Copyright © 2013 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Original cover art copyright © 2013 by Glen Orbik, painted for Hard Case Crime

Original English title: JOYLAND

Translation © Linda Bartošková, 2013

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2013

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-594-2 (ePub)

ISBN 978-80-7306-593-5 (mobi)

Věnováno Donaldu Westlakeovi

Měl jsem auto, ale tehdy na podzim roku 1973 jsem z penzionu Na pobřeží paní Shoplawové v městečku Nebeská zátoka chodil do Lunaparku skoro každý den pěšky. Připadalo mi to tak správné. Vlastně jedině možné. Začátkem září byla Nebeská zátoka skoro opuštěná, což vyhovovalo mému rozpoložení. Byl to nejkrásnější podzim mého života. To můžu říct i po téměř čtyřiceti letech. A nikdy jsem nebyl tak nešťastný, to taky můžu říct. Lidé si myslí, že první láska je roztomilá a nejroztomilejší je ve chvíli, kdy tohle první pouto pukne. Slyšeli jste tisíc popových a countryových písniček, které to dokazují: nějakému pošetilci zlomilo děvče srdce. Jenže to prvně zlomené srdce vždycky bolí nejvíc, hojí se nejpomaleji a zanechává nejviditelnější jizvu. Co je na tom roztomilého?

♥

Po celé září i začátkem října bylo nebe v Severní Karolíně jasné a vzduch byl teplý už v sedm hodin ráno, kdy jsem sbíhal po venkovním schodišti ze svého bytu v prvním patře a odcházel do práce. Pokud jsem vyrazil v lehké bundě, uvazoval jsem si ji kolem pasu dřív, než jsem urazil polovinu z pěti kilometrů, které dělily městečko od zábavního parku.

Nejdřív jsem se zastavil v pekařství U Betty a koupil si tam pár ještě teplých loupáků. Můj stín kráčel po písku se mnou a byl aspoň sedm metrů dlouhý. Racci ucítili loupáky zabalené ve voskovaném papíru a vyčkávavě nade mnou kroužili. A když jsem se pak vracel zpátky, což bylo obvykle kolem páté (ovšem někdy jsem se zdržel déle – v Nebeské zátoce mě nic nečekalo a městečko na konci léta upadalo do téměř nerušeného spánku), stín mě opět provázel, tentokrát po vodě. Když byl příliv, vlnil se stín na hladině, jako by pomalu tančil hula hop.

Sice to nevím úplně jistě, ale myslím, že ten chlapec, žena a jejich pes tam byli hned při mé první cestě. Pobřeží mezi městečkem a radostným blikavým pozlátkem Lunaparku lemovaly letní domy, které byly často drahé a po Svátku práce začátkem září skoro všechny zabedněné. Až na ten největší, ten, co vypadal jako dřevěný zelený zámek. Z jeho prostorné zadní terasy vedl dřevěný chodník a končil v místech, kde se mořské řasy setkávaly s jemným bílým pískem. Na konci chodníku stál piknikový stůl stíněný zářivě zeleným slunečníkem. V jeho stínu seděl na kolečkovém křesle chlapec. Na hlavě měl baseballovou čepici a od pasu dolů byl zakrytý dekou i pozdě odpoledne, kdy se teplota pohybovala přes dvacet stupňů. Podle mě mu bylo tak pět let, určitě ne víc než sedm. Pejsek, jack russell teriér, buď ležel vedle něj nebo mu seděl u nohou. Žena sedávala na jedné z laviček u piknikového stolu, někdy si četla knížku, ale většinou jen hleděla na vodu. Byla velmi krásná.

Cestou tam i zpět jsem jim pokaždé zamával a chlapec mi mával také. Ona ne, aspoň ne z počátku. Rok 1973 byl rokem naftového embarga OPECu a také prohlášení Richarda Nixona, že není žádný lump, a rovněž to byl rok, kdy zemřeli Edward G. Robinson a Noel Coward. Byl to ztracený rok Devina Jonese. Bylo mi jedenadvacet, byl jsem panic a měl jsem literární ambice. Měl jsem troje džíny, čtvery trenýrky, rozhašenou fordku (s dobrým rádiem), občas sebevražedné sklony a zlomené srdce.

Roztomilé, co?

♥

Moje zlomené srdce měla na svědomí Wendy Keeganová a nezasloužila si mě. Trvalo mi skoro celý život, než jsem došel k tomuto závěru, ale znáte to staré rčení: lépe pozdě než nikdy. Byla z Portsmouthu v New Hampshiru. Já byl ze South Berwicku v Maine. Což z ní dělalo prakticky sousedku. Během prváku na univerzitě v New Hampshiru jsme začali „spolu chodit“ (jak jsme říkávali) – vlastně jsme se seznámili na večírku pro prváky, to je roztomilé, že? Přesně jako v těch popových písničkách.

Dva roky jsme byli nerozluční, všude jsme chodili spolu a všechno dělali spolu. Tedy všechno krom „toho“. Oba jsme při studiu pracovali, také na univerzitě. Ona dělala v knihovně, já v menze. Nabídli nám, abychom v práci zůstali i přes léto roku 1972, a my to samozřejmě přijali. Plat nebyl nic moc, ale společný čas nám to bohatě vynahrazoval. Předpokládal jsem, že stejně se domluvíme i na léto 1973, jenže Wendy najednou oznámila, že si s kamarádkou Renee sehnaly brigádu u Filena, v obchodním domě v Bostonu.

„A co já?“ zarazil jsem se.

„Vždyť tam za mnou můžeš jezdit,“ utěšovala mě. „Bude se mi po tobě šíleně stýskat, ale ruku na srdce, Deve, neuškodí nám, když si dáme chvilku pauzu.“

Věta, která velmi často zní umíráčkem. Možná mi tu myšlenku vyčetla z tváře, protože se vytáhla na špičky a políbila mě. „Odloučení lásku posiluje,“ řekla. „Navíc budu mít vlastní bydlení, takže bys u mě mohl třeba přespat.“ Jenže uhýbala pohledem, když to říkala, a já u ní ani dřív nikdy nepřespal. Moc spolubydlících, říkala. Málo času. Jistěže se takové problémy dají překonat, ale kdoví proč jsme je nikdy nepřekonali, což mi mělo něco napovědět. Při zpětném pohledu je mi to mnohem jasnější. Několikrát jsme se „tomu“ velmi přiblížili, ale nikdy se „to“ doopravdy nestalo. Pokaždé se odtáhla a já na ni nikdy nenaléhal. Bůh mi pomoz, byl jsem galantní. Často mě od té doby napadlo, co by se změnilo (ať už k lepšímu nebo horšímu), kdybych galantní nebyl. Dnes vím, že galantní mladíci se ke kundičce dostanou jen málokdy. Vyšijte si to křížkem na ubrus a ten si pověste v kuchyni.

♥

Vyhlídka na další léto strávené vytíráním podlahy v menze a ukládáním špinavých talířů do zastaralých myček mě moc neokouzlila, jelikož Wendy budou o sto kilometrů jižněji omývat světla velkoměsta Boston, ale byla to stálá práce, kterou jsem potřeboval, a jiné možnosti jsem neměl. Jenže koncem února mi osud jednu možnost naservíroval doslova pod nos a to na pojízdném pásu s nádobím.

Někdo si četl Karolínský život, když se cpal polední specialitou, což byla toho dne mexická sekaná a hranolky carramba. Dotyčný nechal ležet časopis na tácu a ten ke mně doputoval zároveň s talíři. Skoro jsem ho vyhodil do odpadků, ale pak jsem si to rozmyslel. Čtivo zadarmo bylo přece jen čtivo zadarmo. (Nezapomeňte, že jsem byl pracující student.) Zastrčil jsem časopis do zadní kapsy a zapomněl jsem na něj, dokud jsem se nevrátil na kolej. Tam mi při převlékání kalhot vypadl na podlahu a otevřel se na stránce s inzeráty.

Ten, kdo si časopis četl, zakroužkoval několik pracovních nabídek… i když se nakonec nejspíš rozhodl, že žádná není ta pravá. Jinak by se Karolínský život nevydal na projížďku po pohyblivém pásu. Zrak mi padl na inzerát skoro dole na stránce, i když ten zakroužkovaný nebyl. První řádek tučným písmem hlásal: PRACUJTE BLÍZKO NEBE! Který student angličtiny by si to dokázal přečíst, aniž by prahnul po pointě? A kterého zasmušilého jedenadvacátníka posedlého stále silnějším strachem, že přijde o svou dívku, by nelákala představa práce na místě, které se jmenuje Lunapark?

Bylo tam telefonní číslo a já na ně z okamžitého popudu zavolal. Za týden mi v kolejní přihrádce na poštu přistál formulář žádosti o zaměstnání. Průvodní dopis uváděl, že pokud chci letní brigádu na plný úvazek (což jsem chtěl), budu vykonávat mnoho různých prací většinou pomocného charakteru, i když ne vždy. Měl bych vlastnit platný řidičský průkaz a musím přijít na pohovor. Ten bych mohl absolvovat během blížících se jarních prázdnin, místo abych na ten týden jezdil domů do Maine. Jenže já měl v plánu strávit aspoň kousek z toho týdne s Wendy. Možná bychom se dokonce mohli dostat i k „tomu“.

„Jeď na ten pohovor,“ poradila mi Wendy, když jsem jí o tom vyprávěl. Vůbec nezaváhala. „Bude to dobrodružství.“

„Být s tebou by bylo dobrodružství,“ odpověděl jsem.

„Na to bude spousta času příští rok.“ Postavila se na špičky a políbila mě (vždycky se při tom vytáhla na špičky). Chodila s tím druhým klukem už tehdy? Nejspíš ne, ale vsadím se, že už ho měla vyhlédnutého, protože chodil na stejné přednášky z moderní sociologie jako ona. Renee St. Clairová by to věděla a nejspíš by mi to i řekla, kdybych se zeptal – všechno vycinkat byla Reneeina specialita, vsadím se, že při zpovědi utahala i faráře –, ale některé věci člověk nechce vědět. Třeba proč dívka, kterou jste horoucně milovali, vás neustále odmítala, ale s tím novým klukem skočila do postele málem při první příležitosti. Nevím, jestli se někdo dokáže opravdu vyrovnat se svou první láskou, mě stále trápí. Něco ve mně pořád chce vědět, co na mně bylo špatného. Co mi chybělo. Teď je mi přes šedesát, mám šedivé vlasy a přežil jsem rakovinu prostaty, ale i dnes chci vědět, proč jsem nebyl pro Wendy Keeganovou dost dobrý.

♥

Nasedl jsem do vlaku Jižní střela, který jel z Bostonu do Severní Karolíny (nic dobrodružného, zato byl levný), a pak do autobusu z Wilmingtonu do Nebeské zátoky. Na pohovor jsem šel k Fredu Deanovi, který měl na starosti – kromě spousty dalších funkcí – zaměstnance Lunaparku. Po čtvrthodině otázek a odpovědí, obhlédnutí mého řidičáku a osvědčení Červeného kříže o absolvování kurzu první pomoci mi podal plastovou jmenovku na šňůrce. Stálo na ní NÁVŠTĚVNÍK, aktuální datum a kresbička zubícího se modrookého německého ovčáka, který matně připomínal slavného kresleného detektiva Scooby-Dooa.

„Projdi si to tu,“ řekl Dean. „Svez se na Karolínským kole, jestli chceš. Většina atrakcí ještě není otevřená a neběží, ale tahle jo. Laneovi pověz, že máš můj souhlas. Dal jsem ti celodenní propustku, ale chci, aby ses sem vrátil v…“ Pohlédl na hodinky. „Řekněme v jednu. Pak mi řekneš, jestli tu práci chceš. Mám tu pět prázdnejch fleků, ale v podstatě jsou všechny stejný – Šťastní pomocníčci.“

„Děkuji vám, pane.“

S úsměvem přikývl. „Nevím, jaký budeš mít z tohohle místa pocity, ale mně vyhovuje. Je to tu trochu starý a trochu omšelý, ale pro mě to má svoje kouzlo. Nějakou dobu jsem to zkoušel v Disneylandu, ale tam se mi nelíbilo. Je to tam moc… nevím…“

„Moc průmyslové?“ napověděl jsem.

„Přesně. Moc průmyslový. Moc naleštěný a nablýskaný. Tak jsem se před pár rokama vrátil do Lunaparku. Nelitoval jsem. Tady nejsme tak sešněrovaní – pořád to tu má ten starosvětskej kolotočářskej šmak. Tak běž, rozhlídni se. Zjistíš, co si myslíš. A jak se cítíš, což je důležitější.“

„Můžu se nejdřív na něco zeptat?“

„Jasně.“

Sáhl jsem na svoji propustku. „Co je to za psa?“

Jeho úsměv se rozšířil. „To je Šťastný pes Howie, maskot Lunaparku. Lunapark vybudoval Bradley Easterbrook a originál Howie byl jeho pes. Ten už je dávno po smrti, ale i tak ho často uvidíš, jestli tu budeš letos v létě pracovat.“

Vídal jsem ho… a zároveň nevídal. Lehká hádanka, ale na řešení si budete muset chvíli počkat.

♥

Lunapark byl nezávislý podnik, ne tak velký jako Šest vlajek a zdaleka na tak velký jako Disney World, ale i tak na mě jeho rozloha udělala dojem, zvlášť Radostná ulice, která představovala hlavní třídu, a Ohaří cesta, která byla vedlejší, skoro prázdná a vypadala široká jako osm silničních pruhů. Slyšel jsem kňučení motorových pil a viděl spoustu dělníků – největší parta se hemžila na Kulovém blesku, jedné ze dvou horských drah v Lunaparku –, ale nebyli tu žádní zákazníci, protože park otevíral až patnáctého května. Několik stánků s občerstvením mělo otevřeno, aby měli dělníci kde obědvat, a před boudou pobitou hvězdami, kde se věštilo z ruky, stála jakási stará dáma a podezíravě si mě měřila. Až na jednu výjimku měli všude jinde zavřeno.

Tou výjimkou bylo Karolínské kolo. Bylo padesát metrů vysoké (to jsem zjistil později) a pomalounku se otáčelo. Venku před ním stál šlachovitý osvalený chlapík ve vyšisovaných džínách, ošoupaných semiškách pocákaných olejem a tílku. Na uhlově černých vlasech mu seděla fešácky pošoupnutá buřinka. Za uchem měl zaparkovanou cigaretu bez filtru. Vypadal jako cirkusový vyvolavač z komiksu ve starých novinách. Vedle něj stála na přepravce od pomerančů otevřená bedýnka na nářadí a velké přenosné rádio. Skupina Faces zpívala „Stay with Me“. Chlapík se klátil do rytmu a s rukama zastrčenýma do zadních kapes pohupoval boky sem a tam. Myšlenka, která mi prolétla hlavou, byla absurdní, ale dokonale jasná: Až budu velký, chci vypadat přesně jako tenhle chlap.

Ukázal na moji propustku. „Poslal tě Freddy Dean, že? Pověděl ti, že všechno ostatní je zavřený, ale můžeš se svízt na obřím kole.“

„Ano, pane.“

„Projížďka na Kole znamená, že tě Fred bere. Rád posílá těch několik vyvolenejch, aby se tu rozhlídli z ptačí perspektivy. Vezmeš tu práci?“

„Asi ano.“

Natáhl ruku. „Já jsem Lane Hardy. Vítej na palubě, chlapče.“

„Rád vás poznávám.“

Vykročil po šikmém chodníku, který vedl k pomalu se otáčejícímu kolu, uchopil jakousi dlouhou tyč, která vypadala jako řadicí páka, a odtlačil ji od sebe. Kolo se pomalu zastavilo tak, že jedna z vesele natřených gondol (na každé se usmíval obrázek Šťastného psa Howieho) se pohupovala u nástupní rampy pro pasažéry.

„Vlez si na palubu, Jonesy. Pošlu tě do nebe, kde je vzduch jasnej a výhled víc než krásnej.“

Vlezl jsem si do gondoly a zavřel dvířka. Lane s nimi zatřásl, aby se ujistil, že je západka na místě, zaklapl bezpečnostní závoru a pak se vrátil ke svému prajednoduchému ovládání. „Připraven ke startu, kapitáne?“

„Snad jo.“

„Čekají tě divy světa.“ Mrkl na mě a posunul ovládací páku dopředu. Kolo se znovu začalo otáčet a najednou se na mě ten muž díval nahoru. Stejně jako ta stará dáma u věštecké boudy. Zakláněla hlavu a stínila si oči. Zamával jsem jí. Nereagovala.

Pak už jsem byl nad vším kromě smyček a zatáček Kulového blesku, stoupal jsem stále výš do čerstvého vzduchu časného jara a cítil jsem – je to hloupé, ale pravdivé –, že nechávám všechny svoje starosti a strasti pod sebou.

Lunapark nebyl tematicky zaměřený, což mu umožňovalo, aby měl ode všeho něco. Byla tam menší horská dráha nazvaná Bláznivý třasák a vodní skluzavka (Cák a bác kapitána Nema). Na nejzápadnějším konci parku byl zvláštní přístavek pro nejmenší nazvaný Vrtives. Stála tam i koncertní síň, kde vystupovaly – to jsem se také dozvěděl později – většinou béčkové countryové skupiny nebo rockeři, kteří zažili svůj vrchol v padesátých nebo šedesátých letech. Pamatuji se, že tam měli společné vystoupení Johnny Otis a Big Joe Turner. Netušil jsem, kdo to je, a zeptal se na to Brendy Raffertyové, která byla hlavní účetní a zároveň jakousi matkou Hollywoodských děvčat. Brenda si o mně pomyslela, že jsem tupec, já o ní zase, že je stará. Oba jsme nejspíš měli pravdu.

Lane Hardy mě vyvezl až nahoru a tam kolo zastavil. Seděl jsem v pohupující se gondole, svíral bezpečnostní závoru a rozhlížel se po zbrusu novém světě. Na západě se prostírala rovina Severní Karolíny a mně připadala neuvěřitelně zelená, protože já byl kluk z Nové Anglie zvyklý na to, že březen znamená jen studené a blátivé předjaří. Na východě se nacházel oceán, temně kovově modrý až k místům, kde se ve smetanově bílých pulsech lámal o pláž, po níž budu za pár měsíců ode dneška nosit sem a tam své zhrzené srdce. Přímo pode mnou se nacházela přívětivá směsice všeho možného v Lunaparku – velké a malé atrakce, koncertní síň a kiosky, stánek se suvenýry a minibus Šťastný pes, který vozil zákazníky do motelů v okolí a samozřejmě na pláž. Na severu se nacházela Nebeská zátoka. Z téhle výšky nad Lunaparkem (nahoře, kde je vzduch jasný) vypadalo městečko jako houf kostek z dětské stavebnice, z něhož se na čtyřech světových stranách tyčí čtyři kostelní věže jako špičky kompasové růžice.

Kolo se znovu dalo do pohybu. Při jízdě dolů jsem měl pocit, jako bych se vezl na sloním chobotu jako kluk v povídce od Rudyarda Kiplinga. Lane Hardy mě nakonec zastavil, ale neobtěžoval se mi otevírat dvířka. Koneckonců, byl jsem skoro zaměstnanec.

„Jak se ti to líbilo?“

„Skvělý,“ vydechl jsem.

„Jo, na kolotoč pro bábrlinky to není špatný.“ Pošoupl si buřinku, takže se svezla na druhé ucho, a upřel na mě zkoumavý pohled. „Jak seš vysokej? Sto osmaosmdesát?“

„Sto devadesát.“

„Aha. Uvidíme, jak rád budeš vozit těch svejch sto devadesát na Kole vprostředku července, až budeš navlečenej v kožichu a zpívat ,Hodně štěstí zdraví‘ nějakýmu rozmazlenýmu frackovi s cukrovou vatou v jedný ruce a rozpatlaným nanukem v druhý.“

„V kožichu?“

Ale to už se vracel ke strojovně a neodpověděl mi. Možná mě neslyšel přes to svoje rádio, které zrovna vyřvávalo „Crocodile Rock“. Nebo jenom chtěl, abych si svoje budoucí pracovní zařazení do zdejšího kádru Šťastných psů vychutnal jako překvapení.

♥

K Fredu Deanovi jsem měl znovu zajít víc než za hodinu, takže abych zabil čas, šel jsem pěšky po Ohaří cestě k maringotce s občerstvením, která vypadala, že jim kšefty jdou dobře. V Lunaparku neměli všechno s tématem psů, ale spoustu věcí ano, včetně tohoto občerstvení, které se jmenovalo Psí bašta. Na svůj dnešní hon za brigádou jsem si stanovil krutě nízký rozpočet, ale usoudil jsem, že bych si mohl dovolit utratit pár babek za chilli-dog a papírový kelímek hranolků.

Když jsem došel k boudě s věštírnou, do cesty mi vstoupila madam Fortuna. To vlastně není úplně přesné, protože Fortuna z ní byla jenom od patnáctého května do začátku září. Těch šestnáct týdnů nosila dlouhé sukně, nařasené průsvitné halenky a šály zdobené různými kabalistickými symboly. Na uších se jí houpaly zlaté kruhy tak těžké, že jí vytahovaly lalůčky, a mluvila se silným rumunským přízvukem, takže působila jako postava z nějakého bijáku z třicátých let, kde se hrady hrouží do mlhy a všude vyjí vlci.

Po zbytek roku byla vdovou z Brooklynu, která sbírala Hummelovy figurky a měla ráda filmy (zvlášť dojáky, v nichž mladá dívka dostane rakovinu a půvabně zemře). Dnes vězela v elegantním černém kalhotovém kostýmu a střevících s nízkým podpatkem. Celek barevně oživoval růžový šátek kolem krku. Coby Fortuna se honosila divokou hřívou šedivých kudrn, ale to byla paruka, v tuto chvíli dosud uložená pod skleněným poklopem v malém domku v Nebeské zátoce, kde bydlela. Pravé vlasy měla ostříhané na ježka a vypadaly jako černá čepice. Fanynka Love Story z Brooklynu a věštkyně Fortuna měly společné jen jedno: obě se považovaly za jasnovidky.

„Padá na tebe stín, mladý muži,“ oznámila.

Pohlédl jsem dolů a uviděl, že má naprostou pravdu. Stál jsem ve stínu Karolínského kola. Oba jsme v něm stáli.

„Ten ne, pitomče. Na tvoji budoucnost. Budeš mít hlad.“

Ten už jsem měl, a pořádný, ale půlmetrová bageta ze Psí bašty ho brzy zažene. „To je velmi zajímavé, paní… ehm…“

„Rosalinda Goldová,“ představila se a podala mi ruku. „Ale můžeš mi říkat Rozzie. Všichni mi tak říkají. Ale během sezony…“ Vžila se do role, což znamenalo, že začala mluvit jako Bela Lugosi s prsama. „Běchéém sesoný… jsem Fortuna!“

Potřásli jsme si rukou. Kdyby nevklouzla pouze do role, ale i do kostýmu, zachřestilo by jí na zápěstí tucet zlatých náramků. „Velice rád vás poznávám.“ A pokusil jsem se o stejný přízvuk jako ona: „Já jsem… Devin!“

Nepobavilo ji to. „Irské jméno?“

„Správně.“

„Irové jsou plní smutku a spousta jich má dar vidění. Nevím, jestli ho máš taky, ale potkáš někoho, kdo ho má.“

Ve skutečnosti jsem byl plný štěstí… jakož i mimořádné touhy spořádat jednoho lahodného pupáka ze Psí bašty, nejlépe obloženého chili. Připadalo mi to jako dobrodružství. Říkal jsem si, že ten pocit asi trochu vyprchá, až budu na konci pracovního dne vytírat záchody nebo uklízet zvratky ze sedačky Vířivých šálků, ale v tu chvíli mi prostě všechno připadalo perfektní.

„Zkoušíte si svůj výstup?“

Vytáhla se do plné výšky, což bylo takových sto padesát pět. „Tohle není žádný výstup, chlapče.“ Místo výstup řekla véstap. „Židé jsou psychicky nejvnímavější rasa na zemi. Tohle všichni vědí.“ Začala mluvit normálně. „Navíc je to v Lunaparku lepší než hádat z ruky na Druhé avenue. Smutný nebo nesmutný, líbíš se mi. Jdou z tebe dobré vibrace.“

„To je moje hodně oblíbená písnička od Beach Boys.“

„Ale brzy tě čeká velký smutek.“ Odmlčela se, aby si dodala na důrazu. „A možná i nebezpečí.“

„Vidíte v mé budoucnosti krásnou ženu s tmavými vlasy?“ Wendy byla krásná žena s tmavými vlasy.

„Ne,“ řekla Rozzie a to, co přišlo vzápětí, mě přímo omráčilo. „Ta je v tvojí minulosti.“

Á-ha…

Obešel jsem ji a zamířil k občerstvení, a při tom si dával pozor, abych se jí nedotkl. Byla to šarlatánka, o tom jsem ani v nejmenším nepochyboval, ale dotýkat se jí mi v tu chvíli připadalo jako mizerný nápad.

Nepomohlo to. Šla se mnou. „Ve tvé budoucnosti je malá holčička a chlapeček. Ten chlapec má psa.“

„Určitě Šťastného psa. Nejspíš se jmenuje Howie.“

Můj nejnovější pokus o vtipkování ignorovala. „Ta holčička má na sobě červenou čepičku a drží v rukou panenku. Jedno z těch dětí je jasnovidné. Nevím které. To mi zůstává skryto.“

Tuhle část jejího blábolení jsem sotva slyšel. Myslel jsem na to, co předtím řekla naprosto suchým brooklynským tónem: Ta je v tvojí minulosti.

Madam Fortuna se v mnoha věcech pletla, jak jsem později zjistil, ale aspoň nějaké jasnovidné nadání zřejmě opravdu měla, a toho dne, kdy jsem byl v Lunaparku žádat o letní brigádu, se trefila do černého ve všech bodech.

♥

Práci jsem dostal. Pan Dean měl zvlášť velkou radost z mého osvědčení Červeného kříže o absolvování kurzu první pomoci, které jsem dostal v YMCA o letních prázdninách v šestnácti letech. Tehdy to bylo Nudné léto, jak jsem je nazval. V následujících letech jsem však zjistil, že nuda má spoustu tváří.

Panu Deanovi jsem řekl, kdy mi končí zkoušky, a slíbil jsem mu, že dva dny na to budu v Lunaparku, připraven k zařazení do týmu a zácviku. Potřásli jsme si rukou a on mě přivítal na palubě. V jednu chvíli jsem uvažoval, jestli mě nevybídne, abych si s ním zaštěkal jako Šťastný pes nebo neprovedl něco podobného, ale jenom mi popřál pěkný den a vyprovodil mě z kanceláře. Byl to drobný chlapík s pronikavýma očima a pružnou chůzí. Jak jsem tak stál před kanceláří zaměstnavatele na malé verandě z betonových kvádrů, poslouchal dunění příboje a čichal vlhký slaný vzduch, znovu se mě zmocnilo nadšení a nemohl jsem se dočkat, až začne léto.

„Nyní pracuješ v oboru zábavy, Jonesi,“ řekl můj nový šéf. „Nejsme světští – ne tak docela, vzhledem k tomu, jak to dnes vedeme –, ale úplně jsme se také neodtrhli. Víš, co to znamená, pracovat v oboru zábavy?“

„Ne, pane, asi moc ne.“

Oči měl vážné, ale kolem úst mu pohrával náznak úšklebku. „Znamená to, že chrapouni musejí odcházet s úsměvem na tváři – a mimochodem, jestli někdy uslyším, že ty budeš mluvit o zákaznících jako o chrapounech, poletíš ze dveří tak rychle, že se ani nestačíš ohlídnout. Já to říkat můžu, protože dělám v oboru zábavy od chvíle, kdy jsem byl dost starej na to, abych se holil. Jsou to chrapouni – stejní jako venkovští balíci, co očumovali každej kolotoč a houpačku, u který jsem dělal po druhý světový. Lidi, co chodí do Lunaparku, jsou třeba líp oháknutí a jezdí ve fordech a mikrobusech Volkswagen místo ve farmářskejch dodávkách, ale tady jsou z nich stejně zase chrapouni, co na všechno zírají s hubou dokořán. Pokud nezírají, nedělá park svou práci. Ale pro tebe to jsou ušáci. Když to uslyší oni, připomene jim to zvířátko. My víme svoje. Jsou to králíci, Jonesi, pěkní tlustí králíci, co se rádi baví a poskakují z houpačky na kolotoč a od stánku ke stánku místo z díry do díry.“

Mrkl na mě a stiskl mi rameno.

„Ušáci musejí odjet spokojení, jinak to tu vyschne a vítr nás odfoukne. Už jsem to zažil a když se to stane, jde to rychle. Tohle je zábavní park, Jonesi, takže ušáky rozmazluj a tahej za uši jen velice jemně. Jedním slovem, bav je.“

„Tak jo,“ řekl jsem… i když jsem nevěděl, jakou zábavu zákazníkům poskytnu tím, že budu leštit Ďábelské vozy (lunaparková verze autíček) nebo že budu po zavírací době projíždět s čisticím vozem po Ohaří cestě.

„A neopovažuj se mě nechat ve štychu. Budeš tady přesně na den a o pět minut dřív, než na kolik jsme se domluvili.“

„Dobře.“

„V oboru zábavy jsou dvě důležitý pravidla, chlapče: musíš vždycky vědět, kde máš šrajtofli… a dát se vidět.“

♥

Když jsem cestou ven procházel pod velkým obloukem s neonovým nápisem VÍTEJTE V LUNAPARKU (nyní zhasnutým), o zabedněnou budku pro pokladní se opíral Lane Hardy a kouřil cigaretu, kterou měl předtím zaparkovanou za uchem.

„Uvnitř se už nesmí kouřit,“ vysvětlil. „Nový pravidlo. Pan Easterbrook říká, že ho máme v Americe jako první, ale nebudeme poslední. Dostals tu práci?“

„Dostal.“

„Blahopřeju. Dával ti Freddy kázání o světskejch?“

„Trochu jo.“

„Povídal ti o drbání ušáků?“

„Jo.“

„Je to někdy otravnej páprda, ale je to starej kolotočář, všechno už viděl a většinou dvakrát, a neplete se. Myslím, že to zvládneš. Je na tobě něco světskýho, kluku.“ Mávl rukou k parku s dominantami, které se tyčily k bezchybně modrému nebi: Kulový blesk, Bláznivý třasák, spletité zatáčky a zákruty vodního tobogánu Cák a bác kapitána Nema, a samozřejmě Karolínské kolo. „Kdo ví, třeba tu čeká tvoje budoucnost.“

„Možná,“ odtušil jsem, i když jsem věděl, jaká bude moje budoucnost: psaní románů a povídek, které budou vycházet v The New Yorker. Všechno jsem to měl hezky naplánované. Stejně jako jsem měl naplánované oženit se s Wendy Keeganovou a mít s ní pár dětí, ale s těmi počkáme až po třicítce. Když je vám jedenadvacet, život je jako automapa. Teprve někdy kolem pětadvaceti se vás zmocní podezření, že se na tu mapu díváte vzhůru nohama, a ve čtyřiceti to víte s úplnou jistotou. V šedesáti zjistíte, a to mi věřte, že jste sakra zabloudili.

„Počastovala tě Rozzie Goldová svojí obvyklou dávkou věšteckých keců?“

„Hm…“

Lane se uchechtl. „Proč se vůbec ptám? Chlapče, hlavně si pamatuj, že devadesát procent všeho, co řekne, jsou fakticky kecy. Těch zbývajících deset… řekněme, že už lidem řekla věci, který je vyvedly z míry.“

„Co vy?“ zeptal jsem se. „Nějaké odhalení, které vyvedlo z míry vás?“

Zašklebil se. „Den, kdy si nechám od Rozzie číst z ruky, nastane, až to tu zabalím a vyrazím na štace po nejhorších zapadákovech. Kluk paní Hardyový se nezaplejtá s duchařskejma stolkama a křišťálovejma koulema.“

Vidíte v mé budoucnosti krásnou ženu s tmavými vlasy? ptal jsem se.

Ne. Ta je ve tvé minulosti.

Pozorně se na mě díval. „Co je? Spolkls mouchu?“

„To nic,“ řekl jsem.

„Ale no tak, chlapče. Valila ti do hlavy klíny, nebo pravdu? Zazpívala naživo, nebo na playback? Svěř se tatínkovi.“

„Rozhodně to byly kecy.“ Podíval jsem se na hodinky. „Musím jet autobusem v pět, jestli chci chytit sedmičku vlak do Bostonu. Měl bych vyrazit.“

„Ále, máš spoustu času. Kde budeš v létě bydlet?“

„O tom jsem ještě nepřemýšlel.“

„Mohl by ses cestou na autobusový nádraží zastavit u paní Shoplawový. Letním brigádníkům pronajímá byt spousta lidí v Nebeský zátoce, ale ona je nejlepší. Za ty roky u ní bydlela spousta Šťastných pomocníčků. Její dům najdeš snadno, stojí na konci Hlavní ulice u pláže. Obrovskej barák s šedým nátěrem. Na verandě uvidíš pověšený štít. Nemůžeš ho minout, protože je vyrobenej ze škeblí a každou chvíli některá vypadne. PANÍ SHOPLAWOVÁ, PENZION NA POBŘEŽÍ.“

„Tak jo, zastavím se tam. Díky.“

„Jestli se tam ubytuješ, budeš sem moct docházet pěšky, pokud budeš chtít ušetřit peníze na něco důležitějšího než benzín, třeba když si budeš chtít o volným dnu vyrazit. Ta procházka po pláži je moc pěknej začátek dne. Hodně štěstí, chlapče. Těším se, až s tebou budu pracovat.“ Podal mi ruku. Potřásl jsem mu s ní a znovu mu poděkoval.

Jelikož mi vnukl dobrý nápad, rozhodl jsem se, že se do městečka vrátím pěšky po pláži. Ušetří mi to dvacet minut čekání na taxík, který jsem si stejně nemohl moc dovolit. Už jsem skoro došel k dřevěným schůdkům, které vedly na písek, když za mnou ještě zavolal.

„Hej, Jonesy! Chceš vědět něco, co ti Rozzie neřekne?“

„Jasně,“ odpověděl jsem.

„Máme tu strašidelnej zámek, jmenuje se Dům hrůzy. Stará Róza se k němu nepřiblíží na míň než padesát metrů. Nenávidí strašáky a mučírnu a ty nahraný skřeky, ale hlavní důvod je ten, že se bojí, že tam možná opravdu straší.“

„To myslíte vážně?“ Ale tohle byla jenom jedna z těch otázek, které člověk vyhrkne, když ho něco zaskočí. Poznal jsem, že mluví vážně.

„Pověděl bych ti ten příběh, ale už mi končí pauza. Musím u autíček vyměnit pár napájecích tyčí a kolem třetí se tu má zastavit bezpečák, chce omrknout Kulovej blesk. Tihle chlapi umějí být děsně otravní. Zeptej se Shoplawové. Pokud jde o Lunapark, Emmalina Shoplawová ví víc než já. Dalo by se říct, že je v tomhle oboru úplná vědátorka. Ve srovnání s ní jsem nováček.“

„Není to náhodou vtip? Špek pro nové zaměstnance?“

„Vypadám, že vtipkuju?“

To ne, ale každopádně vypadal, že si to náramně užívá. Dokonce na mě mrkl. „Každej pořádnej zábavní park přece musí mít ducha, ne? Možná ji uvidíš na vlastní oči. Chrapouni teda nikdy, to je jistá věc. Tak už mazej, kluku. Urvi si ten pronájem, než sedneš na autobus do Wilmingtonu. Později mi poděkuješ.“

♥

Když se někdo jmenuje Emmalina Shoplawová, je těžké představit si někoho jiného než růžolící paní domácí jako vystřiženou z románu Charlese Dickense, která neudělá krok bez šněrovačky a honzíka a pronáší věty jako Pámbu nás ochraňuj. Návštěvě servíruje čaj a koláčky, zatímco sbor dobrosrdečných výstředníků souhlasně přihlíží. Možná mě i štípne do tváře, až budeme sedět u praskajícího krbu a louskat pečené kaštany.

Jenže v tomto světě málokdy dostaneme, co si představujeme, a na zazvonění mi přišla otevřít vysoká padesátnice s plochou hrudí a bledá jako ojíněné okno. V jedné ruce si nesla staromódní popelníček opatřený váčkem na písek a v druhé ruce doutnající cigaretu. Špinavě hnědé vlasy měla natočené do tuhých loken, které jí zakrývaly uši. Díky nim vypadala jako stárnoucí princezna z pohádky bratří Grimmů. Vysvětlil jsem jí, proč jsem přišel.

„Budete pracovat v Lunaparku, co? No, asi byste měl jít dál. Máte nějaké doporučení?“

„Co se týče bydlení, tak ne – bydlím na koleji. Ale mám pracovní doporučení od svého šéfa v menze. To je taková jídelna na univerzitě, kde…“

„Vím, co znamená menza. Narodila jsem se sice v noci, ale ne včera v noci.“ Zavedla mě do hlavního salonu, který se táhl přes celou délku domu a byl přecpaný nesourodým nábytkem, jemuž vévodil velký stolní televizor. Ukázala na něj. „Barevný. Moji nájemníci ho můžou používat – stejně jako salon – do desíti večer v pracovní den a do půlnoci o víkendech. Někdy se s mládeží dívám na film nebo v neděli odpoledne na baseball. Dáme si pizzu nebo upražím popcorn. Je to vskutku zábava.“

Vskutku, pomyslel jsem si. A znělo to vskutku dobře.

„Povězte mi, pane Jonesi, pijete a jste pak hlučný? Takové chování považuji za společensky nepřijatelné, i když mnohým to tak nepřijde.“

„Ne, paní.“ Trochu jsem pil, ale málokdy jsem začal být hlučný. Obyčejně jsem po jednom nebo dvou pivech začal být pouze ospalý.

„Ptát se vás, jestli berete drogy, by bylo zbytečné, stejně byste řekl, že ne, ať už byste je bral nebo ne, viďte? Ale taková věc samozřejmě pokaždé vyjde najevo, a když se to stane, vyzvu dotyčného nájemníka, aby si našel jiné ubytování. Ani marihuanu, je to jasné?“

„Ano.“

Zahleděla se na mě. „Na feťáka nevypadáte.“

„Taky nejsem.“

„Mám místo pro čtyři nájemníky a momentálně je zabrané jenom jedno. Slečna Ackerleyová. Je to knihovnice. Všechny pokoje k pronajmutí jsou jednolůžkové, ale jsou mnohem pěknější než ty, které byste dostal v motelu. Pro vás bych vybrala ten pokoj v prvním patře. Má vlastní koupelnu se sprchou, což pokoje v druhém patře nemají. Je tu taky venkovní schodiště, což se hodí, pokud máte přítelkyni. Proti dámským návštěvám nic nemám, protože sama jsem dáma a návštěvy mám ráda. Máte přítelkyni, pane Jonesi?“

„Ano, ale bude letos v létě na brigádě v Bostonu.“

„Nu, třeba se s někým seznámíte. Víte, co se zpívá v té písni – láska je všude kolem nás.“

Tomu jsem se jenom usmál. Na jaře roku 1973 mi představa, že bych miloval někoho jiného než Wendy Keeganovou, připadala absurdní.

„Domnívám se, že budete mít auto. Vzadu jsou jen dvě parkovací místa na čtyři nájemníky, takže každé léto to chodí tak, že kdo dřív přijde, ten dřív bere. Vy jste přišel první a myslím, že to s vámi půjde. Pokud zjistím, že to nepůjde, půjdete o dům dál. Je to podle vás férové?“

„Ano, paní.“

„Dobře, protože to férové je. Moje požadavky budou obvyklé: první měsíc, poslední měsíc, kauce na škody.“ Uvedla částku, která mi také připadala férová. Přesto mi účet u První svěřenecké banky v New Hampshiru pořádně provětrá.

„Vezmete šek?“

„Odmítnou ho proplatit?“

„Ne, paní, to snad ne.“

Zvrátila hlavu a zasmála se. „Tak si ho vezmu, pokud budete ten pokoj stále chtít, až si ho prohlédnete.“ Típla cigaretu a vstala. „Mimochodem, nahoře se nekouří – jde o pojištění. A kouřit se nebude ani tady, jakmile se tu nájemníci ubytují. Jde o obyčejnou slušnost. Víte, že staroušek Easterbrook chce, aby se v parku nekouřilo?“

„Slyšel jsem. Asi mu to sníží návštěvnost.“

„Možná ze začátku. Ale pak se třeba spíš zvýší. Na Brada bych si klidně vsadila. Je to mazaný chlap, světský ze světských.“ Chtěl jsem se jí zeptat, co tím přesně myslí, ale to už mluvila o něčem jiném „Půjdeme se na ten pokoj mrknout?“

Mrknutí na pokoj v prvním patře mě stačilo přesvědčit, že to půjde. Postel byla velká, což bylo dobré, z okna byla vyhlídka na oceán, což bylo ještě lepší. Koupelna byla spíš jen vtip, tak maličká, že když si sednu na záchod, budu mít nohy ve sprše, ale vysokoškoláci jen s pár drobty ve své finanční kredenci nemůžou být moc vybíraví. A výhled z okna mě dostal. Podle mě neměl lepší výhled ani žádný z boháčů, jejichž letní sídla stála v Nábřežní ulici. Představoval jsem si, jak sem přivedu Wendy, oba budeme obdivovat vyhlídku a potom… budeme v té velké posteli a venku bude pravidelně, ospale tepat příboj…

„To.“ Konečně „to.“

„Chci to,“ řekl jsem a ucítil, jak rudnu. Nemluvil jsem jenom o pokoji.

„Vím, že ano. Kouká vám to z očí, zatraceně.“ Jako by věděla, na co myslím, a možná to opravdu věděla. Usmála se – širokánským úsměvem, díky němuž opravdu vypadala dickensovsky bez ohledu na plochý hrudník a bledou pleť. „Vaše vlastní hnízdečko. Sice žádné Versailles, zato však jen vaše. Ne jako pokoj na koleji, že? I když jednolůžkový?“

„Ne,“ přiznal jsem. Myslel jsem na to, že budu muset přemluvit tátu, aby mi poslal na bankovní účet dalších pět stovek, abych nějak vyšel, dokud mi nezačne chodit výplata. Bude bručet, ale nakonec povolí. Doufal jsem jenom, že nebudu muset vytahovat kartu Mrtvá máma. Byla pryč skoro čtyři roky, ale táta schovával v peněžence půl tuctu jejích fotek a pořád nosil snubní prsten.

„Vaše vlastní práce a vaše vlastní bydlení,“ řekla trochu zasněně. „To zní dobře, Devine. Nebude vadit, když vám budu říkat Devine?“

„Stačí Dev.“

„Dobře.“ Rozhlédla se po pokojíku s ostře skoseným stropem – byl kousek od okraje střechy – a vzdychla. „To nadšení nevydrží dlouho, ale dokud trvá, je to skvělé. Ten pocit nezávislosti. Myslím, že sem zapadnete. Máte v sobě něco světského.“

„To jste už druhý člověk, který mi to říká.“ Pak jsem si vzpomněl na svůj rozhovor s Lanem Hardym na parkovišti. „Vlastně třetí.“

„A vsadím se, že vím, co ti druzí dva byli zač. Chcete tu vidět ještě něco? Ta koupelna není nic moc, já vím, ale rozhodně je to tady lepší, než když musíte kadit na záchodě na koleji a při tom poslouchat, jak kluci u umyvadel prdí a vykládají si báchorky o děvčatech, která včera večer sklátili.“

Zařval jsem smíchy a paní Emmalina Shoplawová se ke mně připojila.

♥

Dolů jsme sešli po venkovních schodech. „Jak se má Lane Hardy?“ zeptala se, když jsme se ocitli dole. „Pořád nosí ten svůj hloupý tralalák?“

„Mně připomínal spíš buřinku.“

Pokrčila rameny. „Tralalák, buřinka, v čem je rozdíl?“

„Má se dobře, ale něco mi povídal…“

Úkosem se na mě zahleděla. Skoro se usmívala, ale jen skoro.

„Povídal, že v jejich strašidelném zámku – tady mu říkají Dům hrůzy – straší. Ptal jsem se ho, jestli si ze mě utahuje, ale prý ne. Říkal, že o tom taky víte.“

„Tak říkal, podívejme se.“

„Ano. Prý pokud jde o Lunapark, víte víc než on.“

„No,“ řekla, hmátla do kapsy kalhot a vytáhla balíček winstonek, „vím toho slušnou kupu. Manžel tam dělal hlavního strojníka, než dostal infarkt a umřel. Když se ukázalo, že jeho životní pojistka je mizerná – a podle smlouvy kompletně celá v zástavě –, začala jsem pronajímat horní dvě patra v tomhle domě. Co jiného jsem měla dělat? Měli jsme jenom jedno dítě, dceru, a ta teď žije v New Yorku a dělá pro nějakou reklamku.“ Zapálila si cigaretu, potáhla a s uchechtnutím vyfoukla dým. „Taky pracuje na tom, aby ztratila svůj jižanský přízvuk, ale to je jiná písnička. Tenhle zbytečně velký barák byl Howieho hračka a já jsem mu ji nikdy nevyčítala. Aspoň se zaplatila. A já jsem ráda, že zůstávám ve spojení s parkem, protože mám díky tomu pocit, že jsem ve spojení s ním. Rozumíte tomu?“

„Jistě.“

Zahleděla se na mě skrz stoupající proužek cigaretového dýmu, usmála se a zavrtěla hlavou. „Né – je to od vás laskavé, ale jste trochu moc mladý.“

„Před čtyřmi lety jsem přišel o mámu. Táta po ní pořád truchlí. Říká, že manželka a život patří k sobě. Já mám aspoň školu a přítelkyni. Táta se kousek na sever od Kittery potlouká po domě, který je pro něho hrozně velký. Ví, že by ho měl prodat a sehnat si menší, odkud by to měl blíž do práce – oba to víme –, ale stejně tam zůstává. Takže jo, vím, o čem mluvíte.“

„Je mi líto, že vám umřela máma,“ řekla paní Shoplawová. „Jednoho dne tu svoji hubu otevřu až moc a spadnu do ní. Ten váš autobus, ten jede v pět deset?“

„Ano.“

„Tak pojďte do kuchyně. Opeču vám sýrovou topinku a strčím do mikrovlnky misku rajské polévky. Máte dost času. A při jídle vám budu vyprávět smutný příběh lunaparkového ducha, jestli si ho chcete poslechnout.“

„Je to opravdu o duchovi?“

„Nikdy jsem v tom zatraceném strašidelném domě nebyla, takže to nevím jistě. Ale je to historka o vraždě. Tím jsem si jistá.“

♥

Polévka byla jenom campbellka z konzervy, ale opečený sýr byl munster – můj oblíbený – a chutnal nebesky. Nalila mi sklenici mléka a nedala jinak, než že ji musím vypít. Paní Shoplawová říkala, že jsem chlapec ve vývinu. Posadila se naproti mě také s miskou polévky, ale bez topinky („Musím si hlídat svoji dívčí postavu“) a vyprávěla mi ten příběh. Něco z něj se dozvěděla z novin a reportáží v televizi. Šťavnatější části pocházely od jejích známých v Lunaparku, těch tam měla spousty.

„Stalo se to před čtyřmi lety, zřejmě někdy v době, kdy umřela vaše matka. Víte, na co si pokaždé nejdřív vzpomenu, když o tom přemýšlím? Na tričko toho chlapa. A rukavice. Když o těch věcech přemýšlím, naskočí mi husí kůže. Protože podle nich je jasné, že to plánoval.“

„Asi začínáte odprostředka,“ upozornil jsem ji.

Paní Shoplawová se zasmála. „Jo, asi je to tak. Ten údajný duch se jmenuje Linda Grayová a byla z Florence. To je směrem na Jižní Karolínu. Byla tu se svým přítelem – pokud se tak dá nazvat, policajti se důkladně prohrabali její minulostí a nenašli po něm ani stopy – a strávila svoji poslední pozemskou noc v motorestu Luna, půl míle na jih odsud po pláži. Druhý den v jedenáct hodin vešli do Lunaparku. On koupil pro oba vstupenky, platil hotově. Svezli se na několika atrakcích a pak si dali opožděný oběd ve Skalním humrovi, což je rybárna u koncertní síně. To bylo nějak po jedné. Pokud jde o dobu úmrtí, nejspíš víte, jak se určuje… podle obsahu žaludku a tak dál…“

„Jo.“ Opečený chleba už jsem spořádal, takže jsem se soustředil na polévku. Příběh mi nijak nekazil chuť. Nezapomeňte, že mi bylo jedenadvacet, a i když bych asi tvrdil něco jiného, v hloubi duše jsem byl přesvědčený, že nikdy neumřu. Tím niterným přesvědčením nedokázala otřást ani mámina smrt.

