnou cugrunt, s tím se nedá…“

„Ne, tatínku…“

„… nedá nic dělat, ale ať se posejřím, jestli s sebou vezmu bandu lidí, jako je ten Halsey, aby mě pak strčili do zpráv v šest a magoři měli nad čím slintat. A tebe a Paula by tam šoupli taky. Jasně že jo. Živí nebo mrtví, byli by z vás kluci toho šílence.“

„Tati, uzdravíš se,“ snažím se ho obejmout. „Už teď je ti dobře!“

Odstrčí mě a jaksi divně se zasměje. „Jo, a lidi s malárií někdy recitujou Shakespeara. Ty zůstaneš tady, Scotty, já teď musím něco uklidit. Nebude to trvat dlouho.“ Odejde chodbou, kolem té lavice, ze které jsem před tolika lety nakonec seskočil, a zamíří do kuchyně. Hlavu má skloněnou, pušku na jeleny v jedné ruce. Jakmile vyjde z kuchyňských dveří, jdu za ním a dívám se z okna nad dřezem, jak přechází dvůr, bez ohledu na plískanici je bez kabátu, hlavu má stále skloněnou, v ruce stále drží kulovnici. Odloží ji na zledovatělou zem jen na tak dlouho, aby odstrčil víko vyschlé studny. Potřebuje k tomu obě ruce, protože v plískanici přimrzlo víko ke kamenům. Potom pušku znovu zvedne, chvilku se na ni dívá – skoro jako by se s ní loučil – a prostrčí ji mezerou, kterou si přichystal. Pak se vrátí do domu s hlavou stále skloněnou a s rameny košile ztmavlými ledovými kapkami. Teprve v tu chvíli si všimnu, že je bos. Myslím, že si to vůbec neuvědomil.

Nevypadá překvapeně, když mě uvidí v kuchyni. Vytáhne dva dolary, které mi dal pan Halsey, podívá se na ně, pak se podívá na mě. „Určitě je nechceš?“ zeptá se mě.

Zavrtím hlavou. „Ne, ani kdyby to byly poslední dva dolary na světě.“

Vidím, že se mu taková odpověď líbí. „Dobře. Teď ti něco povím, Scotte. Víš, kde je příborník po babičce?“

„Jasně.“

„Když se podíváš do toho modrého džbánu na horní polici, najdeš v něm roličku peněz. Mých peněz, ne od Halseyho – chápeš ten rozdíl?“

„Ano.“

„Jo, nepochybuju. Seš všelijakej, ale hloupej jsi nebyl nikdy. Být tebou, Scotty, vzal bych si tu roličku – je to kolem sedmi stovek dolarů – a práskl bych do koní. Bůra bych si strčil do kapsy a zbytek do bot. Deset roků není moc, aby se člověk vydal na cestu, třeba i krátkou, a myslím, že je tak pětadevadesátiprocentní šance, že tě někdo okrade dřív, než přejdeš most do Pittsburghu, ale jestli zůstaneš tady, stane se něco zlého. Víš, o čem mluvím?“

„Ano, ale nemůžu odejít.“

„Lidi si myslí, že nemůžou spoustu věcí, ale pak zjistí, že je svedou docela dobře, když se octnou v úzkých.“ Tatínek se dívá na nohy, které jsou celé růžové a vypadají odřené. „Kdybys to zvládl do Pittsburghu, tak kluk natolik chytrý, že se dokázal zbavit pana Halseyho povídačkou o Lou Gehrigově nemoci a sestře, kterou nemám, by mohl být dost chytrý i na to, aby se podíval v telefonním seznamu pod D a našel si Dětskou péči. Nebo by ses tam mohl chvíli potloukat a třeba se uchytit ještě líp, jestli se ti podaří udržet si tu roličku peněz. Když si budeš ze sedmi stovek odkrajovat po pěti, po desíti, mohly by děcku nějakou dobu vydržet, pokud budeš tak chytrý, aby ses nenechal sebrat poldama, a budeš mít štěstí, aby ti nikdo neukradl víc, než budeš mít zrovna k kapse.“

Znovu mu povídám: „Nemůžu odejít.“

„Proč ne?“

Tohle však neumím vysvětlit. Souvisí to s tím, že jsem skoro celý život žil v tomto domě, skoro pořád jenom s tatínkem a Paulem. To, co znám o jiných místech, jsem se dozvěděl většinou ze tří zdrojů: televize, rádia a vlastní fantazie. Ano, byl jsem v kině a byl jsem tak desetkrát v Pittsburghu, ale vždycky s otcem a starším bratrem. Pomyšlení, že bych měl vjet do té burácející cizoty sám, mě děsí k smrti. A navíc ho mám rád. Ne tak prostě a nekomplikovaně (až na těch posledních několik týdnů), jako jsem měl rád Paula, ale mám ho rád. Mockrát mě pořezal a zmlátil a říkal mi zasejřenej tupče a dutohlave a zparchantělej slimejši, terorizoval mě velkou část dětství a spoustu večerů mě poslal do postele zdecimovaného a pokořeného a zahanbeného, ale všechny ty zlé časy zvráceně plodily poklady; každou pusu měnily ve zlato, každou pochvalu, byť ledabylou, ve vzácnost hodnou uchování. A i v deseti letech – možná proto, že jsem jeho syn, jeho krev? – jsem chápal, že jeho polibky a pochvaly jsou vždycky upřímné, vždycky opravdové. Je to monstrum, ale to monstrum je schopné lásky. To byla ta hrůza s mým otcem, Lisey: on své syny miloval.

„Já prostě nemůžu,“ říkám.