„Takže jí dal najíst, pak ji vzal na Karolínské kolo – to se točí pěkně pomalu, aby nenarušilo zažívání – a pak ji vzal do Domu hrůzy. Dovnitř vjeli společně, ale ven se vynořil sám. Asi v půli cesty, která trvá zhruba devět minut, jí podřízl krk a pohodil ji vedle koleje, po které vozíky jezdí. Vyhodil ji jako smetí. Musel vědět, že se ušpiní, protože měl na sobě dvě trička, a měl navlečené žluté gumové rukavice. To svrchní tričko našli – zachytilo většinu krve – asi sto metrů od těla. Rukavice ještě o něco dál.“

Přímo jsem to viděl: nejdřív tělo, stále teplé a pulsující, potom tričko, pak rukavice. Vrah zatím klidně sedí ve vozíku a dojede až na konec. Paní Shoplawová měla pravdu, člověku z toho naskakovala husí kůže.

„Když jízda skončila, ten parchant prostě vystoupil a odešel. Vozík vytřel – to tričko, které našli, bylo promáčené skrz naskrz –, ale úplně všechnu krev přece jenom neodstranil. Jeden z pomocníků jí trochu zahlédl na sedačce, než začala další jízda, a očistil ji. Moc o tom nepřemýšlel. Krev na atrakcích v lunaparku není nic neobvyklého. Většinou jde o nějaké dítě, které se příliš rozrušilo a spustila se mu krev z nosu. Však to zjistíte sám. Jenom si dejte pozor, abyste měl také rukavice, až budete uklízet, to kvůli nemocem. Rukavice mají na všech stanicích první pomoci, a ty jsou po celém parku.“

„Nikdo si nevšiml, že z vozíku vystoupil bez svojí přítelkyně?“

„Ne. Byla půlka července, vrchol sezony, takže tam byl pořádný blázinec. Tělo se našlo až druhý den v jednu ráno. To už byl park dávno zavřený a v Domě hrůzy byla ještě zapnutá pracovní světla. Kvůli noční směně. Však to taky zažijete, všechny party Šťastných pomocníčků mají jeden týden v měsíci na starosti úklid a radím vám, abyste se před tím pořádně vyspal, protože ta večerní šichta je děsná.“

„Lidi kolem ní jezdili, dokud park nezavřel, a nikdo ji neviděl?“

„Jestli ano, mysleli si, že patří k představení. Ale nejspíš tam to tělo leželo bez povšimnutí. Nezapomeňte, že Dům hrůzy je temná jízda. Vlastně jediná v Lunaparku. Jiné parky jich mají víc.“

Temná jízda. To rozeznělo temný akord, ale ne dost silný, aby mi to zabránilo dojíst polévku. „Co jeho popis? Třeba od někoho, kdo je obsluhoval v restauraci?“

„Měli něco lepšího. Měli fotky. Věřte mi, že se policie postarala, aby se dostaly do televize a otiskli je v novinách.“

„Kde je sehnali?“

„Od Hollywoodských děvčat,“ řekla paní Shoplawová. „V plné sezoně jich pokaždé pracuje na place aspoň půl tuctu. V Lunaparku nikdy nebyl žádný šmajchlkabinet nebo něco podobného, ale staroušek Easterbrook nestrávil všechny ty roky na štacích u kolotočů pro nic za nic. Ví, že lidi mají rádi, když jsou atrakce a buřty trochu šmrncnuté sex appealem. V každém týmu Pomocníčků je jedno Hollywoodské děvče. Vy budete mít taky jednu přidělenou a budete se muset s ostatníma klukama z týmu postarat jako starší bratři, aby si na ni nikdo nedovoloval. Pobíhají tam v krátkých zelených šatečkách a zelených střevíčkách na podpatku a roztomilých zelených kloboučcích, které mi pokaždé připomenou Robina Hooda a jeho veselou chasu. Akorát že tohle jsou Veselé čiperky. Nosí novinářské foťáky, takové ty jako ze starých filmů, a fotí chrapouny.“ Odmlčela se. „Ovšem neradím vám, abyste zákazníky takhle nazýval.“

„Pan Dean mě už varoval,“ řekl jsem.

„To odpovídá. Ta Hollywoodská děvčata se prostě mají soustředit na rodinné skupinky a zamilované dvojice, které vypadají, že už jsou plnoleté. Mládež pod jedenadvacet obvykle nemá zájem o suvenýrovou fotku, to radši utratí peníze za jídlo a hrací automaty. Takže to chodí tak, že děvčata nejdřív fotí a pak dotyčné osloví.“ Vydechla hláskem jako Marilyn Monroe: „,Ahoj, vítejte v Lunaparku, já jsem Karen! Pokud byste chtěli fotografii, kterou jsem právě pořídila, řekněte mi, jak se jmenujete, a při odchodu z parku se zastavte u stánku Hollywoodské foto.‘ Něco takového.

Jedna z nich vyfotila Lindu Grayovou s jejím přítelem před střelnicí U Annie Oakleyové, ale když toho mládence oslovila, odbyl ji. A to hrubě. Později policajtům říkala, že se tvářil, že jí foťák sebere a rozbije, kdyby se nebál, že mu to neprojde. Prý ji z jeho očí úplně zamrazilo. Byly prý tvrdé a šedé.“ Paní Shoplawová se usmála a pokrčila rameny. „Jenže se ukázalo, že měl sluneční brýle. Víte, jak některé dívky rády všechno dramatizují.“

To jsem opravdu věděl. Wendyina kamarádka Renee dokázala udělat z běžné návštěvy u zubaře scénář k filmovému hororu.

„To byla nejlepší fotografie, ale ne jediná. Policisté prošli všechny fotky, které toho dne Hollywoodská děvčata udělala, a mladou Grayovou a jejího přítele našli na pozadí nejméně čtyř dalších. Na té nejlepší stojí ve frontě na Vířivé šálky a on má ruku na její zadnici. Pěkně důvěrné na někoho, koho nikdo z její rodiny nebo přátel do té doby vůbec neviděl.“

„Věčná škoda, že tu není vnitřní televizní okruh,“ dumal jsem. „Moje přítelkyně získala na léto práci u Filena v Bostonu a prý tam mají několik takových kamer, a montují stále další. Aby se tolik nekradlo.“

„Přijde den, kdy budou namontované všude,“ prohlásila. „Jako v jedné sci-fi knížce o myšlenkové policii. Ani se na to netěším. Ale nikdy je nedají do atrakcí jako Dům hrůzy. Ani ty infračervené, které vidí ve tmě.“

„Ne?“

„Ne. V Lunaparku není žádný Tunel lásky, ale Dům hrůzy je rozhodně Tunel ošahávání. Manžel mi jednou říkal, že když parta uklízečů na noční šichtě nenajde u koleje aspoň troje kalhotky, byl to slabý den.

Ale přece jen měli toho chlapa na výborné fotce od střelnice. Skoro portrét. Byl v novinách a v televizi celý týden. On se jí tam tiskl k boku, ukazoval jí, jak držet vzduchovku, jak to mládenci pokaždé dělají. Všichni v obou Karolínách museli tu fotku vidět. Ona se usmívá, ale on se tváří smrtelně vážně.“

„A celou dobu má v kapsách rukavice a nůž,“ řekl jsem. Užasl jsem nad tou představou.

„Břitvu.“

„Co?“

„Použil břitvu nebo něco podobného, na to přišel doktor při ohledání. Každopádně měli fotky včetně té výborné, a víte co? Na žádné mu nejde rozeznat obličej.“

„Kvůli těm slunečním brýlím.“

„Těmi to jenom začínalo. Navíc měl bradku a baseballovou čepici, takovou tu s dlouhým kšiltem, který zastínil to zbývající z obličeje, co nezakrývaly brýle a vousy. Mohl to být kdokoliv. Klidně byste to mohl být i vy, až na to, že jste tmavovlasý a ne blond a nemáte na jedné ruce vytetovanou ptačí hlavu. To ten chlapík měl. Orla nebo možná sokola. Byl jasně vidět na fotce od střelnice. V novinách otiskovali jeho zvětšeninu pět dní po sobě a doufali, že ho někdo pozná. Nikdo se nepřihlásil.“

„A v tom motorestu, kde předtím spali, taky nezjistili žádné vodítko?“

 „Ne-e. Když se zapisovali, ukázal řidičák státu Jižní Karolíny, ale ten byl před rokem ukradený. Ji nikdo ani nezahlédl. Musela čekat v autě. Skoro celý týden nevěděli, kdo to je, ale policie uveřejnila kreslený portrét jejího obličeje. Vypadala na něm, že jenom spí, že nemá podřezaný krk a není mrtvá. Někdo – myslím, že to byla kamarádka, se kterou chodila na zdravotní školu – kresbu viděl a poznal ji. Pověděla to rodičům té dívky. Neumím si představit, jak jim muselo být, když sem přijížděli a cestou do márnice se chytali posledního stébla naděje, že se nakonec ukáže, že je to milované dítě někoho jiného.“ Pomalu vrtěla hlavou. „Děti jsou hrozné riziko, Deve. Napadlo vás to někdy?“

„Asi jo.“

„Což znamená, že nenapadlo. Já… myslím, že kdyby v té márnici odhrnuli prostěradlo a pod ním ležela moje dcera, asi bych se zbláznila.“

„Přece si nemyslíte, že Linda Grayová v Domě hrůzy opravdu straší, nebo ano?“

„Na to neumím odpovědět, protože na posmrtný život nemám žádný názor. Cítím to tak, že na to přijdu sama, až se tam dostanu, a to mi stačí. Vím jenom, že hodně lidí, kteří v Lunaparku pracují, tvrdí, že ji viděli stát vedle kolejí, a měla prý na sobě to, v čem ji našli: modrou sukni a modrou halenku bez rukávů. Nikdo z nich ty barvy nemohl vidět na fotkách, které byly uveřejněné, protože aparáty, které používají Hollywoodská děvčata, fotí jen černobíle. Nejspíš kvůli tomu, že vyvolávání je rychlejší a levnější.“

„Možná že barvu jejího oblečení zmínili někde v článku.“

Pokrčila rameny. „Možná, nevzpomínám si. Ale několik lidí se taky zmínilo, že dívka, kterou viděli stát u koleje, měla ve vlasech alenkovskou stuhu, takovou tu širokou, a to v novinách rozhodně nepsali. Tajili to skoro rok v naději, že podle toho poznají pachatele, pokud se objeví nějaký podezřelý.“

„Lane říkal, že chrapouni ji nikdy nevidí.“

„Ne, ukazuje se jenom po zavíračce. Většinou ji vídají Šťastní pomocníčci z noční směny, ale já vím, že nejméně jeden inspektor bezpečnosti provozu z Raleighu ji viděl, protože jsem s ním byla na skleničce u Písečného dolaru. Tvrdil, že když projížděl Domem hrůzy, to děvče tam prostě stálo. Myslel si, že je to nová figurína, dokud před ním nezvedla ruce, takhle.“

Paní Shoplawová zvedla ruce s dlaněmi otočenými vzhůru, vypadalo to jako prosebné gesto.

„Prý měl pocit, že teplota tam klesla o dvacet stupňů. Kapsa studeného vzduchu, tak to nazval. Když se otočil a ohlédl, byla pryč.“

Vzpomněl jsem si na Lanea v těch jeho upnutých džínách, ošoupaných botách a chlapácké buřince. Pravda, nebo kecy? ptal se. Naživo, nebo na playback? Pomyslel jsem si, že duch Lindy Grayové je skoro jistě kec, ale doufal jsem, že není. Doufal jsem, že ji uvidím. Byla by to skvělá historka, kterou bych mohl vyprávět Wendy, a v té době se všechny moje myšlenky točily kolem ní. Jestli si koupím tuhle košili, schválí mi ji Wendy? Jestli napíšu povídku o tom, jak mladá dívka dostala první pusu při jízdě na koni, bude se Wendy líbit? Jestli uvidím ducha zavražděného děvčete, zaujme to Wendy? Třeba tak moc, že sem bude chtít přijet a podívat se na ni osobně?

„Asi za půl roku po vraždě vyšel v charlestonském Zpravodaji další článek,“ řekla paní Shoplawová. „Zjistilo se, že od roku 1961 došlo v Georgii a obou Karolínách ke čtyřem podobným vraždám. Vždy mladých dívek. Jednu někdo ubodal, ostatní tři měly podříznutý krk. Reportér vykutal aspoň jednoho policajta, který řekl, že všechny je mohl zabít ten chlap, co zavraždil Lindu Grayovou.“

„Střezte se vraha z Domu hrůzy!“ zahýkal jsem znělým hlasem jako pouťový vyvolávač.

„Přesně tak ho v těch novinách nazvali. Měl jste hlad, viďte? Snědl jste všechno kromě misky. Teď byste mi měl asi vypsat šek a běžet na autobusové nádraží, jinak byste taky mohl skončit na noc u mě na gauči.“

Ten vypadal docela pohodlně, ale já se nemohl dočkat, až odjedu zpátky na sever. Z jarních prázdnin zbývaly dva dny a pak budu zase ve škole s rukou kolem pasu Wendy Keeganové.

Vytáhl jsem šekovou knížku, vyplnil ho a tím jsem si pronajal jednopokojové apartmá s kouzelným výhledem na oceán, který Wendy Keeganová – moje přítelkyně – nikdy neměla možnost ocenit. V tom pokoji jsem po večerech vysedával s potichu puštěným stereogramofonem, přehrával si Jimiho Hendrixe a Doors a chvilkami pomýšlel na sebevraždu. Spíš jen tak pubertálně než vážně, byly to jen představy mladíka s bujnou fantazií a srdečním úrazem… aspoň tak si to dnes, o tolik let později, říkám, ale kdo to může doopravdy vědět?

Když jde o minulost, všichni si vymýšlejí.

♥

Snažil jsem se dovolat Wendy hned z autobusového nádraží, ale její nevlastní máma řekla, že je venku s Renee. Když autobus dojel do Wilmingtonu, zkusil jsem to znovu, ale pořád byla venku s Renee. Zeptal jsem se Nadine – tak se její nevlastní matka jmenovala –, jestli netuší, kam mohly jít. Nadine odpověděla, že netuší. Mluvila, jako bych byl nejméně zajímavý člověk, který jí za celý den volal. Možná za celý rok. Nebo celý život. S Wendyiným tátou jsem vycházel docela dobře, ale Nadine Keeganová nikdy nepatřila k mým největším fanouškům.

Konečně – to už jsem byl v Bostonu – jsem se Wendy dovolal. Mluvila nějak rozespale, i když bylo teprve jedenáct, což je hodina, kdy to vysokoškoláci o jarních prázdninách teprve rozjíždějí. Pověděl jsem jí, že jsem tu práci dostal.

„No hurá,“ řekla. „Pojedeš hned domů?“

„Ano, jakmile si vyzvednu auto.“ Pokud nebude mít píchnutou pneumatiku. V těch dobách jsem věčně jezdil na sjetých gumách a zdálo se, že neustále některá uchází. Co rezerva, ptáte se? Dobrý vtip, seńor. „Mohl bych přespat v Portsmouthu, místo abych jel rovnou domů, a zajít za tebou zítra, jestli…“

„To by nebyl dobrý nápad. Renee u mě přespí a větší společnost Nadine nesnese. Víš, jak je na společnost přecitlivělá.“

Na některou společnost možná, ale Nadine a Renee si spolu vždycky notovaly, popíjely litry kávy a drbaly svoje oblíbené filmové hvězdy, jako by je osobně znaly. Zdálo se však, že není vhodná chvíle to připomínat.

„Jindy bych si s tebou moc ráda povídala, Deve, ale už jsem se chystala zalehnout. Měly jsme toho s Renee dneska moc. Nákupy a… tak různě.“

Tak různě nijak nerozváděla a já zjistil, že se mi na to nechce ptát. Další varovné znamení.

„Miluju tě, Wendy.“

„Taky tě miluju.“ Znělo to spíš ledabyle než vřele. Je prostě unavená, usoudil jsem.

Vyjel jsem z Bostonu na sever a zřetelně jsem cítil jakýsi neklid. Kvůli tomu, jak mluvila? Kvůli znatelnému nedostatku nadšení? To jsem nevěděl. Nebyl jsem si jistý, jestli to chci vědět. Ale uvažoval jsem o tom. Dokonce někdy i dnes, po všech těch letech, o tom přemýšlím. Dnes už pro mě neznamená nic než jizvu a vzpomínku, prostě někoho, kdo mě zranil, jak už tak mladé ženy čas od času zraňují mladé muže. Mladá žena z jiného života. Přesto si nemohu pomoci a přemýšlím, kde toho dne byla. Co bylo za tím tak různě. A jestli to byla skutečně Renee St. Clairová, s kým ten den strávila.

Mohli bychom diskutovat o tom, který text v popové muzice je nejděsivější, ale pro mě to jsou raní Beatles – vlastně John Lennon –, když zpívají Radši bych tě viděl mrtvou, holčičko, než abys byla s jiným chlapem. Mohl bych vám vykládat, že nic takového jsem vůči Wendy po rozchodu necítil, ale byla by to lež. Rozhodně to netrvalo v jednom kuse, ale jestli jsem na ni po rozchodu myslel s jistou nenávistí? Ano. Zažil jsem dlouhé bezesné noci, kdy jsem si myslel, že za to, jak mi ublížila, si zaslouží, aby se jí stalo něco špatného – možná opravdu špatného. Děsilo mě, že tak uvažuji, ale někdy to tak prostě bylo. A pak jsem přemýšlel o tom muži, který vešel do Domu hrůzy s rukou kolem pasu Lindy Grayové a s dvěma tričky na sobě. O muži s vytetovanou ptačí hlavou na ruce a břitvou v kapse.

♥

Na jaře roku 1973 – posledním roce mého dětství, když se tak zpětně dívám – jsem viděl budoucnost, ve které se Wendy Keeganová stane Wendy Jonesovou… nebo snad Wendy Keeganovou-Jonesovou, pokud bude chtít být moderní a ponechat si i svoje dívčí jméno. U jezera v Maine nebo New Hampshiru (možná v západním Massachusetts) bude stát dům a v něm se bude rozléhat výskot a křik páru malých Keeganů-Jonesů, dům, v němž budu psát knihy, které sice nebudou vyložené bestsellery, ale budou dostatečně populární, aby nám zajistily pohodlné živobytí, a budou mít – což je velmi důležité – kladné recenze. Wendy si splní sen a otevře si malý oděvní butik (také s dobrými ohlasy) a já budu vést několik seminářů tvůrčího psaní a nadaní studenti se budou moci přerazit, jen aby na ně mohli chodit. Nic z toho se samozřejmě nikdy nestalo, takže bylo jen příznačné, že naposledy jsme jako pár spolu byli v kanceláři profesora George B. Naka, muže, který vůbec neexistoval.

Když se na podzim roku 1968 vraceli studenti na univerzitu v New Hampshiru, objevili pod schody v suterénu budovy Hamiltona Smithe „kancelář“ profesora Naka. Stěny místnosti byly polepené falešnými diplomy, podivnými akvarely s označením Albánské umění a zasedacími pořádky, kde byla do obdélníčků tužkou vepsána jména jako Elizabeth Taylorová, Robert Zimmerman a Lyndon Beans Johnson. Visely tam také seminárky studentů, kteří nikdy neexistovali. Pamatuji si, že jedna měla titul „Sexuální hvězdy Orientu“. Jiná se nazývala „Raná poezie Cthulhu: analýza“. Stály tam tři stojanové popelníky. Zespodu byla na schody přilepená cedule s nápisem: PROFESOR NAKO ŘÍKÁ: „KOUŘENÍ JE VŽDY POVOLENO!“ Bylo tam také několik ošuntělých křesílek a stejně ošuntělá pohovka, což se velmi hodilo studentům, kteří hledali pohodlné místečko pro muchlování.

Ve středu, kdy jsem měl poslední zkoušku, bylo nezvyklé horko a vlhko. Kolem jedné hodiny odpoledne se začaly kupit bouřkové mraky a někdy ve čtyři, kdy jsme s Wendy měli dohodnutou schůzku v suterénní „kanceláři“ George B. Naka, se nebe otevřelo a spustil se liják. Přišel jsem tam první. Wendy se ukázala o pět minut později, sice promočená na kůži, ale ve velmi dobré náladě. Ve vlasech se jí třpytily kapky vody. Vrhla se mi do náručí a se smíchem se o mě otírala. Zaduněl hrom a několik žárovek, zavěšených u stropu potemnělé sklepní chodby, zablikalo.

„Honem mě objímej,“ vyhrkla. „Ten déšť je hrozně studený.“

Zahřál jsem ji a ona zahřála mě. Brzy jsme leželi propletení na odrbané pohovce, já s levou rukou omotanou kolem ní a dlaní na prsu bez podprsenky, s pravou dost vysoko pod sukní, abych dosáhl na hedvábí a krajku. Tuhle ruku mi tam nějakou minutku nechala, ale pak se posadila, odtáhla se ode mě a načechrala si vlasy.

„To by stačilo,“ řekla upjatě. „Co kdyby přišel profesor Nako?“

„Nemyslím, že je to pravděpodobné, ty jo?“ Usmíval jsem se, ale pod opaskem jsem cítil známé bolavé pnutí. Wendy té bolesti někdy ulevila – stala se z ní docela odbornice na to, čemu jsme říkávali „přeskalhotovka“ –, ale dnešek k těm dnům zřejmě neměl patřit.

„Tak některá jeho studentka,“ pokračovala. „Přijde prosit o lepší závěrečnou známku, aby prošla. ,Prosím, profesore Nako, prosím, prosím, prosím, udělám cokoliv.‘“

Ani tohle nebylo pravděpodobné, ale možnost, že nás někdo vyruší, byla značná, v tom měla pravdu. Studenti se tu zastavili každou chvíli, aby vyvěsili nový falešný referát nebo čerstvá díla albánského malířství. Pohovka se sice k muchlování hodila, ale místnost nikoliv. Kdysi možná, ale to skončilo ve chvíli, kdy se přístěnek pod schody stal jakýmsi referenčním bodem pro studenty vysoké školy svobodných umění.

„Jak ti dopadla zkouška ze sociologie?“ zeptal jsem se jí.

„Dobře. Pochybuju, že bych dostala za jedna, ale vím, že jsem ji udělala, a to mi stačí. Zvlášť protože je poslední.“ Protáhla se, až se prsty dotkla hran schodů nad námi a úchvatně se jí pozdvihla prsa. „Vypadnu odsud…“ podívala se na hodinky, „… přesně za hodinu a deset minut.“

„S Renee?“ Neměl jsem Wendyinu spolubydlící nijak v oblibě, ale měl jsem dost rozumu, abych to neříkal. Jedinkrát jsem to zkusil a s Wendy jsme se utkali v krátké, prudké hádce, při níž mě obvinila, že se jí pokouším řídit život.

„Přesně tak, pane. Vysadí mě u táty a nevlastní mámy. A za týden budeme oficiálně zaměstnané u Filena!“

V jejím podání to znělo, jako by obě získaly práci poslíčků v Bílém domě, ale tuto poznámku jsem si taky nechal pro sebe. Měl jsem jiné starosti. „Takže v sobotu ještě přijedeš do Berwicku, že?“ Plán zněl, že ráno přijede, stráví u nás den a zůstane přes noc. Samozřejmě v pokoji pro hosty, ale ten byl jen pár kroků po chodbě od toho mého. Vzhledem k faktu, že se možná uvidíme zas až na podzim, považoval jsem pravděpodobnost, že se „to“ stane, za velmi vysokou. Samozřejmě malé děti zase věří na Santu Clause a prváci na univerzitě v New Hampshiru stráví celý semestr v přesvědčení, že George B. Nako je opravdový profesor, který vede skutečné přednášky z angličtiny.

„Jasánek.“ Rozhlédla se, nikoho neuviděla a přejela mi po stehně nahoru. Když dospěla k rozkroku mých džínů, jemně zatáhla za to, co tam našla. „Pojď sem.“

Takže jsem přece jen přeskalhotovku měl. Byl to jeden z jejích lepších pokusů, pomalý a rytmický. Venku hřmělo a v jednu chvíli se šum deště proměnil v prudký, dunivý rachot, protože přišlo krupobití. Nakonec zmáčkla, čímž zvýšila a prodloužila slast mého orgasmu.

„Hlavně pořádně promokni, až se budeš vracet na kolej, jinak bude celý svět přesně vědět, co jsme tu dělali.“ Vyskočila na nohy. „Musím jít, Deve. Ještě si musím zabalit pár věcí.“

„V sobotu tě vyzvednu v poledne. Táta uvaří k večeři svoje slavné dušené kuře.“

Znovu řekla jasánek. Bylo to poznávací znamení Wendy Keeganové, stejně jako vytahování na špičky, když mi dávala pusu. Jenže v pátek večer mi zavolala s tím, že Renee změnila plány a odjíždějí do Bostonu o dva dny dřív. „Promiň, Deve, ale vezme mě autem.“

„Přece můžeš jet autobusem,“ řekl jsem, ale už jsem věděl, že tohle nezabere.

„Slíbila jsem jí to, zlato. A máme lístky do Imperialu na Pippina. Sehnal nám je tatínek Renee, jako překvapení.“ Odmlčela se. „Přej mi to. Ty pojedeš až do Severní Karolíny, a taky ti to přeju.“

„Přeju,“ řekl jsem. „Rozumím a provedu.“

„To je lepší.“ Klesla hlasem do důvěrného tónu. „Až budeme příště spolu, udělám ti to. Slibuju.“

Tenhle slib nikdy nedodržela, ale ani neporušila, protože od onoho dne v kanceláři profesora Naka jsem Wendy Keeganovou už neviděl. Dokonce nedošlo ani na poslední telefonát plný slz a výčitek. V tomto bodě jsem se řídil radou Toma Kennedyho (brzy se k němu dostaneme) a nejspíš to bylo jen dobře. Wendy asi takový telefonát čekala a možná si ho dokonce přála. Jestli ano, byla zklamaná.

To doufám. Po všech těch letech, kdy všechno to dávné vzrušení a trýzeň zapadly hluboko do minulosti, stále doufám, že byla zklamaná.

Láska nechává jizvy.

♥

Nikdy jsem nenapsal knihy, o nichž jsem snil, téměř bestsellery s kladnými kritikami, ale přece jen se docela slušně živím jako spisovatel a jsem za to vděčný. Tisíce lidí takové štěstí nemají. Postupně jsem se sunul po žebříčku příjmů vzhůru tam, kde jsem teď, a pracuji v Komerčním letu, což je periodikum, o němž jste nejspíš nikdy neslyšeli.

Rok poté, co jsem převzal místo šéfredaktora, jsem se ocitl opět v kampusu univerzity New Hampshiru. Měl jsem se tam zúčastnit dvoudenního sympozia o budoucnosti obchodních časopisů v jedenadvacátém století. Druhého dne o přestávce mě napadlo zajít do budovy Hamiltona Smithe a nahlédnout pod schodiště v suterénu. Referáty, zasedací pořádky zaplněné celebritami a albánské malby byly pryč. Stejně jako křesílka, pohovka a stojací popelníky. A přesto si někdo vzpomněl. Zespodu na schodech, kde byla kdysi přilepená cedule hlásající, že tady se vždycky může kouřit, jsem uviděl list papíru s jediným řádkem textu natištěného tak drobným písmem, že jsem se musel nahnout blíž a postavit se na špičky, abych ho přečetl:

Profesor Nako nyní učí na škole čarodějníků a čarodějnic v Bradavicích.

Nu, proč ne?

Proč sakra ne?

Pokud jde o Wendy, víte o ní tolik, co já. Asi bych si mohl vzít na pomoc google, tu křišťálovou kouli jedenadvacátého století, vyhledat si ji a zjistit, jestli i ona uskutečnila svůj sen o exkluzivním malém butiku, ale čemu by to posloužilo? Co bylo, bylo. Co je pryč, to se nevrátí. A po mém pobytu v Lunaparku (který byl kousek cesty pěšky po pláži od městečka Nebeská zátoka, na to nezapomínejme) mi to moje zlomené srdce nepřipadalo ani zdaleka tak důležité. S tím měli hodně společného Mike a Annie Rossovi.

♥

S tátou jsme nakonec snědli jeho slavné dušené kuře bez třetího u stolu, což Timothy Jonesovi nejspíš vyhovovalo. Sice se to snažil přede mnou tajit, aby mě neurazil, ale já věděl, že vůči Wendy chová stejné pocity jako já vůči Wendyině kamarádce Renee. Tehdy jsem si myslel, že na Wendy trochu žárlí a vadí mu, kolik místa zaujala v mém životě. Teď si myslím, že ji viděl jasněji, než jsem to dokázal já. Nevím to jistě, nikdy jsme o tom nemluvili. Mám dojem, že muži nedokážou o ženách mluvit nějak smysluplně.

Když jsme snědli jídlo a umyli nádobí, sedli jsme si na pohovku, popíjeli pivo, jedli popcorn a dívali se na film s Genem Hackmanem v hlavní roli drsného policisty s fetišistickou úchylkou týkající se nohou. Stýskalo se mi po Wendy – ta v té chvíli poslouchala, jak sbor v Pippinovi zpívá „Trocha slunce v každém z nás“ –, ale scénář pro dva chlapy má taky své výhody, například možnost krkat a prdět bez zábran.

Druhý den – můj poslední, co jsem byl doma – jsme šli na procházku kolem nepoužívané železniční tratě, která procházela lesem za domem, kde jsem vyrůstal. Mámino tvrdé a neporušitelné pravidlo znělo, že se já ani moji kamarádi nesmíme ke kolejím přibližovat. Poslední nákladní vlak po nich projel před deseti lety a mezi rezivými kolejnicemi rostl plevel, ale pro mámu se tím nic nezměnilo. Byla přesvědčená, že jestli si tam budeme hrát, prořítí se tamtudy ještě jeden, poslední vlak (nazvěme ho Děckožravý speciál) a rozmašíruje nás všechny na kaši. Jenže jeden nečekaný vlak skolil ji – rakovina prsu s metastázami v sedmačtyřiceti letech. Zasraně hnusnej rychlík.

„Bude se mi stýskat, když tě tu letos v létě nebudu mít,“ prohodil táta.

„Mně taky.“

„Á! Málem bych zapomněl.“ Sáhl si do náprsní kapsy a vytáhl šek. „Určitě si založ účet a okamžitě to tam ulož. Požádej je, aby prověřování urychlili, pokud to půjde.“

Podíval jsem se na částku: nebylo to pět stovek, o které jsem žádal, ale tisícovka. „Tati, můžeš si to dovolit?“

„Ano. Hlavně proto, že jsi vydržel u té práce v menze, takže jsem se nemusel snažit dorovnávat rozdíl. Považuj to za prémii.“

Dal jsem mu pusu na tvář, která mě zaškrábala. Dnes ráno se neoholil. „Díky.“

„Chlapče, ani netušíš, jak rád jsem to udělal.“ Vytáhl z kapsy kapesník a klidně, bez rozpaků si otřel oči. „Promiň to slzavý údolí. Je to těžký, když ti děti odcházejí. Jednoho dne to zjistíš sám, ale doufám, že ti po jejich odchodu bude nadále dělat společnost dobrá žena.“

Vzpomněl jsem si, jak paní Shoplawová říkala Děti jsou hrozné riziko. „Tati, budeš v pohodě?“

Zastrčil kapesník zase do kapsy a usmál se na mě, srdečně a nenuceně. „Občas mi zavolej, a budu. A nenech se zatáhnout do práce, při které bys musel lozit po nějaké té zatracené horské dráze.“

To mi naopak připadalo spíš vzrušující, ale řekl jsem mu, že to nedopustím.

„A…“ Nikdy jsem se však nedozvěděl, co chtěl říct, jestli to byla rada nebo varování. Kamsi ukázal. „Koukni na to!“

Padesát metrů před námi vyšla z lesa srna. Ladně překročila jednu zrezivělou kolejnici a vstoupila mezi pražce, kde tráva a celík rostly tak vysoko, že se jí otíraly o boky. Zastavila se tam a klidně, s ušima nastraženýma, se na nás dívala. Z té chvíle si nejvíc pamatuji to ticho. Nezpíval žádný pták, nebem nehrčelo žádné letadlo. Kdyby s námi byla moje máma, určitě by měla u sebe foťák a fotila by jako šílená. Při tom pomyšlení se mi po ní zastesklo jako už dlouho ne.

Zprudka, krátce jsem tátu objal. „Mám tě rád, tati.“

„Já vím,“ řekl. „Já vím.“

Když jsem se ohlédl, srna byla pryč. A o den později i já.

♥

Když jsem se vrátil do velkého šedého domu na konci Hlavní ulice v Nebeské zátoce, vývěsní štít z mušlí už byl sundaný a uklizený v komoře, protože paní Shoplawová měla dům na léto plný. Žehnal jsem Laneovi Hardymu za to, že mi řekl, abych si bydlení zajistil včas. Do Lunaparku dorazily letní posily a každý penzion v městečku byl plný.

O první patro jsem se dělil s Tinou Ackerleyovou, knihovnicí. Pokoje v druhém patře pronajala paní Shoplawová štíhlé zrzavé studentce umění Erin Cookové a podsaditému vysokoškolákovi z Rutgersu, Tomovi Kennedymu. Erin, která na střední i na Bardu chodila na kursy fotografie, dostala práci jako Hollywoodské děvče. Pokud jde o Toma a mě…

„Šťastní pomocníčci,“ řekl. „Jinými slovy, všeobecné pracovní zařazení. Tohle mi ten Fred Dean v přihlášce zaškrtl. A tobě?“

„Totéž,“ odpověděl jsem. „Myslím, že to znamená, že budeme uklízet.“

„To pochybuju.“

„Fakt? Proč?“

„Protože jsme bílí,“ řekl, a jak se ukázalo, měl v podstatě pravdu, i když jsme se na úklidu přece jen podíleli. Údržbářská četa – dvacet mužů a víc než třicítka žen, všichni oblečení v kombinézách s nášivkou Šťastného psa Howieho na náprsní kapse – se skládala pouze z Haiťanů a Dominikánců, kteří skoro jistě pracovali načerno. Bydleli ve své vlastní vesničce patnáct kilometrů daleko ve vnitrozemí a do práce a z práce je vozil pár vysloužilých školních autobusů. My s Tomem jsme vydělávali čtyři dolary za hodinu, Erin trochu víc. Bůh ví, kolik vydělávali uklízeči. Samozřejmě byli vykořisťováni a namítat, že celý jih byl plný ilegálních dělníků, kteří na tom byli mnohem hůř, není žádná omluva, stejně jako tvrdit, že takhle to bylo před čtyřiceti lety. Ale jedno platilo: nikdy si nemuseli navléct kožich. Ani Erin nemusela.

Tom a já ano.

♥

Večer před naším prvním pracovním dnem jsme my tři seděli v salonu sídla Shoplaw, navzájem se seznamovali a probírali, co nás letos v létě čeká. Jak jsme tak povídali, nad Atlantikem vyšel měsíc, klidný a krásný jako ta srna, kterou jsme s tátou viděli stát na starých železničních kolejích.

„Proboha, je to přece zábavní park,“ říkala Erin. „Jak tvrdé to tam může být?“

„Tobě se to snadno řekne,“ odpověděl jí Tom. „Nikdo od tebe nečeká, že budeš oplachovat Vířivé šálky pokaždé, co tam v půlce jízdy nějaký spratek ze smečky mladých skautíků vyklopí oběd.“

„Zapojím se, kde bude zapotřebí,“ bránila se. „Jestli to bude obnášet kromě focení lidí taky vytírání zvratků, klidně. Já tuhle práci potřebuju. Příští rok mě čeká poslední ročník vysoké, a přitom jsem skoro švorc.“

„Všichni bychom se měli snažit dostat se do jednoho týmu,“ řekl Tom a jak se ukázalo, podařilo se nám to. Všechny pracovní týmy v Lunaparku se jmenovaly podle psů a ten náš byl Bígl.

Zrovna v tu chvíli vstoupila do salonu Emmalina Shoplawová s podnosem, na němž nesla pět šampusek. Vedle ní kráčela s lahví v ruce slečna Ackerleyová, hubená jako tyčka a s obrovskýma obrýlenýma očima, díky nimž vypadala jako Joyce Carol Oatesová. Tom Kennedy se rozzářil. „Zahlídl jsem francouzskou limonádu? Tohle vypadá trošínku moc elegantně na čučo ze sámošky.“

„Je to šampaňské,“ souhlasila paní Shoplawová, „ovšem jestli čekáte Moët et Chandon, mladý pane Kennedy, čeká vás zklamání. Tohle sice nejsou Rychlé špunty, ale ani nejvyšší cenová kategorie.“

„Nemůžu mluvit za své nové spolupracovníky,“ řekl Tom, „ale jako někdo, kdo svoje půnebí vychovával jabčákem, zřejmě zklamán nebudu.“

Paní Shoplawová se usmála. „Vždycky takhle zahajuji léto, pro štěstí. Zdá se, že to zabírá. Nepřišla jsem zatím ani o jednoho brigádníka. Prosím, vezměte si každý skleničku.“ Poslechli jsme. „Tino, nalijete nám?“

Když byly šampusky plné, paní Shoplawová svoji sklenku zdvihla a my také.

„Připíjím na Erin, Toma a Devina,“ pronesla. „Kéž prožijí báječné léto a nosí kožich jen tehdy, když teplota klesne pod sedmadvacet stupňů.“

Přiťukli jsme si a upili. Sice to nebyla nejvyšší cenová kategorie, ale i tak to bylo zatraceně dobré, a zbylo toho dost, abychom každý dostali ještě jeden doušek. Tentokrát pronesl přípitek Tom. „Na paní Shoplawovou, která nám poskytla přístřeší před bouří!“

„Děkuji vám, Tome, to je moc milé. Ovšem slevu z nájmu vám to nezajistí.“

Napili jsme se. Odložil jsem skleničku a cítil, jak mi pití nepatrně stouplo do hlavy. „Co všichni máte s tím kožichem?“ zeptal jsem se.

Paní Shoplawová a slečna Ackerleyová se na sebe podívaly a usmály se. Odpověděla mi knihovnice, i když žádná odpověď to vlastně nebyla. „To zjistíte.“

„Moc neponocujte, děti,“ radila nám paní Shoplawová. „Musíte brzy vstávat. Kariéra v šoubyznysu vás čeká.“

♥

Vstávali jsme opravdu brzy: v sedm ráno, dvě hodiny předtím, než park otevřel bránu do dalšího léta. My tři jsme tam došli po pláži společně. Tom skoro celou cestu mluvil. Pořád mluvil. Bylo by to nudné, kdyby nebyl tak zábavný a neúnavně veselý. Podle toho, jak se na něj Erin dívala (šla příbojem a tenisky se jí houpaly na prstech levé ruky), jsem poznal, že ji okouzlil a zaujal. Záviděl jsem Tomovi, že to dokáže. Byl tělnatý a do krásy měl hodně daleko, ale měl v sobě energii a dar vyřídilky, který jsem já bohužel postrádal. Pamatujete na ten starý vtip o začínající herečce, která byla taková nedovtipa, že spala se scenáristou?

„Člověče, co myslíš, v jakým balíku jsou lidi, kterým patří tyhle baráky?“ zeptal se a máchl rukou směrem k domům na Nábřežní ulici. Zrovna jsme míjeli velký zelený dům, který vypadal jako zámek, ale dnes nebylo po ženě a chlapci v kolečkovém křesle ani stopy. Annie a Mike Rossovi přicházeli později.

„Nejspíš milióny,“ usoudila Erin. „Nejsou to žádné Hamptony, ale ani žádný béčka, jak by řekl můj táta.“

„Zábavní park nejspíš trochu sráží ceny nemovitostí,“ dumal jsem. Díval jsem se na tři nejvýraznější dominanty Lunaparku, které se rýsovaly proti modrému rannímu nebi: Kulový blesk, Bláznivý třasák a Karolínské kolo.

„Né, ty nechápeš, jak takový boháč uvažuje,“ namítl Tom. „Je to stejné, jako když na ulici chodí kolem somráků žadonících o drobné. Prostě je vymažou ze zorného pole. Somráci? Jací somráci? A s tím parkem je to stejné – jaký park? Lidi, kterým patří tyhle domy, žijí v jiné sféře.“ Zastavil se, zastínil si oči a podíval se na zelený viktoriánský dům, který měl sehrát v mém životě tak velkou roli, a to na podzim, až Erin Cooková a Tom Kennedy, tou dobou už nerozlučná dvojice, odjedou zpátky do školy. „Tenhle bude můj. Očekávám, že se stane mým majetkem… hmm… prvního června 1987.“

„Přinesu šampaňské,“ řekla Erin a všichni jsme se rozesmáli.

♥

Toho rána jsem poprvé a naposledy viděl celou letní osádku Lunaparku pohromadě na jednom místě. Sešli jsme se v Příbojovém auditoriu, koncertní síni, kde vystupovali všichni ti druhořadí countryoví zpěváci a stárnoucí rockeři. Byly nás skoro dvě stovky. Většinou vysokoškoláci jako Tom, Erin a já, ochotní dělat za pár buráků. Stejně jako někteří zaměstnanci na plný úvazek. Viděl jsem Rozzie Goldovou, dnes v pracovním cikánském úboru včetně visacích náušnic. Na pódiu se pohyboval Lane Hardy, přistavil ke stupínku mikrofon a pak ho vyzkoušel sérií poklepů prstem, až to dunělo. Buřinku měl na svém místě a v plné parádě, jako obvykle frajersky pošoupnutou. Netuším, jak mě postřehl v těch houfech hemžící se mládeže, ale dokázal to a na pozdrav letmo přiložil prsty k obrubě klobouku. Ihned jsem mu odpověděl stejným způsobem.

Dokončil práci, přikývl, seskočil z pódia a posadil se na místo, které mu držela Rozzie. Ze strany na jeviště rázně vykráčel Fred Dean. „Posaďte se, prosím, všichni se posaďte. Než vaše týmy dostanou úkoly, majitel Lunaparku – a váš zaměstnavatel – by rád pronesl několik slov. Prosím potlesk pro pana Bradleyho Easterbrooka.“

Udělali jsme, co chtěl, a ze zákulisí se vynořil starý muž, který opatrně, zvysoka našlapoval jako někdo, kdo má bolavé kyčle, bolavá záda nebo obojí. Byl vysoký a úžasně štíhlý, v černém obleku, díky němuž vypadal spíš jako zřízenec pohřebního ústavu než muž, kterému patří zábavní park. Obličej měl dlouhý, bledý, pokrytý hrbolky a znaménky. Holení pro něj muselo být hotové utrpení, ale tvář měl hladkou. Ebenově černé vlasy, které za svůj odstín určitě vděčily nějaké drogistické lahvičce, měl hladce sčesané dozadu z čela plného hlubokých vrásek. Stanul u pultíku, svoje obrovské ruce – zdálo se, že jsou samý kloub – sevřel před sebou. Oči měl zapadlé hluboko v důlcích a pod nimi visely tmavé váčky.

Stáří se dívalo na mládí, a potlesk mládí nejdřív ochabl, pak odumřel.

Nevím jistě, co jsme čekali. Možná truchlivý pronikavý hlas oznamující, že se nad námi brzy chopí vlády Červená smrt. Pak se usmál, a tím se rozzářil jako jukebox. Mezi letními brigádníky to skoro slyšitelně zašumělo, jak si oddychli úlevou. Později jsem se dozvěděl, že toho léta se Bradley Easterbrook dožil devadesáti tří roků.

„Takže lidi,“ začal, „vítejte v Lunaparku.“ A potom, než se postavil za pultík, se nám doopravdy uklonil. Několik vteřin si upravoval mikrofon, z něhož vyšla řada zesíleného skřípotu a škvrčení. Celou dobu z nás nespouštěl oči.

„Vidím tu mnoho tváří těch, kdo se vrátili, což mě vždycky potěší. Pokud jde o nováčky, doufám, že zde prožijete své nejlepší léto v životě a stane se pro vás etalonem, podle něhož budete poměřovat všechna svoje zaměstnání v budoucnosti. To je nepochybně hodně výstřední přání, ale když někdo vede takovýto podnik už řadu let, musí být také hodně výstřední. Je jisté, že už nikdy takové zaměstnání nebudete mít.“

Obhlížel nás a při tom znovu zakroutil kloubnatým krkem ubohého mikrofonu.

„Za několik okamžiků vám pan Dean a paní Brenda Raffertyová, která kraluje hlavní kanceláři, přidělí týmové úkoly. V každém týmu vás bude sedm a budeme od vás očekávat, že budete jako tým jednat a jako tým pracovat. Týmové úkoly bude určovat váš týmový vedoucí a budou se týden od týdne lišit, někdy i den ode dne. Pokud je pestrost kořením života, shledáte následující tři měsíce vskutku velmi kořeněnými. Doufám, že jednu myšlenku si podržíte v mysli především, mladé dámy a pánové. Uděláte to?“

Odmlčel se, jako by čekal odpověď, ale nikdo nevydal ani hlásku. Jenom jsme se na něj dívali, na toho velmi starého muže v černém obleku a bílé košili rozepnuté u krku. Když znovu promluvil, znělo to, jako by mluvil sám pro sebe, aspoň zpočátku.

„Dnešní svět je celý porouchaný, plný válek, krutosti a nesmyslných tragédií. Každá lidská bytost, která ho obývá, dostává svůj díl neštěstí a probdělých nocí. Ti z vás, kdo to ještě neznají, se dočkají. Vzhledem k tak smutným ale nepopiratelným faktům lidského bytí se vám letos v létě dostalo neocenitelného daru: jste tady, abyste prodávali zábavu. Výměnou za tvrdě vydělané dolary svých zákazníků budete rozdělovat štěstí. Děti budou po návratu domů snít o tom, co tu viděly a dělaly. Doufám, že na to budete pamatovat, až ta práce bude těžká, jakože někdy bude, nebo až budou lidé nerudní, jakože často budou, nebo až budete mít pocit, že se snažíte ze všech sil, a je to k ničemu. Tohle je jiný svět, má své vlastní zvyky a svůj jazyk, který nazýváme hant. Začnete se ho učit už dnes. Řeč se mluví, činy hovoří. Tohle nebudu vysvětlovat, protože se to vysvětlit nedá. To se dá pouze naučit.“

Tom se ke mně naklonil a zašeptal: „Řeč se mluví? Činy hovoří? Nezabloudili jsme na schůzi Anonymních alkoholiků?“

Sykl jsem na něj. Přišel jsem sem v očekávání, že dostaneme seznam přikázání, něco jako Desatero. Místo toho se mi dostalo jakési drsné poezie a já byl celý blažený. Bradley Easterbrook nás obhlížel a pak najednou ukázal ty svoje koňské zuby v dalším úsměvu. Tento vypadal tak velký, že by klidně mohl spolknout svět. Erin Cooková na něj hleděla jako uhranutá. Stejně jako většina nových letních brigádníků. Takto studenti civí na učitele, který nabízí nový a možná báječný způsob, jak se dívat na realitu.

„Doufám, že se vám práce u nás bude líbit, ale když ne – když na vás například přijde řada navléct kožich –, snažte se upamatovat, jaké se vám dostává výsady. Ve smutném a temném světě jsme malým ostrůvkem štěstí. Mnozí z vás už máte své životní plány – doufáte, že z vás budou lékaři, právníci, co já vím, politici…“

„PA-NE-BO-ŽE-NE!“ vykřikl kdosi a všichni se rozchechtali.

Řekl bych, že Easterbrookův úsměv už nemůže být širší, ale stalo se. Tom vrtěl hlavou, také mu podlehl. „Tak jo, už to chápu,“ zašeptal mi do ucha. „Tenhle chlap je Ježíš Srandy.“

„Budete vést zajímavý, plodný život, mí mladí přátelé. Budete dělat spoustu věcí a mít spoustu pozoruhodných zkušeností. Ale já doufám, že se vždycky budete dívat na svůj čas v Lunaparku jako na něco výjimečného. My neprodáváme nábytek. Neprodáváme auta. Neprodáváme půdu ani domy nebo penzijní fondy. Nemáme žádné politické cíle. My prodáváme zábavu. Na to nikdy nezapomínejte. Děkuji vám za pozornost. Pusťte se do toho.“

Odstoupil od pultu, znovu se uklonil a opustil pódium stejně bolestivými, čapími kroky. Byl pryč skoro dřív, než zazněl potlesk. Byl to jeden z nejlepších proslovů, jaké jsem kdy slyšel, protože v něm byla pravda a ne kecy. Jen považte: kolik chrapounů může napsat do životopisu V r. 1973 tři měsíce prodával zábavu?

♥

Všichni týmoví vedoucí byli dlouholetí zaměstnanci Lunaparku, kteří mimo sezonu vyjížděli na štace jako baviči. Většinou byli také ve Výboru parkových služeb, což znamenalo, že se museli zabývat státními a federálními předpisy (v roce 1973 velmi volnými) a stížnostmi běžných zákazníků. Toho léta se většina stížností týkala nově zavedeného nekuřáckého pravidla.

Naším týmovým vedoucím byl energický drobný chlapík, který se jmenoval Gary Allen, bylo mu něco přes sedmdesát a vedl střelnici Annie Oakleyové. Akorát že po prvním dni jsme jí už tak nikdo neříkali. Střelnice se v hantu řekla řachárna a Gary byl její runďák. Sedm členů našeho týmu Bígl se s ním sešlo u jeho boudy, kde zrovna rozkládal na pult vzduchovky upoutané na řetízkách. Moje první oficiální práce v Lunaparku – stejně jako Erin, Toma a ostatních čtyř lidí z týmu – bylo naskládat ceny na police. Čestné místo dostali obrovští chlupatí plyšáci, které stěží kdo mohl vyhrát… i když, jak říkal Gary, dal si záležet, aby aspoň jednoho každý večer vydal, když šlo o pěknou jantku.

„Mám rád vocenění,“ oznámil. „Fakt že jo. A ze všech nejvíc voceňuju špuntíky, čímž myslím mladý fešandy, a u těch špuntíků mám nejradši, když je mezi nima hlubokej výstřih a majitelka se při střílení takhle předkloní.“ Popadl jednu dvaadvacítku upravenou na diabolky (navíc byla upravená tak, aby s každým zmáčknutím spouště hlasitě a uspokojivě řachla) a předklonil se, aby nám to předvedl.

„Když to udělá mužskej, upozorním ho, že překračuje čáru. Špuntíky? Ty nikdy.“

Ronnie Houston, obrýlený úzkostný mládenec s kšiltovkou Floridské státní univerzity, řekl: „Já žádnou čáru nevidím, pane Allene.“

Gary se na něj podíval s rukama v pěst na neexistujících bocích. Jeho džíny očividně držely nahoře gravitaci navzdory. „Poslouchej, synku, mám pro tebe tři věci. Připravenej?“

Ronnie přikývl. Vypadal, že si chce dělat poznámky. Vypadal taky, že se chce schovat za nás ostatní.

„Za prvý. Můžeš mi říkat Gary nebo Taťko nebo pocemtystarejhazlíku, ale nejsem žádnej učitel ve škole, takže si toho pána strč někam. Za druhý. Tu zasranou školní kšiltovku na tobě už nikdy nechci vidět. Za třetí. Čára je tam, kde řeknu, a to pro každej večer zvlášť. To můžu, protože ji mám tajdle.“ Poklepal si na propadlý, žílami protkaný spánek, aby nám v tomto bodě udělal dokonalé jasno, pak mávl směrem k cenám, terčům a pultu, kam ušáci – chrapouni – klopí lováky. „Tohle všechno mám tajdle. Řachárna je záležitost ducha. Chápeš?“

Ronnie nechápal, ale horlivě přikyvoval.

„Tak si koukej sundat to školní pičumpajdum z hlavy. Sežeň si lunaparkovej kšilt nebo psí hučku se Šťastným psem Howiem. To bude tvůj první úkol.“

Ronnie ochotně sejmul svoji univerzitní pokrývku hlavy a zastrčil ji do zadní kapsy. Ještě ten den – určitě nejpozději za hodinu – ji nahradil čapkou s Howiem, v hantu zvanou psí hučka. Po třech dnech posměšků a oslovování „zelenáči“ vzal svoji novou hučku na parkoviště, našel si pěknou olejovou skvrnu a chvíli v ní čepici maceroval. Když si ji zase nasadil, měla ten správný vzhled. Tedy skoro. Ronnie Houston nikdy nezískal úplně správný vzhled. Někteří lidi mají prostě v osudu psáno, že zůstanou zelenáči navěky. Pamatuji se, jak se k němu jednou přikradl Tom a navrhl mu, že by měl tu hučku trochu počurat, že to bude ta poslední kýžená třešinka na dortu. Když Tom ale viděl, že Ronnie se k tomu už už chystá, zařadil zpátečku a řekl mu, že když ji vymáchá v Atlantiku, dosáhne stejného efektu.

Mezitím si nás Taťka obhlížel.

„Když už mluvíme o pohledných dámách, pozoruju, že jedna je tu mezi náma.“

Erin se skromně usmála.

„Hollywoodské děvče, drahoušku?“

„Ano, pan Dean říkal, že tohle budu dělat.“

„Tak to zajdi za Brendou Raffertyovou. Ta tady má druhý největší slovo hned po šéfovi a taky je pro všechny holky v parku taková máma. Nechá tě nastrojit do pěkných zelených šatiček. Pověz jí, že chceš extra krátký.“

„To určitě, nestydo starej,“ odsekla Erin a hned se k němu připojila, když se rozchechtal na celé kolo.

„Drzá! Voprsklá! Jestli se mi to líbí? To teda líbí! Když nebudeš cvakat fotky ušáků, vrať se sem za Taťkou a já ti najdu nějakou práci… ale nejdřív se z těch šatů převleč. Nesmíš si je umastit nebo zaprášit. Kapiš?“

„Ano,“ řekla Erin. Znovu byla naprosto korektní.

Taťka Allen se podíval na hodinky. „Park otevírá za hodinu, mládeži, takže se budete učit za pochodu. Začnete atrakcema.“ Ukázal nám jednu po druhé a říkal, jak se jmenují. Já dostal Karolínské kolo, což mě potěšilo. „Máte čas na jednu dvě otázky, ale víc ne. Chce se někdo na něco zeptat, nebo můžete vyrazit?“

Zvedl jsem ruku. Kývl na mě a zeptal se, jak se jmenuji.

„Devin Jones, pane.“

„Ještě jednou mi řekneš pane, a letíš, kluku.“

„Devin Jones, Taťko.“ Rozhodně jsem se mu nechystal říct pocemtystarejhajzlíku, aspoň zatím ne. Možná až se lépe poznáme.

„To je lepší,“ přikývl. „Co tíží tvoji kebuli, Jonesy? Kromě toho fešáckýho zrzavýho účesu?“

„Co znamená světský ze světských?“

„Znamená to bejt jako starej Easterbrook. Jeho táta jezdil po štacích, když tu ve třicátejch řádily prachový bouře, a jeho děda to táhl, když měli falešnou indiánskou šou s velkým náčelníkem Jolačou v hlavní roli.“

„To si snad děláte srandu!“ Tom skoro zajásal.

Taťka mu věnoval studený pohled, který Toma usadil – což nebylo vždycky jednoduché. „Synku, víš, co je to historie?“

„É… něco, co se stalo v minulosti?“

„Ne,“ řekl a připoutal si plátěný opasek na drobné. „Historie je kolektivní hovno předků lidský rasy, obrovská a stále vyšší hromada sraček. V tuhle chvíli stojíme na jejím vršku, ale za chviličku nás zavalí lejna generací, který přijdou po nás. Proto nám oblečení dědy s bábou na fotkách připadá tak legrační, abych uvedl aspoň jeden příklad. A jako někdo, jehož osudem je zmizet pod sračkama vašich dětí a vnuků, si myslím, že bys mohl být aspoň trošíínku shovívavej.“

Tom otevřel ústa, aby něco chytrého odsekl, ale pak je moudře sklapl.

Ozval se George Preston, další člen týmu Bígl. „A co vy, jste světskej ze světskejch?“

„Ne. Můj táta měl ranč s dobytkem v Oregonu. Teď to tam vedou moji bratři. Já jsem černá ovce rodiny a jsem na to sakra hrdej. Tak jo, jestli už nemáte nic dalšího, je čas přestat s pitomostma a pustit se do práce.“

„Můžu se zeptat ještě na něco?“ zeptala se Erin.

„Jenom že seš voprsklá.“

„Co znamená ,navléct kožich‘?“

Taťka Allen se usmál. Položil ruce na pult řachárny. „Pověz mi, mladá dámo, tušíš, co by to mohlo znamenat?“

„No… ano.“

Úsměv se rozšířil do úšklebku, který odhalil všechny zažloutlé tesáky v ústech našeho nového vedoucího týmu. „Tak ses nejspíš trefila.“

♥

Co jsem toho léta v Lunaparku dělal? Všechno. Prodával vstupenky. Tlačil vozík s popcornem. Prodával smažené lité koláčky, cukrovou vatu a hotdogů nepočítaně (těm se říkalo Horké dogy – to jste nejspíš uhodli). Vlastně díky horké doze se dostala moje fotografie do novin, i když jsem to nebyl já, kdo to nešťastné štěňátko prodal, byl to George Preston. Já pracoval jako plavčík jak na pláži, tak u Šťastného jezera, krytého bazénu, kde končila skluzavka Cák a bác. S ostatními členy týmu Bígl jsem ve Vrtivsi tančil řadové tance na „Ptačí tanec“, „Ztratila tvoje žvýkačka přes noc na sloupku postele svou příchuť?“, „Ruk-cuk, hrk-frk“ a desítku dalších nesmyslných písní. Také jsem si nějakou dobu odkroutil – většinou spokojeně – jako nelicencovaná chůva u dětí. Ve Vrtivsi, když došlo ke střetu s uřvaným děckem, platilo doporučené heslo „Obrátíme to mračení vzhůru nohama!“ A mně se to nejen líbilo, já v tom začal být dobrý. Právě ve Vrtivsi jsem došel k závěru, že mít někdy v budoucnu děti je vlastně dobrý nápad a ne důsledek snění o Wendy.

Naučil jsem se – stejně jako všichni ostatní Šťastní pomocníčci – přeběhnout z jedné strany Lunaparku na druhou během chviličky, kdy jsme využívali buď uličky za střelnicemi, občerstvením, atrakcemi a stánky nebo jeden ze tří servisních tunelů, kterým se říkalo Dolní Lunapark, Dolní Ohaří cesta a Bulvár. Vozil jsem hromady odpadků, obvykle v elektrické káře, po Bulváru, což byl potemnělý a zlověstný tunel osvětlený prastarými tyčovými zářivkami, které blikaly a bzučely. Dokonce jsem několikrát pracoval jako bedňák, nakládal repráky a monitory, když se některý účinkující ukázal pozdě a bez personálu.

Naučil jsem se mluvit hantem. Něco z něj – jako jaunerák místo komedianta, nebo raklík místo kluka – bylo čistě světské a staré jako hory. Jiné výrazy – jako špuntíky pro fešná děvčata a prouza pro chronického stěžovatele – byly čistě zdejším žargonem. Jiné parky asi mají zase svou verzi hantu, ale základem je vždycky světština od světských. Štumfák je ušák (obvykle prouza), který remcá kvůli tomu, že musí čekat ve frontě. Poslední hodině pracovního dne (v Lunaparku od desíti do jedenácti večer) se říkalo odfuk. Ušák, který u nějaké boudy prohrál a chtěl svoje lováky zpátky, byl chrtoun. Chynďák je záchod, například „Hele, Jonesy, mazej na chynďák u Rakety na Měsíc – nějakej blbej prouza tam zrovna nablil do umyvadla.“

Prodávat ve stáncích (známých jako boudy) nám šlo většinou snadno a je fakt, že kdo dokáže vrátit nazpět, má kvalifikaci a může tlačit vozík s popcornem nebo pracovat za pultem krámku se suvenýry. Naučit se obsluhovat atrakci nebylo o mnoho těžší, ale zpočátku to bylo děsivé, protože jste měli v rukou cizí životy, většinou malých dětí.

♥

„Přišels na lekci?“ zeptal se mě Lane Hardy, když jsem se k němu přidal u Karolínského kola. „Dobře. Právě včas. Park otevírá za dvacet minut. U nás to chodí jako v námořnictvu – jednou koukneš, jednou uděláš, pak učíš. Zrovna teď ten mladej vazoun, cos vedle něho stál…“

„Tom Kennedy.“

„Jo. Tom je zrovna tamhle a učí se Ďábelský vozíky. Potom – nejspíš ještě dneska – bude učit on tebe, jak to tam chodí, a ty ho naučíš řídit Kolo. Což je mimochodem australácký kolo, což znamená, že se točí proti směru hodinovejch ručiček.“

„Je to důležité?“

„Ne,“ řekl, „ale podle mě je to zajímavý. Ve Státech je jich jenom pár. Má dvě rychlosti: pomalu a fakt pomalu.“

„Protože je to kolotoč pro bábrlinky.“

„Korektamundo.“ Předvedl mi, jak se zachází s dlouhou řadicí pákou, s níž jsem ho viděl manipulovat v den, kdy jsem tu dostal práci, a pak chtěl, abych tu tyčku s bicyklovou rukojetí na konci od něj převzal. „Cítíš, jak cvakne, když zařadíš?“

„Ano.“

„Tady je stopka.“ Položil ruku na moji a vytáhl tyč úplně nahoru. Tentokrát to cvaklo tvrději a obrovské kolo se okamžitě zastavilo, jen gondoly se mírně pohupovaly. „Zatím mě sleduješ?“

„Snad jo. Poslouchejte, nepotřebuju nějaké povolení nebo řidičák, abych mohl takovou věc řídit?“

„Řidičák přece máš, ne?“

„Jasně, normálně na auto, ale…“

„V Jižní Karolíně nic jinýho než platnej řidičskej průkaz nepotřebuješ. Časem si určitě vymyslej další předpisy – tak je to vždycky –, ale pro letošek, zatím, to takhle stačí. Teď dávej pozor, protože přijde to nejdůležitější. Vidíš ten žlutej pruh na boku kastle?“

Viděl jsem. Nacházel se napravo těsně vedle rampy vedoucí ke gondolám.

„Každej vozejk má na dvířkách obtisk se Šťastným psem. Když uvidíš, že je Pes v jedný lajně s tím žlutým pruhem, zatáhneš za brzdu, a vozejk se ocitne přesně tam, kde nastupujou lidi.“ Škubl pákou znovu vpřed. „Chápeš?“

Řekl jsem, že ano.

„Dokud není kolo najantovaný…“

„Cože?“

„Naložený. Najantovaný znamená naložený. Neptej se mě proč. Dokud není kolo najantovaný, jenom přehazuješ mezi super pomalým a stopkou. Jakmile máš plnej náklad – což budeš mít skoro pořád, jestli budeme mít dobrou sezonu –, přejdeš na normální pomalou rychlost. Dostanou čtyři minuty.“ Ukázal na svoje přenosné rádio. „To je můj stroj, ale platí pravidlo, že když řídíš kolo, vybíráš muziku. Hlavně nepouštěj rock and roll na plný pecky – Who, Zeppelíny, Stouny, takovýhle fláky – to až po západu slunce. Chápeš?“

„Jo. A jak je to s vystupováním?“

„Úplně stejný. Super pomalu, stopka. Super pomalu, stopka. Vždycky si srovnej tu žlutou lajnu se Šťastným psem, a vždycky dostaneš vozejk přesně na rampu. Měl bys stihnout deset jízd za hodinu. Jestli bude kolo pokaždý naložený, bude to přes sedm set zákazníků, takže to hodí skoro déčko.“

„To je zase co, v normální řeči?“

„Pět stovek.“

Nejistě jsem se na něj podíval. „Nebudu to muset doopravdy dělat, že ne? Je to přece vaše atrakce.“

„Je to atrakce Brada Easterbrooka, hochu. Jako všechny tady. Já jsem jenom další zaměstnanec, i když jsem tu už nějakej ten rok. Většinou ten zvedák obsluhuju já, ale ne furt. Hele, přestaň se potit. Jsou parky, kde to dělají přiožralí potetovaní motorkáři, a když to zvládnou oni, tak ty taky.“

„Když myslíte.“

Lane kamsi ukázal. „Brána je otevřená a ušáci se blíží, už se hrnou po Radostné ulici. První tři jízdy se mě budeš držet. Později to naučíš zbytek svýho týmu, včetně vašeho Hollywoodskýho děvčete. V pohodě?“

V pohodě jsem zdaleka nebyl – po pětiminutovém školení jsem měl posílat lidi padesát metrů do vzduchu? To bylo šílené.

Sevřel mi rameno. „Zvládneš to, Jonesy. Takže se vykašli na ,když myslíte‘. Pověz mi, že je to v pohodě.“

„Je to v pohodě,“ opakoval jsem.

„Hodnej kluk.“ Zapnul rádio, které napojil na reproduktor pověšený vysoko na konstrukci Kola. Hollies začali zpívat „Long Cool Woman in a Black Dress“ a Lane si zatím nasazoval kožené rukavice, které vytáhl ze zadní kapsy džínů. „A sežeň si tohle. Taky by ses měl začít učit vyvolávat.“ Shýbl se, vyhrábl z všudypřítomné oranžové přepravky mikrofon, opřel se jednou nohou o bednu a začal zpracovávat obecenstvo.

„Hej lidičky, vítáme vás, je čas na malou projížďku, tak neváhejte, léto jednou skončí, vyvezem vás do nebe, kde je vzduch jasnej a výhled víc než krásnej, tady zábava začíná, přistupte blíž a vyjeďte na Kole výš.“

Sklonil mikrofon a mrkl na mě. „To je zhruba moje vyvolávačka. Dej mi panáka nebo tři a jsem mnohem lepší. Ty si vymysli svoji.“

Když jsem řídil Kolo poprvé sám, ruce se mi třásly strachem, ale koncem prvního týdne jsem řídil jako profík (i když Lane tvrdil, že moje vyvolávačka potřebuje hodně vylepšit). Taky jsem uměl řídit Vířivé šálky a Ďábelské vozy… i když řízení posledně jmenované atrakce spočívalo v podstatě jen ve zmáčknutí zeleného knoflíku START, červeného knoflíku STOP a rozplétání zaberaněných autíček, když jim chrapouni zasekli gumové nárazníky, což se dělo nejméně čtyřikrát během každé čtyřminutové jízdy. Jenže když jste řídili Ďábelské vozy, neříkalo se tomu jízda. Každé kolečko bylo dávka.

Naučil jsem se hant, naučil jsem se místní topografii jak na zemi, tak pod zemí. Naučil jsem se obsluhovat šopy, převzít boudu a rozdávat vycpané medvědy pohledným špuntíkům. Trvalo mi asi týden, než jsem to všechno pochytil, a za další dva týdny jsem to začal lehce zvládat. Ovšem co znamená navléct kožich, to jsem pochopil hned první den v půl jedné, a jen díky štěstí – nebo smůle –, že Bradley Easterbrook se v tu dobu náhodou ocitl ve Vrtivsi, kde se posadil na lavičku a pojídal svůj obvyklý oběd skládající se ze sojových výhonků a tofu – taková mňamka se do zábavního parku moc nehodí, ale nezapomínejme, že trávicí soustava toho muže byla nová v dobách prohibice.

Po svém prvním improvizovaném vystoupení coby Šťastný pes Howie jsem ten kožich navlékal často. Protože mi to opravdu šlo. A pan Easterbrook věděl, že mi to jde. Měl jsem kožich na sobě i o měsíc později, kdy jsem na Radostné ulici potkal tu holčičku s červenou čepicí.

♥

První den byl opravdu blázinec. Řídil jsem Karolínské kolo s Lanem až do desíti, potom sám další hodinu a půl, zatímco Lane pobíhal po parku a hasil průšvihy zahajovacího dne. Tou dobou už mě opustilo přesvědčení, že kolo se porouchá a vymkne se mé kontrole, jako ten kolotoč ve starém filmu Alfreda Hitchcocka. Nejděsivější bylo, jak ti lidé byli důvěřiví. Ani jediný táta s dětmi v závěsu nezaskočil do mé budky a nezeptal se, jestli vím, co dělám. Nestihl jsem tolik jízd, kolik jsem měl – soustředil jsem se na ten zatracený žlutý pruh tak usilovně, až mě rozbolela hlava –, ale každou jízdu jsem měl najantovanou.

Jednou se u mě zastavila Erin, v zelených šatičkách Hollywoodského děvčete hezká jako obrázek, a fotila některé rodinky čekající ve frontě, až na ně přijde řada. Jednou vyfotila i mě – ještě tu fotku někde mám. Když se kolo zase roztočilo, chytila mě Erin za paži. Na čele jí stály kapičky potu, rty se rozvíraly v úsměvu, oči jí svítily.

„Je to skvělé, že?“ zeptala se.

„Pokud někoho nezabiju, tak jo,“ souhlasil jsem.

„Jestli ti z gondoly vypadne nějaké malé dítě, hlavně ho chytej.“ Když mi takhle nasadila do hlavy nového brouka, kterým jsem mohl být posedlý, odklusala hledat nové oběti fotografování. Nedostatek lidí ochotných pózovat za letního dopoledne nádherné zrzce rozhodně nehrozil. A měla vlastně pravdu. Bylo to vyloženě skvělé.

Kolem půl dvanácté se Lane vrátil. Tou dobou jsem si dokázal poradit s řízením Kola natolik, že jsem mu to jednoduché ovládání předával trochu neochotně.

„Kdo je vaším týmovým vedoucím, Jonesy? Gary Allen?“

„Přesně tak.“

„Takže zajdi k němu do řachárny a zeptej se, co pro tebe má. Jestli budeš mít štěstí, pošle tě do kostnice na oběd.“

„Co je to kostnice?“

„Tam chodí pomocníci, když mají pauzu. Jinde na to mají většinou parkoviště nebo plac za náklaďákama, ale Lunapark má luxusní kostnici. Je to pěkná odpočívárna na spojnici Bulváru a Dolní Ohaří. Vezmi to po schodech mezi balonkárnou a vrhači nožů. Bude se ti tam líbit, ale běž se najíst, jenom když ti to Taťka odsouhlasí. Nerad bych se s tím starým parchantem dostal do křížku. Jeho tým je jeho tým. Já mám zase svůj. Máš kastról na večeři?“

„Nevěděl jsem, že si mám nějaký přinést.“

Uculil se. „To se naučíš. Pro dnešek se zastav u Ernieho v šopu – na střeše má velkýho plastovýho kohouta, smaží tam kuřata. Ukaž mu služební průkazku a on ti dá slevu.“

Skutečně jsem si smažené kuře u Ernieho dal, ale až ve dvě odpoledne. Taťka měl pro mě jiné plány. „Zastav se v kostymérně – to je ten přívěs mezi servisákama a tesařem. Pověz Dottie Lassenové, že tě posílám. Zatracená ženská si tam utahuje korzet.“

„Nechcete, abych vám nejdřív pomohl dobíjet?“ Střelnice byla také zajantovaná, u pultu se mačkali středoškoláci, kteří jen dychtili vystřelit si nějakého toho nepolapitelného medvídka. Další chrapouni (už jsem je tak v duchu bral) stáli za střelci ve třech řadách. Ruce Taťky Allena se vůbec nezastavily, když se mnou mluvil.

„Já po tobě chci, abys naskočil na poníka a mazal. Já dělal tuhle šmidlárnu dávno předtím, než ses narodil. Kterej ty vlastně seš, Jonesy nebo Kennedy? Vím, že nejseš ten trouba s čepičkou z vysoký školy, ale víc už se nepamatuju.“

„Jsem Jonesy.“

„Tak jo, Jonesy, strávíš ve Vrtivsi poučnou hodinku. Bude poučná aspoň pro děcka. Pro tebe možná ne zas tak moc.“ Vycenil svoje žluté tesáky v typickém úsměvu Taťky Allena, díky němuž vypadal jako postarší žralok. „Užij si chlupatý obleček.“

♥

Kostymérna byla zároveň blázinec, protože byla plná žen pobíhajících sem a tam. Dottie Lassenová, hubená dáma, která potřebovala korzet asi jako já boty se zvýšenou podrážkou, mě drapla ve vteřině, kdy jsem prošel dveřmi. Zahákla mi do podpaží prsty s dlouhými nehty a táhla mě kolem klaunských kostýmů, kovbojských kostýmů, obrovského obleku Strýčka Sama (chůdy se opíraly vedle něj o stěnu), několika princeznovských šatů, stojanu plného šatiček Hollywoodských děvčat a stojanu se staromódními plavkami z Veselých devadesátých… kteréžto plavky, jak jsem zjistil, jsme byli odsouzeni nosit, když jsme sloužili jako plavčíci. Úplně vzadu v jejím přecpaném malém království visel tucet splasklých psů. Všichni byli Howie, včetně blaženého pitomého a milujícího úsměvu Šťastného psa, s velkýma modrýma očima a chlupatýma nastraženýma ušima. Na zádech měli zip, který se táhl od krku až po kořen ocasu.

„Kristepane, ty seš vysokej,“ zabědovala Dottie. „Díky bohu, že jsem nechala ten extra velkej minulej tejden spravit. Kluk, co ho posledně nosil, mu roztrhl obě podpaždí. Pod ocasem byla taky díra. Nejspíš se cpal mexickýma fazolema.“ Strhla Howieho XL ze stojanu a vrazila mi ho do náručí. Ocas se mi omotal kolem nohy jako mořský had. „Půjdeš do Vrtivsi, a pěkně fofrem. Měl to obstarat Butch Hadley z týmu Korgi – aspoň jsem si to myslela –, jenže on tvrdí, že celý jeho tým má v pácu hlavní trasu.“ Netušil jsem, co to znamená, ale Dottie mi nedala čas se ptát. Zakroutila očima způsobem, který se dal vyložit jako veselá nálada nebo počátek šílenství, a pokračovala: „Ptáš se ,Proč s tím tak naděláme?‘ Já ti řeknu, proč s tím tak naděláme, zelenáči: obvykle tam obědvá pan Easterbrook a obědvá tam vždycky první den, když jedeme naplno, a jestli tam nebude žádný Howie, bude hrozně zklamaný.“

„To znamená, že někoho vyrazí?“

„Ne, to znamená, že bude hrozně zklamaný. Jestli tu chvíli vydržíš, zjistíš, že to bohatě stačí. Nikdo ho nechce zklamat, protože je to skvělej chlap. Což je asi pěkný, ale mnohem důležitější je, že je to dobrej člověk. V tomhle kšeftě se dobří lidi hledají hůř než u slepice zuby.“ Podívala se na mě a vydala zvuk jako malé zvířátko, které uvízlo tlapkou v pasti. „Kristepane, ty seš fakt velkej. A zelenej zelenáč. Ale nedá se nic dělat.“

Měl jsem milión otázek, ale zamrzl mi jazyk. Dokázal jsem jenom civět na schlíplého Howieho. Ten mi nehybně vracel pohled. Víte, jak mi v tu chvíli bylo? Jako Jamesi Bondovi v tom filmu, kde je přivázaný k jakémusi šílenému cvičebnímu zařízení. Čekáte, že budu mluvit? ptá se Goldfingera a ten mu dobrácky odpoví, až jednoho zamrazí: Ne, pane Bonde! Čekám, že zemřete! Místo cvičebního stroje jsem byl přivázaný ke stroji na štěstí, ale podstata byla stejná. I když jsem se ze všech sil snažil o svém prvním dnu udržet tempo, ten zatracený stroj uháněl stále rychleji.

„Vezmi to do kostnice, chlapče. Prosím tě, řekni mi, že víš, kde je.“

„Vím.“ Díky bohu mi to Lane řekl.

„Tak to máme bod pro domácí tým, hurá. Až se tam dostaneš, svleč se do spodků. Jestli si na sobě necháš něco víc, tak se upečeš, až si navlečeš kožich. A… už ti vůbec někdo řekl, jak zní pravidlo číslo jedna u světskejch, kluku?“

Měl jsem dojem, že ano, ale připadalo mi bezpečnější zůstat zticha.

„Vždycky musíš vědět, kde máš šrajtofli. Tenhle park není zdaleka taková šupárna jako jiný, kde jsem makala v rozpuku mládí – díky bohu –, ale pořád je to pravidlo číslo jedna. Dej mi ji, pohlídám ti ji.“

Podal jsem jí svoji peněženku, ani jsem nehlesl.

„Tak už běž. Ale ještě než se svlečeš, vypij hodně vody. Myslím tolik, aby se ti vyboulilo břicho. A nic nejez, je mi fuk, jakej máš hlad. Měla jsem tu kluky, co dostali v Howieho obleku úpal a poblili se, a výsledky nejsou moc pěkný. Oblek se pak skoro vždycky musí vyhodit. Napij se, svleč, navlíkni si kožich, řekni někomu, ať tě zapne, a pak mazej po Bulváru do Vrtivsi. Je tam cedule, nemůžeš ji minout.“

Nejistě jsem se podíval Howiemu do velkých modrých očí.

„Je v nich síťovina,“ řekla. „Neboj se, uvidíš dobře.“

„Ale co mám vlastně dělat?“

Podívala se na mě, poprvé bez úsměvu. Pak se její obličej – nejen ústa a oči, ale celá tvář – přímo rozsvítil. Smích, který se ozval, zněl jako podivné hýkání, které vycházelo snad nosem. „Půjde ti to dobře,“ řekla. To mi lidi říkají pořád. „Vezmeš to podle Stanislavskýho, chlapče. Prostě najdi v sobě svýho vnitřního psa.“

♥

Když jsem dorazil do kostnice, obědvalo tam asi deset brigádníků a hrstka stálých. Mezi zelenáči byla dvě Hollywoodská děvčata, ale neměl jsem čas se stydět. Když jsem si nalil plné břicho vodou z pítka, strhal jsem ze sebe všechno kromě trenýrek a tenisek. Roztřepl jsem Howieho kostým, stoupl si do něj a dal pozor, abych došlápl až dolů do zadních tlap.

„Kožich!“ zaječel jeden z místních a bouchl pěstí do stolu. „Ko-žich! Ko-žich! Ko-žich!“

Ostatní se přidali a kostnice jen drnčela skandovaným pokřikem, zatímco já tam stál ve spodkách a se splasklým Howiem nařaseným kolem lýtek. Připadal jsem si, že jsem se ocitl ve vězeňské jídelně uprostřed vzpoury. Málokdy jsem se cítil tak nebetyčně hloupě… nebo tak zvláštně hrdinsky. Chvíli mi bylo jedno, že nevím, co to sakra dělám.

„Ko-žich! Ko-žich! KO-ŽICH! KO-ŽICH!“

„Zapněte mě někdo sakra!“ zařval jsem. „Musím se fofrem dostat do Vrtivsi!“

Té cti se ujala jedna z dívek a já okamžitě poznal, proč je nošení kožichu tak mimořádná věc. V kostnici byla klimatizace – celé podzemí Lunaparku jí bylo vybavené –, ale už teď jsem se mohutně potil.

Jeden ze stálých zaměstnanců ke mně přišel a laskavě mě pohladil po Howieho hlavě. „Já tě svezu, synku,“ řekl. „Vozejk mám tamhle. Na- skoč si.“

„Díky.“ Hlas jsem měl tlumený.

„Haf haf, Baryku!“ zavolal někdo a všichni se hroutili smíchy.

Ujížděli jsme Bulvárem pod strašidelnými blikajícími zářivkami, ve vozíku prošedivělý děda v údržbářských montérkách a vedle něj jako druhý pilot obří modrooký německý ovčák. Zastavil u schodiště označených šipkou a nápisem VRTIVES namalovaným na škvárobetonové zdi a řekl mi: „Nemluv. Howie nikdy nemluví, jenom všechny objímá a hladí po hlavě. Hodně štěstí a jestli začneš mít pocit, že všechno kolem tebe plave, vezmi kramle. Děcka se nemusejí koukat, jak sebou Howie sekne kvůli úpalu.“

„Vůbec netuším, co ode mě čekají,“ bědoval jsem. „Nikdo mi nic neřekl.“

Nevím, jestli ten chlapík byl světskej ze světskejch, ale něco o Lunaparku věděl. „Na tom nezáleží. Děcka Howieho milujou. Ony budou vědět, co dělat.“

Vyprostil jsem se z vozíku, skoro zakopl o vlastní oháňku a pak jsem chytil šňůru v levé přední tlapě a pořádně s ní škubl, abych dostal ten zatracený krám z cesty. Vypotácel jsem se po schodech nahoru a tam chvíli zápasil s klikou. Slyšel jsem hudbu, matně mi připomínala něco z raného dětství. Nakonec jsem kliku stlačil dolů. Dveře se otevřely a Howiemu do modrých očí ze síťoviny vproudilo jasné červnové světlo, které mě na chvíli oslepilo.

Hudba zazněla hlasitěji, linula se ze stropních reproduktorů, a už jsem tu písničku poznal: „Pec nám spadla“, nestárnoucí hit ze školky. Viděl jsem různé houpačky, klouzačky, složitou prolézačku a malý kolotoč, který tlačil nějaký zelenáč s dlouhýma chlupatýma králičíma ušima a nadýchanou bambulí přilepenou vzadu k džínám jako ocásek. Kolem profuněla Vrtimašinka schopná vyvinout závratnou rychlost šesti kilometrů za hodinu a řádka vagonků byla naložená dětičkami, které poslušně mávaly rodičům ověšeným fotoaparáty. Všude se hemžila asi miliarda dětí, na které dohlížela spousta letních brigádníků a několik stálých zaměstnanců, kteří nejspíš přece jen měli kvalifikaci k péči o děti. Tihle dva, muž a žena, na sobě měli trička s nápisem MÁME RÁĎY ŠŤASTNÉ DĚTI. Přímo vpředu se nacházela dlouhá budova sloužící jako dětský koutek a jmenovala se Ahoj Howie.

Viděl jsem také pana Easterbrooka. Seděl na lavičce pod slunečníkem ve svém funebráckém obleku a oběd jedl tyčinkami. Nejdřív mě neviděl. Díval se na šňůru dětí, které pár zelenáčů vedl k Ahoj Howiemu. Děti tam bylo možno zaparkovat (jak jsem zjistil později) až na dvě hodiny, takže rodiče mohli vzít větší děti na větší atrakce nebo si dát oběd v místní restauraci, U Skalního humra.

Později jsem také zjistil, že do Ahoj Howie směly jen děti od tří do pěti let. Spousta dětí, které se tam teď blížily, vypadala docela uvolněně, nejspíš proto, že to byli školkoví veteráni z rodin, kde oba rodiče pracovali. Jiné děti to nebraly tak dobře. Možná se jim zpočátku dařilo udržet horní ret pevně, když jim táta a máma říkali, že za hodinku nebo dvě budou zase všichni pohromadě (jako by čtyřleté dítě mělo představu, co je to hodina), ale teď tu byly samy, v hlučném prostoru, kde se nevyznaly a bylo tu plno cizích lidí, a táta a máma nebyli nikde v dohledu. Některé děti už brečely. Mě, hluboko v Howieho kostýmu, s výhledem zastřeným síťovinou a už teď zpoceného jako prase, napadlo, že jsem svědkem typicky amerického týrání dětí. Proč někdo zavede svoje dítě – svoje batole, kristepane – do zábavního parku plného vřeštění a rachotu, kde ho strčí partě cizích chůviček, byť jenom na krátkou dobu?

Zelenáči, co měli službu, viděli proudy slz (batolecí angst je vlastně jenom další dětská nemoc jako spalničky), ale z jejich tváří bylo možné vyčíst, že nemají ponětí, co se s tím dá dělat. A jak by taky mohli? Byl to První den a vhodili je do toho mixu jen s minimální přípravou, stejně jako když Lane Hardy odešel a nechal mě obsluhovat obří kolo. Ale děti mladší osmi let aspoň nemůžou na Kolo bez doprovodu dospělého, pomyslel jsem si. Tihle hovňouskové jsou v tom sami.

Ani tak jsem nevěděl, co mám dělat, ale měl jsem pocit, že musím něco zkusit. Vykročil jsem vstříc šňůře dětí, zvedl jsem tlapy a mával oháňkou jako zběsilý (neviděl jsem to, ale cítil). A zrovna když mě první dvě nebo tři děti zahlédly a ukázaly na mě, dostal jsem inspiraci. Byla to ta hudba. Zastavil jsem se na křižovatce Bonbonové cesty a Cukrátkové ulice, která se náhodou nacházela přímo pod dvěma dunícími reproduktory. Od zadních tlap po vztyčené uši jsem měl přes dva metry, takže jsem určitě působil impozantně. Uklonil jsem se dětem, které teď zíraly s otevřenou pusou a vykulenýma očima. Jak se tak na mě dívaly, začal jsem tancovat dětský taneček.

Smutek a strach kvůli ztraceným rodičům byly zapomenuty, aspoň prozatím. Smály se, i když se některým na tvářích stále leskly slzy. Neodvažovaly se přijít blíž, aspoň dokud jsem neohrabaně předváděl svůj taneček, ale shlukly se kolem. Byly zvědavé, ale nebály se. Všechny Howieho znaly. Děti z obou Karolín ho vídaly v odpoledním televizním vysílání a i děti z daleké ciziny jako St. Louis nebo Omahy viděly v sobotních ranních pohádkách jeho reklamy a brožury. Chápaly, že i když je Howie fakt velký pes, je to hodný pes. Ten by nikoho nekousl. Byl to jejich přítel.

Krok sun vpřed a krok sun vzad, krok sun vpřed a celý se oklepat. Tancoval jsem taneček a otáčel se dokola, protože – jak ví skoro každé malé dítě v Americe – to je to hlavní. Zapomněl jsem, že je mi vedro a dusno. Nepřemýšlel jsem o tom, jak se mi trenky zařezávají do zadku. Později mě bude z horka bolet hlava jako střep, ale v tu chvíli jsem se cítil v pohodě – vlastně opravdu dobře. A víte co? Wendy Keeganová mi vůbec nepřišla na mysl.

Když se hudba změnila a zazněla melodie ze Sezamové ulice, skončil jsem s tancováním, padl na jedno vycpané koleno a rozpřáhl náruč jako Al Jolson.

„HOWWWIE!“ zaječela jedna holčička a ještě dnes, po tolika letech, stále slyším ten dokonale nadšený tón v jejím hlase. Rozběhla se, až jí růžová sukénka zavířila okolo baculatých kolen. To stačilo. Spořádaná řada dětí si zavelela rozchod.

Děcka budou vědět, co dělat, říkal mi ten děda, a měl teda pravdu. Nejdřív mě obklopily, pak povalily, pak se na mě vrhly, objímaly mě a smály se. Ta holčička v růžové sukni mě neustále pusinkovala na čumák a při tom pokřikovala: „Howie, Howie, Howie!“

Některé rodiče, kteří se odvážili vstoupit do Vrtivsi, aby si udělali několik fotek, jsem zaujal úplně stejně a blížili se k nám. Zamával jsem tlapami, abych získal trochu místa, převalil se a vstal dřív, než mě děti stačily svou láskou rozdrtit. I když jsem je v tu chvíli miloval úplně stejně. Bylo sice vedro, ale tohle bylo ohromně osvěžující.

Nevšiml jsem si, že pan Easterbrook sáhl do kapsy svého funebráckého obleku, vytáhl vysílačku a krátce do ní cosi prohodil. Já jenom věděl, že melodie ze Sezamové ulice najednou ustala a znovu začala „Pec nám spadla“. Nakročil jsem pravou tlapou a vztyčil pravou přední. Děti se okamžitě přidaly a nespouštěly ze mě oči, protože nechtěly propásnout další pohyb a zůstat pozadu.

Zanedlouho jsme na křižovatce Bonbonové a Cukrátkové tancovali všichni. Přidali se k nám i zelenáči. Ať se propadnu, jestli se nezapojili i někteří rodiče. Dokonce jsem mával do rytmu oháňkou. Děti se řehtaly jako blázni a otáčely se a vrtěly ocáskem taky, i když neviditelným.

Když písnička skončila, mohutně jsem máchl levou tlapou v gestu „Jdeme, děti!“ (neúmyslně jsem při tom škubl oháňkou tak prudce, že jsem si ten otravný krám málem urval) a vedl je do Ahoj Howie. Děti za mnou šly ochotně, jako bych byl krysař z Hammeln, a ani jedno neplakalo. Nebyl to sice nejlepší den v mé brilantní (pokud to tak smím říct, a to si pište, že smím) kariéře Šťastného psa Howieho, ale nakročeno jsem měl slušně.

♥

Když se děti bezpečně ocitly v Ahoj Howie (holčička v růžové sukýnce se zastavila mezi dveřmi, aby mi zamávala na rozloučenou), otočil jsem se, a když jsem se zastavil, svět nějak pokračoval v točení dál. Pot mi zalil oči, takže jsem Vrtives a všechno v ní uviděl dvojmo. Na zadních tlapách jsem se zapotácel. Celé vystoupení, od prvních tanečních kroků po zamávání holčičky, trvalo jen sedm minut – nejvýš devět –, ale byl jsem totálně upečený. Začal jsem se vléct zpátky, odkud jsem přišel, protože jsem nevěděl, co dělat.

„Synku,“ ozval se jakýsi hlas. „Pojď sem.“

Byl to pan Easterbrook. Přidržoval otevřené zadní dveře snack baru Dobré vůle. Možná jsem sem prošel zrovna těmito dveřmi, nejspíš ano, ale tou dobou jsem byl příliš nervózní a rozrušený, než abych to zaznamenal.

Zavedl mě dovnitř, zavřel za námi dveře a otevřel zip na zádech mého kostýmu. Z hlavy mi odpadla neuvěřitelně těžká Howieho kebule a moje mokrá kůže se napila blahodárně klimatizovaného vzduchu. Na těle, stále zimně bílém (dlouho takové nezůstane), mi naskočila husí kůže. Zhluboka jsem dýchal.

„Sedni si na ty schody,“ poručil mi. „Za chvíli někomu zavolám, aby tě odvezl, ale teď potřebuješ popadnout dech. Prvních pár koleček jako Howie je vždycky těžkých a vystoupení, které jsi právě předvedl, bylo zvlášť namáhavé. Navíc bylo mimořádné.“

„Díky.“ Na víc jsem se nevzmohl. Teprve když jsem se ocitl v chladném tichu, uvědomil jsem si, že jsem se dostal téměř na hranice svých sil. „Děkuju mockrát.“

„Skloň hlavu, jestli se ti motá.“

„Nemotá. Ale bolí.“ Vysunul jsem jednu paži z Howieho a otřel si obličej, ze kterého kapalo. „Asi jste mě zachránil.“

„Když máme horký den – mluvím o červenci a srpnu, kdy je vysoká vlhkost a teplota stoupá přes třicet –, může se Howie nosit maximálně patnáct minut,“ řekl pan Easterbrook. „Jestli se ti někdo pokusí namluvit něco jiného, pošli ho rovnou za mnou. A udělal bys dobře, kdybys spolkl pár solných tabletek. Chceme, abyste tu jako brigádníci pracovali pořádně, ale nechceme vás zabít.“

Vytáhl vysílačku, chvilku do ní potichu mluvil. Za pět minut se znovu objevil ten děda s vozíkem, několika anaciny a lahví báječně studené vody. Pan Easterbrook se zatím posadil vedle mě. Spouštěl se na horní stupeň schodiště vedoucího dolů na Bulvár, jako by byl ze skla, což mě maličko zneklidnilo.

„Jak se jmenuješ, synku?“

„Devin Jones, pane.“

„Říkají ti Jonesy?“ Nečekal, až mu odpovím. „Určitě ano, tak to mezi světskými chodí, a Lunapark nic jiného není – chatrně zamaskované kolotoče a houpačky. Tahle místa už dlouho nevydrží. Svět zábavy ovládnou Disneyové a Knott’s Berry Farms, možná kromě parků tady na středním jihu. Pověz mi, když odhlédneme od horka, jak sis užil první výstup v kožichu?“

„Líbilo se mi to.“

„Protože?“

„Asi protože některé děti brečely.“

Usmál se. „A dál?“

„Za chvilku by brečely všechny, ale já to zastavil.“

„Ano. Zatancoval jsi. Záblesk geniality. Jak jsi věděl, že to zabere?“

„Nevěděl.“ Vlastně… věděl. Někde v hloubi duše jsem to věděl.

Usmál se. „V Lunaparku házíme nové brigádníky – naše zelenáče – do vody celkem bez přípravy, protože v některých lidech, některých nadaných lidech, se tím probudí jakási spontánnost, která je velmi vzácná a cenná, a to jak pro nás, tak pro naše hosty. Dozvěděl ses právě teď něco o sobě?“

„Jéžiš, to nevím. Možná. Ale… můžu něco říct, pane?“

„Cokoli.“

Zaváhal jsem, ale pak se rozhodl vzít ho za slovo. „Posílat ty děti do dětského koutku – v zábavním parku –, to mi připadá, já nevím, docela zlé.“ Spěšně jsem dodal: „I když ve Vrtivsi je to pro ty malé lidičky asi docela dobré. Mají tam fakt zábavu.“

„Musíš něco pochopit, synku. V Lunaparku jsme v černých číslech asi takhle.“ Podržel palec a ukazovák jen maličko od sebe. „Když rodiče vědí, že tu bude o jejich drobotinu postaráno – aspoň na pár hodin –, přivedou celou rodinu. Kdyby si museli shánět na doma chůvu, možná by nepřijeli vůbec a náš drobný zisk by zmizel. Rozumím tvým důvodům, ale já mám taky svoje důvody. Většina těch maličkých nikdy na takovém místě nebyla. Budou si to pamatovat stejně, jako si budou pamatovat svoje první kino nebo první den ve škole. Díky tobě si nebudou pamatovat, že brečeli, protože je rodiče na chvíli opustili. Budou si pamatovat, jak tancovali se Šťastným psem Howiem, který se tu jako kouzlem objevil.“

„Asi jo.“

Natáhl ruku, ale ne ke mně, k Howiemu. Pohladil srst kloubnatými prsty a pokračoval. „Disneyho parky mají všechno nalajnované, a to nesnáším. Prostě to nesnáším. Myslím, že to, co v Orlandu dělají, je pasáctví zábavy. Dávám přednost osobnímu přístupu a někdy vidím někoho, kdo na to má přirozený talent. To bys mohl být ty. Ještě je moc brzo na nějaké definitivní soudy, ale ano, mohl bys to být ty.“ Opřel se dlaněmi o bedra a protáhl se. Uslyšel jsem znepokojivě hlasitou sérii křupnutí. „Mohl bych se svézt s tebou zpátky do kostnice? Myslím, že pro dnešek jsem si užil sluníčka už dost.“

„Můj vozík je váš vozík.“ Jelikož Lunapark byl jeho, platilo to doslova.

„Myslím, že letos v létě budeš ten kožich nosit často. Většina mladých to bere jako břemeno nebo i trest. Věřím, že ty to tak brát nebudeš. Nebo se pletu?“

Nepletl. Od té doby jsem za ty roky dělal spoustu věcí a místo šéfredaktora, na kterém momentálně sedím – pravděpodobně poslední, než mě chytí do pařátů penze –, je skvělé, ale nikdy jsem nebyl tak zvláštně spokojený, neměl jsem ten dokonalý pocit, že jsem právě tam, kde mám být, jako tehdy v jedenadvaceti, když jsem si onoho horkého červnového dne navlékl kožich a zatancoval dětský taneček.

Není nad osobní přístup, lidi.

♥

Když léto skončilo, zůstali jsme s Tomem a Erin přátelé a s Erin se přátelím dodneška, i když v dnešní době jsme kamarádi hlavně přes e-mail a facebook a jen občas se sejdeme v New Yorku na oběd. S jejím druhým manželem jsem se nikdy nesetkal. Erin říká, že je to milý chlap, a já jí věřím. Proč ne? Po osmnácti letech manželství s originálním Panem Milým, který stanovil laťku, by si těžko vybrala nějakého blbce.

Na jaře roku 1992 Tomovi našli mozkový nádor. O půl roku později byl po smrti. Když mi volal a říkal, že je nemocný, jeho obvykle raketovou vyřídilku už zpomalila demoliční koule, která se mu v hlavě houpala sem a tam, a mě ochromilo a zdeptalo, když jsem se dozvěděl, že chlap, který by měl přicházet do nejlepších let života, se místo toho blíží ke konečné. Máte chuť se ptát, jak může být něco takového fér. Copak by nemělo Toma čekat ještě něco dobrého, třeba pár vnoučat a možná dovolená na Maui, o níž tak dlouho snili?

V době, kdy jsem pracoval v Lunaparku, jsem jednou slyšel Taťku Allena mluvit o vypálení rybníka. V hantu to znamená chrapouny bezostyšně podvést při hře, která by měla být poctivá. Po letech jsem si na to vzpomněl, když mi Tom zavolal svou špatnou zprávu.