Přemýšlí o tom – asi jestli mě má nutit nebo ne – a pak znovu jenom přikývne. „Dobře. Ale poslouchej, Scotte. To, co jsem udělal tvému bratrovi, jsem udělat, abych ti zachránit život. Je ti to jasné?“

„Ano, tatínku.“

„Ale kdybych měl udělat něco tobě, bylo by to jinačí. Bylo by to tak špatné, že bych za to mohl jít do pekla, i kdyby mě k tomu činu donutilo něco jiného ve mně.“ V tu chvíli sklouzne pohledem stranou a já vím, že je znovu vidí, tamty, a že hodně brzo už s ním mluvit nebudu, s ním. Pak se na mě znovu podívá a já ho pořádně uvidím naposledy. „Ty bys přece nechtěl, abych šel do pekla, ne?“ zeptá se mě. „Nedovolil bys, aby tvůj tatínek šel do pekla a tam se věčně smažil, i když jsem byl na tebe někdy zlý?“

„Ne, tatínku,“ ale sotva můžu mluvit.

„Slibuješ? Na bratrovo jméno?“

„Na Paulovo jméno.“

Podívá se kamsi do rohu. „Teď si půjdu lehnout,“ řekne. „Vezmi si něco k večeři, jestli chceš, ale nezasviň moc tu zasejřenou kuchyň.“

V tu noc se probudím – nebo mě něco probudí – a já slyším, jak mokrý sníh buší do domu ještě prudčeji než předtím. Slyším za domem praskot a vím, že pod tíhou námrazy padá strom. Možná že mě probudil pád už druhého stromu, ale to asi ne. Myslím, že ho slyším na schodech, i když se snaží jít potichu. Nemám čas nic podniknout, jenom vyklouznout z postele a schovat se pod ní, tak to udělám, i když vím, že je to beznadějné, pod postelí se děti schovávají vždycky a tam se podívá ze všeho nejdřív.

Vidím jeho nohy vcházet do dveří. Jsou pořád bosé. Neřekne ani slovo, jenom přejde k posteli a zůstane stát vedle ní. Myslím, že tam zůstane stát, jako to dělával dřív, pak si na ni možná sedne, ale to v žádném případě neudělá. Slyším, jak divně mručí, jako by zvedal něco těžkého, nějakou bednu, pak se zhoupne na patách, pak zasviští vzduch a pak to hrozně zadrnčí a matrace a pružiny se uprostřed prohnou, na podlaze zavíří prach a ze spodku postele vyjede špička krumpáče z kůlny. Zastaví se mi před obličejem, asi dva centimetry od pusy. Připadá mi, že na ni vidím každičké rezavé zrnko i to lesklé místo, kde se odřela o jednu postelovou pružinu. Zůstane tam chvilku trčet, pak se ozve další mručení a hrozné vrzání, jak se snaží krumpáč vytáhnout. Snaží se hodně, ale uvízl pevně. Špička se vrtí a komíhá sem a tam, přímo mně před obličejem, a pak toho nechá. Vidím, jak se pod okrajem postele objevily jeho prsty, a vím, že se opřel dlaněmi o kolena. Shýbá se, chce se podívat pod postel a ujistit se, že tam jsem, než krumpáč vytrhne.

Nepřemýšlím. Prostě zavřu oči a jdu. Je to poprvé od doby, co jsem pohřbil Paula, a poprvé z prvního patra. Mám jenom vteřinu na pomyšlení: Spadnu, ale nestarám se o to, všechno je lepší než se schovávat pod tou postelí a dívat se, jak ten cizinec s tatínkovým obličejem nahlíží pod ni a uvidí mě tam zahnaného do rohu; všechno je lepší, než vidět toho cizího famagora, který se ho zmocnil.

A já opravdu spadnu, ale jen z malé výšky, snad z metru, a myslím, že jen kvůli tomu, že jsem byl o tom pádu přesvědčený. Tolik z Bájodolí tvoří prostá víra; když tam jsi, tak dívat se znamená opravdu věřit, aspoň chvíli… a pokud se nezatouláš moc hluboko do lesů a neztratíš se.

Byla tam noc, Lisey, a pamatuju si to dobře, protože to bylo jedinkrát, kdy jsem tam v noci šel schválně.

„Ach, Scotte,“ utírala si Lisey tváře. Pokaždé, když přešel z přítomného času a oslovil ji přímo, bylo to jako rána, ale sladká. „Ach, je mi to tak líto.“ Podívala se, kolik stránek jí zbývá – moc ne. Osm? Ne, deset. Znovu se k nim sklonila a každou, kterou četla, otočila na rostoucí hromádku na svém klíně.

Opouštím studený pokoj, kde se mě tvor v otcově kůži snaží zabit, a posadím se u bratrova hrobu za letní noci hebké jako samet. Měsíc stoupá po nebi jako vyleštěný stříbrňák, chechtáci pořádají hluboko v Pohádkovém lese večírek. Každou chvíli cosi kromě nich – myslím, že hlouběji mezi stromy – hrozně zařve. To vždycky chechtáci na chvíli ztichnou, ale myslím, že to, čím se baví, je nakonec přemůže, takže nevydrží mlčet, protože za chvíli začnou znovu – nejdřív jeden, pak druhý, pak pět, pak nakonec celá Humorná akademie. Přes měsíc proplachtí velký pták, větší než sokol nebo sova, nějaký noční dravec, který žije jenom tady, jak hádám, speciálně v Bájodolí. Čichám všechny vůně, které jsme s Paulem měli tak rádi, ale teď mi připadají kyselé a zkvašené a jako počůraná postel; kdyby se jich člověk nadechl moc zhluboka, zabořily by do nosu drápy a zavrtaly se tam. Vidím, jak po Purpurovém kopci kloužou světelné koule podobné medúzám. Nevím, co to je, ale nelíbí se mi. Myslím, že jestli se mě dotknou, mohly by se na mě přilepit, nebo třeba prasknout a nechat po sobě pálivý bolák, který by se šířil jako vyrážka po jedovaté škumpě.

U Paulova hrobu je to strašidelné. Nechci se ho bát a taky se ho nebojím, ne doopravdy, ale pořád myslím na toho tvora v něm a uvažuju, jestli to v něm třeba pořád ještě není. A pokud se tady všechno, co je za denního světla pěkné, v noci mění v jed, pak i spící zlý tvor, co třeba umí přežít v mrtvém a hnijícím těle, by mohl ožít. Co když ze země vyrazí Paulovy ruce? Co když mě jeho špinavé mrtvé ruce chytí? Co když se mi k tváři přiblíží jeho rozšklebený obličej, s hlínou vytékající z koutků očí jako slzy?

Nechci brečet, v deseti jsem na to moc velký (zvlášť když má člověk za sebou to, co já), ale začnu pofňukávat, nemůžu si pomoct. Potom uvidím jeden milostiplný strom, který stojí kousek stranou od ostatních a rozpřahuje větve jako nízko visící mračno.

A ten strom, Lisey, mi připadal… laskavý. Nevím, proč to tak tehdy bylo, ale myslím, že teď, po všech těch letech, už to vím. Připomnělo se mi to, když ti teď píšu. Ta noční světla, ty strašidelné studené balóny klouzající těsně nad zemí, pod ten strom nezaletěly. A když jsem se k němu dostal blíž, uvědomil jsem si, že aspoň tenhle jeden strom voní stejně sladce – nebo skoro stejně – v noci jako ve dne. Je to ten strom, pod kterým právě sedíš, malá Lisey, pokud tenhle poslední příběh čteš. A já jsem strašně unavený. Mám pocit, že ten zbytek nezvládnu, jak by bylo zapotřebí, ale vím, že se musím aspoň pokusit. Nakonec, je to moje poslední šance si s tebou promluvit.

Řekněme, že jeden malý kluk sedí schovaný pod tím stromem – nu, jak dlouho, kdo ví? Celou noc to nebylo, ale až do chvíle, kdy se měsíc (který je tu asi pokaždé v úplňku, všimla sis?) skloní k obzoru a kluk si zdřímne a zdá se mu půl tuctu divných a někdy krásných snů, z nichž nejméně jeden se později stane základem románu. Pro něho je to dost dlouho, aby ten nádherný úkryt nazval Příběhový strom.

A dost dlouho, aby poznal, že cosi hrůzného – cosi mnohem horšího než ten ubohoučký ďábel, který posedl jeho otce – k němu otočilo líný pohled… a zapamatovalo si ho k (snad) pozdějšímu vyřízení… a potom odvrátilo svou nechutnou a nezbadatelnou mysl zase jinam. To bylo poprvé, co jsem vycítil toho chlapíka, který na mě tak často v životě číhal, Lisey, ten tvor, který byl proti tvému světlu temnotou, a který taky cítí – stejně jako ty – že všechno je při starém. Je to nádherná představa, ale má svou temnou stránku. Zajímalo by mě, jestli to víš? Zajímalo by mě, jestli to někdy zjistíš?

1„Vím,“ řekla Lisey. „Teď to už vím. Bůh mi pomoz, ale vím.“

Znovu se podívala na stránky. Zbývalo jich šest. Jenom šest, a to bylo dobře. Odpoledne v Bájodolí byla dlouhá, ale Lisey měla dojem, že tohle už se začíná krátit. Opravdu už byl čas chystat se na zpáteční cestu. Zpátky do domu. K sestrám. K životu.

Nastává chvíte, kdy slyším, jak se chechtáci začínají stahovat k okraji Pohádkového lesa, a mně připadá, že jejich pobavení získalo uštěpačný, možná i jizlivý podtón. Nakouknu kolem kmene svého laskavého stromu a mám dojem, že vidím z jednolité tmavé hmoty stromů na okraji lesa vyklouzávat tmavší obrysy. Možná je to jenom moje předrážděná fantazie, ale já si to nemyslím. Podle mého názoru moje fantazie, vždycky bujná, už byla natolik vyčerpaná tolika šoky za ten dlouhý den a ještě delší noc, že jsem nedokázal vidět nic jiného než to, co tam bylo. Jako by na potvrzení se z vysoké trávy ani ne pět metrů od místa, kde se krčím, ozve klokotavý smích. Znovu nepřemýšlím o tom, co dělám; prostě zavřu oči a ucítím, jak mě znovu obklopuje chlad ložnice. Za okamžik kýchám z rozvířeného prachu pod posteli. Vztyčím se, tvář zkřivenou zoufalou snahou kýchnout co nejtišeji, ale praštím se čelem o rozbitou drátěnku. Kdyby z ní pořád trčel krumpáč, asi bych se pořádně sekl nebo dokonce přišel o oko, ale krumpáč je pryč.

Vysoukám se zpod postele po čtyřech a uvědomím si, že oknem proniká kalné světlo, bude tak pět hodin. Podle hluku venku zase hrozně leje, ale já si toho sotva všimnu. Otáčím hlavou z pozice kousek nad podlahou a tupě hledím na trosky, které bývaly mou ložnicí. Dveře skříně jsou utržené z horního pantu a na tom zbývajícím se opilecky naklánějí do pokoje. Šaty mám rozházené a spousta – vypadá to, že většina – jich je roztrhaná, jako by si ten tvor v tatínkovi z nich chtěl vzít něco, co si nemohl vzít z chlapce, který v nich měl vězet. Horší bylo, že roztrhal na kusy několik mých vzácných brožovaných knížek – většinou sportovní životopisy a sci-fi romány. Všude se válejí jejich zprohýbané obálky. Můj stůl je převrácený, šuplíky poházené v rozích pokoje. Díra, kudy krumpáč prošel postelí, vypadá velká jako měsíční kráter, a já si pomyslím: Tam bych měl břicho, kdybych tam ležel. A cítím slabý kyselý pach. Připomíná mi, jak v noci páchlo Bájodolí, ale tohle je mi povědomější. Snažím se na to přijít, ale nejde mi to. Napadá mě jenom zkažené ovoce, a i když jsem se tak úplně netrefil, ukáže se, že jsem hodně blízko.