Ale mozek se brání, dokud může. Poté, co první šok z takové zprávy opadne, si třeba pomyslíte Tak jo, je to špatné, rozumím, ale není to poslední slovo, pořád ještě může být šance. I když pětadevadesát procent lidí, kteří si vytáhnou tuhle konkrétní kartu, padne, pořád zbývá pět procent, co má štěstí. A kromě toho se občas stane zázrak.

Tohle si myslíte a pak přijde následný telefonát. Žena, která vám telefonuje, kdysi byla krásná mladá dívka, která pobíhala po Lunaparku v rozevlátých zelených šatečkách a legrační čapce jako ze Sherwoodského hvozdu a s velikým staromódním foťákem v ruce, a ušáci, které oslovila, ji málokdy odmítli. Jak by mohli říct ne těm oslnivě zrzavým vlasům a dychtivému úsměvu? Jak by mohl někdo říct ne Erin Cookové?

Nu, Bůh jí to řekl. Bůh vypálil Tomovi Kennedymu rybník a při tom vypálil i ten její. Když jsem jednou ve Westchesteru za nádherného říjnového odpoledne o půl šesté vzal onen telefonát, z dívky byla už dávno žena a její hlas, rozmazaný slzami, zněl staře a k smrti unaveně. „Tom umřel dnes odpoledne ve dvě. Odešel velmi klidně. Nemohl mluvit, ale byl při vědomí. On… Deve, stiskl mi ruku, když jsem mu řekla sbohem.“

„Škoda, že jsem tam nebyl,“ vypravil jsem ze sebe.

„Ano.“ Hlas jí zakolísal, pak se ovládla. „Ano, to by bylo dobré.“

Myslíte si Tak jo, pochopil jsem, jsem připravený na nejhorší, ale stejně pořád chováte maličkou naději, a přesně ta vás dostane. Přesně ta vás zabije.

Mluvil jsem s ní, povídal jsem jí, jak moc ji mám rád a jak moc jsem měl rád Toma, pověděl jsem jí, že ano, přijedu na pohřeb, a jestli můžu ještě předtím něco udělat, ať mi kdykoli zavolá. Klidně i v noci. Pak jsem zavěsil, sklonil hlavu a brečel, až jsem si ty zatracené oči vybrečel.

Konec mé první lásky se nedá srovnávat se smrtí dávného přítele a následným smutkem, ale odehrál se podle stejného scénáře. Do puntíku stejného. A pokud mi to připadalo jako konec světa – kvůli kterému jsem zpočátku pomýšlel i na sebevraždu (byť pošetile a celkem vlažně) a způsobil u mě seismický posun směru, jímž se dosud ubíral můj život a o němž jsem do té doby nepochyboval –, musíte pochopit, že jsem neměl měřítko, podle něhož bych mohl soudit. Tomu se říká být mladý.

♥

Červen pomalu končil a mně začínalo docházet, že můj vztah s Wendy je nemocný jako růže Williama Blakea, ale odmítal jsem uvěřit, že je smrtelně nemocný, i když znamení byla stále jasnější.

Například dopisy. Během prvního týdne u paní Shoplawové jsem napsal Wendy čtyři dlouhá psaní, i když jsem si v Lunaparku mohl nohy ušoupat a každý večer jsem se přivlekl do svého pokoje v prvním patře s hlavou nabitou novými informacemi a novými zážitky a s pocitem, jako bych v půli semestru na vysoké naskočil do rozjetého kurzu (nazvěme ho Podstata zábavy pro pokročilé). Oplátkou jsem dostal jedinou pohlednici s bostonským parkem na líci a velmi zvláštní zprávou, vytvořenou několika autory, na rubu. Nahoře bylo napsáno rukopisem, který jsem neznal, tohle: Wenny píše tenhle pohled a Rennie zatím řídí autobus! Pod tím, rukopisem, který jsem poznával, Wendy – nebo Wenny, jestli chcete, já osobně to nesnášel – vesele připsala: Jú! My prodavačky jsme si vyrazily na Cape Cod! Je to mejdan! Bezva muzika! Neboj držím volant, když Ren píše to svoje. Doufám, že seš v poho. W.

Bezva muzika? Doufám, že seš v poho? Žádné miluji tě, žádné jestlipak se ti po mně stýská, jenom Doufám, že seš v poho? Soudě podle kostrbatostí, hupanců a kaněk tu pohlednici psaly za jízdy u Renee v autě (Wendy auto neměla), ale i tak mi připadalo, že při tom byly zhulené nebo namol. Příští týden jsem poslal další čtyři dopisy a svoji fotku od Erin, na které jsem měl kožich. Od Wendy nepřišla žádná odpověď.

Člověk si začne dělat starosti, pak mu to začne docházet, potom už ví. Možná nechcete vědět, možná si myslíte, že zamilovaní se stejně jako doktoři spletou v diagnóze každou chvíli, ale v hloubi duše to víte.

Dvakrát jsem se jí pokusil zavolat. Pokaždé to vzala stejná protivná holka. Představoval jsem si, že má brýle s tlustou černou obroučkou, usedlé šaty po kotníky a nenamalovanou pusu. Není tu, řekla poprvé. Je venku s Ren. Není tu a v budoucnu tu nejspíš ani nebude, řekla Protivná holka podruhé. Odstěhovala se.

„Kam se odstěhovala?“ zeptal jsem se polekaně. Byl jsem v salonu sídla Shoplaw, kde vedle telefonu ležel papír na zápisy meziměstských hovorů. Svíral jsem velké staromódní sluchátko tak pevně, až mi znecitlivěly prsty. Wendy měla vydržet na vysoké na kouzelném koberci slátaném ze školného, půjček a brigád, stejně jako já. Nemohla si dovolit vlastní bydlení. Určitě ne bez cizí pomoci.

„Nevím a je mi to jedno,“ odsekla Protivná holka. „Už jsem měla plný zuby všeho toho chlastání a dámských jízd do dvou do rána. Někteří z nás se kupodivu chtějí vyspat. Je to sice divný, ale je to tak.“

Srdce mi bušilo tak prudce, že jsem ho cítil tepat ve spáncích. „Chodila s ní Renee?“

„Ne, pohádaly se. Kvůli klukovi. Tomu, co pomohl Wennie se stěhováním.“ Řekla Wennie s tak očividným pohrdáním, až se mi udělalo špatně od žaludku. Určitě za ten pocit nemohla novinka o tom klukovi. Její kluk jsem byl přece já. Jestli se nějaký kamarád, nějaký známý z práce, nabídl a pomohl jí odstěhovat věci, co to pro mě znamená? Samozřejmě že mohla mít kamarády. Já jsem přece taky měl nejméně jednu kamarádku, ne?

„Je tam Renee? Můžu s ní mluvit?“

„Ne, šla na rande.“ Něco jí konečně muselo docvaknout, protože ji náš rozhovor náhle zaujal. „Helééé, že ty seš Devin?“

Zavěsil jsem. Neměl jsem to v plánu, prostě jsem to udělal. Namlouval jsem si, že jsem neslyšel, jak se Protivná holka zčista jasna změnila v pobavenou Protivnou holku, jako by se odehrával nějaký vtip a já v něm hrál roli. Možná dokonce hlavní. Jak už jsem zřejmě říkal, mozek se brání, dokud může.

♥

O tři dny později jsem dostal jediný dopis, který mi Wendy Keeganová toho léta poslala. Poslední dopis. Byl napsaný na jejím dopisním papíře, který byl kolem krajů lemovaný obrázky veselých koťat hrajících si s klubíčky. Byl to dopisní papír děvčete z páté třídy, i když tohle mě napadlo až mnohem později. Byly to tři překotné stránky, většinou vysvětlující, jak je jí to líto a jak se té přitažlivosti bránila, ale bylo to prostě beznadějné, a že ví, jak mi to ublíží, takže bych jí asi nějakou dobu neměl volat ani se ji snažit vyhledat, a že doufá, že zůstaneme dobrými přáteli, až ten první otřes pomine, a že je to milý kluk, chodí na Dartmouth, hraje lakros a určitě by se mi líbil, možná by mi ho mohla představit, až začne podzimní semestr, atd. atd. a další zasrané atd.

Ten večer jsem se svalil do písku asi padesát metrů od penzionu paní Shoplawové s cílem se opít. Aspoň že to nebude drahé, pomyslel jsem si. Tehdy stačil karton piv, a byl jsem jako dělo. V jednu chvíli se ke mně přidali Tom a Erin, a společně jsme se dívali, jak se převalují vlny: tři lunaparkoví mušketýři.

„Co se stalo?“ zeptala se Erin.

Trhl jsem rameny, jak to tak člověk dělá, když jde o prkotinu, ale ta prkotina je dost otravná. „Rozešla se se mnou holka. Poslala mi dopis na rozloučenou.“

„Který nepochybně začínal Drahý Deve,“ řekl Tom.

„Projev trochu soucitu,“ napomenula ho Erin. „Je smutný, zhrzený a snaží se to nedat najevo. To jsi takový tupec, že to nevidíš?“

„Ne,“ odtušil Tom. Vzal mě kolem ramen a krátce mě k sobě přitiskl. „Je mi líto, že je ti mizerně, kámo. Cítím to z tebe jako studený vítr z Kanady nebo možná i z Arktidy. Můžu si dát jedno tvoje pivo?“

„Jasně.“

Seděli jsme tam docela dlouho a pod Erininým jemným vyptáváním jsem ze sebe něco dostal, ale ne všechno. Byl jsem smutný. Byl jsem zhrzený. Ale měl jsem toho v sobě mnohem víc a nechtěl jsem, aby to viděli. Částečně za to mohla rodičovská výchova k přesvědčení, že vylít si srdce jiným lidem je nanejvýš nezdvořilé, ale hlavně to bylo tím, že mě vyděsilo, jak strašlivě a hluboce žárlím. Nechtěl jsem, aby se začali dohadovat, co je zač ten bídný červ (byl z Dartmouthu, panebože jo, nejspíš je členem nejlepšího studentského spolku a jezdí v mustangu, který mu rodiče darovali k maturitě). Ale ani žárlivost nebyla to nejhorší. Nejhorší bylo děsivé poznání – toho večera mi to začalo docházet –, že jsem poprvé v životě skutečně a doopravdy dostal kopačky. Skoncovala se mnou, ale já si nedokázal představit, že skoncuji s ní.

Erin si také vzala pivo a pozvedla plechovku. „Připijme si na tu, která přijde příště. Nevím, která to bude, Deve, ale až tě potká, bude to pro ni šťastný den.“

„Slyšte, slyšte!“ řekl Tom a také zvedl plechovku. A jelikož to byl Tom, byl nucen dodat „Hleďme, hleďme!“ a ještě „Hola hola!“

Myslím, že ani jeden si nevšiml, v tu chvíli ani po zbytek léta, jak zásadně se mi otřásla půda pod nohama. Jak ztracený jsem se cítil. Nechtěl jsem, aby to věděli. Bylo to víc než trapné, připadalo mi to ostudné. Takže jsem se nutil do úsměvu, také jsem pozvedl plechovku bublin a napil se.

Aspoň že když mi pomohli vypít to šestibalení, nemusel jsem se druhý den budit nejen se zlomeným srdcem, ale taky s kocovinou. To bylo dobře, protože když jsme ráno došli do Lunaparku, od Taťky Allena jsem se dozvěděl, že odpoledne mám nosit kožich po Radostné ulici – tři patnáctiminutové směny ve tři, ve čtyři a v pět. Pro forma jsem nadával (každý měl nadávat, když ho čekal kožich), ale byl jsem rád. Líbilo se mi, když se na mě děti sesypaly, a několik následujících týdnů mělo v sobě hraní Howieho jakýsi nádech trpkého pobavení. Jak jsem si tak vykračoval s rozmávanou oháňkou po Radostné ulici s hloučky rozesmátých dětí v patách, napadlo mě, že není divu, že mě Wendy odkopla. Její nový přítel chodil na Dartmouth a hrál lakros. Její bývalý tráví léto v třetiřadém zábavním parku. Kde hraje psa.

♥

Lunaparkové léto.

Obsluhoval jsem atrakce. Ráno jsem naleštil boudy – což znamená, že jsem jejich police doplnil cenami – a odpoledne jsem některé vedl. Rozplétal jsem zaberaněné Ďábelské vozy po desítkách, naučil jsem se usmažit koblihu a nespálit si při tom prsty a pracoval jsem na svém pokřiku u Karolínského kola. Tancoval jsem a zpíval s ostatními zelenáči v Divadelním příběhu o Vrtivsi. Několikrát mě Fred Dean poslal vyškrábnout hlavní ulici, což bylo znamení skutečné důvěry, jelikož to obnášelo vybrat od různých stánků tržby v poledne nebo v pět hodin. Zajížděl jsem do Nebeské zátoky nebo Wilmingtonu, když se nějaký stroj porouchal, a ve středu večer jsem zůstával dlouho – obyčejně i s Tomem, Georgem Prestonem a Ronniem Houstonem – a promazávali jsme Vířivé šálky a jistou zákeřnou atrakci, na které by si člověk mohl zlámat krk a jmenovala se Zipper. Obě děťátka bumbala olej jako velbloudi vodu v oáze na poušti. A samozřejmě jsem navlékal kožich.

Přes to všechno jsem spal mizerně. Někdy jsem si lehl do postele, nasadil na uši stará, poslepovaná sluchátka a poslouchal desky s Doors. (Zvlášť mě zajímaly tak radostné melodie jako „Auta mi sviští pod oknem“, „Jezdci na bouři“ a samozřejmě „Konec“.) Když mě hlas Jima Morrisona a mystické, omamné klávesy Raye Manzareka nedokázaly uspat, vyplížil jsem se po venkovním schodišti ven a procházel se po pláži. Jednou nebo dvakrát jsem na té pláži i spal. Aspoň že se mi nezdály žádné zlé sny, když se mi přece jenom podařilo na chvíli zabrat. Nepamatuji se, že by se mi toho léta zdály vůbec nějaké sny.

Když jsem se ráno holil, viděl jsem váčky pod očima a někdy se mi točila hlava, pokud jsem měl za sebou zvlášť namáhavý výstup v kožichu (oslavy narozenin v dusném zmatku v Ahoj Howie byly nejhorší), ale to bylo normální, pan Easterbrook mi to říkal. Chvíle odpočinku v kostnici mě vždycky postavila na nohy. Celkem vzato jsem byl toho názoru, že reprezentuji, jak se dnes říká. První pondělí v červenci, dva dny před slavným Čtvrtým, jsem zjistil, že je to jinak.

♥

Můj tým – Bígl – se ráno jako vždy hlásil nejdřív v boudě Taťky Allena, který nám přidělil úkoly a při tom rozkládal vzduchovky. Ráno jsme obvykle měli na práci roznášení krabic s cenami (většinou na nich byla razítka MADE IN TAIWAN) a leštění v boudách až do první brány, jak se říkalo otvírací době. To ráno mi však Taťka řekl, že mě chce Lane Hardy. Překvapilo mě to, Lane se málokdy ukázal u kostnice dřív než nějakých dvacet minut před první bránou. Zamířil jsem tím směrem, ale Taťka na mě zařval.

„Né, né, je u trdlováku.“ Tak se posměšně říkalo obřímu kolu a Taťka by si dvakrát rozmyslel tohle říkat, kdyby byl Lane poblíž. „Hoď sebou, Jonesy. Máš dneska spoustu práce.“

Hodil jsem sebou, ale nikoho jsem na místě neviděl. Kolo se tyčilo do výše, nehybné a tiché, a čekalo na první dnešní zákazníky.

„Tady jsme,“ zavolala nějaká žena. Otočil jsem se doleva a uviděl, že Rozzie Goldová stojí před svojí věšteckou boudou pobitou hvězdami, v plné polní z krajek a závojů madame Fortuny. Na hlavě měla ostře modrý šátek, jehož svázané cípy jí spadaly až skoro k bedrům. Vedle ní stál Lane zase ve své obvyklé výstroji: vybledlých džínách a upnutém tílku, které dokonale odhalovalo jeho namakané svalstvo. Buřinku měl pošoupnutou jako správný protřelý chlapík. Při pohledu na něj by člověk soudil, že nemá v hlavě mozek, ale měl ho spousty.

Oba v kostýmech, oba s ustaraným výrazem. Rychle jsem v duchu probral několik posledních dnů a snažil se vzpomenout, jestli jsem neudělal něco, co by ty výrazy mohlo způsobit. Prolétlo mi hlavou, že Lane má možná příkaz mě poslat pro dnešek domů… nebo přímo vyhodit. Ale uprostřed léta? A neudělal by to spíš Fred Dean nebo Brenda Raffertyová? A proč tu byla Rozzie?

„Kdo umřel, lidi?“ zeptal jsem se.

„Hlavně že ne ty,“ usadila mě Rozzie. Dostávala se pro dnešek do role a mluvila legračně: napůl brooklynsky a napůl jako obyvatelka Karpat.

„Co?“

„Pojď s námi, Jonesy,“ vyzval mě Lane a okamžitě vykročil po hlavní ulici, která byla hodinu a půl před první bránou skoro pustá. Nebyl tu nikdo, jen několik uklízečů – manuálů, jak se jim říkalo v hantu, a nejspíš ani jeden z nich neměl zelenou kartu –, kteří zametali kolem stánků: tahle práce měla být hotová už včera večer. Rozzie mi udělala místo, když jsem je dohnal. Cítil jsem se jako lump, kterého párek policajtů eskortuje do báně.

„O co jde?“

„Uvidíš,“ řekla zlověstně Rozzie/Fortuna, a za chvilku jsem viděl. Vedle Domu hrůzy byl Tajuplný zrcadlový zámek, vlastně k sobě ty dvě atrakce přiléhaly. Vedle pokladny bylo obyčejné zrcadlo a nad ním nápis ABYSTE NEZAPOMNĚLI, JAK DOOPRAVDY VYPADÁTE. Lane mě vzal za jednu paži, Rozzie za druhou. Teď už jsem měl skutečně pocit, že jsem pachatel, kterého vedou k výslechu. Postavili mě před zrcadlo.

„Co vidíš?“ zeptal se Lane.

„Sebe,“ řekl jsem a potom, protože je moje odpověď zřejmě neuspokojila, jsem dodal: „Potřebuju ostříhat.“

„Podívej se na svoje šaty, hlupáku,“ vyjela Rozzie a vyslovila to jako chlupáku.

Podíval jsem se. Nad žlutými pracovními botami jsem uviděl džíny (jimž ze zadní kapsy trčela doporučená značka kožených rukavic) a nad nimi modrou šambrénovou pracovní košili, vyšisovanou, ale poměrně čistou. Na hlavě jsem měl obdivuhodně odrbanou čapku s Howiem, tu třešinku na dortu, která byla tak důležitá.

„Co je s nimi?“ zeptal jsem se. Začínal jsem mít vztek.

„Trochu na tobě visej, ne?“ napověděl mi Lane. „To nebejvalo. Kolik jsi zhubl?“

„Jéžiš, co já vím. Možná bysme měli zajít za Tlustým Wallym.“ Tlustý Wally měl boudu na měření síly.

„To není legrace,“ zahartusila Fortuna. „Nemůžeš nosit ten zatracenej psí kostým půl dne, když je takovej pařák, pak do sebe hodit dvě solný pilule a říkat tomu jídlo. Oplakávej svoji ztracenou lásku, co hrdlo ráčí, ale při tom jez. Jez, krucinál!“

„Kdo vám co říkal? Tom?“ Ne, ten by to nebyl. „Erin. Nic jí do toho není…“

„Nikdo se mnou nemluvil,“ přerušila mě Rozzie. Vznešeně se napřímila. „Leccos vidím.“

„O vašem vidění nic nevím, ale máte teda sakra odvahu.“

Zčistajasna přešaltovala na Rozzie. „Nemluvím o vnitřním zraku, hochu, mluvím o normálních ženských očích. Myslíš, že nepoznám zamilovanýho Romea, když nějakýho vidím? Po tolika letech čtení z ruky a věštění z koule? Cha!“ Vykročila blíž a její pozoruhodné poprsí dělalo předvoj. „Mě tvůj milostnej život nezajímá. Jenom nechci vidět, jak tě Čtvrtýho července vezou do špitálu – mimochodem má bejt pětatřicet ve stínu –, protože zkolabuješ vedrem nebo něco horšího.“

Lane si sundal buřinku, nahlédl do ní a znovu si ji nasadil na hlavu, pošoupnutou tentokrát druhým směrem. „Ona to nevybalí rovnou, protože musí zachovat svoje proslavený dekorum drsný dámy, ale chce říct, že tě máme všichni rádi, chlapče. Rychle se učíš, uděláš, co se po tobě chce, seš poctivec, neděláš problémy a děcka tě milujou jako šílený, když nasadíš kožich. Ale člověk by musel bejt slepej, aby neviděl, že se s tebou něco děje. Rozzie si myslí, že jde o trable s děvčetem. Možná má pravdu. Možná taky nemá.“

Rozzie mu věnovala povýšený pohled, kterým říkala „opovaž se o mně pochybovat“.

„Možná se ti rozvádějí rodiče. Moji se rozvedli a mně to skoro zabilo. Možná ti zavřeli staršího bráchu, protože prodával drogy…“

„Moje matka je mrtvá a jsem jedináček,“ přerušil jsem ho naštvaně.

„Mně je fuk, co seš zač v obyčejným světě,“ řekl. „Tohle je Lunapark. Šou. A seš jeden z nás. Což znamená, že máme právo mít o tebe starost, ať se ti to líbí nebo ne. Takže se musíš trochu najíst.“

„Hodně se najíst,“ opravila ho Rozzie. „Teď, v poledne, celej den. Každej den. A snaž se jíst i něco jinýho než smažený kuřata, protože já ti něco povím, ty mají v každým stehnu schovanej infarkt. Běž do Skalního humra a pověz jim, že si dáš rybu a salát. Ať ti udělají dvojitou porci. Sprav se trochu, ať nevypadáš jako lidská kostra v soutěži talentů.“ Zapíchla pohled do Lanea. „Je v tom děvče, samozřejmě. To vidí každej.“

„Ať je to, co chce, hlavně se kurva přestaň trápit,“ zahučel Lane.

„Používat takové výrazy před dámou,“ zavrtěla hlavou Rozzie. Znovu mluvila jako Fortuna. Zanedlouho se vytasí s Tóchle chtít tuchové nebo něčím podobným.

„Ále, necháme toho,“ řekl Lane a vrátil se ke Kolu.

Když odešel, podíval jsem se na Rozzie. Opravdu nevypadala příliš mateřsky, ale v tu chvíli to v sobě měla. „Roz, vědí to všichni?“

Zavrtěla hlavou. „Né. Pro většinu dědků jsi jenom další zelenáč, holka pro všechno… i když už ne takovej zelenáč jako před třema tejdny. Ale hodně lidí tady tě má rádo a vidí, že s tebou něco je. Například tvoje kamarádka Erin. Nebo tvůj kamarád Tom.“ Řekla kamarád, jako by se rýmoval s všechnorát. „Já jsem další přítelkyně a jako taková ti říkám, že svoje srdce nemůžeš uzdravit. To dokáže jenom čas. Ale můžeš uzdravit svoje tělo. Jez!“

„Mluvíte jako židovská matka z nějakého vtipu,“ řekl jsem.

„Já jsem židovská matka a věř mi, žádný vtip to není.“

„To já jsem ten vtip,“ řekl jsem. „Myslím na ni v jednom kuse.“

„S tím se nedá nic dělat, aspoň prozatím. Ale musíš se otočit zády k těm dalším myšlenkám, které tě občas napadají.“

Myslím, že mi spadla brada. Nevím to jistě. Vím ale, že jsem zůstal zírat. Lidé, kteří jsou v oboru tak dlouho, jako byla tehdy Rozzie Goldová – v hantu se jim říká pracny, protože umějí hádat z ruky –, dokážou z člověka vytáhnout rozumy a pak říkat věci, které vypadají jako výsledek telepatie, ale obyčejně jde jen o důkladné pozorování.

Ne však vždy.

„Nerozumím.“

„Dej těm morbidním nahrávkám pohov, rozumíš tomu?“ Chmurně mi hleděla do tváře a pak se zasmála, když uviděla, jak jsem překvapený. „Rozzie Goldová je možná jenom židovská matka a babička, ale madam Fortuna vidí mnohé.“

Stejně jako moje domácí, a později jsem zjistil – když jsem zahlédl Rozzie a paní Shoplawovou na společném obědě v Nebeské zátoce, když si madam Fortuna užívala vzácného volna –, že to jsou dobré přítelkyně, které se znají řadu let. Paní Shoplawová mi jednou týdně utírala v pokoji prach a luxovala a moje desky určitě viděla. Pokud jde o to ostatní – slavné sebevražedné chutě, které se mě občas zmocňovaly – copak by žena, která strávila většinu života pozorováním lidské povahy a vyhledáváním psychologických náznaků (kterým se v hantu i vysokém pokeru říká shluky), neuhodla, že citlivý mladý muž, čerstvě po kopačkách, může pomýšlet na prášky, provazy a mořské spodní proudy?

„Budu jíst,“ slíbil jsem. Musel jsem před první bránou stihnout tisíc věcí, ale hlavně jsem se nemohl dočkat, až od ní budu pryč, než stačí říct něco naprosto skandálního jako Jménujé se Vhen-dy a poršáát na ni myslíš, když mastúúrbuješ.

„Taky vypij velkou sklenici mlíka, než půjdeš spát.“ Vyčítavě zvedla prst. „Žádný kafe, ale mlíko. To ti pomůže usnout.“

„To stojí za pokus,“ souhlasil jsem.

Znovu se z ní stala Rozzie. „Když jsme se setkali poprvý, ptal ses, jestli vidím ve tvý budoucnosti krásnou ženu s tmavými vlasy. Pamatuješ?“

„Ano.“

„Co jsem řekla?“

„Že je v mojí minulosti.“

Rozzie jedinkrát přikývla, rázně a vznešeně. „Takže je. A až jí budeš chtít zavolat a prosit o druhou šanci – to přijde, přijde –, trochu se vzmuž. Měj trochu sebeúcty. Taky nezapomeň, že meziměsto je drahý.“

Povězte mi něco, co nevím, pomyslel jsem si. „Poslouchejte, už opravdu musím jít, Roz. Mám hodně práce.“

„Ano, všechny nás čeká náročnej den. Ale než půjdeš, Jonesy – už jsi potkal toho chlapečka? Toho se psem? Nebo holčičku, která nosí červenou čepici a má v ruce panenku? O nich jsem ti taky povídala, když jsme se setkali.“

„Roz, v poslední době jsem potkal miliardu dětí…“

„Takže ne. Dobře. Však je potkáš.“ Vystrčila dolní ret, vydechla a odfoukla ofinu, která jí vykukovala zpod šátku. Pak mě uchopila za zápěstí. „Vidím, že tě čeká nebezpečí, Jonesy. Žal a nebezpečí.“

Chvíli jsem si myslel, že zašeptá něco jako Dej si pozor na tmavého cizince! Pojede na jednokolce! Ona mě však pustila a ukázala na Dům hrůzy. „Kterej tým bude mít tuhle nepříjemnou díru? Snad ne tvůj?“

„Ne, tým Dobrman.“ Dobíci měli na starosti také přilehlé atrakce: Tajemný zrcadlový zámek a Muzeum voskových figurín. Ty tři dohromady byly zdejší nucenou úlitbou starým kolotočářským strašidelným atrakcím.

„Dobře. Drž se od nich dál. Straší tam a kluk se špatnými myšlenkami potřebuje chodit do strašidelných domů, asi jako potřebuje arzén do ústní vody. Kapiš?“

„Jo.“ Podíval jsem se na hodinky.

Pochopila a odstoupila ode mě. „Vyhlížej ty děti. A buď ve střehu, chlapče. Visí nad tebou stín.“

♥

Lane a Rozzie mnou pořádně otřásli, to přiznávám. Nepřestal jsem poslouchat desky s Doors – aspoň ne hned –, ale přinutil jsem se víc jíst a začal jsem do sebe lít třikrát denně mléčný koktejl. Cítil jsem, jak mi do těla proudí nová energie, jako by mě někdo napojil na kohoutek, a odpoledne Čtvrtého července jsem za to byl velmi vděčný. Lunapark byl najantovaný a já musel navléct kožich desetkrát, což byl rekord všech dob.

Ten rozpis mi přišel předat Fred Dean osobně, a taky mi podal lístek od starého pana Easterbrooka. Jestli toho začne být moc, okamžitě přestaň a pověz svému týmovému vedoucímu, ať najde náhradníka.

„Budu v pořádku,“ řekl jsem.

„Možná, ale určitě ukaž ten vzkaz i Taťkovi.“

„Jasně.“

„Brad tě má rád, Jonesy. To se nestává. Sotva si zelenáčů všimne, ledaže některej něco zvorá.“

Já ho měl taky rád, ale Fredovi jsem to neřekl. Připadalo mi, že by to znělo příliš podlézavě.

♥

Všechny moje šichty o Čtvrtém červenci byly desítky, což nebylo zlé, i když většina desetiminutových služeb se nakonec protáhla na patnáct, ale to vedro mě drtilo. Pětatřicet ve stínu, říkala Rozzie, ale v poledne toho dne bylo na teploměru, který visel před služebním přívěsem, skoro devětatřicet. Naštěstí pro mě Dottie Lassenová opravila druhý XL oblek Howieho, takže jsem je mohl střídat. Když jsem měl jeden na sobě, Dottie ten druhý obrátila naruby, kam to šlo, a pověsila ho před tři větráky, aby vysušila propocený vnitřek.

Aspoň že jsem dokázal ten kožich svléct sám, už jsem objevil to tajemství. Howieho pravá tlapa byla vlastně rukavice, a když jste znali příslušný trik, rozevřít zip kolem krku kostýmu šlo jako nic. Jakmile byla hlava dole, zbytek šel jako po másle. To bylo dobré, protože jsem se mohl převlékat sám za závěsem. Už žádné vystavování mých propocených poloprůhledných trenek před kostymérkami.

S pokračujícím ovlajkovaným odpolednem Čtvrtého července jsem byl omluven ze všech dalších povinností. Vždycky jsem si odbyl svoje poskakování, pak se stáhl do podzemí parku a na chvíli se zhroutil na odrbaný starý gauč v kostnici, kde jsem do sebe nasál trochu klimatizovaného vzduchu. Když jsem částečně ožil, uličkami jsem se dostal do kostymérny a převlékl si kostýmy. Mezi šichtami jsem vylokal hektolitry vody a kýble neslazeného ledového čaje. Nebudete mi věřit, že jsem si to užíval, ale je to pravda. Dokonce i rozmazlení spratci mě toho dne milovali.

Takže: je tři čtvrtě na čtyři odpoledne. Tancuju po Radostné ulici – naší hlavní trase – a z reproduktorů nahoře huláká Daddy Dewdrop svoje „Chick-A-Boom, Chick-A-Boom, Don’tcha Just Love It“. Objímám kdejaké dítě a dospělým rozdávám Úžasné srpnové kupony, protože obchody v Lunaparku jdou vždycky hůř, když se léto přehoupne do druhé poloviny. Pózuji pro fotografie (některé pořizují Hollywoodská děvčata, většinou však hordy propocených, spálených rodičovských paparazzi) a v patách se mi táhnou nadšené děti jako chvost za kometou. Také se dívám po nejbližších dveřích do podzemí, protože jsem už docela schvácený. Čekala mě toho dne už jen jedna šichta s Howiem, protože Šťastný pes nikdy neukazuje svoje modré oči a nastražené uši po západu slunce. Nevím proč, byla to prostě tradice téhle show.

Jestli jsem si všiml té holčičky v červeném kloboučku, než upadla na rozpálenou dlažbu Radostné ulice, kde sebou škubala a svíjela se? Myslím, že ano, ale nevím to jistě, protože plynoucí čas přidává falešné vzpomínky a ty skutečné upravuje. Určitě bych si nevšiml Horké dogy, kterou mávala kolem sebe, ani jasně červené čepice s Howiem. V zábavním parku je dítě s párkem v rohlíku všední zjev a určitě jsme toho dne prodali aspoň tisíc červených čepic s Howiem. Pokud jsem si jí všiml, pak kvůli panence, kterou si tiskla k hrudi rukou, v níž nedržela rohlík pomazaný hořčicí. Ta panenka byla velká stará Hadrová Anka. Madam Fortuna mě před dvěma dny vybídla, abych si dával pozor na malou holčičku s panenkou, takže jsem si jí možná opravdu všiml. Nebo jsem možná myslel jenom na to, abych se dostal z ulice dřív, než omdlím a padnu. Každopádně ta panenka nebyla problém. Ta Horká doga, kterou jedla – to problém byl.

Pouze se domnívám, že si vzpomínám, jak ke mně běžela (běžely ke mně totiž všechny), ale vím, co se stalo potom a proč se to stalo. Měla v ústech sousto rohlíku, a když se nadechla, aby zaječela HOWWWIE, vdechla ho. Housky s párkem: dokonale dusící jídlo. Měla štěstí, že mi v hlavě uvízlo dostatek keců Rozzie Goldové alias madam Fortuny, takže jsem jednal rychle.

Když se holčičce podlomila kolena a výraz šťastného vytržení se změnil nejdřív v překvapení a potom děs, už jsem sahal za sebe a tlapou chytal zip. Howieho hlava se odvalila a zůstala viset na boku, takže se objevil rudý obličej a promáčený chomáč vlasů pana Devina Jonese. Holčička upustila svoji Hadrovou Anku. Čepice jí spadla. Začala se chytat za hrdlo.

„Hallie?“ vykřikla jakási žena. „Hallie, co se stalo?“

Zde znovu zasahuje štěstěna: nejenže jsem věděl, co se děje, ale já taky věděl, co dělat. Nevím, jestli chápete, jak velké štěstí to bylo. Nezapomeňte, že tu mluvíme o roku 1973, a Henry Heimlich publikuje pojednání, které dá jméno Heimlichovu hmatu, teprve až za rok. I tak to však vždycky byl nejrozumnější způsob, jak zabránit udušení, a my se ho učili hned při prvním a jediném zaškolení, než jsme začali pracovat v univerzitní menze. Naučil nás to drsný starý veterán restauračních válek, který přišel o svou kavárnu Nashua rok poté, co se poblíž objevil McDonald.

„Hlavně nezapomeňte, že to nezabere, pokud to neuděláte hodně zprudka,“ říkal nám. „Nestarejte se o nějaké zlomené žebro, pokud uvidíte, že před vámi někdo umírá.“

Viděl jsem, jak holčička fialoví v obličeji, a na její žebra jsem ani nepomyslel. Sevřel jsem ji v ohromném, chlupatém objetí a levou tlapu obsluhující oháňku jí zabořil pod oblouk kostí uprostřed trupu, kde se jí spojovala žebra. Jedinkrát jsem prudce zmáčkl a z úst jí vylétl žlutě pomazaný kus housky dlouhý skoro pět centimetrů, jako špunt z lahve šampaňského. Letěl přes metr daleko. Ne, žádné žebro jsem jí nezlomil. Děti jsou pružné, bůh jim žehnej.

Neuvědomoval jsem si, že jsme s Hallie Stansfieldovou – tak se jmenovala – obklopení houstnoucím kruhem dospělých. Rozhodně jsem si neuvědomoval, že nás zas a znova fotografují, včetně Erin Cookové, jejíž fotka skončila v týdeníku vycházejícím v Nebeské zátoce a několika větších novinách, včetně wilmingtonských Star-News. Pořád mám tu zarámovanou fotku někde v krabici na půdě. Je na ní malá holčička visící v náručí přízračného hybridu muže a psa, jemuž jedna ze dvou hlav leží na rameni. Holčička natahuje ruce k matce, kterou Erinin starožitný aparát dokonale zachytil právě v okamžiku, kdy před námi padá na kolena.

To všechno mám jako v mlze, ale pamatuji si, jak matka popadla holčičku do náruče a otec řekl Chlapče, tys jí asi zachránil život. A pamatuji si – křišťálově jasně –, jak se na mě holčička podívala velkýma modrýma očima a řekla: „Chudáčku Howie, upadla ti hlava.“

♥

Klasickým novinovým evergreenem, jak všichni vědí, je titulek MUŽ KOUSL PSA. Star-News se mu sice nemohly rovnat, ale titulek nad Erininou fotografií byl důstojným soupeřem: PES ZACHRÁNIL DÍVKU V ZÁBAVNÍM PARKU.

Víte, jaké pomstychtivé nutkání mě v první chvíli popadlo? Článek vystřihnout a poslat ho Wendy Keeganové. Možná bych to opravdu udělal, kdybych se na Erinině fotografii tolik nepodobal zmáčené ondatře. Poslal jsem ji však tátovi, který mi zavolal a řekl, že je na mě moc pyšný. Podle toho, jak se mu třásl hlas, jsem poznal, že je mu do pláče.

„Bůh tě poslal na správné místo ve správný čas, Deve,“ řekl.

Možná bůh. Možná Rozzie Goldová alias madam Fortuna. Možná tak trochu oba.

Druhý den si mě zavolal pan Easterbrook do své kanceláře, místnosti obložené borovicí a polepené starými kolotočářskými plakáty a fotografiemi. Zvlášť mě zaujala fotka s pánem ve slaměném klobouku a s elegantním knírem, který stál vedle boudy s nápisem „Vyzkoušejte svoji sílu“. Rukávy bílé košile měl vykasané a opíral se o perlík, jako by to byla vycházková hůl: dokonalý frajer. Nahoře na sloupku, vedle zvonce, se skvěl nápis POLIBTE HO, DÁMO, JE TO SKUTEČNÝ MUŽ!

„To jste vy?“ zeptal jsem se.

„To tedy jsem, i když jsem tu atrakci provozoval jenom jednu sezonu. Nebyla pro mě to pravé. Tyhle lacinosti nikdy pro mě nebyly. Mám rád, když se hraje na rovinu. Posaď se, Jonesy. Chceš colu nebo něco jiného?“

„Ne, pane, nemám žízeň.“ Vlastně mi toho rána v břiše žbluňkal mléčný koktejl.

„Půjdu rovnou k věci. Včera odpoledne jsi udělal tomuto podniku reklamu v hodnotě dvaceti tisíc dolarů, ale já si přesto nemůžu dovolit dát ti prémie. Kdybys věděl… ale to nic.“ Naklonil se blíž. „Můžu ti však dlužit laskavost. Jestli budeš nějakou potřebovat, stačí říct. Vyhovím ti, pokud to bude v mé moci. Bude to stačit?“

„Jistě.“

„Dobře. A budeš ochotný ještě jednou vystoupit – jako Howie – s tou holčičkou? Její rodiče ti chtějí soukromě poděkovat, ale veřejné vystoupení by bylo pro Lunapark skvělé. Je to zcela na tobě.“

„Kdy?“

„V sobotu, po poledním průvodu. Na křižovatce Radostné a Ohaří postavíme pódium. Pozveme tisk.“

„Rád to udělám,“ řekl jsem. Líbila se mi představa, že budu zase v novinách, to přiznávám. Pro moje ego a sebeúctu to bylo drsné léto, a bral jsem jakékoli vylepšení, které se naskytlo.

Vstal tím svým křehkým, nejistým pohybem, a podal mi ruku. „Ještě jednou ti děkuji. Jménem té malé holčičky, ale také jménem Lunaparku. Účetní, kteří řídí můj zatracený život, s tím budou velmi spokojení.“

♥

Když jsem vyšel z kancelářské budovy, která stála s ostatními správními budovami v místech, kterým jsme říkali zadní dvorek, byl tam celý můj tým. Dokonce i Taťka Allen přišel. Erin, oblečená pro velký úspěch v zeleném Hollywoodských děvčat, předstoupila s lesklou kovovou korunou z vavřínových listů, vyrobenou z plechovek od Campbellovy polévky. Padla na koleno. „Pro tebe, můj hrdino.“

Byl bych řekl, že jsem tak opálený, že nemůžu zrudnout, ale ukázalo se, že to není pravda. „Panebože, vstávej.“

„Zachránce malých děvčátek,“ přidal se Tom Kennedy. „Nemluvě o tom, že jsi zachránil naše místo výkonu práce před advokáty, kteří by žalobama ustřelili Lunaparku zadek a muselo by se to tu možná zavřít.“

Erin vyskočila na nohy, vrazila mi tu směšnou polévkovou korunu na hlavu a pak mi vlepila velikou mlaskavou pusu. Tým Bígl sborově zajásal.

„Tak jo,“ řekl Taťka, když ovace ustaly. „Všichni se shodneme, že seš rytíř v blýskavý zbróji, Jonesy. Nejseš ale první, co zachránil chrapouna před tím, aby zhebnul uprostřed parku. Co kdybysme se teda všichni vrátili k práci?“

Byl jsem pro. Být slavný je zábava, ale poselství plechových vavřínů, které mi říkaly „ať ti to nestoupne do hlavy“, mi rozhodně neuniklo.

♥

V sobotu jsem si navlékl kožich a stoupl si na provizorní pódium uprostřed naší hlavní ulice. S radostí jsem vzal Hallie do náruče a ona v ní byla očividně spokojená. Odhaduji, že se vyplácalo nejmíň patnáct kilometrů filmu, když vyhlašovala svého oblíbeného pejska a pořád dokola ho před kamerami pusinkovala.

Erin se svým aparátem chvíli stála v první řadě, ale fotografové z novin byli větší a všichni byli muži. Brzy ji vytlačili na méně výhodnou pozici, a co že to všichni chtěli? To, co už Erin dostala, moji fotografii s odepnutou Howieho hlavou. Tohle jsem nemínil udělat podruhé, i když jsem si byl jistý, že Fred, Lane ani pan Easterbrook by mě za to nepotrestali. Nechtěl jsem to udělat, protože by to bylo v rozporu s tradicí parku: Howie si nikdy na veřejnosti nesundává kožich. Udělat něco takového by bylo jako prozrazovat Zoubkovou vílu. Udělal jsem to, když se Hallie Stansfieldová dusila, ale to byla nouzová výjimka. Schválně bych to pravidlo neporušil. Takže jsem přece jen asi byl světský (i když určitě ne světský ze světských).

Později, to už jsem byl oblečený zase ve svém, jsem se v lunaparkové kostymérně setkal s Hallie a jejími rodiči. Takhle zblízka jsem viděl, že maminka čeká druhé dítě, i když měla před sebou stále ještě tři nebo čtyři měsíce pojídání kyselých okurek a zmrzliny. Objala mě a ještě trochu plakala. Hallie nevypadala, že se jí to nějak týká. Seděla na plastové židličce, houpala nohama a prohlížela si staré filmové časopisy, a vyslovovala jména různých celebrit slavnostním hlasem jako dvorní páže ohlašující příchod krále. Hladil jsem maminku po zádech a říkal no tak, no tak. Tatínek nebrečel, ale v očích mu stály slzy, když ke mně přistoupil a podal mi šek na pět set dolarů. Když jsem se ho zeptal, čím se živí, odpověděl, že loni si otevřel vlastní dodavatelskou firmu – sice to jde pomalu, ale přece jen se staví na vlastní nohy, řekl mi. Zamyslel jsem se nad tím, započítal jedno dítě zde plus další na cestě, a šek roztrhal. Řekl jsem mu, že nemůžu vzít peníze za něco, co patří k mé práci.

Nesmíte zapomínat, že mi bylo jedenadvacet.

♥

Pro letní brigádníky v Lunaparku neplatily žádné víkendy jako takové. Dostávali jsme volno den a půl každého devátého dne, což znamenalo, že jsme nikdy neměli volno ve stejné dny. Volna jsme si psali, takže Tomovi, Erin a mně se podařilo skoro pokaždé získat volno zároveň. Proto jsme jednou ve středu večer začátkem srpna byli spolu, seděli jsme na pláži u ohně a dávali si jídlo, které může vyživit jen velmi mladé lidi: pivo, burgery, ochucené bramborové lupínky a zelný salát. Jako dezert jsme měli sušenky s pěnovými bonbony, které Erin opekla na grilu zapůjčeném z boudy Piráta Peta s vaflemi se zmrzlinou. Bylo to docela dobré.

Viděli jsme další ohně – velké plápolající vatry i ohníčky na opékání – po celé pláži až k blikajícím světlům metropole Lunapark. Tvořily milý řetízek hořícího šperku. Takové ohně jsou v jedenadvacátém století nejspíš protizákonné. Mocipáni mají způsoby, jak postavit mimo zákon spoustu krásných věcí, které dělají obyčejní lidé. Nevím, proč to tak je, ale je to tak.

Při jídle jsem jim vyprávěl o věštbě madam Fortuny, že potkám chlapce se psem a holčičku v červené čepici a s panenkou. Skončil jsem větou: „Jednu mám za sebou, druhý mě čeká.“

„Páni,“ vydechla Erin. „Možná je fakt vědma. Říkala mi to spousta lidí, ale nikdy jsem tomu…“

„Kdo třeba?“ vyzvídal Tom.

„No… například Dottie Lassenová z kostymérny. Potom Tina Ackerleyová. Znáš ji, ta knihovnice, kvůli které se Dev po nocích plíží po chodbách, aby ji navštívil?“

Vystrčil jsem na ni prostředník. Zahihňala se.

„Dva není spousta,“ řekl Tom tónem pedantského profesora.

„S Lanem Hardym jsou to tři,“ řekl jsem. „Podle něj říká lidem věci, které s nimi dokážou zamávat.“ V zájmu úplného odhalení jsem se cítil povinen dodat: „Samozřejmě taky řekl, že devadesát procent jejích předpovědí jsou úplné blbosti.“

„Spíš devadesát pět procent,“ opravil mě pedantský profesor. „Věštění je podfuk, chlapci a děvčata. Cinknutá karta, v hantu. Vezměte si to s tou čepicí. Lunapark je prodává jenom ve třech barvách – červené, modré a žluté. Červené jsou nejoblíbenější. Pokud jde o panenku, ale no tak. Kolik dětí si bere do zábavního parku nějakou hračku? Je to pro ně cizí místo a oblíbená hračka je uklidní. Kdyby se přímo před tebou nedusila rohlíkem, kdyby Howieho jenom objala jako obvykle a šla dál, uviděl bys jinou holčičku v červené čepici a s panenkou a řekl by sis ,Aha! Madam Fortuna opravdu vidí budoucnost, musím jí přejet po dlani stříbrem, aby mi řekla ještě víc.‘“

„Ty jsi ale cynik,“ dloubla do něj Erin loktem. „Rozzie Goldová by se nikdy nesnažila vymámit peníze od někoho z místních.“

„Neřekla si o peníze,“ řekl jsem, ale napadlo mě, že to, co Tom řekl, dává docela smysl. Byla pravda, že věděla (nebo to tak vypadalo), že moje tmavovlasá dívka je v minulosti, ne budoucnosti, ale to mohl být jenom odhad založený na procentu pravděpodobnosti – nebo výrazu v mém obličeji, když jsem se jí ptal.

„Samozřejmě že ne,“ řekl Tom a posloužil si další dávkou pečených bonbonů. „Jenom se na tobě pocvičila. Aby se udržela ve formě. Vsadím se, že navykládala spoustu věcí i jiným nováčkům.“

„Třeba i tobě?“ zeptal jsem se.

„No… mně ne. Ale to nic neznamená.“

Podíval jsem se na Erin, která zavrtěla hlavou.

„Taky si myslí, že v Domě hrůzy straší,“ řekl jsem.

„O tom jsem taky slyšela,“ nadchla se Erin. „Prý tam straší nějaká holka, kterou tam zavraždili.“

„Kecy!“ vykřikl Tom. „Příště mi budete vykládat, že to udělal Hook, který stále číhá za Ječící lebkou!“

„Ta vražda se tam opravdu stala,“ řekl jsem. „Byla to nějaká Linda Grayová. Pocházela z Florence v Jižní Karolíně. Existují fotky ze střelnice a z fronty na Kolo, na kterých je s tím chlapem, co ji pak zabil. Neměl na ruce žádný hák, ale vytetovaného ptáka. Sokola nebo orla.“

To ho umlčelo, aspoň na chvíli.

„Lane Hardy říkal, že Roz si jenom myslí, že v Domě hrůzy straší, protože Rozzie dovnitř nevkročí a nepřesvědčí se. Prý se k tomu domu ani nepřiblíží, když nemusí. Lane si myslí, že je to ironie, protože podle něj tam doopravdy straší.“

Erin vykulila oči a pošoupla se trochu blíž k ohni – částečně pro efekt, ale podle mě hlavně proto, aby ji Tom vzal kolem pasu. „On ji fakt viděl…?“

„To nevím. Řekl mi, abych se zeptal paní Shoplawové, a ta mi o tom všechno pověděla.“ Celé jsem jim to převyprávěl. Ten příběh se hodil k večernímu posezení pod hvězdami, k šumění příboje a ohni, který právě začal dohořívat na uhlíky. Dokonce i Toma to zřejmě zaujalo.