Nechci z pokoje odejít, ale vím, že tu nemůžu zůstat, protože on se nakonec vrátí. Najdu si džíny, které nejsou roztrhané, a obleču si je. Tenisky mám pryč, nevím, kde zmizely, ale na verandě snad budu mít boty. A kabát. Obleču se a obuju a vyběhnu do plískanice. Po příjezdové cestě, po namrzlých kolejích po autu pana Halseyho, až na silnici. Pak po silnici do obchodu k Mílům. Poběžím o život, do budoucnosti, kterou si ani neumím představit. Ledaže mě tamten dřív chytí a zabije.

Musím přelézt stůl, kterým jsou zataraseny dveře, abych se dostal na chodbu. Jakmile jsem venku, uvidím, že ten tvor poshazoval všechny obrázky a vysekal do stěn díry, a já chápu, že to jsou další stopy jeho vzteku, že se na mě nemohl dostat.

Tady už je pach kyselého ovoce natolik silný, že ho poznám. Loni byl v Amerických blbovnách vánoční večírek. Tatínek tam šel, protože by „Vypadalo divně“, kdyby nešel, jak se vyjádřil. Muž, který si vytáhl jeho jméno, mu daroval k Vánocům džbán domácího ostružinového vína. Nu, Andrew Landon má spoustu problémů (a on první by se k nim hlásil, kdyby měl upřímnou chvilku), ale alkohol mezi ně nepatří. Nalil si toho vína do sklenice od hořčice jednou večer před večeří – to bylo mezi Vánocemi a Novým rokem, to už byl Paul na řetězu ve sklepě – usrkl, zašklebil se a už se to chystal vylít do dřezu, ale pak si mě všiml a zarazil se.

Chceš ochutnat, Scotte? zeptal se. Zjistit, z čeho všichni dělají takovou vědu? Klidně, jestli máš chuť, nechám ti celej ten zasejřeněj demižón.

Jsem na alkohol zvědavý asi jako každé dítě, ale tekutina příliš čpí, i když ovocem. Možná že je po tom člověk veselý, jako jsem to viděl v televizi, ale té mrtvé ovocné vůně bych si nikdy nedokázal ani líznout. Zavrtěl jsem hlavou.

Jsi moudrost sama, Skoťáku, řekl a vylil sklenici do dřezu. Ale zbytek musel nechat v demižónu (nebo na něj prostě zapomněl), protože přesně tohle teď cítím, určitě, jako že Bůh nechává pršet ryby, a cítím to silně. Když sejdu po schodech dolů, z pachu je smrad a už slyším taky něco jiného kromě neutuchajícího bubnováni zmrzlého deště do prken a drobného ťukání do oken: George Jonese. To je tatínkovo rádio, vyladěné na countryovou muziku jako vždy, a hraje velmi potichu. A taky ho slyším chrápat. Uleví se mi tak hrozně, že se mi po tvářích skutálejí slzy. Nejvíc ze všeho jsem se totiž bál, že si lehl jenom proto, aby mě ošálil, ale že na mě číhá v záloze. Ale když jsem uslyšel to dlouhé, trhané chrápání, věděl jsem, že to tak není.

Přesto jsem opatrný. Projdu jídelnou, abych mohl vejít do obývacího pokoje dveřmi za pohovkou. Z jídelny jsou taky trosky. Babiččin příborník je převrácený a mně připadá, že si ten tvor dal záležet, aby ho rozštípal na třísky. Všechny talíře jsou rozbité. Taky modrý džbán, a peníze, co byly uvnitř, jsou roztrhané na kousky. Zelené útržky leží všude možně. Některé dokonce visí z lustru jako silvestrovské konfety. Ten tvor v tatínkovi zřejmě pohrdal penězi stejně jako knihami.

Přestože chrápe, přestože jsem za opěradlem pohovky, nahlížím do obývacího pokoje jako voják z krytu po nepřátelské dělové palbě. Je to zbytečná opatrnost. Hlava mu visí z jednoho konce pohovky a vlasy, které neviděly nůžky od té doby, co začalo být s Paulem zle, jsou tak dlouhé, že se skoro dotýkají koberce. Mohl bych tamtudy propochodovat a třískat přitom činelami, a on by se ani nepohnul. Tatínek nejenže spí uprostřed zpřeházených zbytků nábytku; je přímo v bezvědomí.

Popojdu ještě blíž a vidím, že na jedné tváři má řez a víčka jeho zavřených očí jsou nafialovělá, vyčerpaná. Rty má stažené, takže cení zuby a vypadá jako starý pes, který usnul zrovna ve chvíli, kdy se snažil vrčet. Přes pohovku přehazoval starou navajskou deku, aby se nezamastila a nebyla plná drobků, a teď se do ní zabalil. Muselo ho unavit všechno to rozbíjení, když se sem vrátil, protože rozmlátil televizi a roztřískl sklo zakrývající fotografii manželky, ale tím protentokrát skončil. Rádio je na obvyklém místě na stolku u pohovky a demižón stojí na podlaze vedle. Podivám se na demižón a nemůžu uvěřit tomu, co vidím: zbývá sotva centimetr ode dna. Skoro nemůžu uvěřit, že toho tolik vypil – on, který vůbec nebyl zvyklý pít – ale puch, který se kolem něho vznáší, tak hustý, že ho skoro vidím, je velmi přesvědčivý.