„A ona tvrdí, že viděla Lindu Grayovou?“ zeptal se, když jsem konečně domluvil. „Paní Shoplawová?“

V duchu jsem si přehrál její povídání v den, kdy jsem si pronajímal pokoj v prvním patře. „To asi ne. To by mi řekla.“

Spokojeně přikývl. „Dokonalá ukázka toho, jak tyhle věci fungují. Každý prostě zná někoho, kdo viděl UFO, a každý zná někoho, kdo viděl ducha. Důkaz z doslechu je u soudu nepřípustný. Já jsem nevěřící Tomáš. Chápete? Tom Kennedy, nevěřící Tomáš?“

Erin do něj dloubla loktem mnohem prudčeji. „Chápeme.“ Zamyšleně hleděla do ohně. „Víte co? Léto už je ze dvou třetin pryč a já jsem ještě ani jednou nebyla v místní duchárně, dokonce ani v té dětské části vpředu. Nesmí se tam fotit. Brenda Raffertyová nám říkala, že je to kvůli tomu, že se tam spousta párečků chodí muchlat.“ Zadívala se na mě. „Čemu se culíš?“

„Ale ničemu.“ Vzpomněl jsem si na zesnulého manžela paní Shoplawové, jak chodil po poslední bráně po place a sbíral odhozené kalhotky.

„Vy jste tam, kluci, někdo byli?“

Oba jsme zavrtěli hlavou. „Dům hrůzy má na starosti tým Dobíků,“ řekl Tom.

„Pojďme tam zítra. Všichni tři v jednom vozíku. Třeba ji uvidíme.“

„Jít do Lunaparku, když máme volný den a mohli bychom se válet na pláži?“ zeptal se Tom. „To je čirý masochismus.“

Tentokrát ho Erin pořádně rýpla loktem do žeber. Nevěděl jsem, jestli už spolu spí, ale vypadali na to. Jejich vztah začal být rozhodně velmi tělesný. „Hoď na to bobek! Jako zaměstnanci se tam dostaneme zadarmo a jak dlouho ta jízda trvá? Pět minut?“

„Myslím, že trochu dýl,“ řekl jsem. „Devět nebo deset. Plus chvíle v té dětské části. Řekněme patnáct minut se vším všudy.“

Tom se opřel bradou o její hlavu a zahleděl se na mě skrz jemný mrak jejích vlasů. „Říká hoď na to bobek. Hned je poznat, že tu máme mladou ženu s vynikajícím vysokoškolským vzděláním. Než se začala scházet s členkami dívčích spolků, řekla by seránkuj na to a u toho by zůstalo.“

„Den, kdy se začnu scházet s tou partou vychrtlých sladěných čůz, bude den, kdy vlezu sama sobě do prdele a zhynu!“ Z nějakého důvodu mě tahle vulgarita nekonečně potěšila. Nejspíš asi proto, že Wendy byla veteránkou sladěných partiček. „Ty, Thomasi Patricku Kennedy, se prostě bojíš, že ji opravdu uvidíme, a že budeš muset vzít zpátky všechno, co jsi řekl o madame Fortuně a duchách a UFO a…“

Tom zdvihl ruce. „Vzdávám se. Postavíme se do fronty s ostatními chrapouny – chci říct ušáky – a projedeme se Domem hrůzy. Trvám jenom na tom, aby to bylo odpoledne. Potřebuju se vyspat do krásy.“

„To rozhodně potřebuješ,“ souhlasil jsem.

„Slyšet to od někoho, kdo vypadá jako ty, je skutečně vtipné. Dej mi pivo, Jonesy.“

Dal jsem mu pivo.

„Pověz nám, jak to šlo se Stansfieldovými,“ vybídla mě Erin. „Plakali ti na rameni a nazývali tě svým hrdinou?“

To bylo skoro přesné, ale nechtěl jsem to říkat. „Rodiče byli v pohodě. Ta malá seděla v rohu, četla si časopis a říkala, že svýma malýma očičkama zahlídla Deana Martina.“

„Zapomeň na místní kolorit a běž k věci,“ řekl Tom. „Vytřískal jsi z toho nějaké peníze?“

Právě jsem dumal nad tím, že holčička oznamující každou celebritu s takovou vážností teď klidně mohla ležet v hlubokém komatu. Nebo v rakvi. Jelikož jsem se tím pádem nesoustředil, odpověděl jsem upřímně. „Ten chlap mi nabídl pět stovek dolarů, ale já si je nevzal.“

Tom vytřeštil oči. „Co to říkáš?“

Podíval jsem se na zbytek pečeného pěnového bonbonu, který jsem držel v ruce. Hmota mi stékala na prsty, tak jsem bonbon vhodil do ohně. Stejně jsem už byl najedený. Bylo mi trapně a štvalo mě, že je mi trapně. „On se snaží pořádně rozjet malou firmu a podle toho, jak o ní vykládal, jsou v bodě, kdy se to může zvrtnout tak nebo onak. Taky má ženu a děcko a další děcko na cestě. Podle mě si nemohl dovolit rozdávat peníze.“

„On že nemohl? A co ty?“

Zamžikal jsem. „Co já?“

Do dneška nevím, jestli se Tom skutečně zlobil nebo to hrál. Možná s tím začal jenom naoko, ale pak se pořádně natlakoval, když mu naplno došlo, co jsem udělal. Neměl jsem ponětí, jak u něj vypadá domácí situace, ale věděl jsem, že žije od výplaty k výplatě a nemá auto. Když chtěl Erin někam vzít, půjčil si moje… a pečlivě – řekl bych přímo puntičkářsky – mi platil projetý benzín. Peníze pro něj byly důležité. Nikdy jsem neměl pocit, že by ho vyloženě ovládaly, ale hodně mu na nich záleželo, to ano.

„Držíš se na škole s pomocí boží, stejně jako Erin a já, a práce v Lunaparku nám žádnému nevydělá na limuzínu. Co je to s tebou? Upustila tě matka a spadls na hlavu, když jsi byl malý?“

„Klídek,“ mírnila ho Erin.

Nevěnoval jí pozornost. „Opravdu chceš příští rok celý podzimní semestr vstávat brzo, abys mohl v menze sbírat z pásu špinavé talíře od snídaně? Určitě chceš, protože pět stovek stojí semestr v Rutgersu. Vím to, protože jsem si to ověřoval, než se mi poštěstilo sehnat doučování. Víš, jak jsem se protloukl prvákem? Psal jsem referáty bohatým frackům, kteří studovali pivologii pro pokročilé. Kdyby se to provalilo, pozastavili by mi semestr nebo mě rovnou vyhodili. Povím ti, co to tvoje šlechetné gesto obnáší: vzdal ses dvaceti hodin týdně, které jsi mohl věnovat studiu.“ Uvědomil si, jak mi káže, zarazil se a znovu se ušklíbl. „Nebo bys mohl balit lepé děvy.“

„Já ti dám, lepé,“ vykřikla Erin a vrhla se na něj. Začali se válet po písku, Erin ho lechtala a Tom ječel (značně nepřesvědčivě), aby ho nechala. Byl jsem jenom rád, protože jsem neměl zájem rozebírat témata, která Tom nanesl. Zdálo se, že v některých věcech mám už dávno jasno, takže jen zbývalo, aby tu novinu přijalo i moje vědomí.

♥

Druhého dne jsme ve čtvrt na čtyři stáli ve frontě před Domem hrůzy. Boudu obsluhoval nějaký Brady Waterman. Pamatuji se na něj, protože taky uměl dobře hrát Howieho. (Ale ne tak dobře jako já, chtělo by se mi dodat… čistě v zájmu pravdy.) Brady byl na začátku léta docela oplácaný, ale teď měl figuru jako proutek. Nošení kožichu coby dietní program předčilo Hlídače váhy o tři koňské délky.

„Co tu lidi děláte?“ divil se. „Nemáte dneska volno?“

„Museli jsme vidět jedinou temnou atrakci Lunaparku,“ odpověděl Tom, „a už v tuto chvíli cítím uspokojivou dramatickou jednotu – Brad Waterman a Dům hrůzy. To dokonale ladí.“

Brad se zamračil. „Budete se chtít všichni nacpat do jednoho vozíku, co?“

„Musíme,“ řekla mu Erin. Pak se naklonila blíž k jednomu Bradovu trychtýřovitému uchu a zašeptala: „Jde o hru na pravdu.“

Brad se nad tím zamyslel, až mu vylezla špička jazyka a opřela se uprostřed o horní ret. Viděl jsem na něm, jak mu v hlavě šrotují různé možnosti.

Chlapík stojící za námi se ozval: „Děcka, mohli byste postupovat dál? Pokud vím, je uvnitř klimatizace, a mně by rozhodně bodla.“

„Běžte,“ řekl Brad. „Hupsněte tam a moc nedrncejte.“ Od Brada to byl přímo rabelaisovský vtip.

„Jsou tam nějací duchové?“ zeptal jsem se.

„Stovky a doufám, že vám všichni nalítají rovnou do zadku.“

♥

Začali jsme Tajuplným zrcadlovým zámkem, kde jsme se chvilkami zastavovali, abychom se prohlédli, jak vypadáme protažení do výšky nebo zmáčknutí k zemi. Když jsme s tímhle špásem skončili, šli jsme podle malých červených puntíků na spodní straně určitých zrcadel. Zavedly nás přímo do Muzea voskových figurín. Díky této tajné mapě jsme dorazili před zbytkem skupiny s velkým náskokem, protože ostatní stále bloumali kolem zrcadel, smáli se a vráželi do různě nastavených skleněných tabulí.

K Tomovu velkému zklamání nebyli v muzeu žádní vrazi, jenom politici a celebrity. Z jedné strany dveří stál usměvavý John F. Kennedy a z druhé strany Elvis Presley v kombinéze. Erin ignorovala ceduli PROSÍM, NEDOTÝKAT SE a drnkla si na Elvisovu kytaru. „Je rozla-“ začala, ale hned uskočila, protože Elvis prudce ožil a zazpíval „Can’t Help Falling in Love with You“.

„Dostal tě!“ zajásal Tom a přimáčkl ji k sobě.

Za Muzeem voskových figurín byly dveře, které vedly do Nebezpečné strojovny s roztočeným sudem a lávkou, kolem které rachotily nebezpečné stroje (naprosto bezpečné) a blikaly stroboskopy ostrých barev. Erin přešla na druhou stranu po třesoucí se, rozkývané visuté lávce, zatímco odvážní muži z jejího doprovodu se rozhodli čelit obrovskému sudu. Proklopýtal jsem skrz jako opilý, ale upadl jsem jenom jednou. Tom se zastavil uprostřed, rozpřáhl ruce a nohy, takže vypadal jako papírová panenka, a takhle opsal úplný kruh.

„Nech toho, ty blázne, zlámeš si vaz!“ volala Erin.

„Nezláme, i kdyby spadl,“ řekl jsem. „Je to polstrované.“

Tom se k nám připojil, celý rozesmátý a zrudlý ke kořínkům vlasů. „Probudilo to ve mně mozkové buňky, které spaly od doby, co mi byly tři roky.“

„Jo, a co ty ostatní, které jsi tím zabil?“ zeptala se Erin.

Následoval Nahnutý pokoj a za tím místnost s herními automaty plná puberťáků, kteří hráli pinball a skeeball. Erin, s rukama založenýma na hrudi a nesouhlasným výrazem na tváři, chvíli sledovala skeeball. „Copak nechápou, že je tu zaříznou jako jehňata?“

„Lidi sem chodí, aby je někdo zařízl,“ řekl jsem. „Patří to k atrakci.“

Erin vzdychla. „A já myslela, že cynický je Tom.“

Na druhé straně herny, pod svítící zelenou lebkou, hlásal nápis: DÁLE SE NACHÁZÍ DŮM HRŮZY! POZOR! TĚHOTNÉ ŽENY A MALÉ DĚTI MOHOU ODEJÍT VÝCHODEM VLEVO.

Vešli jsme do předpokoje, kde se rozléhaly nahrané výkřiky a chechtání. Tepající červené světlo ozařovalo železnou kolejnici a červený vjezd do tunelu. Z hlubin se ozýval rachot, blikalo světlo a zněl další jekot. Ten už nahraný nebyl. Z dálky mi ty výkřiky nepřipadaly moc nadšené, ale asi byly. Aspoň některé.

Přišel k nám Eddie Parks, provozovatel Domu hrůzy a šéf týmu Dobrman. Na rukou měl kožené rukavice a čepici tak starou, že její barva úplně vybledla (ovšem s každým bliknutím žárovek zrudla). Pohrdavě si nad námi odfrkl. „To se musíte o svým volnu sakra nudit.“

„Jenom jsme chtěli vidět, jak žije ta druhá půlka,“ řekl Tom.

Erin se na Eddieho zářivě usmála. Eddie neroztál.

„Asi chcete tři do jednoho vozejku. Je to tak?“

„Ano,“ řekl jsem.

„Mně to vyhovuje. Jenom nezapomeňte, že pro vás platí pravidla stejně jako pro všechny ostatní. Nevystrkujte pracky ven.“

„Ano, pane,“ zasalutoval Tom. Eddie se na něj podíval, asi jako když se člověk dívá na nový druh hmyzu, a vrátil se k řízení, které se skládalo ze tří posunovacích tlačítek trčících z pultíku vysokého po pás. Bylo tam také několik tlačítek, která osvětlovala malá lampička skloněná hodně nízko, aby svým civilním světlem nerušila.

„Šaramantní chlapík,“ zamumlal Tom.

Erin se zavěsila do Tomova lokte zprava a do mě zleva a přitáhla nás blíž. „Má ho vůbec někdo rád?“ zamumlala.

„Ne,“ odpověděl Tom. „Ani jeho vlastní tým. Vyrazil už dva.“

Zbytek naší skupiny nás začal dohánět, zrovna když přijel vláček plný rozesmátých ušáků (a několika uřvaných dětí, jejichž rodiče zřejmě měli dbát varování a vyjít ven už v herně). Erin se jedné dívky zeptala, jestli je to strašidelné.

„Strašidelné bylo, jak jsem se snažila udržet jeho ruce tam, kam patří,“ řekla a pak šťastně zapištěla, když ji přítel nejdřív políbil na krk a pak ji odvlekl k herně.

Nastoupili jsme na palubu. Do vozíku pro dva jsme se stěsnali jen tak tak a já si velmi dobře uvědomoval, jak se mi ke stehnu tiskne Erinino stehno a jak se mi o paži otírá její ňadro. Uvědomil jsem si, jak mě najednou a rozhodně nikoli nepříjemně začalo tam dole šimrat. Tvrdil bych – bez ohledu na fantazírování –, že většina mužů je od brady nahoru monogamní. Od pasu dolů však vládne mrskavec, který na to zvysoka kašle.

„Ru-ce do vozůůůů!“ ječel Eddie Parks unuděným hlasem, který byl dokonalým opakem radostného vyvolávání Lanea Hardyho. „Ru-ce do vozůůů! Jestli máte děcko menší než metr, držte si ho na klíně nebo vystupte z vozůůůů! Seďte klidně a pozor na závorůůů!“

Bezpečnostní závory se sklopily, až to břinklo, a několik děvčat začalo ladit zkušebními výkřiky. Čistily si hlasivky pro blížící se árie temné jízdy, dalo by se říct.

Trhlo to s námi a vjeli jsme do Domu hrůzy.

♥

Po devíti minutách jsme vystoupili a prošli s ostatními janty hernou ven. Za zády jsme slyšeli, jak Eddie nabádá další várku, aby dali ruce do vozůůů a dali pozor na závorůůů. Nevěnoval nám ani pohled.

„Ta část v žaláři nebyla strašidelná, protože všichni vězni byli Dobíci,“ začala Erin. „Ten v tom pirátském byl Billy Ruggerio.“ Byla zarudlá, vlasy měla rozcuchané od větráků a podle mě nikdy nevypadala tak pěkně. „Ale ta ječící lebka mě fakt dostala, a mučírna… panebože!“

„Dost hnusná,“ souhlasil jsem. Jako středoškolák jsem viděl spoustu hororových filmů a myslel jsem si, že jsem otrlý, ale když jsem uviděl, jak se nahnutým korytem pod gilotinou kutálí hlava s vypoulenýma očima, nadskočil jsem snad půl metru do vzduchu. Lidi, vždyť se tomu ještě pohybovala huba.

Když jsme se znovu ocitli venku na Radostné ulici, zahlédli jsme Cam Jorgensenovou z týmu Foxhound, jak prodává limonádu. „Kdo si dá?“ zeptala se Erin. Pořád z ní čišelo nadšení. „Platím!“

„Já jo,“ hlásil jsem se.

„Tome?“

Pokrčil rameny, jako že souhlasí. Erin se na něj tázavě zadívala, pak odběhla pro nápoje. Pohlédl jsem na Toma, ale ten pozoroval Raketu, která létala pořád dokola. Nebo se možná díval skrz ni.

Erin se vrátila se třemi vysokými papírovými kelímky, v nichž se na hladině pohupovala půlka citronu. Odnesli jsme si je na lavičky v parku kousek za Vrtivsí a posadili se do stínu. Erin vyprávěla o netopýrech na konci jízdy, jak sice věděla, že to jsou jenom natahovací hračky na drátkách, ale netopýrů se vždycky strašně bála…

Pak se odmlčela. „Tome, je ti něco? Neřekl jsi ani slovo. Není ti špatně od žaludku z těch otoček v sudu?“

„Můj žaludek je v pořádku.“ Usrkl si limonády, jako by to chtěl dokázat. „Co měla na sobě, Deve? Víš to?“

„Co?“

„Ta holka, kterou zavraždili. Laurie Grayová.“

„Linda Grayová.“

„Laurie, Larkin, Linda, to je fuk. Co měla na sobě? Měla sukni – dlouhou, po lýtka – a halenku bez rukávů?“

Pozorně jsem se na něj zahleděl. Zahleděli jsme se na něj oba, protože jsme si nejdřív mysleli, že si z nás Tom Kennedy opět střílí. Jenže nevypadal, že si z nás střílí. Když jsem si ho teď pořádně prohlédl, připadal mi vyděšený málem k smrti.

„Tome?“ sáhla mu Erin na rameno. „Viděl jsi ji? Bez legrace.“

Položil dlaň na její ruku, ale nepodíval se na ni. Díval se na mě. „Jo,“ řekl, „dlouhá sukně a halenka bez rukávů. Víš to, protože ti to řekla Shoplawová.“

„Jaké barvy?“ zeptal jsem se.

„Těžko říct, když se tam celou dobu míhala světla, ale myslím, že modrou. Halenka i sukně.“

Pak to Erin pochopila. „Kristepane,“ vydechla. Červeň jí rychle vyprchala z tváří.

Bylo tam ještě něco. Co policie dlouho tajila, aspoň podle paní Shoplawové.

„Co její vlasy, Tome? Do ohonu, že?“

Zavrtěl hlavou. Znovu si nepatrně usrkl limonády. Hřbetem ruky si otřel ústa. Vlasy mu nezešedivěly, neměl vytřeštěný zrak, ruce se mu neklepaly, ale i tak vypadal jinak než ten kluk, který celou cestu Tajuplným zrcadlovým zámkem a Nebezpečnou strojovnou vtipkoval. Vypadal jako kluk, kterému realita právě provedla klystýr, a ten mu z útrob vypláchl všechno blbnutí študáka na letní brigádě.

„Žádný ohon. Vlasy sice měla dlouhé, ale nahoře na hlavě měla takovou tu věc, aby jí nepadaly do obličeje. Viděl jsem to už tisíckrát, ale nemůžu si vzpomenout, jak tomu holky říkají.“

„Alenkovská stuha,“ řekla Erin.

„Jo. Myslím, že byla taky modrá. Ona natahovala ruce.“ Natáhl je před sebe úplně stejně, jak mi to předváděla Emmalina Shoplawová v den, kdy mi ten příběh vyprávěla. „Jako by prosila o pomoc.“

„To všechno ses dozvěděl od paní Shoplawové,“ usoudil jsem. „Je to tak? Klidně nám to řekni, zlobit se nebudeme. Že ne, Erin?“

„Ne-e.“

Ale Tom vrtěl hlavou. „Povídám vám, co jsem viděl. Vy jste ji neviděli?“

Ne, a taky jsme mu to řekli.

„Proč já?“ zeptal se Tom vyčítavě. „Když jsme byli uvnitř, ani jsem si na ni nevzpomněl. Jenom jsem se bavil. Tak proč já?“

♥

Erin se cestou v mé rachotině zpátky do Nebeské zátoky snažila zjistit víc podrobností. Tom odpověděl na první dvě nebo tři otázky, ale pak řekl, že o tom už nechce mluvit, a to příkrým tónem, který vůči Erin přede mnou ještě nikdy nepoužil. Myslím, že ona ho také ještě neslyšela, protože po zbytek cesty zůstala tiše jako myška. Možná o tom ještě spolu mluvili, ale můžu vám říct, že mezi námi dvěma o tom už nepadlo ani slovo, až asi měsíc před jeho smrtí, a i pak to bylo jen krátké. Bylo to ke konci jednoho telefonního hovoru, který byl bolestný kvůli jeho zadrhávání, nosovému hlasu a občasným výpadkům orientace.

„Aspoň… vím… že něco je,“ řekl. „Viděl jsem… to… sám… tehdy v létě. V té Spěšné chýši.“ Bylo zbytečné ho opravovat, já věděl, co myslí. „Pamatuješ?“

„Pamatuji,“ řekl jsem.

„Ale nevím… to něco… jestli je to dobré… nebo špatné.“ Jeho skomírající hlas byl plný strachu. „Deve… jak ona… natahovala ty ruce…“

Ano.

Jak natahovala ty ruce.

♥

Když jsem měl volno příště, byla skoro půlka srpna a příval ušáků opadal. Už jsem se nemusel mezi nimi proplétat a kličkovat, když jsem po Radostné ulici spěchal ke Karolínskému kolu… a boudě madam Fortuny, která stála v jeho otáčejícím se stínu.

Lane a Fortuna – dnes byla rozhodně Fortunou, s plnou cikánskou výzbrojí – si povídali u řídicí budky Kola. Lane mě uviděl a pošoupl si buřinku na opačnou stranu; takhle mi dával najevo, že mě poznal.

„Podívejme se, co zase kočka přivlekla domů,“ zahlaholil. „Jak se vede, Jonesy?“

„Bezva,“ řekl jsem, i když to nebyla tak docela pravda. Bezesné noci se zase vrátily, když jsem začal nosit kožich jenom čtyřikrát nebo pětkrát denně. Ležel jsem v posteli a čekal, až se začne rozednívat, a při otevřeném okně, abych slyšel příboj, jsem přemýšlel o Wendy a jejím novém klukovi. Taky jsem přemýšlel o dívce, kterou Tom viděl stát vedle kolejí v Domě hrůzy, v tunelu z falešných cihel mezi Žalářem a Mučírnou.

Otočil jsem se k Fortuně. „Můžu s vámi mluvit?“

Neptala se proč, jen mě odvedla do své boudy, odhrnula fialový závěs, který visel mezi dveřmi, a zavedla mě dovnitř. Stál tam kulatý stolek zakrytý růžovým ubrusem. Na něm ležela Fortunina křišťálová koule, nyní zahalená rouškou. Dvě jednoduché skládací židle stály tak, aby vědma a prosebník seděli naproti sobě a koule zůstala mezi nimi (kouli, jak jsem náhodou věděl, osvětlovala zespodu malá žárovka, kterou madam Fortuna ovládala chodidlem). Vzadu na stěně byl obří sítotisk ruky s roztaženými prsty a dlaní obrácenou ven. Na ní byla slavná Sedma úhledně označených čar: čára života, čára srdce, čára rozumu, čára lásky (známá také jako Venušin pás), sluneční čára, čára osudu, čára zdraví.

Madam Fortuna si podkasala sukně a posadila se. Pokynula mi, abych udělal totéž. Nesundávala roušku z koule, ani mě nevyzvala, abych jí přejel po dlani stříbrem, pokud chci vědět, co mě čeká.

„Zeptej se na to, kvůli čemu jsi přišel,“ řekla.

„Chci vědět, jestli ta malá holčička byla jenom kvalifikovaný odhad, nebo jste opravdu něco věděla. Něco viděla.“

Dívala se na mě dlouho a upřeně. Na pracovišti madam Fortuny se místo pachu popcornu a smažených koblih vznášela slabá vůně kadidla. Stěny byly chatrné, ale hudba, štěbetání ušáků a rachot atrakcí zněly jaksi z dálky. Měl jsem chuť sklopit oči, ale podařilo se mi vydržet.

„Vlastně chceš vědět, jestli jsem podvodnice. Je to tak?“

„Já… madam, upřímně řečeno nevím, co chci.“

Tomu se usmála. Pěkně – jako bych prošel nějakou zkouškou. „Jsi milý chlapec, Jonesy, ale jako mnoho milých chlapců jsi mizerný lhář.“

Chystal jsem se odpovědět, ale umlčela mě mávnutím pravačky obtížené prsteny. Hmátla pod stůl a vytáhla kasičku. Madam Fortuna věštila zadarmo – vstup máte zdarma, dámy a pánové, chlapci a děvčata –, ale dýško bylo vítáno. A podle zákonů Severní Karolíny legální. Když krabičku otevřela, uviděl jsem hromádku pomačkaných bankovek, většinou dolarovek, pak cosi, co podezřele připomínalo loterijní prkénko (podle zákonů Severní Karolíny nelegální) a jednu malou obálku. Vpředu na ní bylo moje jméno. Podala mi ji. Zaváhal jsem, pak si ji vzal.

„Nepřišel jsi dnes do Lunaparku, aby ses mě zeptal jenom na to,“ řekla.

„No…“

Znovu mávla rukou. „Víš přesně, co chceš. Aspoň krátkodobě. A jelikož krátká doba je všechno, co všichni máme, kdo je Fortuna – nebo Rozzie Goldová, když na to přijde –, aby se s tebou dohadovala? Teď běž. Udělej, co jsi sem přišel udělat. Až budeš hotový, otevři to a přečti si, co jsem napsala.“ Usmála se. „Zaměstnanci nic neplatí. Zvlášť ne dobří kluci jako ty.“

„Já přece…“

Vstala, až jí sukně zavířily a šperky zacinkaly. „Běž, Jonesy. Tady jsme skončili.“

♥

Vypadl jsem z její těsné boudy jako omámený. Muzika ze dvou tuctů atrakcí a stánků se do mě opřela jako vichrný vír a slunce na mě dopadlo jako kladivo. Šel jsem přímo ke správní budově (ve skutečnosti to byl jen velký obytný přívěs), ze zdvořilosti zaklepal, vešel a pozdravil Brendu Raffertyovou, která chodila sem a tam mezi otevřenou účetní knihou a svou věrnou sečítačkou.

„Ahoj, Devine,“ řekla. „Staráš se o svoje Hollywoodské děvče?“

„Ano, paní, všichni na ni dáváme pozor.“

„Máte Danu Elkhartovou, že?“

„Erin Cookovou, paní.“

„Erin, no jistě. Tým Bígl. Ta zrzka. Copak si přeješ?“

„Zajímalo by mě, jestli bych mohl mluvit s panem Easterbrookem.“

„Zrovna odpočívá a hrozně nerada bych ho rušila. Musel ráno vyřídit spoustu telefonátů a ještě musíme projít nějaká čísla, i když ho s nimi strašně nerada otravuju. Poslední dobou se rychle unaví.“

„Nezdržím ho dlouho.“

Vzdychla. „Asi bych se mohla podívat, jestli je vzhůru. Můžeš mi říct, o co jde?“

„O laskavost,“ řekl jsem. „On už bude vědět.“

♥

Věděl a položil mi jen dvě otázky. První zněla, jestli to vím jistě. Odpověděl jsem, že ano. Druhá…

„Už jsi to řekl rodičům, Jonesy?“

„Jsme s tátou sami, pane Easterbrooku, a udělám to dnes večer.“

„Tak dobře. Informuj Brendu, než odejdeš. Bude mít všechny nutné papíry a můžeš je vyplnit…“ Než stačil doříct, rozevřel ústa a odhalil své koňské zuby v širokém, mohutném zívnutí. „Omluv mě, synku. Byl to únavný den. Únavné léto.“

„Děkuji vám, pane Easterbrooku.“

Mávl rukou. „Vůbec není zač. Určitě budeš skvělým přínosem, ale jestli to chceš udělat bez souhlasu svého otce, zklameš mě. Zavři za sebou dveře, až budeš odcházet, prosím.“

Snažil jsem se nevidět, jak se Brenda mračí, když prohledávala svoji kartotéku a pátrala po různých formulářích, které firma Lunapark vyžadovala pro nástup zaměstnance na plný úvazek. Nezáleželo na tom, protože jsem i tak cítil její nesouhlas. Formuláře jsem složil, zastrčil si je do zadní kapsy džínů a odešel.

Za řadou chynďáků na vzdáleném konci zadního dvorku rostl hlouček tupel. Šel jsem do toho lesíku, posadil se, opřel se zády o jeden kmen a otevřel obálku, kterou mi dala madam Fortuna. Vzkaz byl krátký a k věci.

Půjdeš za panem Easterbrookem a požádáš ho, aby ti dovolil zůstat v parku i po letní sezoně. Víš, že tvoji žádost neodmítne.

Měla pravdu, chtěl jsem vědět, jestli je podvodnice. Tady byla odpověď. A ano, už jsem se rozhodl, co bude dál v životě Devina Jonese. V tom měla také pravdu.

Ale byl tu ještě jeden řádek.

Zachránil jsi tu holčičku, ale chlapče drahá! Nemůžeš zachránit každého.

♥

Když jsem tátovi řekl, že se na univerzitu nevrátím – že si potřebuji od školy na rok oddychnout a mám v plánu strávit ten rok v Lunaparku –, na druhém konci linky v Maine se rozhostilo dlouhé ticho. Myslel jsem, že mě třeba seřve, ale neudělal to. Jenom mluvil unaveně. „Je v tom to děvče, že?“

Skoro před dvěma měsíci jsem mu řekl, že si s Wendy „dáváme na chvíli pauzu“, ale táta to prokoukl. Od té doby při našich týdenních telefonátech nepronesl její jméno ani jednou. Teď z ní bylo jen to děvče. Ze začátku, když to říkal, jsem se pokusil o vtip a ptal se ho, jestli si myslí, že jsem chodil s Marlo Thomasovou. Nepobavilo ho to. Znovu jsem to nezkoušel.

„Wendy v tom trochu je,“ přiznal jsem, „ale ne úplně. Prostě potřebuju na chvíli volno. Vydechnout si. A tady se mi to zalíbilo.“

Vzdychl. „Možná opravdu potřebuješ přestávku. Aspoň budeš pracovat a ne se flákat po Evropě jako mladá od Deweyho Michauda. Čtrnáct měsíců po hostelech! Čtrnáct, a pořád se nevrací! Bohové! Nejspíš se vrátí se svrabem a outěžkem k tomu.“

„No, já se snad obojímu dokážu vyhnout,“ ujistil jsem ho. „Když si dám pozor.“

„Hlavně si dej pozor na hurikány. Má na ně být špatná sezona.“

„Opravdu ti to nevadí, tati?“

„Proč? Chceš, abych se s tebou hádal? Snažil se ti to rozmluvit? Jestli chceš, jsem ochotný to zkusit, ale vím, co by řekla tvoje matka – když je dost starý, aby si mohl legálně koupit pití, je dost starý na to, aby začal rozhodovat o svém životě.“

Usmál jsem se. „Jo. To by jí bylo podobné.“

„Pokud jde o mě, asi nechci, aby ses vracel na vysokou, když bys celou dobu truchlil kvůli tomu děvčeti a nechal bys známky jít do háje. Pokud ti natírání kolotočů a spravování maringotek pomůže vyhnat ji z hlavy, asi ti to prospěje. Ale co tvoje stipendium a půjčka, jestli se vrátíš až příští podzim?“

„To nebude problém. Mám průměr 3,2, což je docela přesvědčivé.“

„To děvče,“ zahučel hluboce znechuceně a pak jsme přešli na jiné téma.

♥

Pořád jsem byl smutný a v depresi nad tím, jak to s Wendy dopadlo, v tom měl pravdu, ale už jsem se vydal klopotným směrem (na cestu, jak se dnes říká v podpůrných skupinách) od popírání k přijetí. Něco jako skutečný klid bylo stále daleko za obzorem, ale už jsem nebyl přesvědčený – jako za těch dlouhých, bolestných dnů a nocí v červnu –, že klidu se nedočkám nikdy.

To, že zůstanu, mělo co dělat s jinými věcmi, které jsem nedokázal zatím ani začít třídit, protože ležely halabala v nepořádném balíku převázaném hrubým provázkem intuice. Byla v něm Hallie Stansfieldová. Stejně jako Bradley Easterbrook, který mi dávno na začátku léta řekl prodáváme zábavu. Taky v tom byl zvuk oceánu za noci a to, jak silný mořský vítr dokázal zpívat, když profukoval traverzami Karolínského kola. Byly v tom chladné tunely pod parkem. Stejně jako hant, ten tajný jazyk, který ostatní zelenáči zapomenou, než se překulí Vánoce. Nechtěl jsem ho zapomenout, byl příliš bohatý. Měl jsem pocit, že Lunapark mi může dát ještě něco. Nevěděl jsem co, jenom… něco víc.

Ale především – tohle je divné, zkoumal jsem svoje vzpomínky na ty dny stále dokola, abych se ujistil, že je to skutečná vzpomínka, a zdá se, že je – to bylo tím, že ducha Lindy Grayové viděl náš nevěřící Tomáš. Změnilo ho to jen v něčem, zato důkladně. Nemyslím, že se Tom chtěl měnit – podle mě byl spokojený takový, jaký byl –, ale já se změnit chtěl.

Taky jsem ji chtěl vidět.

♥

V druhé půli srpna mi několik stálých zaměstnanců – například Taťka Allen nebo Dottie Lassenová – řeklo, abych se modlil, aby o víkendu, na který bude navazovat Den práce, pršelo. Nepršelo a v sobotu odpoledne jsem pochopil, co mají na mysli. Ušáci se vrátili v plném počtu v posledním návalu mohutného nadšení a Lunapark praskal ve švech. Bylo to o to horší, že půlka letních brigádníků už byla pryč, protože se rozjeli do škol. Ti, kdo zůstali, pracovali jako koně.

Někteří z nás pracovali jako psi – zejména jeden pes. Větší část svátečního víkendu jsem viděl skrz síťovinové oči Šťastného psa Howieho. V neděli jsem lezl do toho zatraceného kožichu tucetkrát. Po svém předposledním vystoupení toho dne jsem právě byl ve třech čtvrtinách Bulváru pod Radostnou ulicí, když se mi svět začal ztrácet za šedými záclonami.

Řídil jsem malý elektrický servisní vozík, kožešinový kostým jsem měl skasaný do pasu, abych na zpoceném hrudníku cítil chlazený vzduch, a když jsem si uvědomil, že odpadám, měl jsem dost rozumu, abych zajel ke zdi a sundal nohu z gumového knoflíku, který sloužil jako plyn. V té době si v kostnici náhodou dával přestávku Tlustý Wally Schmidt, který vedl boudu pro siláky. Uviděl, že parkuju nějak nakřivo a visím přes volant vozíku. Vytáhl z lednice džbán ledové vody, dokolébal se ke mně a zvedl mi baculatou rukou bradu.

„Hele, zelenáči. Máš i jinej oblek, nebo ti jinej nepadne?“

„Je tam štěeden,“ zamumlal sem. Mluvil jsem jako opilý. „V kosyméně. Iks el.“

„Prima, bezva,“ liboval si a vylil mi džbán na hlavu. Můj překvapený výkřik se rozlehl po celém Bulváru a přivábil poklusem několik lidí.

„Co sakra blbneš, Wally?“

Zašklebil se. „Budím tě, ne? Sakramentsky to zabralo. Svátek práce, zelenáči. To znamená, že makáš. Žádný chrápání v práci. Děkuj svojí šťastný hvězdě, že venku není přes čtyřicet.“

Kdyby tehdy bylo přes čtyřicet stupňů, žádný příběh bych vám tu nevyprávěl. Umřel bych na upečený mozek uprostřed tanečku Šťastného psa Howieho na pódiu ve Vrtivsi. Ale o Dni práce bylo dokonce zataženo a foukal příjemný mořský větřík. Nějak jsem to přečkal.

Ono sváteční pondělí jsem kolem čtvrté odpoledne lezl do náhradního kožichu, abych odehrál svůj poslední výstup letošního léta, když do kostymérny vešel Tom Kennedy. Jeho čapka a špinavé kecky byly pryč. Měl na sobě dokonale vyžehlené pláťáky (Kdepak jsi je měl schované, divil jsem se), úhledně zakasanou školní košili a pěkné mokasíny. Ten růžolící provokatér se dokonce nechal ostříhat. Vypadal od hlavy k patě jako slibný vysokoškolák, který má nakročeno do světa obchodu. Člověk by nikdy neuhodl, že ještě před dvěma dny měl na sobě špinavé levisky, ze kterých mu lezl zadek, když se s olejničkou plazil pod Zipperem, a pokaždé, když se praštil hlavou o traverzu, proklel Taťku Allena, neohroženého vůdce našeho týmu Bígl.

„Už jedeš?“ zeptal jsem se.

„Trefa, kamaráde. Zítra v osm ráno jedu vlakem do Filadelfie. Týden budu doma a pak zpátky do lavic.“

„Bezva.“

„Erin musí něco dodělat, ale dnes večer se sejdeme ve Wilmingtonu. Zamluvil jsem nám pokoj v pěkném malém penzionu.“

Píchlo mě u srdce žárlivostí. „Dobře.“

„Ona je fakt skvělá,“ řekl.

„Já vím.“

„Ty taky, Deve. Zůstaneme ve spojení. Lidi to říkají a přitom to nemyslí vážně, ale já jo. Opravdu zůstaneme ve spojení.“ Podal mi ruku.

Přijal jsem ji a potřásl mu s ní. „Správně, zůstaneme ve spojení. Seš dobrej kluk, Tome, a Erin je totální výhra. Postarej se o ni.“

„S tím nemám problém.“ Zašklebil se. „Na jarní semestr přejde na Rutgers. Už jsem ji naučil bojovou píseň Šarlatových rytířů. ,Vzhůru, Rudí, Rudí, vzhůru…‘“

„To zní složitě,“ poznamenal jsem.

Zahrozil mi. „Se sarkasmem se v tomhle světě nikam nedostaneš, chlapče. Leda že bys měl v pácu přispívat do časopisu Mad.“

Dottie Lassenová zavolala: „Nemohli byste to loučení zkrátit a omezit slzy na minimum? Čeká tě vystoupení, Jonesy.“

Tom se k ní otočil a rozevřel náruč. „Dottie, jak vás miluju! Jak se mi bude po vás stýskat!“

Plácla se po zadnici, aby naznačila, jak velmi ji to dojalo, a otočila se ke kostýmu, který potřeboval zašít.

Tom mi podal útržek papíru. „Moje adresa domů, do školy a obě telefonní čísla. Očekávám, že je využiješ.“

„Určitě.“

„Ty se opravdu vykašleš na rok, který bys mohl celý propít a prošukat, a místo toho budeš oškrabovat nátěry tady v Lunaparku?“

„Jo.“

„Zbláznil ses?“

Zamyslel jsem se nad tím. „Asi jo. Trochu. Ale už je to se mnou lepší.“

Já byl zpocený a on měl čisté oblečení, ale i tak mě krátce objal. Pak zamířil ke dveřím a ještě se zastavil, aby vlepil Dottie políbení na vrásčitou tvář. Nemohla mu vynadat – měla zrovna pusu plnou špendlíků –, ale odehnala ho máchnutím ruky.

U dveří se ke mně otočil. „Chceš nějakou radu, Deve? Drž se dál od…“ Místo slov jen trhl hlavou a já věděl moc dobře, co má na mysli: Dům hrůzy. Pak už byl pryč, nejspíš s hlavou plnou myšlenek na návštěvu u rodičů, na Erin, na auto, které si chtěl koupit, a na Erin, blížící se školní rok, a na Erin. Vzhůru, Rudý týme, vzhůru. Až přijde jarní semestr, budou moci povzbuzovat tým společně. Sakra, budou moci skandovat už dnes v noci, jestli budou chtít. Ve Wilmingtonu. V posteli. Společně.

♥

V parku neexistovaly píchačky, příchody a odchody nám psali týmoví vedoucí. Tehdy v to první zářijové pondělí, po mém posledním vystoupení v roli Howieho, mi Taťka Allen řekl, abych mu přinesl svoji kartu.

„Mám ještě hodinu,“ upozornil jsem ho.

„Né, někdo na tebe čeká u brány, aby tě doprovodil.“ Věděl jsem, kdo ten neznámý určitě je. Nemohl jsem uvěřit, že v Taťkově srdci svrasklém jako rozinka se pro někoho našlo měkké místečko, ale bylo tam, a toho léta patřilo slečně Erin Cookové.

„Znáš rozpis na zítřek?“

„Od půl osmé do šesti,“ řekl jsem. A bez kožichu. Jaká úleva.

„Prvních pár týdnů ti budu velet, pak mířím na slunečnou Floridu. Potom tě dostane na starost Lane Hardy. A asi Freddy Dean, pokud si náhodou všimne, že se tu pořád motáš.“

„Rozumím.“

„Dobře. Označím ti píchačku a pak máš volnou dálnici.“ Což v hantu znamenalo totéž jako na tiráckých frekvencích, které byly tehdy tak populární: Konec směny. „Hele, Jonesy? Pověz té holce, ať mi občas pošle čumkartu. Bude se mi po ní stejskat.“

Nebyl jediný.

♥

Erin také zahájila přechod ze života v Lunaparku do Skutečného života. Zmizely vyšisované džíny a tričko s rukávy módně vyhrnutými až k ramenům. Taktéž zmizely zelené šatičky Hollywoodského děvčete a čapka ze Sherwoodského hvozdu. Dívka, která stála v šarlatové záplavě světla z neonu těsně před bránou, měla na sobě hedvábnou modrou blůzku bez rukávů zakasanou do áčkové sukně s páskem. Vlasy měla stažené dozadu a vypadala nádherně.

„Pojď, vezmeme to spolu po pláži,“ navrhla. „Mám akorát čas chytit autobus do Wilmingtonu. Mám tam sraz s Tomem.“

„Už mi říkal. Ale vykašli se na autobus. Odvezu tě tam.“

„To bys udělal?“

„Jasně.“

Šli jsme po jemném bílém písku. Na nebe vystoupal půlměsíc a položil na hladinu stříbrnou stezku. V půli cesty do Nebeské zátoky – vlastně kousek od toho zeleného viktoriánského domu, který pak na podzim sehrál tak velkou roli v mém životě – mě vzala za ruku a takhle jsme šli dál. Moc jsme toho nenamluvili, dokud jsme nedošli ke schůdkům, které vedly na parkoviště u pláže. Pak se ke mně otočila.

„Zapomeneš na ni.“ Dívala se mi přímo do očí. Nebyla ten večer nalíčená, ale žádný make-up nepotřebovala. Jejím make-upem bylo měsíční světlo.

„Ano,“ řekl jsem. Věděl jsem, že je to pravda, a něco ve mně toho litovalo. Je těžké něco pouštět. I když to, co svíráte, je plné trní, je těžké to pustit. Možná právě proto.

„A prozatím je pro tebe tady to pravé místo. Cítím to.“

„Tom to taky cítí?“

„Ne, ale on nikdy nebral Lunapark jako ty… a jako já letos v létě. A po tom, co se stalo tehdy v tom Domě hrůzy… co viděl…“

„Mluvili jste o tom vy dva někdy?“

„Zkoušela jsem to. Teď už to nechám být. Nezapadá to do jeho filozofie o fungování světa, takže se to snaží vytěsnit. Ale myslím, že má o tebe starost.“

„A co ty, taky máš o mě starost?“

„O tebe a ducha Lindy Grayové ne. O tebe a ducha té Wendy trochu ano.“

Zašklebil jsem se. „Můj táta už nevysloví její jméno. Pro něho je to jenom ,to děvče‘. Erin, prokázala bys mi laskavost, až se vrátíš do školy? Teda jestli budeš mít čas?“

„Jasně. O co jde?“

Pověděl jsem jí to.

♥

Požádala mě, abych ji vysadil na wilmingtonském autobusovém nádraží a nevozil ji přímo k penzionu, který zamluvil Tom. Řekla, že si tam radši vezme taxi. Začal jsem protestovat, že je to plýtvání penězi, ale pak jsem si to rozmyslel. Vypadala nervózně, trochu rozpačitě a já si domyslel, že zřejmě nechce vylézt z mého auta a téměř vzápětí odhodit šaty a hupsnout do kanafasu s Tomem Kennedym.

Když jsem zastavil naproti stanovišti taxíků, vzala mi tvář do dlaní a políbila mě na ústa. Byl to dlouhý a velmi důkladný polibek.

„Kdyby tu nebyl Tom, sama bych se postarala, abys na tu hloupou holku zapomněl,“ zašeptala.

„Ale byl tu,“ řekl jsem.

„Ano. Byl. Ozvi se, Deve.“

„Nezapomeň, o co jsem tě prosil. Teda pokud budeš mít možnost.“

„Nezapomenu. Jsi milý mužský.“

Nevím proč, ale z toho se mi chtělo brečet. Raději jsem se usmál. „Navíc jsem svedl sakra dobrého Howieho, to připouštím.“

„Přesně tak. Devin Jones, zachránce malých holčiček.“

Chvilku jsem si myslel, že mě znovu políbí, ale neudělala to. Vyklouzla z mého auta a přeběhla ulici k taxíkům, jen jí sukně vlála. Seděl jsem tam, dokud jsem neuviděl, že nastupuje do jednoho žlutého vozu a odjíždí. Pak jsem také odjel, zpátky do Nebeské zátoky, k paní Shoplawové, vstříc svému podzimu v Lunaparku – nejlepšímu a zároveň nejhoršímu podzimu svého života.

♥

Jestlipak Annie a Mike Rossovi seděli na konci chodníku u zeleného viktoriánského domu, když jsem v úterý ráno po Dni práce mířil po pláži do parku? Pamatuji se, že jsem za chůze pojídal teplé loupáky a viděl kroužící racky, ale Annie a Mikem si nejsem úplně jistý. Stali se tak důležitou součástí krajiny – orientačním bodem –, že nejsem schopný určit, kdy přesně jsem si jejich přítomnosti opravdu všiml. Nic nezmate paměť tolik, jako když se něco opakuje.

Deset let po událostech, o nichž vám vyprávím, jsem byl (možná kvůli svým hříchům) kmenovým redaktorem časopisu Cleveland. První verzi článků jsem byl zvyklý psát většinou do žlutých kancelářských bloků v kavárně na Západní třetí ulici, poblíž stadionu Lakefront, kde se tehdy proháněl tým Indiánů. Každý den v deset tam přišla mladá žena, koupila čtyři nebo pět káv a ty odnesla vedle do realitní kanceláře. Ani u ní bych vám nedokázal říct, kdy jsem ji viděl poprvé. Vím jenom, že jsem ji jednoho dne skutečně uviděl a uvědomil si, že někdy na mně při odchodu pohlédla. Přišel den, kdy jsem jí pohled oplatil, a když se usmála, usmál jsem se také. O osm měsíců později jsme byli manželé.

S Annie a Mikem to bylo podobné. Jednoho dne se prostě stali skutečnou částí mého světa. Pokaždé jsem jim zamával, chlapec na kolečkovém křesle zamával taky a pes seděl a pozoroval mě s ušima nastraženýma a vítr mu čechral srst. Žena byla krásná blondýnka – vysoké lícní kosti, široce posazené modré oči a plné rty, takové, co vždycky vypadají trochu pohmožděně. Chlapec v kolečkovém křesle měl na hlavě čapku White Sox, která mu padala přes uši. Vypadal velmi nemocný. Jeho úsměv byl však dostatečně zdravý. Ať už jsem přicházel nebo odcházel, pokaždé mě tím úsměvem počastoval. Jednou nebo dvakrát mi ukázal znamení míru a já mu to ihned oplatil. Stal jsem se součástí jeho krajiny, stejně jako on té mé. Myslím, že dokonce i Milo, ten jack russell, mě nakonec bral jako součást krajiny. Jenom maminka se držela stranou. Častokrát, když jsem šel kolem, ani nezvedla hlavu od knížky, kterou četla. Když tu hlavu zvedla, nezamávala, a už vůbec mi neukazovala znamení míru.

♥

V Lunaparku jsem měl hodně čím se zabývat, a i když ta práce nebyla tak zajímavá a pestrá jako během léta, byla klidnější a ne tak vyčerpávající. Dokonce jsem dostal možnost zopakovat si svoji oskarovou roli Howieho a zazpívat několik dalších refrénů „Hodně štěstí zdraví“ ve Vrtivsi, protože Lunapark měl pro veřejnost otevřeno ještě první tři týdny v září. Návštěvnost však byla mizerná a já jsem neměl ani jednu najantovanou jízdu. Dokonce ani na Karolínském kole, které bylo co do popularity v těsném závěsu za kolotočem.

„Na severu Nové Anglie zůstává většina parků otevřená o víkendech až do Halloweenu,“ řekl mi Fred Dean jednoho dne. Seděli jsme na lavičce a jedli výživný, na vitamíny bohatý oběd skládající se z chilli burgerů a vepřových křupek. „Na jihu, na Floridě, jedou celej rok. My jsme v jakýsi šedý zóně. Pan Easterbrook se v šedesátejch snažil utáhnout celou sezonu – utratil balík na velkou reklamní kampaň –, ale moc dobře to nedopadlo. Když tu začne po večerech štípat vzduch, lidi z okolí začnou myslet na okresní trhy a tak. Navíc spousta našich stálejch zaměstnanců táhne na zimu na jih nebo západ.“ Podíval se dolů na prázdnou Ohaří ulici a vzdychl. „Bejvá to tady v tuhle roční dobu krapet osamělý.“

„Mně se tu líbí,“ řekl jsem, a opravdu líbilo. Tenhle rok jsem si vychutnal osamělost. Někdy jsem zašel do kina v Lumbertonu nebo na Myrtovou pláž, s paní Shoplawovou nebo Tinou Ackerleyovou, tou knihovnicí s obrovitýma očima, ale většinou jsem trávil večer u sebe v pokoji, znovu četl Pána prstenů a psal dopisy Erin, Tomovi a tátovi. Také jsem napsal hromadu básní, na které je mi dnes trapno byť jen pomyslet. Díky bohu jsem je spálil. Přidal jsem ke své malé sbírce novou a uspokojivě pochmurnou desku – The Dark Side of the Moon. V Knize přísloví se dozvídáme, že „stejně jako pes se vrací ke svým zvratkům, tak i blázen opakuje své bláznovství“. Toho podzimu jsem se vracel k Temné straně pořád dokola a nechával Floydy na pokoji jen tehdy, když jsem si chtěl poslechnout, jak Jim Morrison znovu lká „Tohle je konec, krásná přítelkyně“. Opravdu hodně vážný případ jedenadvaceti – já vím, já vím.

Aspoň že mě v Lunaparku nenechali zahálet. Prvních několik týdnů, kdy park stále částečně běžel, se věnovalo podzimnímu úklidu. Fred Dean mě stanovil vedoucím skupinky manuálů a než se vpředu objevil nápis PRO TUTO SEZONU ZAVŘENO, uhrabali jsme a posekali každý trávník, připravili na zimu všechny záhony a vydrhli každou boudu a kiosek. Narychlo jsme na zadním dvorku stloukli z vlnitého plechu přístřešek, kam jsme na zimu uložili vozíky na občerstvení (v hantu se jim říká žrádelny), a všechny vozíky na popcorn, vozíky na cukrovou vatu a vozíky na Horké dogy dostaly deku ze zelené celty.

Když manuálové zamířili na sever trhat jablka, zahájil jsem zazimovací práce spolu s Lanem Hardym a Eddiem Parksem, tím mrzutým starousedlíkem, který v sezoně obsluhoval Dům hrůzy (a tým Dobrman). Vypustili jsme vodotrysk na křižovatce Radostné ulice a Ohaří cesty a přesunuli se ke skluzavce Cák a bác kapitána Nema – tam bylo mnohem víc práce –, když se u nás zastavil Bradley Easterbrook, oblečený na cestu do svého černého obleku.

„Odjíždím dnes večer do Sarasoty,“ oznámil nám. „Brenda Raffertyová pojede se mnou, jako obvykle.“ Usmál se a ukázal ty svoje koňské zuby. „Obcházím park, abych všem poděkoval. Tedy těm, kdo tu zůstali.“

„Užijte si krásnou zimu, pane Easterbrooku,“ popřál mu Lane.

Eddie zamumlal něco, co mi znělo jako časnou vestu, ale nejspíš říkal šťastnou cestu.

„Díky za všechno,“ řekl jsem.

Potřásl nám třem rukou, mně jako poslednímu. „Doufám, že tě znovu uvidím příští rok, Jonesy. Myslím, že jsi mladý muž, který má v duši víc než malý kousek světského.“

Ale příští rok mě neuviděl, a jeho neuviděl nikdo. Pan Easterbrook na Nový rok zemřel v bytě na bulváru John Ringling, pár set metrů od místa, kde slavný cirkus stejného jména zimuje.

„Parchant jeden starej bláznivej,“ zahučel Parks a díval se, jak Easterbrook jde k autu, kde už na něj čekala Brenda, aby mu pomohla dovnitř.

Lane mu věnoval dlouhý, nehybný pohled, pak řekl: „Sklapni, Eddie.“

Eddie sklapl. Což od něj asi bylo moudré.

♥

Jednou ráno, když jsem šel do Lunaparku s loupáky v ruce, se jack russell konečně rozběhl k pláži, aby mě prozkoumal.

„Milo, zpátky!“ zavolala žena.

Milo se otočil, podíval se na ni a pak se svýma zářivýma černýma očima podíval zase na mě. Něco mě ponouklo, abych mu odtrhl kousek pečiva, dřepl si a nabídl mu ho. Milo přiběhl jako střela.

„Nekrmte ho!“ křikla žena ostře.

„Ále, mami, nech to plavat,“ ozval se chlapec.

Milo ji slyšel a sousto loupáku si nevzal… ale sedl si přede mnou a zapanáčkoval. To sousto jsem mu dal.

„Už to neudělám,“ řekl jsem a vstal, „ale nemohl jsem nechat bez povšimnutí tak pěkný trik.“

Žena si odfrkla a sklonila se ke své knize, která byla tlustá a vypadala učeně. Chlapec zavolal: „My ho krmíme pořád. Vůbec nepřibere, všechno vyběhá.“

Maminka ani nezvedla oči, když řekla: „Co jsme se učili o mluvení s cizími lidmi, Miku?“

„Není až tak cizí, když ho vidíme každý den,“ zdůraznil chlapec. Docela rozumně, aspoň z mého hlediska.

„Jsem Devin Jones,“ představil jsem se. „Bydlím kousek od vás u pláže. Pracuji v Lunaparku.“

„Tak ať nepřijdete pozdě.“ Stále nezvedla hlavu.

Chlapec se na mě podíval a pokrčil rameny – co naděláš, naznačil. Byl bledý a shrbený jako stařec, ale měl jsem pocit, že v tom gestu a pohledu, kterým mě provázel, je živý smysl pro humor. Také jsem pokrčil rameny a šel dál. Druhý den ráno jsem si dal záležet, abych loupáky dojedl dřív, než se k velkému zelenému domu dostanu, aby nebyl Milo v pokušení, ale zamával jsem. Mike mi také zamával. Žena seděla jako obvykle pod zeleným slunečníkem a žádnou knížku neměla, ale – jako obvykle – mi nezamávala. Její líbezná tvář byla uzavřená. Tady pro tebe nic není, říkal její výraz. Běž si do toho svého zábavního parku plného pozlátka a nás nech být.

Přesně to jsem udělal. Ale mával jsem dál a chlapec mi odpovídal. Ráno a večer mi ten chlapec mával.

♥

V pondělí poté, co „Taťka“ Gary Allen odjel na Floridu – měl namířeno do Alstonova hvězdného karnevalu v Jacksonvillu, kde na něj čekala práce šéfa jedné boudy –, jsem přijel do Lunaparku a našel Eddieho Parkse, mého nejméně oblíbeného usedlíka, jak sedí před Domem hrůzy na bedně od jablek. Kouření bylo v parku zakázáno, ale když pan Easterbrook odjel a Fred Dean nebyl nikde v dohledu, Eddie usoudil, že se může na tohle pravidlo klidně vykašlat. Kouřil s navlečenými rukavicemi, což by mi připadalo divné, pokud by si je někdy sundával, jenže on si je zřejmě nesundával vůbec nikdy.

„Tady seš, křapíku, a jenom o pět minut později.“ Všichni ostatní mi říkali Deve nebo Jonesy, ale pro Eddieho jsem byl prostě křapík a vždycky to tak zůstalo.

„Mám přesně sedm třicet,“ poklepal jsem si na hodinky.

„Tak se ti opožďujou. Proč z města nejezdíš autem jako všichni ostatní? Mohl bys tu bejt za pět minut.“

„Rád chodím po pláži.“

„Zvysoka kašlu na to, co máš rád, křapíku, hlavně sem choď včas. Tohle není jako nějaká ta tvoje přednáška na vysoký, kam se můžeš připlížit a zase vypadnout, kdy se ti zachce. Tohle je práce, a když je teď hlavní bígl pryč, budeš makat tak, jak práce vyžaduje.“

Mohl jsem namítnout, že Taťka mi řekl, že mi práci bude přidělovat Lane Hardy, až Taťka odjede, ale držel jsem ústa. Nemělo smysl zhoršovat beztak špatnou situaci. Pokud jde o důvody, proč mě Eddie nesnášel, bylo to jasné. Eddie nesnášel všechny bez rozdílu. Šel bych za Lanem, kdyby život s Eddiem začal být příliš tvrdý, ale to by bylo poslední řešení. Můj otec mě naučil – většinou vlastním příkladem –, že pokud chce mít muž život ve vlastních rukou, musí mít ve vlastních rukou i své problémy.

„Co pro mě máte, pane Parksi?“

„Je toho spousta. Pro začátek si ze skladu vezmeš kýbl vosku na auta a nebudeš se tam poflakovat a žvanit s žádnýma svýma kamarádama. Pak půjdeš do duchárny a navoskuješ všechny vozíky.“ On samozřejmě řekl vozéééjky. „Víš, že je po skončení sezony voskujeme, nebo ne?“

„Vlastně jsem to nevěděl.“

„Ježíšikriste, tyhle děcka.“ Dupl na nedopalek cigarety, pak nadzvedl krabici od jablek a vajgl pod ni hodil. Jako by ho tím zprovodil ze světa. „Budeš si muset pořádně máknout, křapíku, nebo tě tam pošlu zpátky, aby sis to zopákl. Rozumíš?“

„Rozumím.“

„To bych ti radil.“ Zastrčil si do huby další cigaretu a pak zašátral v kapse kalhot po zapalovači. S navlečenými rukavicemi mu to chvíli trvalo. Když zapalovač konečně vytáhl, cvakl uzávěrem, pak se zarazil. „Na co zíráš?“

„Na nic,“ řekl jsem.

„Tak padej. Rozsviť si tam, ať vidíš na to, co sakra děláš. Víš, kde jsou vypínače, ne?“

Nevěděl jsem, ale najdu je i bez jeho pomoci. „Jasně.“

Kysele se na mě zahleděl. „Seš nějakej chytrej.“ Chytreeej.

♥

Na stěně mezi Muzeem voskových figurín a Nebezpečnou strojovnou jsem našel kovovou krabičku s písmeny SVT. Otevřel jsem ji a hranou dlaně cvakl nahoru všechny vypínače. Dům hrůzy by měl ztratit všechnu svoji lacině zlověstnou mystiku, když se tu všude rozsvítilo, ale jaksi se to nestalo. V rozích stále ležely stíny a slyšel jsem vítr – toho rána docela silný –, který fičel venku za tenkými dřevěnými stěnami a rachotil jakýmsi uvolněným prknem. V duchu jsem si poznamenal, že ho musím najít a přibít.

Na jedné ruce se mi houpal drátěný koš. Byl plný čistých hadrů a obrovského ekonomického balení vosku na auta. Pronesl jsem ho Nahnutým pokojem – nyní položeným nakřivo jako duchařský stolek – a pak do herny. Podíval jsem se na stroje skeebalu a vzpomněl si, jak Erin nesouhlasila: Copak nechápou, že je tu zaříznou jako jehňata? Usmál jsem se při té vzpomínce, ale srdce mi prudce bušilo. Věděl jsem totiž, co udělám, až dokončím svou práci.

Vozíky, celkem jich bylo dvacet, byly všechny seřazené na nástupišti. Tunel vpředu, který vedl do útrob Domu hrůzy, osvětlovala jasná bílá pracovní svítidla a ne blikající stroboskopy. Takhle vypadal mnohem prozaičtěji.

Bylo mi jasné, že Eddie ty vozíky za celé léto ani nepřejel mokrým hadrem, takže je nejdřív budu muset umýt. Což znamenalo přinést si ze skladu taky mleté mýdlo a nosit kýble vody od nejbližšího fungujícího kohoutku. Než jsem všech dvacet vozíků umyl a opláchl, byl čas na přestávku, ale já se rozhodl, že budu pracovat dál, místo abych chodil na zadní dvůr nebo do kostnice na kávu. Mohl bych tam totiž potkat Eddieho a já už se jeho mrzutých keců naposlouchal pro dnešek dost. Radši jsem se pustil do leštění, vozíky tlustě mazal voskem a pak je blýskal, pěkně jeden za druhým, až se ve světle stropních svítidel leskly jako nové. Ne že by si toho další zástup milovníků vzrušení všiml, až se budou do vozíků soukat a užívat si svých devět minut. Když jsem končil, měl jsem rukavice úplně zničené. Budu si muset v železářství v městečku koupit nové, a pořádné nebyly nijak levné. Na okamžik mě pobavila představa, jak by Eddie reagoval, kdybych po něm chtěl, aby mi je proplatil.

Zastrčil jsem košík se špinavými hadry a voskem (plechovka už byla skoro prázdná) ke stěně u východu z herny. Bylo dvanáct deset, ale v tu chvíli jsem nedychtil po jídle. Pokusil jsem se protáhnout a vyhnat bolest z paží a nohou, a pak se vrátil na nástupiště. Zastavil jsem se a obdivoval vozíky pod světly zářící čistotou, pak pomalu vykročil kolem koleje a vešel přímo do Domu hrůzy.

Musel jsem sklonit hlavu, když jsem procházel pod Ječící lebkou, i když teď byla vytažená nahoru a zajištěná v základní pozici. Za ní byl Žalář, kde se Eddieho tým Dobrmanů osobně snažil (většinou úspěšně) vyděsit k smrti děti všech věkových kategorií různým kvílením a skřeky. Tady jsem se mohl zase narovnat, protože tu byl vysoký strop. Kroky mi duněly po dřevěné podlaze natřené tak, aby vypadala jako kamenná. Slyšel jsem, jak dýchám. Chraptivě a sípavě. Bál jsem se, jasné? Tom mi říkal, abych se od tohoto místa držel dál, ale Tom neřídil můj život o nic víc než Eddie Parks. Měl jsem Doors a měl jsem Pink Floyd, ale ti mi nestačili. Chtěl jsem Lindu Grayovou.

Mezi Žalářem a Mučírnou kolejnice klesala a opsala ve dvou zatáčkách esíčko, kde vozíky nabraly rychlost a hrkly s jezdci z boku na bok. V Domě hrůzy to byla temná jízda, ale za ostrého provozu vládla úplná tma jedině v tomto úseku. Právě tady musel vrah podříznout té dívce krk a vyhodit její tělo. Musel být rychlý, a přesně věděl, co dělat! Za poslední zatáčkou jezdce oslnila záplava blikajících barevných stroboskopů. Tom to sice nikdy neřekl tolika slovy, ale byl jsem si jistý, že ji viděl právě tam.

Pomalu jsem procházel zatáčkami a myslel na to, že by bylo Eddiemu podobné, kdyby mě zaslechl a z legrace zhasl pracovní stropní světla. Nechal mě tu, abych si po hmatu našel cestu místem, kde se stala vražda, kde by mi dělalo společnost jenom skučení větru a práskání toho prkna. A co kdyby… jen kdyby… se z temnoty vynořila dívčí ruka a uchopila mou dlaň, stejně jako mě včera večer na pláži vzala za ruku Erin?

Světla nezhasla. Vedle koleje se neobjevilo žádné zakrvácené tričko a rukavice, které by nadpozemsky svítily. A když jsem došel na místo, které bylo podle mě určitě to správné, těsně před vjezdem do Mučírny, nestála tam žádná strašidelná dívka, která by ke mně natahovala ruce.

Ale cosi tam bylo. Věděl jsem to tehdy a vím to i teď. Byl tam studenější vzduch. Ne tak studený, aby mi šla pára od úst, ale i tak byl zřetelně chladnější. Na pažích, nohou a v tříslech mi naskočila husí kůže a vlasy v zátylku se mi zježily.

„Ukaž se mi,“ zašeptal jsem, i když jsem se cítil jako blázen, ale zároveň jsem byl vystrašený. Chtěl jsem, aby se to stalo, doufal jsem, že se to nestane.

Ozval se jakýsi zvuk. Dlouhý, pomalý vzdech. Nebyl lidský, to ani v nejmenším. Bylo to spíš, jako by někdo otevřel neviditelný parní ventil. Pak to bylo pryč. Nic dalšího se nestalo. Toho dne ne.

♥

„Nějak ti to trvalo,“ zavrčel Eddie, když jsem se ve tři čtvrtě na jednu konečně znovu objevil. Seděl na stejné bedně od jablek, v jedné ruce zbytek sendviče a v druhé plastový kelímek s kávou. Byl jsem špinavý od hlavy k patě. Eddie naproti tomu vypadal jako z cukru.

„Ty vozíky byly pořádně špinavé. Musel jsem je nejdřív umýt, než jsem je mohl navoskovat.“

Eddie zachrchlal, otočil hlavu a odplivl si. „Jestli chceš medaili, tak mi právě došly. Mazej za Hardym. Prej je čas vypustit zavlažovací systém. To by mělo zaměstnat tvůj línej zadek až do konce pracovní doby. Jestli ne, tak zajdi za mnou a já ti najdu na práci něco jinýho. Mám celej seznam, to mi věř.“

„Tak jo.“ Zamířil jsem pryč a byl rád, že odcházím.

„Křapíku!“

Neochotně jsem se k němu otočil.

„Viděl jsi ji tam?“

„Co?“

Nepříjemně se usmíval. „Žádný ,co‘ na mě nezkoušej. Vím, cos dělal. Nebyls první a nebudeš ani poslední. Viděl jsi ji?“

„A vy jste ji někdy viděl?“

„Ne.“ Díval se na mě a jeho prohnaná pronikavá očka svítila z úzkého opáleného obličeje. Jak byl starý? Třicet? Šedesát? Těžko říct, stejně jako bylo těžké odhadnout, jestli mluví pravdu. Bylo mi to jedno. Chtěl jsem jenom být od něj co nejdál. Naháněl mi hrůzu.

Eddie zvedl ruce v rukavicích. „Ten chlap, co to udělal, je taky nosil. Věděl jsi to?“

Přikývl jsem. „A taky měl tričko navíc.“

„Správně.“ Úsměv se rozšířil. „Aby na něm nezůstala krev. A vyšlo mu to, co? Nikdy ho nechytili. Tak už vypadni.“

♥

Když jsem došel ke Kolu, čekal tam na mě jenom Laneův stín. Muž, k němuž stín patřil, byl nahoře v půli kola a lezl po příčlích. Každý ocelový příčník vyzkoušel, než na něj přenesl váhu. Na jednom boku mu visela kožená brašna s nářadím a každou chvíli do ní hmátl pro nástrčkový klíč. Lunapark měl jenom jednu strašidelnou atrakci, ale skoro tucet takzvaných vysokých, včetně Kola, Zipperu, Kulového blesku a Bláznivého třasáku. V sezoně je každý den před první bránou kontrolovala tříčlenná parta údržbářů a samozřejmě tam chodil na návštěvy (jak ohlášené, tak neohlášené) státní inspektor Severní Karolíny přes zábavní parky, ale Lane říkal, že provozovatel, který svoji atrakci nekontroluje sám, je líný a nezodpovědný. Což mě přivedlo k zamyšlení, jestli Eddie Parks někdy jel v některém svém vozíkůůů a prověřil záááávoru.

Lane se podíval dolů, uviděl mě a zařval: „Pustil tě ten parchant škaredá aspoň na oběd?“

„Místo něho jsem dělal,“ zavolal jsem. „Ztratil jsem pojem o čase.“ Ale teď jsem hlad měl.

„V budce mám trochu makarónů s tuňákem, jestli chceš. Včera večer jsem jich uvařil strašně moc.“

Vešel jsem do malé řídicí budky, našel pořádně velkou plastovou krabici a otevřel ji. Než se Lane vrátil na zem, makaróny s tuňákem jsem měl v břiše a dorážel jsem se několika zbylými fíkovými rolkami.

„Díky, Lane. To mi bodlo.“

„Jo, jednoho dne budu nějakýmu chlapíkovi dobrou manželkou. Dej mi pár těch rolek, než je všechny zblajzneš.“

Podal jsem mu krabici. „Co Kolo?“

„Sedí pevně a jistě. Chceš mi pomoct s motorem, až ti trochu slehne?“

„Jasně.“

Sundal si buřinku a zatočil s ní na ukazováku. Vlasy měl stažené dozadu do pevného krátkého culíku, a já si všiml, že čerň protkává několik bílých nitek. Na začátku léta tam nebyly – tím jsem si byl docela jist. „Poslouchej, Jonesy, Eddie Parks je světskej ze světskejch, ale to nic nemění na faktu, že je to všivej parchant. V jeho očích máš dva mínusy: seš mladej a vychodil jsi víc než osmou třídu. Až budeš mít jeho keců plný zuby, řekni mi a já ho srovnám.“

„Díky, ale zatím jsem v pohodě.“

„Já vím, že seš. Sledoval jsem tě, jak si vedeš, a udělals na mě dojem. Ale Eddie není obyčejnej otrapa.“

„Je agresivní,“ řekl jsem.

„Jo, ale mám pro tebe dobrou zprávu: když do takovýho vzteklouna trochu škrábneš, většinou pod nátěrem najdeš čistýho sráče. A obvykle nemusíš hrabat ani moc hluboko. Je tady pár lidí, kterejch se bojí, a já k nim náhodou patřím. Jednou jsem mu dal do nosu a nebude mi vadit udělat to zas. Já jenom říkám, že jestli přijde den, kdy budeš potřebovat trochu prostoru k nadechnutí, postarám se, abys ho dostal.“

„Můžu se na něco o něm zeptat?“

„Klidně.“

„Proč pořád nosí ty rukavice?“

Lane se zasmál, narazil si buřinku na hlavu a frajersky si ji pošoupl. „Lupénka. Ruce má celý šupinatý, aspoň to tvrdí – nevzpomínám si, kdy jsem je naposledy doopravdy viděl. Říká, že když nemá rukavice, škrábe si ruce do krve.“

„Možná proto je pořád tak naštvaný.“

„Myslím, že je to spíš opačně – že ta jeho naštvanost mu způsobila nemocnou kůži.“ Poklepal si na spánek. „Hlava řídí tělo, věřím tomu. No tak, Jonesy, pustíme se do práce.“

♥

Nakonec jsme řádně uložili Kolo k zimnímu spánku a pak se přesunuli k závlahovému systému. Než jsme potrubí profoukli tlakovým vzduchem a drenáže spolykaly několik kýblů nemrznoucí směsi, slunce se klonilo ke stromům západně od parku a stíny se dloužily.

„Pro dnešek to stačilo,“ usoudil Lane. „Víc než dost. Přines mi píchačku a já ti to odfajfkuju.“

Poklepal jsem si na hodinky a ukázal mu, že je teprve čtvrt na šest.

S úsměvem zavrtěl hlavou. „Na píchačku ti napíšu šest, to mi nebude dělat žádnej problém. Dneska jsi toho odmakal za dvanáctku, křapíku. Možná i za víc.“

„Tak jo,“ souhlasil jsem, „ale neříkejte mi křapíku. Tak mi říká on.“ Kývl jsem hlavou směrem k Domu hrůzy.

„Dám si na to pozor. Tak už mi přines tu píchačku a padej.“

♥

Odpoledne vítr trochu zeslábl, ale pořád bylo teplo a větrno, když jsem se vydal po pláži k městečku. Při zpátečních procházkách jsem často pozoroval na vlnách svůj dlouhý stín, ale ten večer jsem hleděl spíš na svoje nohy. Byl jsem unavený. Toužil jsem jenom po chlebu se šunkou a sýrem z Bettyina pekařství a pár pivech z večerky, která stála hned vedle. Vrátím se do svého pokoje, postavím si židli k oknu a při jídle si přečtu kus Tolkiena. Měl jsem rozečtené Dvě věže.

Zvednout oči mě přiměl až hlas toho chlapce. Vítr foukal mým směrem, takže jsem ho jasně slyšel. „Rychleji, mami! Už to skoro m-!“ Na chvíli ho přerušil záchvat kašle. Pak dokončil: „Už to skoro máš!“

Mikeova matka byla dnes večer na pláži a ne pod slunečníkem. Běžela ke mně, ale neviděla mě, protože se dívala na draka, kterého držela nad hlavou. Šňůra se táhla k chlapci, který seděl na pojízdném křesle na konci dřevěného chodníku.

Špatný směr, mami, pomyslel jsem si.

Pustila draka. Vystoupal o půl metru nebo metr, uličnicky se zavlnil sem a tam, a pak to vzal šipkou do písku. Zadul vítr a drak se zatřepotal. Musela ho dohonit.

„Ještě jednou!“ volal Mike. „Teď už jsi…“ Zase kašel, hrubý a průduškový. „Teď už jsi to skoro měla!“

„To teda neměla.“ Mluvila unaveně a naštvaně. „Ten zatracený krám mě nenávidí. Půjdeme domů a dáme si…“

Milo seděl vedle Mikeova křesla a pozoroval večerní aktivity jasnýma očima. Když mě uviděl, rozštěkal se a vyrazil jako střela. Když jsem se tak díval, jak se ke mně blíží, vzpomněl jsem si na proroctví madam Fortuny v den, kde jsme se poprvé setkali: Ve tvé budoucnosti je malá holčička a malý chlapec. Ten chlapec má psa.

„Milo, zpátky!“ zakřičela maminka. Vlasy měla toho večera původně zřejmě svázané, ale po několika experimentech s létáním jí visely v pramenech kolem tváře. Unaveně si je odhrnovala hřbety rukou.

Milo si jí nevšímal. Smykem přede mnou zastavil, až se mu od předních tlap rozlétl písek, a vzorně se posadil. Zasmál jsem se a pohladil ho po hlavě. „Nic jiného nedostaneš, kamaráde – dnes večer žádný loupák.“

Jednou na mě štěkl a pak odklusal zpátky k mámě, která stála zabořená po kotníky do písku, prudce oddechovala a nedůvěřivě mě pozorovala. Lapený drak jí visel u nohy.

„Vidíte?“ řekla. „Proto jsem nechtěla, abyste ho krmil. Hrozně žebrá a myslí si, že každý, kdo mu dá kus rohlíku, je jeho kamarád.“

„No, já se kamarádím rád.“

„To ráda slyším,“ odtušila. „Ale našeho psa už nikdy nekrmte.“ Měla na sobě tříčtvrteční kalhoty a staré modré tílko s vybledlým nápisem vpředu. Soudě podle skvrn od potu se snažila dostat draka do vzduchu už hodnou chvíli. Snažila se usilovně, a proč by ne? Kdybych já měl dítě upoutané na vozík, nejspíš bych se taky snažil dát mu něco, co bude létat.

„Jdete na to špatně,“ dovolil jsem si. „A ani s ním nemusíte běhat. Nevím, proč si to všichni myslí.“

„Nepochybuji, že jste skutečný odborník,“ řekla, „ale už je pozdě a musím dát Mikeovi večeři.“

„Mami, nech ho, ať to zkusí,“ ozval se Mike. „Prosím!“

Stála ještě několik vteřin se skloněnou hlavou a volné prameny vlasů – také zpocené – se jí lepily ke krku. Pak vzdychla a draka mi podala. Teď jsem mohl přečíst nápis na tílku: CAMP PERRY TURNAJ (LEŽMO) 1959. Drak vypadal zepředu mnohem líp a já se musel zasmát. Měl tvář Ježíše.

„Soukromý vtip,“ řekla. „Neptejte se.“

„Jasně.“

„Máte jeden pokus, pane Lunaparku, a pak ho vezmu domů na večeři. Nesmí prochladnout. Loni byl nemocný a ještě se pořádně nezotavil. On si myslí, že ano, ale není to tak.“

Na pláži bylo pořád aspoň třiadvacet, ale nijak jsem na to neupozorňoval. Maminka očividně neměla náladu na další námitky. Raději jsem jí znovu řekl, že se jmenuji Devin Jones. Zvedla ruce a zatřepala jimi: To je fuk, kámo.

Podíval jsem se na chlapce. „Mikeu?“

„Ano?“

„Namotávej šňůru. Řeknu ti dost.“

Udělal, oč jsem ho požádal. Šel jsem pomalu s drakem k němu, a když jsem byl s chlapcem v jedné rovině, podíval jsem se na Ježíše. „Tentokrát poletíte, pane Kriste?“

Mike se rozesmál. Maminka ne, ale měl jsem dojem, že jí škubly rty.

„Prý poletí,“ tlumočil jsem Mikeovi.

„Dobře, protože…“ Kašel. Úporný. Měla pravdu, ještě se nezotavil. Kdoví z čeho. „Protože zatím akorát ryl v písku.“

Podržel jsem draka nad hlavou, ale postavil jsem se čelem k Nebeské zátoce. Cítil jsem, že vítr draka táhne tím směrem. Plast se napínal. „Za chvíli ho pustím, Mikeu. Až to udělám, začneš šňůru znova namotávat.“

„Ale to pak jenom…“

„Ne, nic pak jenom. Ale budeš muset být pohotový a dávat pozor.“ Dělal jsem to obtížnější, než to bylo, protože jsem chtěl, aby měl radost a pocit, že je šikovný, až se drak vznese. Ovšem vznese se, pokud mezitím nepřestane foukat. Opravdu jsem doufal, že se nic takového nestane, protože maminka to zřejmě myslela vážně, když říkala, že mi dá jenom jednu šanci. „Drak bude stoupat. V tu chvíli znovu začneš šňůru povolovat. Prostě ji drž napnutou, jasné? To znamená, že jestli drak začne klesat, zase…“

„Zase ho trochu přitáhnu. Chápu. Panebože.“

„Dobrá. Připraven?“

„Jo!“

Milo seděl mezi maminkou a mnou a díval se vzhůru na draka.

„Tak jdeme na to. Tři… dva… jedna… jedem!“

Chlapec seděl v křesle shrbený a nohy v kraťasech měl nanicovaté, ale ruce měl naprosto v pořádku a uměl se řídit pokyny. Začal provázek navíjet a drak okamžitě vystoupal. Chlapec začal šňůru povolovat – nejdřív moc a drak poklesl, ale Mike to napravil a drak znovu vzlétl. Mike se rozesmál. „Já ho cítím! Cítím ho v rukou!“

„To cítíš vítr,“ řekl jsem. „Pokračuj, Mikeu. Jakmile se dostane trochu výš, chopí se ho vítr. Pak bude stačit, když šňůru nepustíš.“

Povolil šňůru a drak šplhal nahoru, nejdřív nad pláž a pak nad oceán, a vplouval stále výš do podvečerní modři zářijového dne. Chvíli jsem ho pozoroval a pak se odvážil podívat se na ženu. Nezamračila se na mě, protože si mě vůbec nevšímala. Veškerou pozornost soustředila na syna. Myslím, že jsem nikdy neviděl na lidské tváři tolik lásky a štěstí. Protože byl šťastný on. Oči mu zářily a kašel ustal.

„Mami, mám pocit, jako by byl živý!“

Vždyť je, pomyslel jsem si a vzpomínal, jak mě táta učil pouštět draka v městském parku. Byl jsem v Mikeově věku, ale měl jsem dobré nohy, na kterých se dalo stát. Dokud je tam nahoře, kam patří, pak je opravdu živý.

„Pojď si to zkusit!“

Vyšla po břehu kousek nahoru k dřevěnému chodníku a postavila se vedle něj. Dívala se na draka, ale rukou ho hladila po tmavě hnědých vlasech. „Opravdu to chceš, zlatíčko? Je to přece tvůj drak.“

„Jo, ale musíš si to vyzkoušet. Je to nádhera!“

Vzala od něj cívku, která se povážlivě ztenčila, když se šňůra postupně odvíjela a drak stoupal (teď z něj byl jen černý kosočtverec, Ježíšova tvář se už nedala rozeznat), a podržela ji před sebou. Chvíli vypadala ostražitě. Pak se usmála. Když poryv větru za draka zatáhl, takže se nad valícími se vlnami sklonil nejdřív na levobok a potom na pravobok, rozšířil se její úsměv od ucha k uchu.

Když ho takhle chvíli pouštěla, ozval se Mike: „Nech taky jeho.“

„Ne, to je dobré,“ odmítl jsem.

Ale ona mi cívku podala. „Musíte, pane Jonesi. Přece jen jste letový mistr.“

Takže jsem si šňůru převzal a ucítil dávné známé nadšení. Táhla stejně jako rybářský vlasec, když na háček skočí pořádně velký pstruh, ale na pouštění draka je hezké, že se nezabíjí žádné zvíře.

„Jak vysoko poletí?“ zeptal se Mike.

„Nevím, ale možná by dnes večer už neměl stoupat o moc výš. Nahoře fouká silnější vítr a mohl by draka roztrhat. Taky se potřebujete najíst, lidi.“

„Může pan Jones večeřet s námi, mami?“

Zdálo se, že ji ten nápad zaskočil, a nijak mile. Ale poznal jsem, že se chystá souhlasit, protože jsem přece rozlétal toho draka.

„To nebude nutné,“ ujistil jsem je. „Vážím si pozvání, ale měl jsem v parku docela perný den. Zabedňujeme ho na zimu a jsem špinavý od hlavy k patě.“

„Můžete se u nás doma umýt,“ nedal se Mike. „Máme asi sedmdesát koupelen.“

„Michaeli Rossi, to tedy nemáme!“

„Tak sedmdesát pět a všechny mají vířivku.“ Začal se smát. Byl to moc milý, nakažlivý smích, aspoň do chvíle, než se změnil v kašel. Kašel se změnil v hekání. A zrovna když maminka začala vypadat opravdu ustaraně (já už byl ustaraný dávno), chlapec kašel ovládl.

„Jindy,“ řekl jsem a podal mu cívku. „Moc se mi tvůj dračí Kristus líbí. Ani ten pes není špatný.“ Shýbl jsem se a pohladil Mila po hlavě.

„Ech… jo. Tak jindy. Ale moc to neodkládejte, protože…“

Maminka mu honem skočila do řeči. „Mohl byste jít zítra ráno do práce trochu dřív, pane Jonesi?“

„Asi jo, určitě.“

„Mohli bychom si dát ovocný pohár přímo tady venku, jestli bude hezky. Dělám výtečné ovocné poháry.“

Tomu jsem věřil. A navíc nebude muset zvát cizího člověka do domu.

„Přijdete?“ zeptal se Mike. „To by bylo bezva.“

„Moc rád. Přinesu od Betty pytlík cukroví.“

„Ale to nemusíte…“ začala.

„Bude mi potěšením, paní.“

„Jejda!“ lekla se. „Já jsem se vám vůbec nepředstavila, viďte? Jsem Ann Rossová.“ Podávala mi ruku.

„Potřásl bych vám s ní, paní Rossová, ale jsem opravdu špinavý.“ Ukázal jsem jí dlaně. „Nejspíš jsem vám umazal i draka.“

„Měl jste Ježíšovi namalovat knír!“ vykřikl Mike a rozesmál se, čímž si přivodil další záchvat kašle.

„Nějak mu povoluješ šňůru, Mikeu,“ upozornil jsem ho. „Měl bys ho přitáhnout.“ Hned s tím začal a já mezitím Mila pohladil na rozloučenou a vydal se znovu po pláži.

„Pane Jonesi,“ zavolala.

Otočil jsem se. Stála tam vzpřímená, s bradou pozvednutou. Propocené tričko se k ní přilepilo a měla parádní prsa.

„Jsem slečna Rossová. Ale když už jsme se navzájem představili, tak byste mi mohl říkat Annie, ne?“

„To bych mohl.“ Ukázal jsem na tričko. „Co je to za turnaj? A proč ležmo?“

„To je, když střílíš vleže na zemi,“ vysvětlil Mike.

„Už jsem nestřílela celou věčnost,“ řekla příkrým tónem, který naznačoval, že nechce o této věci dál mluvit.

Mně to vyhovovalo. Mávl jsem na Mikea a on mi zamával taky. Usmíval se. Ten kluk měl skvělý úsměv.

Asi po čtyřiceti nebo padesáti metrech chůze po pláži jsem se otočil a ještě jednou se podíval. Drak klesal, ale vítr ho zatím stále držel. Dívali se na něj, žena měla ruku na synově rameni.

Slečna, pomyslel jsem si. Slečna, ne paní. Jestlipak je s nimi v tom velkém starém viktoriánském domě se sedmdesáti koupelnami také nějaký pan? To, že jsem s nimi nikdy žádného neviděl, ještě neznamenalo, že tam není, ale podle mě tam opravdu nebyl. Podle mě tam byli jen oni dva. Sami.

♥

V tomto ohledu mi Annie Rossová druhý den ráno žádné jasno neudělala, ale od Mikea jsem se toho dozvěděl spoustu. Také jsem dostal moc dobrý ovocný pohár. Říkala, že jogurt si dělala sama, a jeho vrstvy byly proložené čerstvými jahodami, které vzala bůh ví kde. Já přinesl z Bettyina pekařství loupáky a borůvkové buchtičky. Mike si pečivo nevzal, ale dojedl pohár a požádal o další. Podle toho, jak matce spadla brada, jsem si domyslel, že takový vývoj událostí nečekala. Ale zřejmě ji mile překvapil.

„Určitě sníš ještě jeden?“

„Možná jenom půlku,“ řekl. „Co se divíš, mami? To ty mi přece říkáš, že čerstvý jogurt mi pomůže jít na velkou.“

„Určitě nemusíme v sedm ráno probírat tvou velkou, Mikeu.“ Vstala a pak na mě vrhla nedůvěřivý pohled.

„Neboj se,“ řekl Mike vesele, „jestli na mě zkusí mucliky bucliky, řeknu Milovi, ať ho zakousne.“

Zrudly jí tváře. „Michaeli Everette Rossi!“

„Promiň,“ řekl. Nevypadal, že se omlouvá. Oči mu jen hrály.

„Mně se neomlouvej, omluv se panu Jonesovi.“

„Není třeba, není třeba.“

„Dáte na něho pozor, pane Jonesi? Nebudu pryč dlouho.“

„Dám, pokud mi budete říkat Devine.“

„Tak tedy budu.“ Odběhla po dřevěném chodníku, kde se ještě jednou zastavila a ohlédla. Myslím, že byla skoro rozhodnutá se vrátit, ale nedokázala odolat vyhlídce na to, že do svého děsivě hubeného chlapce nacpe pár zdravých kalorií navíc, a nakonec šla dál.

Mike se díval, jak stoupá po schodech k zadní verandě, a vzdychl. „Teď to budu muset sníst.“

„No… jo. Přece sis o přídavek řekl, ne?“

„Jenom abych mohl s váma mluvit bez přerušování. Víte, mám ji moc rád a vůbec, ale pořád mě přerušuje. Jako by to, co mi je, byla nějaká hrozná ostuda, kterou musíme držet v tajnosti.“ Pokrčil rameny. „Mám svalovou dystrofii, to je všechno. Proto jsem na vozíku. Sice chodit můžu, ale s opěrkama a berlema je to hrozná otrava.“

„To je mi líto,“ řekl jsem. „Blbý, co.“

„Asi jo, ale nepamatuju se, kdy jsem to neměl, takže na to kašlu. Akorát že je to nějaký speciální druh dystrofie. Jmenuje se Duchennova. Většina kluků, co ji mají, zhebne ještě v pubertě nebo pár roků po dvacítce.“

A teď mi něco povězte: co řeknete desetiletému klukovi, který vám právě oznámil, že žije s rozsudkem smrti?

„Jenže.“ Nabádavě vztyčil ukazovák. „Vzpomínáte si, jak mluvila o tom, že jsem byl loni nemocný?“

„Mikeu, nemusíš mi to všechno povídat, jestli nechceš.“

„Jo, jenže já chci.“ Díval se na mě velmi pronikavě. Možná dokonce naléhavě. „Protože vy to chcete vědět. Možná to dokonce potřebujete vědět.“

Znovu jsem si vzpomněl na Fortunu. Dvě děti, říkala, dívka s červenou čapkou a chlapec se psem. Jeden z nich prý má dar vidění, ale nevěděla který. Napadlo mě, že už to vím.

„Máma říkala, že jsem se z toho asi dostal. Vypadám, že jsem se z toho dostal?“

„Nepěkně kašleš,“ odvážil jsem se, „ale jinak…“ Nedokázal jsem vymyslet, jak větu dokončit. Jinak máš místo nohou zbytečné klacíky? Jinak vypadáš jako tvoje máma a mohl bych ti přivázat ke košili na záda provázek a pouštět tě jako draka? Jinak kdybych se měl vsadit, jestli budeš žít déle ty nebo Milo, vsadil bych na psa?

„Těsně po Díkůvzdání mě skolil zápal plic, jasný? Byl jsem pár týdnů v nemocnici, a když jsem se pořád nelepšil, doktor mámě řekl, že nejspíš umřu a že by se na to měla tak nějak připravit.“

Ale neřekl jí to tak, abys to slyšel, pomyslel jsem si. Nikdy by takový hovor nevedli tak, abys je slyšel.

„Ale já jsem vydržel.“ Řekl to docela pyšně. „Dědeček zavolal mámě – myslím, že spolu konečně mluvili po hrozně dlouhé době. Nevím, kdo mu řekl, co se děje, ale on má lidi všude. Možná mu to řekl někdo z nich.“

Lidi všude mi připadalo trochu paranoidní, ale zůstal jsem zticha. Později jsem zjistil, že paranoidní vůbec nebyl. Mikeův dědeček opravdu měl lidi všude a všichni uctívali Ježíše, vlajku a Národní střeleckou asociaci, i když možná v jiném pořadí.

„Děda říkal, že jsem se z toho zápalu plic dostal díky boží vůli. Máma říkala, že mele blbosti, stejně jako když říkal, že ta moje dystrofie je boží trest. Říkala, že jsem sakra tvrdej parchant a že bůh s tím nemá co dělat. Pak mu zavěsila.“

Mike možná slyšel, co při tom telefonátu říká máma, ale nemohl slyšet dědu, a upřímně jsem pochyboval, že by mu to matka tlumočila. Přitom jsem si nemyslel, že by si to vymýšlel. Najednou jsem doufal, že Annie si pospíší a bude brzy zpátky. Tohle nebylo jako poslouchat madam Fortunu. Ta měla, jak jsem věřil (a stále věřím, i po tolika letech), kousíček skutečných parapsychologických schopností posílených mazanou znalostí lidské povahy, což celé zabalila do třpytivých kolotočářských cetek. U Mika to bylo jasnější. Jednodušší. Ryzejší. Nebylo to jako vidět ducha Lindy Grayové, ale patřilo to do stejného ranku, víte? Byl to dotek jiného světa.

„Máma říkala, že se sem nikdy nevrátí, ale jsme tu. Protože jsem chtěl chodit na pláž a protože jsem chtěl pouštět draka a protože se nedožiju dvanácti, natož dvacítky. Bylo to tím zápalem plic, víte? Dostal jsem steroidy a ty pomohly, ale ten zápal v kombinaci s Duchennovou esdéčkou mi natrvalo zkurvil plíce a srdce.“

Díval se na mě s dětským vzdorem a sledoval, jak zareaguji na to, čemu se dnes tak zdrženlivé říká „ká-bomba“. Samozřejmě jsem nezareagoval. Měl jsem příliš práce s tím, abych všechno zpracoval, než abych se staral o jeho slovník.

„Aha,“ řekl jsem. „Zřejmě se mi tím snažíš naznačit, že další ovocný pohár ti nepomůže.“

Rozchechtal se na celé kolo. Smích přešel v dosud nejhorší záchvat kašle. Polekaně jsem přiskočil a začal ho bušit do zad… ale jemně. Měl jsem pocit, že pod těmi ptačími kostičkami nic není. Milo štěkl a opřel se tlapami Mikeovi o jednu vetchou nohu.

Na stole stály dva džbány, v jednom voda a ve druhém čerstvě vymačkaná pomerančová šťáva. Mike ukázal na vodu a já mu nalil sklenici. Když jsem se mu ji pokusil přiložit k ústům, věnoval mi nevraživý pohled – i když se stále svíjel kašlem – a vzal si sklenici sám. Trochu si vylil na tričko, ale většinu si nalil do krku a kašel polevil.

„To bylo zlý,“ řekl a poplácával se po hrudi. „Srdce mi jede jako hrom. Ne abyste to říkal mámě.“

„Ježíši, kluku! Copak to neví?“

„Ví toho až moc, to si myslím,“ odtušil Mike. „Ví, že bych mohl mít tři dobré měsíce a pak čtyři nebo pět opravdu špatných. Třeba bych musel ležet celou dobu v posteli a nemohl nic dělat, jenom cucat kyslík a dívat se na MASH nebo Tlustého Alberta. Jediná otázka je, jestli dovolí nebo nedovolí babičce a dědovi Rossových přijet na pohřeb.“ Záchvat kašle byl tak prudký, až se mu rozslzely oči, ale nepletl jsem si to se slzami. Byl sklíčený, ale ovládal se. Včera večer, když drak vzlétl a Mike cítil, jak šňůra tahá, byl mladší, než kolik mu skutečně bylo. Teď jsem se díval, jak se ze všech sil snaží být mnohem starší. Děsivé bylo, jak dobře se mu to daří. Pohlédl mi přímo do očí. „Ona to ví. Jenom neví, že já to vím.“

Bouchly zadní dveře domu. Ohlédli jsme se a uviděli, že Annie přechází po terase a míří k dřevěnému chodníku.

„Proč bych to měl vědět i já, Mikeu?“

Zavrtěl hlavou. „Nemám tušení. Ale nesmíte o tom mluvit s mámou, jo? Rozčiluje ji to. Jsem všechno, co má.“ To neřekl hrdě, ale spíš pochmurně věcně.

„Tak dobře.“

„Jo, a ještě něco. Skoro jsem zapomněl.“ Rychle se na ni podíval, ale matka byla teprve v půli chodníku, takže se Mike otočil ke mně. „Nejsou bílé.“

„Co není bílé?“

Mike Ross vypadal zmateně. „Nevím. Když jsem se dnes ráno probudil, vzpomněl jsem si, že přijdete na pohár, a tohle se mi vybavilo. Myslel jsem, že to budete vědět vy.“

Přišla Annie. Připravila minipohár do sklenice na šťávu. Nahoře trůnila jediná jahoda.

„Mňam!“ pochvaloval si Mike. „Díky, mami!“

„Opravdu nemáš zač, zlato.“

Všimla si jeho mokrého trička, ale nekomentovala to. Když se mě zeptala, jestli chci ještě trochu šťávy, Mike na mě mrkl. Řekl jsem, že trocha šťávy mi přijde k chuti. Když mi nalévala, Mike vpravil Milovi do huby dvě vrchovaté lžičky krému.

Annie se k němu zase otočila a podívala se na jeho pohárek, už zpola snězený. „Páni, tys měl opravdu hlad.“

„Já ti to říkal.“

„O čem jste si s panem Jonesem – Devinem – povídali?“

„O ničem zvláštním,“ řekl Mike. „Byl smutný, ale je mu už mnohem líp.“

Nic jsem neřekl, ale cítil jsem, jak rudnu. Když jsem se odvážil pohlédnout na Annie, usmívala se.

„Vítejte v Mikeově světě, Devine,“ řekla a já musel vypadat, jako bych spolkl zlatou rybku, protože Annie vyprskla smíchem. Zněl moc pěkně.

♥

Když jsem se ten den večer vracel z Lunaparku, stála na konci dřevěného chodníku a čekala na mě. Tehdy jsem ji poprvé viděl v halence a sukni. A byla sama. Také poprvé.