O čelo pohovky se opírá krumpáč a na špici, která mi prosekla postel, je napíchnutý kus papíru. Vím, že je to vzkaz od něj, a nechci ho číst, ale musím. Napsal tři řádky, ale je to jen osm slov. Příliš málo, než abych na ně někdy zapomněl.

ZABIJ MĚ

PAK MĚ VEZMI ZA PAULEM

PROSÍM

Lisey, roztřesená pláčem, tuhle stránku přidala k ostatním do klína. Už zbývaly jenom dvě. Písmo se rozvolnilo, řádky ulétávají z linek, očividně byl unavený. Věděla, co přijde dál: Vrazil jsem mu krumpáč do hlavy, když spal, to jí řekl pod mňamkovým stromem – a musela si číst další podrobnosti? Stálo snad něco v manželské přísaze o tom, že musí vyslechnout zpověď mrtvého manžela o spáchané otcovraždě?

Přesto ji ty stránky volaly, křičely na ni jako ztělesněná osamělost, která ztratila všechno kromě hlasu. Sklopila zrak k poslední stránce s odhodláním, že pokud to už musí dočíst, vypořádá se s tím co nejrychleji.

Nechci, ale přesto krumpáč zvednu, držím ho v rukou a dívám se na něho, pána mého života, tyrana všech mých dnů. Často jsem ho nenáviděl a on mi nikdy nedal důvod ho pořádně milovat, to teď vím, ale trochu lásky mi dal, zvlášť v těch přízračných týdnech, kdy se Paul tak zhoršil. V tom obývacím pokoji, do kterého se krade první šedivé světlo páté hodiny ranní, kde krupky zmrzlého deště ťukají jako hodiny, pode mnou se ozývá jeho hvízdavé chrápání a v rádiu dávají reklamu na nějaký obchod se zlevněným nábytkem ve Wheelingu v Západní Virginii, kam se nikdy nepodívám, tam na tom místě poznám, že se mi všechno smrsklo na jednoznačnou volbu: buď láska, nebo nenávist. Teď zjistím, která z nich vládne mému dětskému srdci. Můžu ho nechat naživu a utéct k Mílům, utéct vstříc neznámému novému životu, a to ho odsoudí do pekla, kterého se bojí a jež si v mnoha ohledech zaslouží. Vrchovatě zaslouží. Nejdřív peklo na zemi, peklo v kobce v nějakém blázinci, a potom možná peklo na věčnosti, kterého se bojí víc. Nebo ho můžu zabít, a tím ho osvobodit. Ta volba je na mně a žádný bůh mi s ní nepomůže, protože věřím, že žádný bůh není.

Místo k bohu se modlím k bratrovi, který mě miloval až do chvíle, kdy mu famagor ukradl srdce a rozum. Prosím ho, aby mi pověděl, co mám dělat, pokud tu je. A dostanu odpověď – i když jestli mi ji dal opravdu Paul nebo jenom moje vlastní fantazie maskovaná jako Paul, to se asi nikdy nedovím. Nakonec mám dojem, že na tom nezáleží; potřebuji odpověď a dostal jsem ji. Paul mi do ucha, zřetelně jako by byl živý, pronese: „Tatínek dává za odměnu pusu.“

Uchopím tedy krumpáč. Reklama v rádiu končí a Hank Williams začne zpívat: „Proč mě už nemiluješ jako dřív, proč se mnou jednáš jako s prošlapanou botou?“ A

Tady v tom místě byly tři řádky vynechané, než slova znovu navázala, tentokrát v minulém čase a obracela se přímo k ní. Zbytek byl namačkaný na sebe bez ohledu na modré linkování, a Lisey tak poznala, že poslední část napsal v jediném rychlém zátahu. Četla stejným způsobem. Otočila na poslední stránku a pokračovala, a neustále si utírala slzy, aby pořádně viděla a pochopila, co píše. Mentální vizualizace, jak zjistila, byla pekelně snadná. Malý kluk, bosý, na sobě možná jediné neroztrhané džíny, zvedá krumpáč nad spícím otcem za šedivého světla těsně před svítáním, do toho hraje rádio a krumpáč na okamžik visí ve vzduchu, který čpí ostružinovým vínem a všechno je při starém. Potom

udeřil jsem. Lisey, udeřil jsem z lásky – přísahám a – a zabil jsem svého otce. Myslel jsem, že mu budu muset dát ještě jednu ránu, ale ta jediná stačila, a celý život na to budu myslet, celý život bude to pomyšlení za každou jinou myšlenkou, budu s myšlenkou zabil jsem svého otce vstávat a budu s tou myšlenkou uléhat. Pohybovala se jako duch za každou řádkou románu, který jsem napsal, každého příběhu: Zabil jsem svého otce. Řekl jsem ti to tehdy pod mňamkovým stromem a myslím, že mi to přineslo takovou úlevu, že mě to totálně neroztrhalo ještě dalších pět nebo deset nebo i patnáct let. Jenže něco prohlásit není totéž jako vyprávět.

Lisey, jestli tohle čteš, už jsem pryč. Myslím, že můj čas je krátký, ale za veškerý čas, který jsem měl (a byl moc dobrý), vděčím tobě. Tolik jsi mi toho dala. Tak mi věnuj ještě mnohem víc – svůj pohled na těchhle pár posledních slov, nejtěžších, co jsem kdy psal.

Žádný příběh nedokáže vypovědět, jak ohavné je takové umírání, i když je rychlé. Díky bohu krumpáč nesjel a nemusel jsem ránu opakovat; díky bohu nedošlo na žádný jekot a svíjení. Zasáhl jsem ho přímo doprostřed, přesně kam jsem chtěl, ale i milosrdenství je v živé vzpomínce odporné; to bylo poučení, kterého se mi dostalo už v deseti letech. Lebka se mu rozletěla na kusy. Vlasy a krev a mozek vystříkly po celé dece, kterou si rozprostřel na opěradle pohovky. Z nosu mu vyletěl sopel a z úst vypadl jazyk. Hlava se mu překlopila na bok a já uslyšel tiché čvachtání, jak mu z ní vytékala krev a mozek. Trochu mi šplíchlo na nohy a bylo to teplé. V rádiu pořád zpíval Hank Williams. Jedna tatínkova ruka se sbalila do pěsti a pak se zase rozevřela. Ucítit jsem smrad a poznal, že se podělal do kalhot. A věděl jsem, že to bylo to poslední, co z něj zbylo.

Krumpáč mu pořád trčel z hlavy.

Odplížil jsem se do rohu pokoje, schoulil se tam a brečel. A brečel a brečel. Asi jsem taky chvíl spal, to nevi, ale pak se rozjasnilo a slunce už skoro vyšlo a já si myslel, že už táhne k polednímu. Jestli ano, tak uplynuto takových 7 hodin. To jsem se poprvé pokusil vzít tatínka do Bájodolí, ale nešlo to. Myslel jsem, že se musím najíst, tak jsem to udělal, ale pořád to nešlo. Pak jsem si myslel, že pomůže, když se vykoupu a smeju krev, jeho krev, a trochu uklidním ten svinec, kde ležel, ale pořát mi to nešlo. Chvíli jo, chvíli ne, jen tak kousek. Snad dva dny. Někdy jsem se podíval na ten balík v dece a věřil, že mi říká: Vydrž, Skoťáku, nejseš takovej hovňous, zvládneš to jako v nějaké povídce. Zkusil jsem to, pak se umyl, znovu to zkusil a umyl se, najedl se a zase to soušel. Uklidil jsem celej barák! Od sklepa až po půdu! Jednou jsem zašel do Bájodolí sám, abych si zkusil, jestli ten grif pořád mám, a šlo to, ale tatínka jsem tam vzít nemohl. Sažil jsem se tak hozně moc, Lisey.

Několik prázdných řádek. Dole na poslední stránku připsal: Některé věci jsou jako KOTVA, Lisey, pamatuješ?

„Pamatuju, Scotte,“ zamumlala. „Ano. A tvůj otec mezi ně patřil, že?“ Uvažovala, kolik dní a nocí celkem. Kolik dní a nocí strávil Scott sám s mrtvolou Andrewa „Sparkyho“ Landona, než konečně nevydržel a pozval svět dál. Uvažovala, jak se tomu proboha dokázal postavit a úplně nezešílet.

Na druhé straně papíru bylo ještě cosi. Obrátila ho a uviděla, že jí na jednu otázku odpověděl.

Soušel sem to pět dnů. Nakonec jsem toho nechal, zabalil ho do deky a hodil do vyschlé studny. Když potom přestala plískanice, zašel jsem k Mílovi a řekl: „Tatínek vzal mého staršího bratra a myslím, že utekli a nechali mě tu.“ Odvezli mě k okresnímu šerifovi, tlustému starému pánovi, jmenoval se Gosling, a ten mě vzal na Dětskou péči a byl jsem „na obci“, jak se říká. Pokud vím, Gosling byl jediný policajt, který se k nám domů přišel podívat, a bylo to na dvě věci. Můj vlastní tatínek jednou řekl: „Šerif Gosling by nenašel vlastní prdel, i kdyby se z ní zrovna vysral.“

Pod tím byly zase volné tři řádky, a když se písmo znovu objevilo poslední čtyři řádky sdělení od jejího manžela – viděla, jakou námahu musel vynaložit, aby zůstal u sebe, aby našel své dospělé já. Namáhal se kvůli ní, domnívala se. Ne, věděla to.

Milunko: jestli ty naopak potřebuješ kotvu, aby tě udržela na místě, které ve světě máš – ne v Bájodolí, ale ve světě, kde jsme byli spolu, vezmi si ten afrikán. Víš, jak ho dostat zpátky. Libám tě – nejmíň tisíckrát,

Scott

P. S.: Všechno je při starém. Miluju tě.

Lisey by tam mohla sedět s jeho dopisem hodně dlouho, ale odpoledne utíkalo. Slunce bylo stále žluté, ale už se blížilo k obzoru a brzy začne nabírat ten třeskutě oranžový odstín, který si tak dobře pamatovala. Chtěla být ze stezky pryč dávno před západem, a to znamenalo, že by sebou měla hodit. Rozhodla se, že nechá Scottův poslední rukopis tady, ale ne pod Příběhovým stromem. Položí ho k té mírné prohlubni, která označovala místo posledního odpočinku Paula Landona.

Vrátila se k milostiplnému stromu s mechovým kmenem, tomu, který připomínal divnou palmu, a přinesla s sebou žlutý afghán a vlhkou a měkkou krabici na rukopisy. Položila je na zem, pak zvedla kříž s nápisem PAUL na příčném rameni. Byl naštípnutý, od krve a celý nakřivo, ale nijak vážně poškozený. Lisey se povedlo vodorovné prkno narovnat a zarazit kříž zpátky na původní místo. Když to udělala, zahlédla ležet cosi poblíž, skoro schovaného ve vysoké trávě. Věděla, co to je, ještě než to zvedla: injekční stříkačka, která nebyla nikdy použita, jen ještě víc zrezavěla, ale stále s krytkou na jehle.