„Devine? Máte chvilku?“

„Jistě,“ řekl jsem a zamířil k ní po svahu nahoru. „Kde je Mike?“

„Třikrát týdně má fyzioterapii. Janice – to je jeho terapeutka – obvykle chodí dopoledne, ale zařídila jsem, aby místo toho přišla večer, protože jsem s vámi chtěla mluvit o samotě.“

„Ví to Mike?“

Annie se žalostně usmála. „Nejspíš ano. Mike ví mnohem víc, než by měl. Nebudu se ptát, o čem jste vy dva mluvili, když se mě dnes ráno zbavil, ale domnívám se, že jeho… náhledy… vás nijak nepřekvapují.“

„Vyprávěl mi, proč je na vozíku, nic víc. A zmínil se, že loni o Díkůvzdání dostal zápal plic.“

„Chtěla jsem vám poděkovat za toho draka, Deve. Můj syn má velmi neklidné noci. Vlastně ho nic nebolí, ale má potíže s dýcháním, když spí. Je to jako apnoe. Musí spát polosedě, ale nepomáhá to. Někdy úplně přestane dýchat, a když se to stane, spustí se alarm a ten ho probudí. Ale včera v noci – po tom pouštění draka – spal až do rána. Dokonce jsem se jednou, někdy ve dvě v noci, šla přesvědčit, jestli monitor není porouchaný. Spal jako nemluvně. Žádné neklidné převalování a házení, žádné noční můry – má k nim sklony – a žádné sténání. To ten drak. Nic jiného by ho nemohlo takhle potěšit. Leda snad návštěva toho vašeho zatraceného zábavního parku, což ovšem naprosto nepadá v úvahu.“ Zarazila se, pak se usmála. „Ale kruci. Nějak jsem se rozjela.“

„To nevadí,“ řekl jsem.

„Je to jenom tím, že skoro nemám s kým promluvit. Chodí mi sem pomáhat s domácností jedna paní – moc milá, je z Nebeské zátoky – a samozřejmě sem chodí Janice, ale to není totéž.“ Zhluboka se nadechla. „Teď to další. Několikrát jsem na vás byla hrubá, a bezdůvodně. Omlouvám se.“

„Paní… slečno…“ Sakra. „Annie, vy se nemáte zač omlouvat.“

„Ano. Mám. Mohl jste klidně jít dál, když jste mě viděl, jak s tím drakem zápasím, a pak by se Mike tak krásně nevyspal. Můžu jenom říct, že mi dělá potíže důvěřovat lidem.“

Teď mě pozve na večeři, pomyslel jsem si. Ale nepozvala. Možná kvůli tomu, co jsem řekl vzápětí.

„Víte, on by mohl do parku přijít. Dalo by se to snadno zařídit, a když už je zavřeno a tak, mohl by si tam cokoli užít.“

Tvář se jí pevně sevřela jako ruka do pěsti. „To ne. Rozhodně ne. Pokud si to myslíte, tak vám o svém stavu neřekl tolik, kolik jsem si myslela. Prosím, nezmiňujte se o tom před ním. Vlastně na tom musím trvat.“

„Dobře,“ souhlasil jsem. „Ale jestli si to rozmyslíte…“

Nedořekl jsem. Ta se nerozmyslí. Podívala se na hodinky a tvář se jí znovu rozsvítila úsměvem. Byl tak zářivý, že člověk skoro přehlédl, že se jí vůbec neodrazil v očích. „Páni, podívejme se, to už je pozdě. Mike bude mít po terapii hlad a já ještě vůbec nezačala chystat večeři. Omluvíte mě?“

„Jistě.“

Zůstal jsem tam stát a díval se, jak spěchá po dřevěném chodníku k zelenému viktoriánskému domu – do jehož útrob se kvůli své nevymáchané hubě zřejmě nikdy nepodívám. Ale nápad, že bych Mikea mohl protáhnout Lunaparkem, mi připadal výborný. V létě jsme tam měli skupiny dětí s nejrůznějšími problémy a postižením – zchromlé, slepé, s rakovinou, duševně hendikepované (v neosvícených sedmdesátých letech jsme říkali zaostalé). Nebylo to tak, že bych chtěl Mikea strčit do prvního vozíku Bláznivého třasáku a odpálit ho do nebe. Ani kdyby Třasák nebyl zazimovaný, nejsem přece úplný idiot.

Ale malý kolotoč byl stále provozuschopný a na něm by se určitě mohl svézt. Totéž platilo o vláčku, který jezdil Vrtivsí. A byl jsem si jistý, že Fredu Deanovi by nevadilo, kdybych toho kluka provedl i Tajuplným zrcadlovým zámkem. Ale ne. Ne. Byl její křehkou skleníkovou květinkou a ona na tom nemínila nic měnit. To s tím drakem byla jenom výjimka a její omluva hořkou pilulkou, kterou musela spolknout.

Ale i tak jsem ji musel obdivovat, jak je mrštná a štíhlá a pohybuje se s půvabem, jaký její syn nikdy nezakusí. Pozoroval jsem její holé nohy pod lemem sukně a na Wendy Keeganovou si vůbec nevzpomněl.

♥

Měl jsem volný víkend a je vám jasné, co se stalo. Představa, že o víkendu pokaždé prší, se snad nezakládá na pravdě, ale pravdivě rozhodně vypadá. Zeptejte se kteréhokoli zaměstnance, který si na dny volna naplánoval táboření nebo chytání ryb.

No, Tolkiena jsem měl vždy po ruce. V sobotu odpoledne jsem seděl v křesle u okna a postupoval s Frodem a Samem stále hlouběji do hor Mordoru, když tu na dveře zaklepala paní Shoplawová a zeptala se, jestli by se mi nechtělo sejít do obývacího pokoje a zahrát si s ní a Tinou Ackerleyovou scrabble. Nejsem kdovíjaký fanda scrabble kvůli řadě ponižujících porážek, jež mi připravily moje tety Tansy a Naomi, protože každá nosí v hlavě tlustý slovník výrazů, které do dneška považuji za „scrabblové podrazy“ – slova jako alm, pab nebo aak (rýnský člun pro dopravu vína, kdyby vás to zajímalo). Přesto jsem řekl, že si zahraji moc rád. Paní Shoplawová byla přece jen moje domácí a diplomacie má mnoho podob.

Na schodech mi svěřila: „Pomáháme Tině s nácvikem. Je z ní úplný scrabblový žralok. Přihlásila se do jakéhosi turnaje v Atlantic City, který se koná příští víkend. Určitě je tam vypsaná peněžní cena.“

Netrvalo dlouho – možná čtyři kola – a já zjistil, že naše spolubydlící knihovnice by mohla být oběma mým tetičkám důstojnou soupeřkou a ještě jim dát na frak. Ve chvíli, kdy slečna Ackerleyová vytvořila slovo nubilita (s omluvným úsměvem, který zřejmě ovládají všichni scrabbloví žraloci, podle mě si ho nacvičují doma před zrcadlem), byla Emmalina Shoplawová o osmdesát bodů pozadu. Pokud jde o mě… no, škoda slov.

„Vy asi ani jedna nebudete nic vědět o Annie a Mikeovi Rossových, že?“ zeptal jsem se během jedné přestávky (obě ženy zřejmě cítily potřebu studovat hrací plán hooodně dlouho, než položily aspoň jediné písmenko). „Co bydlí na Nábřežní ulici v tom velkém zeleném viktoriánském domě?“

Slečna Ackerleyová strnula s rukou uvnitř hnědého pytlíčku s písmeny. Měla velké oči a tlusté čočky je zvětšovaly ještě víc. „Vy jste se s nimi setkal?“

„Mhm. Snažili se pouštět draka… no, ona se snažila… a já jim trochu vypomohl. Jsou moc milí. Jenom mě tak napadlo… sami dva v tak velkém domě, a on je hodně nemocný…“

Pohled, který si vyměnily, vyjadřoval nefalšovaný úžas, a já začal litovat, že jsem s tím začínal.

„Ona s vámi mluví?“ zeptala se paní Shoplawová. „Ledová královna s vámi skutečně mluví?“

Nejenže mluví, ale dala mi ovocný pohár. Poděkovala mi. Dokonce se mi omluvila. Ale nic z toho jsem neřekl. Ne kvůli tomu, že Annie se opravdu potáhla jinovatkou, když jsem si příliš dovolil, ale protože mi připadalo, že bych ji tím jaksi zradil.

„No, trochu. Pomohl jsem jim pouštět toho draka, nic víc.“ Otočil jsem desku. Patřila Tině a byla pro profesionály, se zabudovaným čepem. „Tak do toho, paní Shoplawová. Jste na řadě. Možná vytvoříte slovo, které je dokonce i v mojí pidi zásobě.“

„Pokud by pidi bylo správně umístěno, mělo by hodnotu sedmdesáti bodů,“ ozvala se Tina Ackerleyová. „Dokonce i víc, pokud by druhé i bylo v jiném slově.“

Paní Shoplawová ignorovala jak herní desku, tak Tininu připomínku. „Přece víte, kdo je její otec.“

„Nějak se mi nevybavuje.“ Věděl jsem však, že Annie je s ním na kordy, a pořádně.

„Buddy Ross? Mocná hodina Buddyho Rosse? To vám nic neříká?“

Vzdáleně mi to cosi připomínalo. Měl jsem dojem, že jsem z rádia v kostymérně slyšel nějakého kazatele, co se jmenoval Ross. Vlastně to dávalo smysl. Během jedné z mých rychlopřeměn v Howieho se mě Dottie Lassenová zeptala – zčista jasna –, jestli jsem už našel Ježíše. V první chvíli jsem měl chuť jí odpovědět, že ani nevím, že se ztratil, ale ovládl jsem se.

„Jeden z těch náboženských křiklounů, že?“

„Patří k těm největším hned po Oralu Robertsovi a Jimmym Swaggartovi,“ přitakala paní Shoplawová. „Vysílá z toho svého gigantického kostela v Atlantě – říká mu Boží citadela. Jeho pořad běží v rádiu po celé zemi a teď se pořád víc cpe do televize. Nevím, jestli mu ty stanice poskytují čas zadarmo nebo jestli si ho musí kupovat. Určitě by si to mohl dovolit, zvlášť vysílání pozdě v noci. V tu dobu jsou vzhůru staří lidé, které všechno bolí a nemůžou spát. Jeho pořady jsou napůl zázračná uzdravení a napůl prosby o další milodary.“

„S uzdravením svého vnuka asi štěstí neměl,“ poznamenal jsem.

Tina vytáhla ruku z pytlíku s písmeny, ale žádnou kostku nedržela. Pro tuto chvíli na scrabble zapomněla, což bylo pro její bezmocné oběti jen dobře. Oči jí jen svítily. „Vy vůbec nevíte, co se u nich stalo, že? Obvykle nemám ráda drby, ale…“ Klesla hlasem do důvěrného tónu, téměř šepotu, „…ale jelikož jste se s nimi setkal, mohla bych vám to říct.“

„Ano, prosím,“ řekl jsem. Napadlo mě, že jedna moje otázka – jak to, že Annie a Mike bydlí v obrovském domě na jedné z nejluxusnějších pláží v Severní Karolíně – už byla zodpovězena. Byl to letní byt dědečka Buddyho, zakoupený a udržovaný z milodarů.

„Má dva syny,“ začala Tina. „Oba mají vysoké postavení v jeho církvi – jsou jáhenové nebo asistenti pastora, nevím, jak se jim přesně říká, protože na tyhlety církevní parádičky moc nejsem. Ale dcera, to bylo něco úplně jiného. Sportovní typ. Jízda na koni, tenis, lukostřelba, chození na lov vysoké s otcem, docela dost závodní střelby. To všechno se dostalo do novin, když začaly její potíže.“

Teď mi to tričko s CAMP PERRY dávalo smysl.

„Někdy v osmnácti se začala řítit do pekel – a to doslova, jak to viděl on. Dcera chodila na ,sekulárně humanistickou vysokou‘, jak tomu říkali, a podle všeho byla hodně divoké dítě. To, že nechala soutěží ve střelbě a tenisových turnajů, byla jedna věc. Že vyměnila chození do kostela za večírky, kořalku a muže, byla úplně jiná věc. Navíc…“ Tina ztišila hlas. „Kouřila marihuanu.“

„No tohle!“ zvolal jsem. „To snad ne!“

Paní Shoplawová po mně loupla okem, ale Tina si toho nevšimla. „Ano! Tohle! Navíc se dostala do novin, do těch bulvárních, protože byla hezká a bohatá, ale hlavně kvůli svému otci. A kvůli tomu, že byla odpadlík. Tak to nazvali. Pro jeho církev to byl skandál, protože nosila minisukně, chodila bez podprsenky a vůbec. No, vždyť víte, co tihle fanatici kážou, je to samý Starý zákon, že poctivost dojde odměny a hříšníci budou potrestáni do sedmého kolena. A ona udělala víc, než se jen zapojila do mejdanů v hříšné Greenwich Village.“ Tininy oči už byly tak velké, že jí málem padaly z důlků a kutálely se po tvářích. „Vystoupila z Národní střelecké ligy a vstoupila do Americké ateistické společnosti!“

„Aha. A tohle se taky dostalo do novin?“

„No jestli! Potom otěhotněla, není divu, a když se ukázalo, že dítě má nějaký problém… myslím, že mozkovou obrnu…“

„Svalovou dystrofii.“

„Ať je to, co chce, ale jednou se na to jejího otce při tom jeho křižáckém horlení zeptali, a víte, co odpověděl?“

Zavrtěl jsem hlavou, ale měl jsem silné tušení.

„Řekl, že bůh trestá bezvěrce a hříšníky. Jeho dcera prý není jiná a postižení jejího syna ji možná zase vrátí k bohu.“

„Nemyslím, že k tomu zatím došlo,“ řekl jsem. Vzpomněl jsem si na draka Ježíše.

„Nemůžu pochopit, proč lidi používají náboženství k tomu, aby si navzájem ubližovali, když je na světě beztak dost bolesti,“ vzdychla paní Shoplawová. „Náboženství má přece poskytovat útěchu.“

„Je to prostě pokrytecký nafoukanec,“ prohlásila Tina. „Ať už měla mužů, kolik chtěla, nebo kolik vykouřila jointů, pořád je to jeho dcera. A to dítě je pořád jeho vnuk. Viděla jsem toho chlapce jednou nebo dvakrát v městečku, buď na vozíku nebo se tam trmácel v těch strašných dlahách, které musí nosit, když chce chodit. Vypadá na velice milého chlapce a ona byla střízlivá. Měla na sobě i podprsenku.“ Odmlčela se a zavzpomínala. „Aspoň myslím.“

„Její otec se možná změnil,“ řekla paní Shoplawová, „ale pochybuji o tom. Mladé ženy a mladí muži dospívají, ale staré ženy a staří muži jen stárnou a utvrzují se ve své pravdě. Zvlášť když znají písmo svaté.“

Vzpomněl jsem si, co říkávala moje máma. „Ďábel umí citovat z bible.“

„A příjemným hlasem,“ souhlasila paní Shoplawová chmurně. Pak se rozzářila. „Ale pokud je reverend Ross nechává bydlet ve svém domě v Nábřežní ulici, je možná ochotný nechat minulost na pokoji. Už by mu mohlo dojít, že tehdy byla hodně mladá a možná ještě ani neměla volební právo. Deve, nejste na řadě?“

Byl jsem. Složil jsem slza. Vynesla mi čtyři body.

♥

Tina Ackerleyová mě roznesla na kopytech, ale když se dostala opravdu do tempa, bylo to poměrně rychlé. Vrátil jsem se do svého pokoje, posadil se do křesla u okna a pokusil se znovu přidat k Frodovi a Samovi na cestě k Hoře osudu. Nešlo mi to. Zavřel jsem knihu a zahleděl se skrz sklo máčené deštěm ven na prázdnou pláž a šedý oceán. Byla to opuštěná vyhlídka a v takových chvílích se moje myšlenky obvykle stáčely k Wendy, kdepak asi je, co dělá a s kým je. Přemýšlel jsem o jejím úsměvu, jak jí vlasy přiléhaly k tváři, jak jí prsa měkce zdvíhala propínací svetřík, jichž měla zřejmě nekonečné zásoby.

Dnes však ne. Přistihl jsem se, že místo na Wendy myslím na Annie Rossovou, a uvědomil jsem si, že jsem se poněkud zamiloval. Skutečnost, že z toho nemůže nic být – musela být o deset let starší než já, možná o dvanáct –, to jaksi jen zhoršovala. Nebo možná zlepšovala, protože neopětovaná láska má pro mladé muže opravdu jistý půvab.

Paní Shoplawová naznačila, že Annin přesvatý otec je možná ochoten nechat minulost plavat, a podle mě na tom mohlo něco být. Slyšel jsem, že vnoučata dokážou ohnout ztuhle vzpřímené krky, a on možná chtěl chlapce poznat, dokud je čas. Možná zjistil (od lidí, které má všude), že Mike je nejen mrzák, ale je i chytrý. Dokonce bylo možné, že se doslechl o tom, že Mike je „jasnovidný“, jak to nazvala madam Fortuna. Nebo jsem si to všechno maloval příliš na růžovo. Možná jí pan Oheň-a-síra dal dům k dispozici výměnou za slib, že bude držet ústa a krok a nevyvolá žádný nový skandál s minisukněmi a marjánkou, když papá podniká důležité tažení z rádia do televize.

Mohl jsem spekulovat, dokud slunce schované za mraky nezapadne, a stejně bych si nemohl být ohledně Buddyho Rosse ničím jistý, ale jednou věcí jsem si jistý být mohl, a týkala se Annie: ta rozhodně nebyla ochotná na minulost zapomenout.

Vstal jsem, seběhl do salonku a cestou jsem vylovil z peněženky kousek papíru s telefonním číslem. Slyšel jsem z kuchyně Tinu a paní Shoplawovou, které si spokojeně povídaly. Zatelefonoval jsem na kolej Erin Cookové, i když jsem nečekal, že ji v sobotu odpoledne seženu. Nejspíš bude v New Jersey s Tomem, budou sedět na fotbalovém zápase Rutgers a zpívat bojovou píseň Šarlatových rytířů.

Ale dívka, která měla službu u telefonu, řekla, že ji sežene, a za tři minuty už mi do ucha proudil její hlas.

„Deve, zrovna jsem se ti chystala volat. Vlastně za tebou chci zajet. Jestli přemluvím Toma, aby jel se mnou. Myslím, že to půjde, ale příští týden to nebude. Spíš ten další.“

Podíval jsem se na kalendář pověšený na zdi a uviděl, že mluví o prvním víkendu v říjnu. „Tys opravdu něco našla?“

„Nevím. Možná. Hrozně ráda se hrabu v archivech a tohle mě opravdu baví. Určitě jsem nahromadila spoustu doplňkových informací, ale ne že bych v kolejní knihovně vyřešila vraždu Lindy Grayové nebo něco takového. Ale i tak… něco bych ti chtěla ukázat. Něco, co mi dělá starosti.“

„Proč ti to dělá starosti? Jak ti to dělá starosti?“

„Nechci to probírat po telefonu. Jestli Toma nepřesvědčím, aby za tebou se mnou zajel, všechno strčím do velké hnědé obálky a pošlu ti to. Ale myslím, že ho přesvědčím. Chce tě vidět, akorát nechce mít nic společného s tím mým malým průzkumem. Ani se nechtěl na ty fotky podívat.“

Měl jsem pocit, že se dělá strašně tajemnou, ale rozhodl jsem se, že to nechám plavat. „Poslouchej, slyšela jsi o nějakém kazateli, co se jmenuje Buddy Ross?“

„Buddy…“ Rozhihňala se. „Mocná hodina Buddyho Rosse! Babička toho starého podfukáře poslouchá v jednom kuse! Předstírá, že vytahuje z lidí kozí žaludky, a tvrdí, že to jsou nádory! Víš, co by řekl Taťka Allen?“

„Světskej ze světskejch,“ ušklíbl jsem se.

„Pravdu díš. Co o něm chceš vědět? A proč si to nezjistíš sám? Tvoji matku vyděsil lístkový katalog, když s tebou byla těhotná?“

„O tom nic nevím, ale než se dostanu z práce, knihovna v Nebeské zátoce má zavřeno. Stejně pochybuji, že mají Kdo je kdo. Víš, je to jenom jedna místnost. Ale nejde o něj. Spíš o jeho dva syny. Chci vědět, jestli mají děti.“

„Proč?“

„Protože jeho dcera jedno má. Je to skvělý kluk, ale umírá.“

Odmlčela se. Pak se ozvala: „Do čeho se pouštíš tentokrát, Deve?“

„Seznamuji se s novými lidmi. Přijeďte. Hrozně rád vás zase uvidím, lidi. Tomovi pověz, že do Domu hrůzy nepolezeme.“

Domníval jsem se, že ji to rozesměje, ale nestalo se. „No, ten tam rozhodně nepůjde. K tomu baráku ho nedostaneš blíž než na třicet metrů.“

Rozloučili jsme se, já zapsal délku svého hovoru na seznam a pak jsem se vrátil nahoru a posadil se k oknu. Znovu jsem cítil tu divnou, plíživou žárlivost. Proč viděl Lindu Grayovou zrovna Tom Kennedy? Proč on a ne já?

♥

V Nebeské zátoce vycházel každý čtvrtek týdeník a hlavní titulek ve vydání ze čtvrtého října hlásal ZAMĚSTNANEC LUNAPARKU ZACHRÁNIL DRUHÝ ŽIVOT. Podle mě to bylo přehnané. K zásluhám o Hallie Stansfieldovou se budu plně hlásit, ale u Eddieho Parkse jen částečně. Hlavní zásluha – s nenápadným pozvednutím staré Howieho čapky směrem k Laneovi Hardymu – patří Wendy Keeganové, protože kdyby se se mnou tehdy v červnu nerozešla, byl bych na podzim v Durhamu, New Hampshire, jedenáct set kilometrů od Lunaparku.

Rozhodně jsem netušil, že mě čeká další zachraňování životů, podobné předtuchy byly výhradně doménou lidí jako Rozzie Goldová a Mike Ross. Nemyslel jsem na nic jiného než na blížící se návštěvu Erin a Toma, když jsem tehdy prvního října, po dalším propršeném víkendu, dorazil do parku. Bylo ještě zamračeno, ale jak se na pondělí sluší, pršet přestalo. Eddie byl usazený na svém trůnu z bedny od jablek před Domem hrůzy a pokuřoval ranní cigaretu jako obvykle. Zvedl jsem ruku na pozdrav. Neobtěžoval se pozdrav oplatit, jenom dupl na nedopalek a předklonil se, aby bednu nadzvedl a vhodil ho pod ni. Viděl jsem to všechno nejmíň padesátkrát (a někdy uvažoval, jaká hromada vajglů se pod tou bednou vrší), ale tentokrát tu bednu nenadzvedl a předkláněl se stále níž.

Vypadal snad překvapeně? To nedokážu říct. Když jsem si všiml, že je něco špatně, viděl jsem jenom jeho vyšisovanou a umaštěnou čepici, protože mu hlava klesla mezi kolena. Předkláněl se pořád hlouběji a nakonec provedl úplný kotoul, po němž přistál na zádech, s rozhozenýma nohama a tváří otočenou k zamračenému nebi. A vidět na ní byl jenom křivý bolestný škleb.

Upustil jsem sáček s obědem, rozběhl se k němu a přistál na kolenou vedle něj. „Eddie? Co je?“

„Budík,“ vypravil ze sebe.

Chvilku jsem myslel, že mluví z cesty, ale pak jsem uviděl, jak si pravačkou v rukavici svírá levou část hrudníku.

Předlunaparková verze Deva Jonese by prostě zaječela o pomoc, ale po čtyřech měsících mluvení hantem mi pomoc vůbec nepřišlo na mysl. Nabral jsem vzduch do plic, zvedl hlavu a zařval do vlhkého ranního vzduchu do nejhlasitěji: „HEJ, CHRAPOUNE!“ Jediný člověk, který byl v doslechu, byl Lane Hardy a ten rychle přiběhl.

Letní brigádníci, které Fred Dean najal, nemuseli při zápisu umět první pomoc, ale museli se ji dodatečně naučit. Díky záchranářským kurzům, které jsem absolvoval jako puberťák, jsem ji už znal. Bylo nás v kurzu půl tuctu kluků a učili jsme se to u bazénu YMCA na figuríně s neuvěřitelným jménem Herkimer Slaneček. Teď jsem měl poprvé možnost uvést teorii do praxe, a víte co? Zas tak moc se to nelišilo od heimlicha, kterým jsem vyrazil kus rohlíku z krku malé Stansfieldové. Neměl jsem na sobě kožich a nemusel jsem ho obejmout, ale stále tu šlo především o použití hrubé síly. Naštípl jsem tomu starému parchantovi čtyři žebra a jedno zlomil. Nemůžu však říct, že je mi to líto.

Než Lane dorazil, už jsem klečel u Eddieho a stlačoval mu hrudník, pokaždé jsem se nejdřív zhoupl na hraně dlaní plnou vahou vpřed, pak se zhoupl vzad a poslouchal, jestli se nenadechne.

„Kristepane,“ zahučel Lane. „Infarkt?“

„Jo, podle mě jo. Zavolej sanitku.“

Nejbližší telefon byl v budce vedle střelnice Taťky Allena – boudě, jak se říká v hantu. Byla zamčená, ale Lane měl klíče od celého království: tři univerzální, které otevíraly všechny zámky v parku. Rozběhl se. Já pokračoval v oživování, houpal se vpřed a vzad, stehna mě už bolela a kolena nadávala, že jsou tak dlouho v kontaktu s drsnou dlažbou Radostné ulice. Po každých pěti stlačeních jsem pomalu počítal do tří a poslouchal, jestli se Eddie nadechuje, ale pořád nic. Na Radostné ulici nebylo radosti, pro Eddieho ne. Po první pětici ne, ani po druhé pětici, ani po půl tuctu pětic. Jenom tam ležel s rukama v rukavicích u boků a otevřenými ústy. Zasranej Eddie Parks. Civěl jsem na něho, když Lane přisprintoval zpátky s pokřikem, že sanitka už jede.

Tohle neudělám, pomyslel jsem si. Ať mě vezme čert, jestli to udělám.

Ale pak jsem se předklonil, současně jsem mu znovu stlačil hrudník a přitiskl ústa na ústa. Nebylo to tak strašné, jak jsem se bál: bylo to horší. Jeho rty byly hořké od pachuti cigaret a z úst mu smrdělo ještě cosi – bůh mi pomoz, podle mě to byly papričky jalapeños, možná z omelety k snídani. Pořádně jsem však jeho ústa obemkl, zmáčkl mu nozdry a vdechl mu do krku.

Udělal jsem to pětkrát nebo šestkrát, než začal znovu dýchat. Přestal jsem stlačovat hrudník, abych viděl, co se stane, a on se chytil sám. V pekle museli mít toho dne už plno, jinak to nebylo možné. Převalil jsem ho na bok pro případ, že by zvracel. Lane stál vedle mě s rukou na mém rameni. Za chvíli jsme pak uslyšeli kvílení blížící se sirény.

Lane jim vyběhl naproti k bráně, aby jim ukázal cestu. Jakmile zmizel, zjistil jsem, že hledím na zrůzněné zelené tváře příšer zdobících fasádu Domu hrůzy. VEJDI, POKUD SE ODVÁŽÍŠ, stálo nad těmi tvářemi zeleným rozteklým písmem. Znovu jsem si vzpomněl na Lindu Grayovou, která dovnitř vešla živá a za několik hodin ji vynesli studenou a mrtvou. Myslím, že se moje myšlenky stočily tím směrem, protože měla přijet Erin s informacemi. Informacemi, které jí dělaly starosti. Také jsem si vzpomněl na vraha té dívky.

Klidně byste to mohl být i vy, říkala tehdy paní Shoplawová. Až na to, že jste tmavovlasý a ne blond a nemáte na jedné ruce vytetovanou ptačí hlavu. Ten chlapík to měl. Orla nebo možná sokola.

Eddie měl předčasně šedivé vlasy celoživotního těžkého kuřáka, ale před čtyřmi lety mohly být blond. A pořád nosil rukavice. Jistěže byl příliš starý na to, aby mohl být chlapíkem, který provázel Lindu Grayovou na její poslední temné cestě, jistěže, ale…

Sanitka už byla velmi blízko, ale pořád ještě u nás nebyla, i když jsem viděl, jak Lane u brány mává rukama nad hlavou a naznačuje, aby si pospíšili. Řekl jsem si no co, a stáhl jsem Eddiemu rukavice. Prsty měl obalené odumřelou kůží, červené hřbety rukou pomazané tlustou vrstvou jakési bílé masti. Žádné tetování neměl.

Jenom lupénku.

♥

Jakmile ho naložili a sanitka zamířila zpět do maličké nemocnice v Nebeské zátoce, odešel jsem na nejbližší chynďák a tam si snad stokrát vypláchl pusu. Trvalo dlouho, než jsem se zbavil chuti těch zatracených paprik jalapeńo, a pak už jsem se jich nikdy v životě nedotkl.

Když jsem vyšel ven, u dveří stál Lane Hardy. „To bylo něco,“ řekl. „Přivedls ho zpátky.“

„Ještě nemá vyhráno a možná bude mít poškozený mozek.“

„Možná jo, možná ne, ale kdybys tu nebyl, měl by už prohráno. Nejdřív ta malá holka, teď ten starej špinavec. Možná ti začnu říkat Ježíši a ne Jonesy, protože rozhodně seš spasitel.“

„Jestli to uděláš, tak to otočím na jih.“ To v hantu znamenalo vrátit svoji píchačku nadobro.

„No jo, ale povedlo se ti to, Jonesy. Vlastně musím říct, žes sakra zaválel.“

„To teda byla chuť!“ postěžoval jsem si. „Panebože!“

„Jo, to věřím, ale podívej se na to z tý lepší stránky. Když je pryč, seš konečně volnej, konečně volnej, díky Bohu Všemohoucímu, seš konečně volnej. Myslím, že takhle se ti to bude líbit víc, ne?“

Rozhodně ano.

Lane vytáhl ze zadní kapsy kožené rukavice. Eddieho rukavice. „Našel jsem je ležet na zemi. Proč jsi mu je sundával?“

„Ech… chtěl jsem, aby se jeho ruce mohly nadechnout.“ Znělo to jako prvotřídní hloupost, ale pravda by zněla ještě hloupěji. Žasl jsem sám nad sebou, že jsem mohl byť jenom na chvilku podezírat Eddieho Parkse, že je vrahem Lindy Grayové. „Když jsem chodil na záchranářský kurz, říkali nám, že oběť infarktu potřebuje mít co nejvíc holé kůže. Nějak to pomáhá.“ Pokrčil jsem rameny. „Aspoň se to tvrdí.“

„Hm. Člověk se každý den dozví něco novýho.“ Pleskl rukavicemi. „Myslím, že Eddie se vrátí až za dlouho – pokud vůbec –, takže bys je mohl strčit k němu do boudy, co?“

„Jasně,“ řekl jsem a přesně to jsem udělal. Ale později toho dne jsem si pro ně znovu zašel. A ještě pro něco jiného.

♥

Neměl jsem ho rád, to jsme si ujasnili, že? Nedal mi žádný důvod, abych ho měl rád. A pokud mi bylo známo, nedal ani jednomu zaměstnanci Lunaparku důvod, aby ho měl rád. Dokonce i pamětníci jako Rozzie Goldová a Taťka Allen se mu obloukem vyhýbali. Přesto jsem ve čtyři odpoledne vstupoval do Obecní nemocnice v Nebeské zátoce a ptal se, jestli můžou za Edwardem Parksem návštěvy. V ruce jsem držel jeho rukavice a ještě něco.

Dobrovolnice s modrým přelivem, která pracovala jako recepční, dvakrát prošla dokumentaci, vrtěla při tom hlavou a já si už začínal myslet, že Eddie přece jenom umřel, když řekla: „Á! Jmenuje se Edwin, ne Edward. Je na pokoji číslo tři sta patnáct. Je to jednotka intenzivní péče, takže se nejdřív musíte zeptat na sesterně.“

Poděkoval jsem jí a šel k výtahu – takovému tomu velkému, který pojme i pojízdné lehátko. Byl pomalejší než stará smrtka, takže mi poskytl spoustu času na úvahy, co tu dělám. Kdyby Eddie potřeboval, aby ho navštívil nějaký zaměstnanec parku, měl by to být Fred Dean, ne já, protože Fred měl toho podzimu všechno na povel. Přesto jsem tu byl já. Stejně mě k němu nejspíš nepustí.

Ale když vrchní sestra prohlédla jeho kartu, dala mi souhlas. „Možná ale spí.“

„Máte představu, jak je na tom…?“ Poklepal jsem si na hlavu.

„Jaké jsou jeho mentální funkce? No… byl schopen nám uvést svoje jméno.“

To znělo nadějně.

Opravdu spal. Jak tak měl zavřené oči a do obličeje mu svítilo sklánějící se slunce, představa, že by mohl před pouhými čtyřmi lety chodit s Lindou Grayovou, byla ještě směšnější. Vypadal nejméně na sto, možná sto dvacet. Viděl jsem, že jsem mu ani nemusel nosit rukavice. Někdo mu ruce obvázal, nejspíš po ošetření lupénky něčím trochu silnějším než běžnou mastičkou, kterou si je dosud mazal. Při pohledu na ty baňaté bílé palčáky mi ho bylo podivně líto, ať jsem chtěl nebo ne.

Přešel jsem pokoj co nejtišeji a strčil rukavice do skříňky k oblečení, které měl na sobě, když ho sem přivezli. Takže mi zbyla ta druhá věc – fotografie, která v jeho chajdě plné haraburdí a čpící tabákem visela připíchnutá na stěně vedle žloutnoucího, dva roky starého kalendáře. Na fotce byl Eddie a žena nevýrazné tváře, a oba stáli před zarostlým dvorkem nějakého neznámého řadového domku. Eddie vypadal tak na pětadvacet. Držel ženu kolem ramen. Ona se na něj usmívala. A on – div divoucí – se usmíval na ni.

Vedle jeho lůžka stál pojízdný stolek a na něm umělohmotný džbán a sklenice. Připadalo mi to trochu hloupé. S těma zafačovanýma rukama si nějakou dobu nic nenalije. Ale džbán přece jen mohl být užitečný. Opřel jsem o něj fotku tak, aby ji Eddie uviděl, až se probudí. Když jsem s tím byl hotový, zamířil jsem ke dveřím.

Už jsem byl skoro u nich, když se ozval šeptavým hlasem, který se zdaleka nepodobal jeho obvyklému naštvanému chrapláku. „Křapíku.“

Vrátil jsem se – nijak nadšeně – k lůžku. V rohu stála židle, ale neměl jsem v úmyslu si ji přitáhnout k němu a sednout si. „Jak je, Eddie?“

„Ani nevím. Těžko se mi dejchá. Celýho mě oblepili.“

„Přinesl jsem vám rukavice, ale vidím, že už…“ Kývl jsem směrem k jeho zafačovaným rukám.

„Jo.“ Nasál vzduch do plic. „Jestli tohle k něčemu bude, tak akorát že mi možná dají do kupy hnáty. Příšerně mě v jednom kuse svědí, svině jedny.“ Podíval se na fotografii. „Proč jsi to přinesl? A co jsi dělal v mojí boudě?“

„Lane mi řekl, abych vám tam odnesl ty rukavice. To jsem udělal, ale pak mě napadlo, že byste je možná mohl chtít. A že byste třeba mohl chtít i tu fotku. Napadlo mě, že by na ní mohl být někdo, komu by Fred Dean zavolal, kdybyste chtěl?“

„Corinne?“ Odfrkl si. „Ta je dvacet let po smrti. Nalij mi trochu vody, křapíku. Jsem vysušenej jak desetiletý psí hovno.“

Nalil jsem, podržel mu sklenici a dokonce mu prostěradlem otřel koutek úst, když se pocintal. Všechno to bylo mnohem důvěrnější, než jsem chtěl, ale nepřipadalo mi to tak zlé, když jsem si vzpomněl, že jsem před několika hodinami vdechoval do toho mizerného ubožáka duši.

Nepoděkoval mi, ale copak někdy děkoval? Teď řekl: „Podrž tu fotku vejš.“ Udělal jsem, co chtěl. Upřeně se na ni několik vteřin díval, pak vzdychl. „Zasraná kráva, věčně nespokojená drbna. Když jsem ji vyměnil za Královský americký show, udělal jsem nejchytřejší věc v životě.“ V koutku levého oka se mu zachvěla slza, zaváhala a pak se mu skutálela po tváři.

„Chcete, abych ji odnesl zpátky a připíchl zase u vás na stěnu, Eddie?“

„Ne, klidně ji tu nech. Měli jsme děcko. Holčičku.“

„Jo?“

„Jo. Přejelo ji auto. Tři roky jí byly, a umřela na ulici jako pes. Ta zasraná kráva žvanila s kámoškou po telefonu, místo aby na malou dávala pozor.“ Otočil hlavu na bok a zavřel oči. „Běž, vypadni. Bolí to, když mluvím, a jsem unavenej. Mám pocit, že mi na hrudi sedí slon.“

„Dobře. Opatrujte se.“

Zašklebil se, ale neotevřel oči. „To je k smíchu. Jak bych to asi měl podle tebe udělat? Máš nějakej nápad? Protože já ne. Nemám žádný příbuzný, žádný kamarády, žádný úspory, žádný pojištění. Co teď budu dělat?“

„To se nějak vyřeší,“ řekl jsem chabě.

„Jasně, ve filmu se to vyřeší vždycky. Tak už běž, mazej.“

Tentokrát už jsem se dostal skoro ke dveřím, když znovu promluvil.

„Měls mě nechat umřít, křapíku.“ Neříkal to nijak melodramaticky, prostě to suše konstatoval. „Už jsem mohl bejt u svý holčičky.“

♥

Když jsem se vrátil do vstupní haly, zůstal jsem stát, jako když do mě hrom uhodí. Nejdřív jsem si nebyl jistý, jestli opravdu vidím toho, koho myslím. Ale byla to skutečně ona a před sebou držela otevřený jeden z té své nekonečné série tlustých románů. Tento se jmenoval Disertace.

„Annie?“

Zvedla hlavu, nejdřív ostražitě, ale když mě poznala, usmála se. „Deve! Co tu děláte?“

„Byl jsem navštívit jednoho chlápka od nás z parku. Dostal dnes infarkt.“

„Panebože, to je mi líto. Uzdraví se?“

Nevyzvala mě, abych se posadil vedle ní, ale já to stejně udělal. Návštěva u Eddieho mě rozrušila způsobem, kterému jsem nerozuměl, a nervy mi jen hrály. Ne že bych se cítil nešťastný nebo smutný. Měl jsem podivný, neurčitý vztek, který měl cosi společného s odpornou chutí papriček jalapeño, které jsem pořád cítil v puse. A taky s Wendy, bůh ví proč. Bylo únavné vědět, že jsem se jí pořád nezbavil, ještě ne. Zlomená ruka by se hojila rychleji. „Nevím. S doktorem jsem nemluvil. A Mikeovi je dobře?“

„Ano, jsme tu jenom na pravidelné kontrole. Rentgen hrudníku a celkové vyšetření krve. Kvůli tomu zápalu plic, víte. Díky bohu se už z něho dostal. Až na ten přetrvávající kašel je Mikeovi dobře.“ Pořád držela knížku otevřenou, což nejspíš znamenalo, že chce, abych šel, a to mě rozčilovalo ještě víc. Nesmíte zapomínat, že toho roku chtěli úplně všichni, abych šel, dokonce i ten chlap, kterému jsem zachránil život.

Nejspíš proto jsem řekl: „Mike si teda nemyslí, že je mu dobře. Takže komu tady mám věřit, Annie?“

Oči se jí rozšířily překvapením, pak se její pohled vzdálil. „Mně je rozhodně jedno, komu nebo čemu věříte, Devine. Vám do toho opravdu nic není.“

„Ale je.“ To se ozvalo za námi. Přijel k nám Mike na vozíku. Nebyl motorový, což znamenalo, že musel otáčet kola rukama. Silný kluk, bez ohledu na kašel. Měl ale nakřivo zapnuté knoflíky u košile.

Annie se k němu překvapeně otočila. „Co tu děláš? Měl jsi nechat sestru…“

„Řekl jsem jí, že to zvládnu sám, a ona souhlasila. Z radiologie je to jenom jednou doleva a dvakrát doprava. Nejsem slepý, jenom umí-“

„Pan Jones tu byl navštívit svého přítele, Mikeu.“ Takže mě degradovala zase na pana Jonese. Rázně zaklapla knihu a vstala. „Nejspíš spěchá domů a ty jsi určitě una-“

„Chci, aby nás vzal do parku.“ Mike mluvil docela klidně, ale dost hlasitě, aby se lidé kolem začali ohlížet. „Nás.“

„Mikeu, víš, že to ne-“

„Do Lunaparku. Za zábavou.“ Stále klidně, ale stále hlasitěji. Teď už se na nás dívali všichni. Annie hořely tváře. „Chci, abyste mě tam vzali vy oba.“ Hlas mu ještě víc zesílil. „Chci, abyste mě vzali do Lunaparku, než umřu.“

Rukou si zakryla ústa. Vytřeštila oči. Její slova, když konečně zazněla, byla tlumená, ale srozumitelná. „Mikeu… ty přece neumřeš, kdo ti říkal…“ Otočila se ke mně. „To vy jste mu nasadil něco takového do hlavy?“

„Jistěže ne.“ Velmi silně jsem si uvědomoval, že se naše publikum rozrůstá – teď už byly mezi diváky i sestry a jeden lékař v operačním hábitu i botách –, ale mně to bylo jedno. Pořád jsem měl zlost. „To on mi to řekl. Proč vás to překvapuje, když dobře víte o těch jeho předtuchách?“

Tohle bylo odpoledne, kdy jsem vyvolával samé slzy. Nejdřív u Eddieho, teď u Annie. Mike měl však oči suché a vypadal úplně stejně rozzlobeně, jako jsem se já cítil. Ale nic neřekl, když Annie popadla rukojeti jeho vozíku, smýkla jím, aby ho otočila a rozjela se s ním ke dveřím. Vypadalo to, že do nich nabourá, ale magické oko je otevřelo včas.

Nech je jít, pomyslel jsem si, ale už jsem měl plné zuby toho, jak jsem nechával ženy jít. Měl jsem plné zuby toho věci prostě nechávat, aby se děly, a pak se kvůli tomu cítit mizerně.

Přistoupila ke mně sestřička. „Není vám něco?“

„Je,“ řekl jsem a vyšel za nimi ven.

♥

Annie měla auto na parkovišti u nemocnice, kde stála cedule hlásající TYTO DVĚ ŘADY JSOU VYHRAZENY PRO HENDIKEPOVANÉ. Viděl jsem, že má dodávku, ve které je vzadu spousta místa na složené kolečkové křeslo. Připravila si otevřené dveře u vedlejšího sedadla, ale Mike odmítal vylézt z křesla. Držel se područek vší silou a ruce mu úplně zbělely.

„Nastup!“ křičela na něj.

Mike vrtěl hlavou a nedíval se na ni.

„Nastup, krucinál!“

Vrtět hlavou se tentokrát ani neobtěžoval.

Popadla ho a škubla s ním. Křeslo mělo zataženou brzdu a překotilo se vpřed. Chytil jsem je právě včas, takže se nepřevrátilo a oni dva se nevysypali do otevřených dveří dodávky.

Annie spadly rozcuchané vlasy do tváře a oči mezi prameny byly divoké: vypadaly skoro jako oči splašeného koně za bouřky. „Pusťte! Tohle je všechno vaše vina! Nikdy jsem neměla…“

„Přestaňte,“ řekl jsem. Chytil jsem ji za ramena. Důlky pod rameny měla hluboké, kosti vylézaly pod kůží. Napadlo mě Má tolik práce s tím, aby do něj nacpala kalorie, že nemá čas na sebe.

„PUSŤTE –“

„Nechci vám ho sebrat,“ přerušil jsem ji. „Annie, to je to poslední, co by mě napadlo.“

Přestala bojovat. Opatrně jsem ji pustil. Román, který předtím četla, spadl při zápase na dlažbu. Shýbl jsem se, zvedl ho a strčil do kapsy vzadu na křesle.

„Mami.“ Mike ji vzal za ruku. „Nemusí to být poslední pěkná chvíle.“

Konečně jsem pochopil. Ještě než jí poklesla ramena a rozvzlykala se, pochopil jsem. Nebyl v tom strach, že Mikea posadím na nějakou bláznivě rychlou atrakci a příval adrenalinu ho zabije. Nebyl v tom strach, že jí nějaký cizinec ukradne to porouchané srdce, které tolik milovala. Byla v tom jakási atavistická víra – mateřská víra –, že když nikdy nezačnou dělat určité poslední věci, život půjde dál jako dosud: ranní poháry na konci dřevěného chodníku, večer s drakem na konci dřevěného chodníku, to všechno v jakémsi nekonečném létě. Jenže teď už byl říjen a pláž byla pustá. Veselý jekot dorostu na Kulovém blesku a malých dětí řítících se po skluzavce Cák a bác utichl, s krátícími se dny začal štípat vzduch. Žádné léto není nekonečné.

Zakryla si rukama tvář a posadila se na vedlejší sedadlo dodávky. Bylo na ni moc vysoko a skoro z něj sklouzla. Zachytil jsem ji, aby neupadla. Myslím, že si toho ani nevšimla.

„Tak jo, vezměte ho tam,“ zašeptala. „Já na to kašlu. Vezměte ho klidně na seskok padákem, jestli chcete. Jenom nečekejte, že se budu účastnit toho vašeho… dobrodružství pánů kluků.“

Mike řekl: „Bez tebe nemůžu jít.“

To ji přimělo, aby spustila ruce a podívala se na něj. „Michaeli, jsi všechno, co mám. Rozumíš tomu?“

„Ano,“ řekl. Vzal její ruku do dlaní. „A ty jsi všechno, co mám já.“

Podle jejího výrazu mi bylo jasné, že něco takového ji vlastně nikdy nenapadlo.

„Pomozte mi dovnitř,“ řekl Mike. „Oba, prosím.“

Když už seděl (nevzpomínám si, jestli si zapínal bezpečnostní pás, takže to možná bylo ještě předtím, než se začaly tak propagovat), zavřel jsem dveře a obešel s ní dodávku kolem přední kapoty.

„Jeho křeslo,“ řekla roztržitě. „Musím vzít to křeslo.“

„Já ho naložím. Vy si sedněte za volant a připravte se řídit. Párkrát se zhluboka nadechněte.“

Nechala mě, abych jí pomohl nastoupit. Držel jsem ji nad loktem a dlaní jsem jí mohl obemknout celou paži. Měl jsem chuť jí říct, že nejen z tlustých románů živ je člověk, ale pak jsem si to rozmyslel. Dnes odpoledne se toho dozvěděla už dost.

Složil jsem křeslo a uložil ho do kufru. Dával jsem si s tím na čas, aby měla možnost se vzpamatovat. Když jsem se vrátil dopředu k jejím dveřím, napůl jsem čekal, že najdu okénko vytažené nahoru, ale stále bylo dole. Už si utřela oči i nos a vlasy zastrkala na místo, aby působily aspoň trochu uspořádaně.

Řekl jsem jí: „On bez vás nemůže jít, a já taky ne.“

Promluvila na mě, jako by tam Mike nebyl a neposlouchal. „Moc se o něho bojím, pořád. Tolik toho vidí, a tolik mu to ubližuje. Tohle dělají ty noční můry, vím to. Je to tak skvělý kluk. Proč se nemůže prostě uzdravit? Proč je to takhle? Proč takhle?“

„Nevím,“ odpověděl jsem.

Otočila se a políbila Mikea na tvář. Pak se obrátila zase ke mně. Zhluboka, roztřeseně se nadechla a vydechla. „Takže kdy pojedeme?“ zeptala se.

♥

Návrat krále rozhodně nebyl tak učený jako Disertace, ale toho večera bych nedokázal číst ani dětské pohádky. Když jsem povečeřel trochu špaget z konzervy (a většinou ignoroval pichlavé komentáře paní Shoplawové o tom, jak jsou někteří mladí lidé zřejmě odhodlaní své tělo trestat), odešel jsem nahoru do pokoje a sedl si k oknu, hleděl ven do tmy a poslouchal pravidelný tlukot a utichání příboje.

Už jsem málem klimbal, když na dveře zlehka zaklepala paní Shoplawová. „Máte telefon, Deve. Je to nějaký malý chlapec.“

Spěšně jsem seběhl do salonu, protože mě napadl jenom jediný chlapec, který by mi mohl volat.