Hraješ si s ohněm, Skoťáku, řekl otec, když Scott navrhl, že by mohli Paula zdrogovat… a jeho otec měl pravdu.

Ať se propadnu, jestli jsem si nemyslel, že jsem se na ni napíchl, řekl Scott Lisey, když ji vzal do Bájodolí z jejich ložnice v penziónu Paroží. To by byl tedy povedený vtípek – po tolika letech! – ale pořád má čepičku!

A nasazená zůstala do dneška. A uspávadlo bylo stále uvnitř, jako by všechny ty roky mezi tím vůbec neexistovaly.

Lisey políbila matné sklo stříkačky – proč, to by nedokázala říct a vložila ji do krabice ke Scottovu poslednímu příběhu. Schumlala potrhaný zbytek mamčina svatebního afghánu do náručí a zamířila ke stezce. Pohlédla na prkno ležící ve vysoké trávě kousek vedle, na slova, která od posledně ještě víc vybledla a vypadala jen jako stíny, ale stále byla čitelná, stále hlásala K TŮNI, a pak vklouzla mezi stromy. Z počátku se spíš kradla než šla, nohy jí svazoval strach, že poblíž může číhat jistý tvor, že ji jeho divná a strašná mysl vycítí. Potom se kousek po kousku uvolnila. Dlouhán byl někde jinde. Blesklo jí hlavou, že možná v Bájodolí vůbec není. Jestli byl, odebral se hlouběji do lesa. Lisey Landonová byla každopádně jenom smítkem mezi záležitostmi, jimiž se obíral, a pokud to, do čeho se pustila, bude fungovat, stane se pro něj ještě menším smítkem, protože její poslední vpády do tohoto exotického, ale děsivého světa byly nedobrovolné a budou končit. Když jí Dooley zmizel ze života, neviděla důvod, proč by se sem měla vracet.

Některé věci jsou jako kotva, Lisey, pamatuješ?

Lisey zrychlila krok, a když došla k místu na stezce, kde ležel stříbrný rýček s čepelí pořád ztmavlou od krve Jima Dooleyho, překročila ho, sotva se po něm roztržitě ohlédla.

A to už skoro běžela.

Když se vrátila do prázdné pracovny, panoval nahoře ve stodole hrozný žár, ale Lisey byla dostatečně osvěžená, protože se podruhé vrátila promáčená na kůži. Tentokrát měla kolem pasu omotaný zbytek žlutého afghánu jako prapodivný široký opasek, ze kterého taky kapala voda.

Vezmi si afrikán, napsal Scott a pověděl jí, že určitě ví, jak ho dostat zpátky – ne do Bájodolí, ale do tohoto světa. A ona to samozřejmě věděla. Vbrodila se do tůně s koberečkem omotaným kolem těla a pak znovu vyšla na břeh. A tam, jak tak skoro určitě naposledy stála na pevném bílém písku pláže, s tváří obrácenou nikoli ke smutným a tichým divákům na lavicích, ale opačným směrem, na vodu, nad kterou nakonec vyjde měsíc nekonečně v úplňku, zavřela oči a potom prostě – co? Přála si být zpátky? Ne, bylo to něco aktivnějšího, méně nostalgického… ale smutek v tom byl taky.

„Zavolala jsem se domů,“ prozradila dlouhé a prázdné místnosti – bez jeho stolů a textových procesorů, jeho knih a hudby, bez jeho života. „To jsem udělala. Je to tak, Scotte?“

Ale Scott neodpověděl. Zdálo se, že konečně řekl všechno, co chtěl. A možná to bylo dobře. Možná to tak bylo nejlepší.

Dokud byl afrikán pořádně nasáklý vodou z tůně, mohla by se vrátit do Bájodolí, kdyby v něm zůstala zabalená a chtěla tam; zabalená v tom promáčeném kouzlu by se možná mohla dostat ještě dál, do jiných světů za Bájodolím… protože takové světy určitě existují, o tom nepochybovala, stejně jako o tom, že lidi, kteří odpočívali na těch lavicích, nakonec to posedávání přestalo bavit a vstali a některé ty světy si našli. Zabalená v mokrém afrikánu by možná dokonce dokázala létat, stejně jako ve snu. Ale ona to neudělá. Scott snil při plném vědomí, někdy geniálně – ale to bylo jeho nadání a jeho práce. Pro Lisey Landonovou byl jeden svět víc než dost, i když měla podezření, že jí možná v srdci zůstane prázdné místo bolestně tesknící po tom druhém světě, kde viděla slunce klesat do bouřného domu a kde měsíc vycházel ze svého domu stříbrného ticha. Ale co, kašle na to. Měla kde si pověsit klobouk a dobré auto na cesty; měla hadříky na tělo a boty na nohy. Měla taky čtyři sestry, z nichž jedna bude potřebovat velkou pomoc a pochopení, aby přežila roky, které ji čekají. Nejlepší bude nechat afrikán uschnout, aby krásná, smrtonosná tíha snů a kouzla vyprchala, aby se znovu stal kotvou. Nakonec ho rozstříhá na kousky a bude neustále nosit některý při sobě, jako protikouzlo, předmět, který jí bude přidržovat chodidla na zemi, jako ochranu proti zatoulání.

Mezitím si usuší vlasy a převlékne se do suchého.

Lisey došla ke schodům, nechávala za sebou tmavé kapky na místech, kde před časem krvácela. Afrikán jí sklouzl k bokům a stala se z něj sukně, exotická, dokonce trochu sexy. Otočila se a ohlédla se do dlouhého prázdného prostoru, který vypadal, jako by v zaprášených paprscích pozdního srpnového odpoledne snil. Sama byla v tom světle zlatá a znovu vypadala mladá, ačkoli o tom nevěděla.

„Myslím, že jsem tady skončila,“ pronesla a najednou jaksi zaváhala. „Už půjdu. Sbohem.“

Čekala. Nevěděla, na co. Nic tam nebylo. Něco cítila.

Zvedla ruku, jako by chtěla zamávat, pak ruku spustila, jako by upadla do rozpaků. Pousmála se a po tváři jí stekla slza, nevšimla si jí. „Miluju tě, zlato. Všechno je při starém.“

Lisey sešla po schodech dolů. Chvíli tam zůstal její stín, a ten potom zmizel také.

Pokoj vzdychl. Pak ztichl.

Center Lovell, Maine

4. srpna 2005

Autorovo prohlášení

Skutečně existuje tůň, kam se my – a v tomto případě tím my myslím široké společenství čtenářů a spisovatelů – chodíme napít a rozhazovat sítě. Lisey a její příběh obsahuje zmínky z desítek románů, básní a písní, abych tuto ideu ilustroval. To neříkám proto, abych se na někoho snažil udělat dojem svou chytrostí – většina je srdeční záležitost, chytrost jen trochu – ale protože bych chtěl některým těm krásným rybám poděkovat a uznat jejich zásluhy tam, kde je to na místě.

Je mi takové horko, podej mi, prosím, led: Trunk Music, autor Michael Connelly.

Horká vývěva: Cold Dog Soup, autor Stephen Dobyns.

Matičko sladká: The Stones of Summer, autor Dow Mossman.

Pafko u zdi: Underworld, autor Don DeLillo.

Čekají horší věci: Titul povídkové sbírky, autor Manly Wade Wellman.

Nikdo nemá rád klauna o půlnoci: Lon Chaney.

Byl to kanón, vy parchanti: Poslední představení, autor Lany McMurtry.

Hladoví ďábli: Bouře, autor William Shakespeare („Peklo je hladové a všichni čerti jsou tady.“)

Takový život není k dlouhýmu žití napsal Rodney Crowell. Kromě Crowella tu písničku nahráli taky Emmylou Harrisová, Jeny Jeff Walker, Webb Wilde a starej Waylon.

A samozřejmě všechno od starýho Hanka. Pokud se na těchto stránkách vyskytuje nějaký duch, pak je to kromě Scotta Landona on.

Chci vás ještě obrat o chvilku času a poděkovat rovněž své manželce. Není to Lisey Landonová a její sestry nejsou Liseyiny sestry, ale s radostí jsem posledních třicet let pozoroval Tabithu, Margaret, Anne, Catherine, Stephanie a Marcellu a sledoval, jak to mezi sestrami chodí. Mezi sestrami je to pokaždé jiné, den ode dne, ale vždycky zajímavé. Za to, co jsem pochopil správně, vděčím jim. Za to, co jsem pochopil špatně, mi dopřejte trochu tolerance, co vy na to? Já mám skvělého staršího bratra, ale je pravda, že sestra mi dopřána nebyla.

Tuhle knížku redigovala Nan Grahamová. Kritici románů – zvlášť románů od lidí, kteří obvykle prodávají knížky ve velkém nákladu – hodně často říkají: „Tomu a tomu by prospěla pořádná redakce.“ Těm, kteří by byli v pokušení říct totéž o Lisey a jejím příběhu, bych s radostí ukázal některé stránky z první verze rukopisu opatřené Naninými poznámkami. V lepším stavu se mi vracely i francouzské písemky z prvního ročníku. Nan odvedla kus práce a já jí děkuju, že mě poslala mezi lidi s košilí zakasanou a učesanými vlasy. V těch několika případech, kdy autor zvítězil… můžu jenom říct, že „skutečnost je Ralf“.

Díky L. a R. D., kteří byli ochotní přečíst první verzi.

Nakonec moc děkuju Burtonu Hatlenovi z maineské univerzity. Burt byl nejlepší učitel angličtiny, jakého jsem měl. To on mi jako první ukázal cestu k tůni, kterou nazýval „tůní jazyka a řeči, mýtickou tůni, kam se všichni chodíme napít“. To bylo v roce 1968. V následujících letech jsem šlapal po stezce, která k ní vede, mnohokrát, a podle mě není lepší místo, kde může člověk strávit den; voda je stále čerstvá a ryby v ní stále plavou.

S. K.

Zavolám tě domů.

LISEY A JEJÍ PŘÍBĚH

Stephen King

Z anglického originálu Lisey’s Story

vydaného nakladatelstvím Scribner v New Yorku

přeložila Linda Bartošková

Grafická úprava obálky Tomáš Kropáček, JAMS

Odpovědná redaktorka Dominika Křesťanová

Vydalo nakladatelství Pavel Dobrovský – BETA

(Praha 4, Květnového vítězství 332)

PRAHA 2007

www.dobrovsky.cz

www.knihycz.cz

e-mail: nakladatelstvi@dobrovsky.cz

Sazba SF SOFT, Praha

Tisk CPI Moravia Books, s. r. o.

Vydání první

Obsah

Část 1: Honba za dardou

I. Lisey a Amanda

II. Lisey a šílenec

III. Lisey a stříbrný rýček

IV. Lisey a krvavá darda

Část 2: SESIKO

V. Lisey a předlouhý čtvrtek

VI. Lisey a profesor

VII. Lisey a zákon

VIII. Lisey a Scott

IX. Lisey a Černý princ Inkunků

X. Lisey a argumenty proti šílenství

XI. Lisey a tůň

XII. Lisey v Greenlawn

XIII. Lisey a Amanda

XIV. Lisey a Scott

XV. Lisey a dlouhán

Část 3: Lisey a její příběh

XVI. Lisey a Příběhový strom

Autorovo prohlášení