„Mikeu?“

Mluvil potichu. „Máma spí. Prý byla unavená.“

„To jí věřím,“ řekl jsem, když jsem si vzpomněl, jak jsme se na ni vrhli.

„Já vím, že vrhli,“ řekl Mike, jako bych svoji myšlenku pronesl nahlas. „Museli jsme.“

„Mikeu… ty čteš myšlenky? Čteš mi myšlenky?“

„Já vlastně nevím,“ odpověděl. „Někdy něco vidím a něco slyším, to je všechno. A někdy dostanu nápad. Byl to můj nápad, abychom jeli do dědečkova domu. Máma říkala, že nám to nikdy nedovolí, ale já věděl, že dovolí. To, co mám, tu zvláštní vlastnost, tu mám myslím od něho. Uzdravuje lidi, víš. Teda, někdy to dělá jenom jako, ale někdy je to doopravdy.“

„Proč mi voláš, Mikeu?“

Ožil. „Kvůli Lunaparku! Opravdu se můžeme svézt na kolotoči a obřím kole?“

„Docela určitě.“

„Střílet na střelnici?“

„Možná. Jestli to tvoje matka dovolí. To všechno závisí na souhlasu tvé matky. To znamená…“

„Já vím, co to znamená.“ Mluvil netrpělivě. Pak znovu získalo navrch dětské nadšení. „To je prostě skvělé!“

„Žádné rychlé jízdy,“ varoval jsem ho. „Je to jasné? Za prvé jsou už zazimované.“ Karolínské kolo taky, ale s pomocí Lanea Hardyho nebude trvat ani čtyřicet minut, než ho zase rozjedeme. „Za další…“

„Jo, já vím, moje srdce. Obří kolo mi bude stačit. Vidíme ho od nás z konce chodníku. Shora to musí být podobné jako se dívat na svět z mého draka.“

Usmál jsem se. „Je to trochu podobné. Ale nezapomeň, jenom jestli tvoje máma řekne, že můžeš. Ona je tu šéf.“

„Jdeme tam kvůli ní. Pozná to, až se tam dostaneme.“ Mluvil přízračně sebejistě. „A je to kvůli tobě, Deve. Ale hlavně kvůli té dívce. Je tam už moc dlouho. Chce odejít.“

Klesla mi čelist, ale nebezpečí slintání nehrozilo: v ústech mi dokonale vyschlo. „Jak…“ Jenom jsem chraptěl. Znovu jsem polkl. „Jak o ní víš?“

„Nevím, ale myslím, že proto jsem přijel. Říkal jsem ti, že nejsou bílé?“

„Jo, ale říkal jsi, že nevíš, co to znamená. Víš to?“

„Ne.“ Začal kašlat. Počkal jsem, až to přejde. Když se utišil, řekl: „Musím jít. Máma si zdřímla a už vstává. Teď bude půlku noci vzhůru a bude si číst.“

„Jo?“

„Jo. Fakticky doufám, že mi dovolí jet na obřím kole.“

„Jmenuje se Karolínské kolo, ale lidé, kteří tam pracují, mu říkají zvedák.“ Někteří – například Eddie – mu ve skutečnosti říkali trdlovák, ale to jsem mu nevykládal. „Lidi z Lunaparku mají takovou tajnou řeč. Tohle je z ní.“

„Zvedák. Budu si to pamatovat. Dobrou, Deve.“

Ve sluchátku mi u ucha cvaklo.

♥

Tentokrát dostal srdeční záchvat Fred Dean.

Ležel na rampě před Karolínským kolem, obličej měl promodralý a zkřivený. Klekl jsem si k němu a začal stlačovat hrudník. Když to nikam nevedlo, předklonil jsem se, pevně mu stiskl nozdry a přimáčkl svoje rty kolem jeho úst. Něco mě zalechtalo na zubech a pak na jazyku. Odtáhl jsem se a uviděl, jak se mu z úst hrne černý proud malých pavoučků.

Probudil jsem se napůl venku z postele, pokrývky strhané a omotané kolem těla jako rubáš, srdce mi tlouklo jako zvon a rukou jsem se drásal v ústech. Trvalo mi několik vteřin, než jsem si uvědomil, že v nich nic nemám. Přesto jsem vstal, šel do koupelny a vypil dvě sklenice vody. Možná se mi v životě zdály horší věci než to, co mě probudilo tehdy v úterý ve tři ráno, ale jestli ano, nepamatuji se na ně. Urovnal jsem si postel a znovu si lehl, přesvědčený, že dneska už neusnu. Ale už jsem skoro usínal, když mě napadlo, že ta citově vypjatá scéna, kterou jsme my tři sehráli včera v nemocnici, nebude možná k ničemu.

Jistě, Lunapark během sezony s radostí vycházel vstříc chromým, zmrzačeným a slepým – dnes se jim říká „děti se zvláštními potřebami“ –, ale sezona už skončila. Vztahovalo by se firemní pojištění Lunaparku, nepochybně drahé, i na Mikea Rosse, pokud by se mu náhodou něco stalo teď v říjnu? Viděl jsem, jak Fred Dean vrtí hlavou, až se ho budu ptát, a jak říká, že je mu to moc líto, ale…

♥

Ráno bylo hodně chladno a foukal silný vítr, takže jsem si vzal auto a zaparkoval vedle Laneovy dodávky. Bylo brzy a naše auta byla na parkovišti A jediná, i když bylo dost velké pro pět set aut. Po dlažbě se honilo suché listí a šustilo jako hmyz, což mi připomnělo ty pavouky ze snu.

Lane seděl na zahradní židličce před věštírnou (kterou brzy rozebereme a uložíme na zimu) a pojídal bagel štědře namazaný smetanovým sýrem. Buřinku měl pošoupnutou jako obvykle ve frajerském úhlu a za uchem mu parkovala cigareta. Jediné, co na něm bylo nové, bylo džínové sako. Další znamení, pokud jsem nějaké potřeboval, že naše indiánské léto skončilo.

„Jonesy, Jonesy, vypadáš osaměle. Dáš si bagel? Mám navíc.“

„Jasně,“ řekl jsem. „Můžu si při jídle s tebou o něčem promluvit?“

„Přišel ses vyzpovídat ze svých hříchů, co? Posaď se, synu.“ Ukázal ke stěně věštecké budky, o niž se opíral další pár složených zahradních židlí.

„Nic hříšného,“ řekl jsem a jednu židličku rozložil. Posadil jsem se a vzal si hnědý sáček, který mi podával. „Ale něco jsem slíbil a teď se bojím, že to třeba nebudu moct dodržet.“

Pověděl jsem mu o Mikeovi a o tom, jak jsem jeho matku přesvědčil, aby ho pustila do parku – nic snadného, vzhledem k jejímu křehkému citovému stavu. Skončil jsem tím, jak jsem se probudil uprostřed noci přesvědčený, že to Fred Dean nikdy nepovolí. O snu, který mě původně probudil, jsem se ale nezmínil.

„Takže,“ řekl Lane, když jsem domluvil. „Je to kočka? Ta máma?“

„No… jo. Vlastně je. Ale to není ten důvod…“

Poplácal mě po rameni a věnoval mi shovívavý úsměv, bez kterého bych se klidně obešel. „Už nic neříkej, Jonesy, nic neříkej.“

„Lane, je o deset let starší než já!“

„Jasně, a kdybych dostal dolar za každou holku, co jsem někam vzal a byla o deset let mladší, mohl bych si koupit steak u Hanrattyho v Zátoce. Věk je jenom číslo, synu.“

„Nádhera. Díky za lekci počtů. Teď mi pověz, jestli jsem si nadělal do chobotu, když jsem tomu klukovi řekl, že může přijít do parku a svézt se na Kole a na kolotoči.“

„Nadělal sis do chobotu,“ souhlasil a mně pokleslo srdce. Potom vztyčil prst. „Ale.“

„Ale co?“

„Už jsi určil datum tý malý exkurze?“

„Ani ne. Myslel jsem třeba čtvrtek.“ Jinými slovy, než se objeví Erin a Tom.

„Čtvrtek se nehodí. Ani pátek. Bude tu ten kluk a jeho švarná matinka ještě příští týden?“

„Asi jo, ale…“

„Tak to naplánuj na pondělí nebo úterý.“

„Proč mám čekat?“

„Kvůli novinám.“ Podíval se na mě, jako bych byl největší hlupák na světě.

„Novinám…?“

„Tomu místnímu plátku. Vychází ve čtvrtek. Až se tvůj nejnovější hrdinskej čin, kterým jsi zachránil další život, ocitne na titulní straně, budeš miláček Freddyho Deana.“ Lane odhodil zbytek svého bagelu do nejbližšího odpadkového koše – dva body – a pak zvedl ruce do vzduchu, jako by rámoval novinový titulek. „,Přijďte do Lunaparku! Neprodáváme zábavu, zachraňujeme životy!‘“ Usmál se a pošoupl si buřinku na druhou stranu. „Reklama k nezaplacení. Fred ti bude dlužit za další. Odnes si to do banky a poděkuj.“

„Jak by se to noviny vůbec dozvěděly? Už vidím Eddieho Parkse, jak jim to vykládá.“ I kdyby to udělal, nejspíš by chtěl, aby se ta část o tom, jak jsem mu prakticky rozdrtil hrudní koš, dostala do prvního odstavce.

Zakroutil očima. „Pořád zapomínám, jakej jeliman seš v tomhle koutě světa. Jediný články, který v tom pytlíku na blitky někdo fakt čte, jsou Policejní rajón a Sanitka zasahuje. Jenže sanitka zasahuje dost málo. Jako zvláštní pozornost, Jonesy, jsem se místo oběda došoupal do redakce Banneru a pověděl těm chrapounům všechno o tvým hrdinským činu. Někoho sem pošlou, aby s tebou pronto udělal rozhovor.“

„Ale já nechci…“

„Hergot, skautík s bobříkem skromnosti. To si nech. Chceš toho kluka províst po parku, ne?“

„Ano.“

„Tak jim dej ten rozhovor. A pěkně se usmívej do foťáku.“

Což – jestli smím předběhnout událostem – jsem opravdu udělal.

Když jsem skládal svoji židličku, řekl ještě: „Náš Freddy Dean pak možná řekne, kašlu na pojištění a stejně to risknu. Nevypadá na to, ale taky je světskej ze světskejch. Jeho otec dělal na jižních štacích tenťáka. Fredy mi říkal, že jednou jeho táta přinesl takovou michiganskou rolku, že by tím mohl udávit koně.“

Věděl jsem, co je to tenťák a jižní štace, ale michiganskou rolku jsem neznal. Lane se smál, když jsem se ho na to zeptal. „Dvě dvacky navrch, zbytek v jednodolarovkách nebo nařezaným zeleným papíru. Výbornej tah, když chceš nalákat kořena. Ale pokud jde přímo o Freddyho, není to ten případ.“ Znovu si pošoupl buřinku.

„A jaký teda?“

„Světský mají slabost pro pohledný špuntíky v upnutejch halenkách a děcka, co mají smůlu. Taky mají silnou alergii na chrapounský pravidla. Včetně šoupání obálek přes pult.“

„Takže bych možná nemusel…“

Zvedl ruce, aby mě zarazil. „Radši to ani nezkoušej. Udělej ten rozhovor.“

♥

Fotograf Banneru mě postavil před Kulový blesk. Když jsem tu fotografii uviděl, trhlo to se mnou. Mžoural jsem na ní a podle mě jsem vypadal jako venkovský idiot, ale posloužila svému účelu. Noviny ležely u Freda na stole, když jsem za ním v pátek ráno přišel. Kroutil se a vytáčel, ale pak na moji žádost kývl, pokud Lane slíbí, že se nás bude držet, dokud ten kluk s mámou budou v parku.

Lane souhlasil bez kroucení a vytáček. Řekl, že chce moji přítelkyni vidět, pak se rozchechtal, když jsem se ohradil.

Později toho dne jsem řekl Annie Rossové, že jsem zařídil prohlídku parku na příští úterý dopoledne, pokud bude pěkné počasí – nebo středu, případně čtvrtek, pokud počasí pěkné nebude. Pak jsem zadržel dech.

Nastala dlouhá pauza, následovaná povzdechem.

Potom řekla, že ano.

♥

Byl to nabitý pátek. Z parku jsem odešel brzy, odjel do Wilmingtonu a čekal, až Tom a Erin vystoupí z vlaku. Erin utíkala přes celé nástupiště, vrhla se mi do náručí a políbila mě na obě tváře a špičku nosu. Bylo to milé objetí, ale sesterské polibky jsem si nemohl splést s něčím víc, než čím byly. Pustil jsem ji a dovolil Tomovi, aby si mě přitáhl do nadšeného mužného objetí s boucháním po zádech. Vypadalo to, že jsme se neviděli pět let a ne pět týdnů. Byl jsem teď pracující třída a vypadal jsem na to, i když jsem si oblékl svoje nejlepší pláťáky a tričko. Přestože jsem nechal umaštěné džíny a vyšisovanou kšiltovku ve skříni v pokoji u paní Shoplawové, vypadal jsem na to.

„To je skvělé zase tě vidět!“ jásala Erin. „Panebože, ty jsi ale opálený!“

Pokrčil jsem rameny. „Co můžu říct? Pracuji na nejsevernější výspě Makačské riviéry.“

„Udělals dobře,“ řekl Tom. „V životě bych tomu nevěřil, když jsi říkal, že se nevrátíš na školu, ale udělals dobře. Možná že jsem měl v Lunaparku zůstat i já.“

Usmíval se – takovým tím samolibým světáckým úsměvem, kterým by dokázal omámit i ptáčky na stromech –, ale nedokázal zahnat stín, který mu přelétl přes tvář. Nikdy by v Lunaparku nezůstal, po té naší temné jízdě určitě ne.

Na víkend se ubytovali v penzionu Na pobřeží paní Shoplawové (ta je s potěšením přijala a Tina Ackerleyová je s potěšením uvítala) a všech pět nás si užilo bujarý přiopilý piknik večer na pláži s hučícím táborákem pro zahřátí. Ale v sobotu odpoledne, když přišla chvíle, aby se Erin se mnou podělila o ty zvláštní informace, Tom oznámil svůj záměr nandat to Tině a paní Shoplawové ve scrabblu a nás dva poslal pryč samotné. Napadlo mě, že jestli bude Annie s Mikem sedět venku, představím jim Erin. Ale toho dne bylo chladno, od oceánu foukal skoro ledový vítr a piknikový stůl na konci chodníku zůstal opuštěný. Dokonce i slunečník zmizel, někdo ho složil a uklidil na zimu.

V Lunaparku byla všechna čtyři parkoviště prázdná, až na nepočetnou flotilu servisních dodávek. Erin – v tlustém roláku a vlněných kalhotách, v ruce s tenkým kufříkem s embosovanými iniciálami, který jí dodával velmi zdatného vzhledu – povytáhla obočí, když jsem vytáhl kroužek s klíči a největším klíčem otevřel bránu.

„Tak,“ řekla. „Teď jsi jeden z nich.“

To mě zahanbilo – copak to nezahanbí každého (i když nevíme proč), když někdo prohlásí, že jsme jedni z nich?

„Ani ne. Mám ten klíč u sebe pro případ, že se sem dostanu dřív než ostatní, nebo když odcházím poslední, ale všechny klíče od království má jenom Fred a Lane.“

Zasmála se, jako bych řekl nějakou hloupost. „Klíč od brány přece je klíč od království, to si myslím já.“ Pak zvážněla a věnovala mi dlouhý, zkoumavý pohled. „Vypadáš starší, Devine. Všimla jsem si toho, ještě než jsme vystoupili z vlaku, když jsem tě viděla čekat na nástupišti. Teď vím proč. Odešel jsi pracovat a my se vrátili do země Nikdy, abychom si hráli se ztracenými chlapci a děvčaty. Těmi, kteří se nakonec vynoří v obleku od Brooks Brothers a s titulem MBA v kapse.“

Ukázal jsem na kufřík. „Ten by s oblekem od Brooks Brothers dobře ladil… teda pokud dělají obleky i pro ženy.“

Vzdychla. „To byl dárek od našich. Táta chce, abych byla právník jako on. Zatím jsem neměla tu sílu mu říct, že chci být fotografkou na volné noze. Bude se chytat stropu.“

Na Radostné ulici, po které jsme šli, bylo ticho – až na kostlivecké chrastění suchého listí. Dívala se na zaplachtované atrakce, vypuštěný vodotrysk, nehybné koníky na kolotoči, prázdné pódium ve Vrtivsi.

„Trochu smutné, vidět to takhle. Nějak mě to nutí myslet na smrt.“ Pátravě se na mě zahleděla. „Viděli jsme ty noviny. Paní Shoplawová si dala záležet, abychom je u nás v pokoji našli. Udělal jsi to znova.“

„Eddie? Byl jsem tam jenom náhodou.“ Došli jsme k boudě madam Fortuny. Zahradní židličky se stále opíraly o její stěnu. Dvě jsem rozložil a pokynul Erin, aby se posadila. Já si sedl vedle ní a vytáhl z kapsy saka půllitrovku Old Log Cabin. „Laciná whiskey, ale je dobrá pro zahřátí.“

Vypadala pobaveně, ale maličko si lokla. Já si dal také, zašrouboval víčko a lahev zase schoval do kapsy. Padesát metrů od nás na Radostné ulici – naší hlavní – jsem viděl vysoký falešný štít Domu hrůzy a mohl si přečíst rozteklá zelená písmena: VEJDI, POKUD SE ODVÁŽÍŠ.

Její drobná ruka mi sevřela rameno s nečekanou silou. „Tys toho starého parchanta zachránil. Zachránil. Uznej přece i ty, že na tom máš zásluhu.“

Usmál jsem se, protože jsem si vzpomněl, jak mi Lane říkal, že jsem získal bobříka skromnosti. Možná. Uznávat vlastní zásluhy nepatřilo v té době k mým silným stránkám.

„Bude žít?“

„Nejspíš ano. Freddy Dean mluvil s nějakými doktory, kteří řekli blá blá blá, pacient musí přestat kouřit, blá blá blá, pacient musí přestat jíst hranolky, blá blá blá, pacient musí začít pravidelně cvičit.“

„Už vidím, jak Eddie Parks chodí běhat,“ poznamenala Erin.

„Mhm, s cigaretou v hubě a sáčkem vepřových škvarků v ruce.“

Zahihňala se. Zadul vítr a rozevlál jí vlasy kolem tváře. V tom tlustém svetru a obchodnických tmavě šedých kalhotách moc nepřipomínala zardělou americkou krásku, která pobíhala po Lunaparku v zelených šatečkách, rozdávala své krásné erinovské úsměvy a lákala lidi, aby se od ní nechali vyfotografovat jejím staromódním aparátem.

„Co pro mě máš? Co jsi zjistila?“

Otevřela kufřík a vytáhla složku. „Víš určitě, že se do toho chceš pouštět? Protože si nemyslím, že si to poslechneš, pak řekneš ,To je elementární, milá Erin‘ a vypadne z tebe jméno vraha jako ze Sherlocka Holmese.“

Pokud bych potřeboval důkaz, že nejsem Sherlock Holmes, pak to byla moje divoká domněnka, že by takzvaným vrahem z Domu hrůzy mohl být Eddie Parks. Napadlo mě, že jí povím, že mým zájmem je spíš dopřát oběti odpočinek než chytat vraha, ale to by znělo bláznivě, i ve světle Tomovy zkušenosti. „To ani nečekám.“

„A mimochodem, dlužíš mi skoro čtyřicet dolarů na poplatcích za meziknihovní výpůjčky.“

„Samozřejmě ti je zaplatím.“

Dloubla mě do žeber. „To bych ti taky radila. Nepracuju při škole proto, že mě to baví.“

Postavila si kufřík mezi kotníky a otevřela složku. Uviděl jsem xeroxové kopie, dvě nebo tři stránky poznámek psaných na stroji a několik lesklých fotografií, které vypadaly jako ty, které kupovali ušáci od Hollywoodských děvčat. „Tak jo, jdeme na to. Začala jsem článkem v charlestonských News and Courier, o kterém jsi mi řekl.“ Podala mi jeden xerox. „Je to nedělní čtení, pět tisíc slov spekulací a možná osm set slov skutečných informací. Potom si to přečti, jestli chceš, ale hlavní body ti rovnou shrnu.

Čtyři dívky. Pět, pokud počítáš i ji.“ Ukázala ulicí k Domu hrůzy. „První byla Delight Mowbrayová, pro přátele DeeDee. Z Waycrossu v Georgii. Běloška, jedenadvacet let. Dva nebo tři dny předtím, než ji zabili, řekla své dobré kamarádce Jasmine Withersové, že má nového přítele, staršího a velmi hezkého. Našli ji u kolejí na okraji bažiny Okefenokee 31. srpna 1961, devět dní po jejím zmizení. Kdyby ji ten chlap odvlekl do bažiny, třeba jenom kousek, možná by ji našli mnohem později.“

„Pokud vůbec,“ řekl jsem. „Tělo ponechané v takových končinách by za dvacet minut objevili aligátoři.“

„Hnusné, ale pravdivé.“ Podala mi další xerox. „Tohle je článek z waycrosského Journal-Heraldu.“ Byla u něj fotografie. Na ní vážný policista třímající sádrový odlitek otisku pneumatik. „Teorie zní, že se jí zbavil tam, kde jí podřízl krk. Pneumatiky patřily nějakému náklaďáku, píše se v článku.“

„Vyhodil ji jako odpadky,“ řekl jsem.

„Taky hnusné, ale pravdivé.“ Podala mi další oxeroxovaný výstřižek z novin. „Tady je číslo dvě. Claudine Sharpová z Rocky Mountu přímo tady v Severní Karolíně. Běloška, dvacet tři let. Našli ji mrtvou v místním kině. Druhého srpna 1963. Zrovna se promítal Lawrence z Arábie, což je náhodou velmi dlouhý a velmi hlasitý film. Autor článku cituje ,nejmenovaný policejní zdroj‘, který prý řekl, že ten chlap jí nejspíš podřízl krk během některé bojové scény. Čirá spekulace, samozřejmě. Nechal tam zakrvácenou košili a rukavice a pak musel vyjít ven v košili, kterou měl pod tím.“

„Takže to musí být ten chlap, co zabil Lindu Grayovou,“ řekl jsem. „Nemyslíš?“

„Rozhodně to tak vypadá. Policajti vyslechli všechny její známé, ale Claudine neříkala nic o nějakém novém příteli.“

„Ani s kým ten večer půjde do kina? Ani rodičům nic neřekla?“

Erin se na mě shovívavě podívala. „Bylo jí třiadvacet, Deve, ne čtrnáct. Bydlela na opačném konci města než rodiče. Pracovala v drogerii a nad ní měla malý byt.“

„To všechno ses dozvěděla z těch novin?“

„Jistěže ne. Také jsem si párkrát někam zavolala. Prakticky jsem si o telefon ošoupala prsty, pokud chceš vědět pravdu. Dlužíš mi taky za meziměsta. O Claudine Sharpové více později. Teď postoupíme dál. Oběť číslo tři – podle článku v News and Courier – byla dívka ze Santee v Jižní Karolíně. To už jsme v roce 1965. Eva Longbottomová, devatenáct let. Černoška. Zmizela čtvrtého července. Její tělo našli za devět dní nějací rybáři, leželo na severním břehu řeky Santee. Znásilněná a bodnutá do srdce. Ty ostatní nebyly ani černé, ani znásilněné. Můžeš ji zařadit do sloupečku vrah z Domu hrůzy, jestli chceš, ale osobně pochybuji. Poslední oběť – před Lindou Grayovou – byla tahle.“

Podala mi fotografii, která určitě pocházela ze středoškolské ročenky a byla na ní krásná zlatovlasá dívka. Taková, která bývá hlavní roztleskávačkou, ostatní ji volí královnou školy, chodí s nejlepším hráčem fotbalového týmu… a přesto je u všech oblíbená.

„Darlene Stamnacherová. Nejspíš by si změnila příjmení, kdyby se dostala k filmu, což byl její cíl, jak prohlašovala. Běloška, devatenáct. Z Maxtonu v Severní Karolíně. Zmizela 29. června 1967. Našli ji za dva dny po rozsáhlém pátrání v přístřešku u cesty hluboko v borových lesích jižně od Elrodu. Podříznutý krk.“

„Kristepane, byla krásná. Copak neměla nějakého stálého přítele?“

„Takhle pohledná holka, proč se vůbec ptáš? A za ním právě policie zamířila nejdřív, jenže ten kluk tam nebyl. On a ještě tři jeho kamarádi zrovna tábořili v Blue Ridge a všichni mu to mohli dosvědčit. Nebyl to on, ledaže by zamával rukama a odletěl domů.“

„Pak přišla Linda Grayová,“ řekl jsem. „Číslo pět. Teda pokud všechny zavraždil stejný chlápek.“

Erin učitelsky vztyčila prst. „A pět pouze v případě, že se našly všechny jeho oběti. V tom dvaašedesátém jich mohlo být víc, i ve čtyřiašedesátém, šestašedesátém… chápeš.“

Vítr zafoukal a zakvílel mezi vzpěrami Kola.

„Teď ty věci, co mi dělají starosti,“ pokračovala Erin… jako by pět mrtvých dívek nebylo dost velká starost. Ze složky vytáhla další kopii. Byl to leták – v hantu hemz – inzerující Show Manlyho Wellmana 1000 divů. Dvojice klaunů držela pergamen se seznamem některých těch divů a jedním byla NEJLEPŠÍ SBÍRKA ZRŮD V AMERICE! A RARIT! Také tam byly různé pouťové atrakce, hry, zábava pro děti a NEJSTRAŠIDELNĚJŠÍ ZÁMEK NA SVĚTĚ!

Vejdi, pokud se odvážíš, pomyslel jsem si.

„To sis vypůjčila v knihovně?“ zeptal jsem se.

„Ano. Došla jsem k závěru, že se díky meziknihovním výpůjčkám dostaneš k čemukoliv, pokud jsi ochotný zapátrat. Nebo bych možná měla říct nastražit uši, protože to je opravdu džungle s největší sítí tamtamů na světě. Tenhle inzerát se objevil ve waycrosském Journal-Heraldu. Vycházel v prvním srpnovém týdnu roku 1961.“

„Ten Wellmanův cirkus byl ve Waycrossu, když ta první dívka zmizela?“

„Jmenovala se DeeDee Mowbrayová a nebyl – tou dobou už odjel. Ale byl tam, když DeeDee kamarádce říkala, že má nového přítele. Teď se koukni na tohle. Je to z rockymountského Telegramu. Vycházelo to týden uprostřed července 1963. Standardní předběžná reklama. Tobě to asi vůbec nemusím vysvětlovat.“

Byl to další celostránkový hemz Show Manlyho Wellmana 1000 divů. Stejní dva klauni drželi stejný pergamen, ale dva roky po štaci ve Waycrossu, a navíc slibovali desetitisícové výhry v bingu a slovo zrůdy zmizelo.

„Byla ta show v městečku, když našli Sharpovou zabitou v kině?“

„Odjeli den předtím.“ Poklepala na dolní okraj papíru. „Stačí podívat se na data, Deve.“

Neorientoval jsem se v datech tak dobře jako ona, ale necítil jsem potřebu se bránit. „Ta třetí dívka? Longbottomová?“

„Nenašla jsem nic o tom, že by v okolí Santee byla nějaká pouť, a určitě bych nenašla nic o Wellmanově show, protože ta na podzim 1964 zkrachovala. To jsem našla v novinách Outdoor Trade and Industry. Pokud jsem se svými početnými pomocnicemi z řad knihovnic mohla zjistit, jsou to jediné hospodářské noviny, které se zabývají také podnikáním cirkusů a kolotočářů.“

„Ježíši, Erin, měla by ses vykašlat na fotografování a najít si nějakého bohatého scenáristu nebo filmového producenta. Nechat se najmout jako jeho výzkumná asistentka.“

„Já radši fotím. Výzkum se moc podobá práci. Ale neztrácej nit, Devine. V kraji kolem Santee nebyla žádná pouť, to je pravda, ale vražda Evy Longbottomové se stejně nepodobá těm ostatním čtyřem. Aspoň podle mě ne. Ty ostatní nebyly znásilněné, pamatuješ?“

„Pokud je ti známo. Noviny jsou v takových věcech často zdrženlivé.“

„To je pravda, napíšou zneužitá nebo sexuálně napadená místo znásilněná, ale vyjádřili se naprosto jasně, to mi můžeš věřit.“

„Co ta Darlene Shoemakerová? Byl tam…“

„Stamnacherová. Ty dívky byly zavražděny, Deve, a říkat jejich jméno správně je to nejmenší, co pro ně můžeš udělat.“

„Budu. Dej mi čas.“

Položila mi dlaň na ruku. „Promiň. Chrlím to na tebe moc rychle, že? Já jsem se tím obírala celé týdny.“

„Fakticky?“

„Tak trochu. Je to dost strašné.“

Měla pravdu. Když čtete nějakou detektivku nebo se díváte na film, můžete se vesele bavit nad celými hromadami mrtvol a zajímat se jen o to, jestli to udělal zahradník nebo zlá macecha. Ale tohle byly skutečné mladé ženy. Jejich maso nejspíš trhaly vrány, červi hodovali na jejich očích a lezli jim do nosu a do šedé hmoty mozkové.

„Byly poblíž Maxtonu kolotoče, když Stamnacherovou zavraždili?“

„Ne, ale v Lumbertonu se chystal okresní trh – je to nejbližší městečko. Tady.“

Podala mi další xerox, na tomhle byla reklama na letní trh robesonského okresu. Erin znovu poklepala na papír. Tentokrát mě upozorňovala na řádek, kde stálo 50 BEZPEČNÝCH ATRAKCÍ ZAJIŠŤUJE JIŽNÍ HVĚZDA. „Vyhledala jsem si Jižní hvězdu v Outdoor Trade and Industry. Ta společnost existuje od druhé světové války. Sídlo mají v Birminghamu a cestují po celém jihu, kde na různých pláccích stavějí svoje atrakce. Nic tak velkého jako Kulový blesk nebo Bláznivý třasák, ale mají spoustu pastí na jelimany a runďáků, co je provozují.“

Nad tím jsem se musel usmát. Zdálo se, že všechno z hantu nezapomněla. Pasti na jelimany byly atrakce, které se daly snadno postavit a zase složit. Pokud jste se někdy svezli na Bláznivých šálcích nebo Divoké myši, byli jste na pasti na jelimany.

„Zavolala jsem šéfovi atrakcí Jižní hvězdy. Řekla jsem, že jsem letos v létě dělala v Lunaparku a že ze sociologie píšu seminárku o zábavním průmyslu. Což bych klidně mohla, že jo. Po tomhle všem by to byla brnkačka. Řekl mi, co jsem už tušila, že v jejich oboru je velká fluktuace. Nedokázal mi z hlavy říct, jestli převzali někoho z Wellmanovy show, ale prý je to pravděpodobné – pár manuálů tuhle, pár runďáků tamhle, nějaký ten tenťák. Takže ten chlap, co zabil DeeDee a Claudine, mohl na tom trhu být a Darlene Stamnacherová se s ním mohla setkat. Ten trh nebyl pro obchodníky oficiálně ještě otevřený, ale spousta lidí z města se stahovala na místní tržiště, aby se dívala, jak tenťáci a místní manuálové všechno stavějí.“ Klidně se na mě podívala. „A myslím, že přesně to se stalo.“

„Erin, objevuje se spojení se světskými i v tom článku, co vyšel v News and Courieru poté, co byla zavražděna Linda Grayová? Nebo bych možná měl říkat spojení se zábavou.“

„Ne. Mohla bych si ještě cucnout z té tvé lahve? Je mi zima.“

„Můžeme jít dovnitř…“

„Ne, mně je zima z těch vražd. Pokaždé, když se tím probírám.“

Podal jsem jí lahev, a když se napila, dal jsem si taky. „Možná jsi ten Sherlock Holmes spíš ty,“ řekl jsem. „Co policajti? Myslíš, že jim to uniklo?“

„Nevím to jistě, ale podle mě… uniklo. Kdyby tohle byl detektivní seriál v televizi, vystupoval by v něm jeden chytrý starý policajt – něco jako poručík Columbo –, který by se podíval na souvislosti a dal by si to dohromady, ale myslím, že ve skutečném životě takových lidí moc není. Kromě toho se ty souvislosti dají těžko postřehnout, protože jsou rozházené po třech státech a osmi letech. Jednou věcí si ale můžeš být jistý: pokud vůbec někdy pracoval v Lunaparku, je dávno pryč. Jsem přesvědčená, že fluktuace v zábavním parku není tak velká jako v kočovné společnosti jako Jižní hvězda, ale i tak spousta lidí odchází a zase přichází.“

Věděl jsem to sám. Runďáci a provozovatelé stánků nepatří zrovna k usazeným lidem, a manuálové přicházeli a odcházeli jako příliv.

„Teď ta druhá věc, která mi dělá starosti,“ řekla a podala mi hromádku fotek formátu dvacet krát dvacet pět. Na bílém okraji dole měla každá natištěno FOTO POŘÍDILO VAŠE „HOLLYWOODSKÉ DĚVČE“ V LUNAPARKU.

Zalistoval jsem jimi a znovu se mě zmocnilo nutkání se napít, když jsem si uvědomil, co na nich je: Linda Grayová a ten muž, který ji zabil. „Ježíšikriste, Erin, tohle nejsou obrázky z novin. Kde jsi je sehnala?“

„Od Brendy Raffertyové. Musela jsem jí trochu pochlebovat, říkala jsem jí, jak skvělá máma byla pro nás Hollywoodská děvčata, ale nakonec povolila. Tohle jsou nové zvětšeniny udělané z negativů, které má Brenda v osobních složkách a půjčila mi je. Tady je něco zajímavého, Deve. Vidíš, jakou čelenku měla ta Grayová?“

„Ano.“ Alenkovská stuha, tak tomu říkala paní Shoplawová. Modrá alenkovská stuha.

„Brenda říkala, že ji na fotkách, které dali novinám, rozmazali. Mysleli si, že jim to pomůže určit toho chlapa, ale to se nestalo.“

„Tak co tě trápí?“

Bůh mi byl svědkem, že mě trápily všechny ty fotky, dokonce i ty, na kterých Grayová a ten chlap, se kterým tam byla, jenom procházeli mezi lidmi v pozadí a ona byla k poznání jen podle halenky bez rukávů a alenkovské stuhy a on podle baseballové čapky a tmavých brýlí. Jenom na dvou z nich byla Linda Grayová a její vrah vidět jasně a zřetelně. Na první byli u Vířivých šálků, on měl ruku ledabyle položenou na kopečku její zadnice. Na druhé – nejlepší z celé hromádky – byli u střelnice U Annie Oakleyové. Ale ani na jedné nebylo tomu muži pořádně vidět do tváře. Klidně bych mohl projít kolem něj na ulici a nepoznal bych ho.

Erin zvedla fotku u Vířivých šálků. „Podívej se na jeho ruku.“

„Jo, to tetování. Vidím ho a slyšel jsem o něm od paní Shoplawové. Co myslíš, že to je? Sokol nebo orel?“

„Myslím, že orel, ale to není důležité.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Pamatuješ, jak jsem říkala, že se vrátím ke Claudine Sharpové? Mladé ženě někdo podřízl krk v místním kině – během Lawrence z Arábie, představ si –, to byla v malém městečku jako Rocky Mount velká senzace. Telegram z toho žil skoro měsíc. Policajti objevili slovy jednu stopu, Deve. Jedna dívka, která chodila s Claudine na střední, ji viděla ve snackbaru a pozdravila ji. Claudine jí odpověděla. Ta dívka říkala, že vedle ní seděl muž se slunečními brýlemi a baseballovou čepicí, ale prý ji vůbec nenapadlo, že je tam s Claudine, protože byl mnohem starší. Všimla si ho prý jenom proto, že měl uvnitř kina sluneční brýle… a protože měl na ruce nějaké tetování.“

„Toho ptáka.“

„Ne, Deve. Byl to koptský kříž. Takovýhle.“ Vytáhla další xeroxovou kopii a ukázala mi ji. „Policii řekla, že si nejdřív myslela, že je to nějaký nacistický symbol.“

Podíval jsem se na kříž. Byl elegantní, ale vůbec nepřipomínal ptáka. „Dvě tetování, jedno na každé ruce,“ řekl jsem nakonec. „Pták na jedné, kříž na druhé.“

Zavrtěla hlavou a znovu mi podala fotku od Vířivých šálků. „Na které ruce má ptačí tetování?“

Stál nalevo od Lindy Grayové, držel ji kolem pasu. Ta ruka na její zadnici…

„Na pravé.“

„Ano. Ale dívka, která ho viděla v kině, tvrdila, že kříž měl na pravé.“

Zamyslel jsem se nad tím. „Spletla se, nic víc. Svědkové se pletou každou chvíli.“

„To jistě. Můj otec by mohl na tohle téma mluvit celý den. Ale koukni sem, Deve.“

Erin mi podala fotku od střelnice, nejlepší z celé hromádky, protože tam nefigurovali jako kompars v pozadí. Zahlédlo je Hollywoodské děvče, které se potloukalo kolem, nasadilo roztomilý výraz a vyfotilo je v naději, že fotku prodá. Jenže ten chlap děvče odbyl. Dost neurvale, jak mi paní Shoplawová řekla. To mi připomnělo, jak tuto fotku popisovala: Mačkal se k ní z boku, ukazoval jí, jak se vzduchovka drží, jak to chlapi vždycky dělají. Verze, kterou paní Shoplawová viděla, mohla být rozmazaná reprodukce v novinách vytvořená drobnými tečkami. Tohle byl originál, ostrý a zřetelný, až jsem měl pocit, že bych mohl do toho obrazu vstoupit a Lindu Grayovou varovat. Opravdu se k ní mačkal a rukou přidržoval její ruku na hlavni dvaadvacítky, aby jí pomohl mířit.

Byla to jeho levá ruka. A na ní nebylo žádné tetování.

Erin řekla: „Vidíš to, že?“

„Není tam nic k vidění.“

„Přesně tak, Deve. O to přesně jde.“

„Chceš říct, že to byli dva různí chlapi? Ten s křížem na ruce zabil Claudine Sharpovou a jiný – chlap s vytetovaným orlem na ruce – zabil Lindu Grayovou? To se mi moc nezdá.“

„Naprosto souhlasím.“

„Tak kam míříš?“

„Měla jsem dojem, že na jedné fotce něco vidím, ale nebyla jsem si jistá, tak jsem vzala fotku a negativ jednomu postgraduálovi, jmenuje se Phil Hendron. To je génius temné komory, prakticky bydlí na fotografické katedře Bardu. Pamatuješ na ty mohutné aparáty, co jsme vláčely?“

„Jasně.“

„Byly hlavně na efekt – roztomilá děvčata se staromódním aparátem v rukou –, ale Phil říká, že ve skutečnosti jsou to slušná děla. S negativy se dá podniknout spousta věcí. Například…“

Podala mi zvětšeninu fotografie z Vířivých šálků. Cílem Hollywoodského děvčete byla mladá dvojice s batoletem mezi sebou, ale v této zvětšené verzi na obrázku skoro nebyli. Teď byli uprostřed fotografie Linda Grayová a její vražedný nápadník.

„Podívej se mu na ruku, Deve. Podívej se na to tetování!“

Zamračil jsem se a zahleděl se na obrázek. „Skoro nic tam nevidím,“ stěžoval jsem si. „Ta ruka je rozmazanější než zbytek.“

„To si nemyslím.“

Tentokrát jsem si podržel fotku kousek před očima. „To je… šmarjá, Erin. To je inkoust? Rozmazaný? Jenom trochu?“

Vítězně se na mě usmála. „Červenec 1969. Horký jižanský večer. Skoro všichni se potí jako koně. Jestli mi nevěříš, podívej se na jiné fotky a všimni si zpocených podpaždí. Navíc měl další důvod se potit, že? Myslel na vraždu. Pořádně drzou, když už na to přijde.“

„A sakra. Pirát Pete,“ řekl jsem.

Namířila na mě ukazovák. „Trefa.“

Pirát Pete byl obchod se suvenýry před skluzavkou Cák a bác a na střeše mu hrdě vlála pirátská vlajka. Uvnitř bylo k dostání obvyklé zboží – trička, hrníčky, plážové osušky, dokonce nějaké ty plavky, když si vaše dítě ty svoje zapomnělo, všechno opatřené logem Lunaparku. Byl tam také pult, kde měli široký výběr falešných tetování. Dodávala se na obtiscích. Pokud jste si je nechtěli nalepovat sami, Pirát Pete (nebo některý jeho zelenáčský poskok) to za malý poplatek udělal.

Erin přikyvovala. „Pochybuji, že to koupil tam – to by bylo pitomé a tenhle chlap pitomý není –, ale jsem si jistá, že to nebylo pravé tetování, stejně jako nebyl skutečně vytetovaný koptský kříž, který viděla ta dívka v kině v Rocky Mountu.“ Předklonila se a chytila mě za paži. „Víš, co si myslím? Myslím, že to dělá, protože to přitahuje pozornost. Lidi si všimnou tetování a všechno ostatní je jenom…“ Poklepala na nezřetelné obrysy lidí, kteří byli původním objektem této fotografie, než ji její přítel na Bardu zvětšil.

Řekl jsem: „Všechno ostatní na něm splyne s pozadím.“

„Jo. Později si to prostě umyje.“

„Policajti to vědí?“

„Nemám tušení. Mohl bys jim to říct – já ne, já se vracím do školy –, ale nejsem přesvědčená, že by je to s takovým časovým odstupem zajímalo.“

Znovu jsem se probíral fotkami. Bylo zřejmé, že Erin skutečně na něco kápla, i když jsem pochyboval, že by to samo o sobě zajistilo chycení vraha z Domu hrůzy. Ale na těch fotografiích bylo ještě něco. Něco. Znáte to, někdy máte nějaké slovo přímo na jazyku, a ne a ne na ně přijít. Tohle byl přesně stejný pocit.

„Došlo po Lindě Grayové ještě k dalším vraždám, jako bylo těch pět – nebo čtyři, když vynecháme Evu Longbottomovou? Ověřovalas to?“

„Snažila jsem se,“ řekla. „Krátká odpověď zní, že zřejmě nedošlo, ale nemám jistotu. Četla jsem o padesáti vraždách mladých dívek a žen – nejméně padesáti – a nenašla jsem žádnou, která by vyhovovala parametrům.“ Odpočítávala na prstech. „Vždycky v létě. Vždycky po schůzce s neznámým starším mužem. Vždycky podříznutý krk. A vždycky ve spojení s nějakými světskými…“

„Ahoj, mládeži.“

Polekaně jsme zvedli hlavu. Byl to Fred Dean. Dnes měl na sobě golfovou košili, zářivě červené golfky a čepici s dlouhým kšiltem, která měla nad okrajem zlatou nití našitý znak VENKOVSKÝ KLUB NEBESKÁ ZÁTOKA. Byl jsem zvyklý vídat ho spíš v obleku a neformální oděv u něj spočíval v tom, že si povolil kravatu a rozepnul horní knoflíček košile značky Van Heusen. V oblečení na golf vypadal neuvěřitelně mladě. Tedy až na ty šedivějící skráně.

„Zdravím, pane Deane,“ vstala Erin. Většinu papírů – a několik fotografií – stále svírala v ruce. Složku držela v druhé. „Nevím, jestli se na mě pamatujete…“

„Samozřejmě že ano,“ řekl a přicházel blíž. „Nikdy nezapomenu na žádné Hollywoodské děvče, ale někdy si přece jen popletu jména. Ty jsi Ashley nebo Jerri?“

Usmála se, zastrčila papíry do složky a podala mi ji. Přidal jsem dovnitř fotky, které jsem také stále držel. „Já jsem Erin.“

„Samozřejmě. Erin Cooková.“ Mrkl na mě, což bylo ještě bizarnější než vidět ho ve staromódních golfkách. „Máš skvělý vkus, co se týče mladých dam, Jonesy.“

„Viďte?“ Připadalo mi, že by bylo příliš složité vysvětlovat mu, že Erin ve skutečnosti chodí s Tomem Kennedym. Fred si stejně asi Toma nepamatoval, protože ho nikdy neviděl v laškovných zelených šatičkách a na vysokých podpatcích.

„Jenom jsem se zastavil pro účetní knihy. Blíží se čtvrtletní zálohy na daně. Taková osina v zadku. Užíváš si návštěvu svého učiliště, Erin?“

„Ano, pane, velice.“

„Vrátíš se příští rok?“

To ji zřejmě uvedlo trochu do rozpaků, ale srdnatě se přidržela pravdy. „Nejspíš ne.“

„V pořádku, ale jestli se rozmyslíš, Brenda Raffertyová pro tebe určitě najde místo.“ Zaměřil pozornost na mě. „Ten chlapec, kterého máš v plánu přivést do parku, Jonesy. Už jsi domluvil s jeho matkou datum?“

„Úterý. Pokud bude pršet, tak středa nebo čtvrtek. Ten kluk nemůže v dešti ven.“

Erin se na mě zvědavě zahleděla.

„Radím, aby ses držel úterka,“ řekl. „K pobřeží se blíží bouře. Žádný hurikán, díky bohu, ale tropická porucha. Lijáky a vítr o síle vichřice, tak to hlásili. Mělo by to dorazit ve středu dopoledne.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Díky za tip.“

„Rád jsem tě viděl, Erin.“ Dotkl se štítku čepice a zamířil k parkovišti.

Erin počkala, až zmizí z dohledu, a teprve potom se rozhihňala. „Ty kalhoty. Viděl jsi ty jeho kalhoty?“

„Jo,“ řekl jsem. „Pěkná divočina.“ Ale ať se propadnu, jestli se jim budu smát. Nebo jemu. Lane říkal, že Fred Dean drží Lunapark zuby nehty a čarováním s účetními knihami. V tom případě jsem byl toho názoru, že si může nosit golfky, jaké chce. Aspoň že nebyly kostkované.

„Co to říkal o tom, že přivedeš do parku nějakého kluka?“

„To je dlouhý příběh,“ řekl jsem. „Povím ti ho cestou zpátky.“

A pověděl, ale držel jsem se verze hodné skautíka s bobříkem skromnosti, a vynechal jsem velkou hádku v nemocnici. Erin mě poslouchala bez přerušování a položila mi jenom jednu otázku, a to zrovna ve chvíli, kdy jsme došli ke schůdkům vedoucím z pláže nahoru. „Pověz mi pravdu, Deve – je ta maminka kočka?“

Na to se mě lidi ptají pořád.

♥

Večer si Tom a Erin vyšli k Surfaři Joeovi, což byla pivnice, kde se tancovalo a kde v létě strávili nejeden volný večer. Tom mě zval, abych šel s nimi, ale já se držel starého rčení o tom, že dva jsou společnost a tři jsou víte co. Kromě toho jsem pochyboval, že tam najdou stejnou bujarou, srdečnou atmosféru. V městečkách jako Nebeská zátoka je mezi červencem a říjnem velký rozdíl. V roli staršího bratra jsem jim to dokonce řekl.

„Tomu nerozumíš, Deve,“ odbyl mě Tom. „Já a Erin nevyhledáváme zábavu, my ji přinášíme. To jsme se v létě naučili.“

Přesto jsem je slyšel na schodech, když se vraceli, a to brzo a skoro střízliví, podle toho, jak mluvili. Dolehl ke mně šepot a tlumený smích, a nějak na mě z toho padla samota. Netoužil jsem po Wendy, ale prostě po někom. Při zpětném pohledu i tohle považuji za pokrok.

Když byli ti dva pryč, pročítal jsem si Erininy poznámky, ale nenašel jsem nic nového. Po čtvrthodině jsem je odložil a vrátil se k fotografiím, ostrým černobílým záběrům POŘÍZENÝM VAŠÍM „HOLLYWOODSKÝM DĚVČETEM“ V LUNAPARKU. Nejdřív jsem jimi jenom listoval. Pak jsem se posadil na podlahu, rozložil je do čtverce a přesunoval je z místa na místo, jako bych se pokoušel složit puzzle. Přesně o to jsem se zřejmě snažil.

Erin dělalo starosti spojení se světskými a tetování, která pravděpodobně vůbec tetování nebyla. To všechno mi dělalo starosti také, ale bylo tu ještě něco. Něco, co mi stále unikalo. Bylo to k zbláznění, protože jsem měl pocit, že to mám přímo před nosem. Nakonec jsem všechny fotografie kromě dvou vrátil do složky. Kromě těch klíčových dvou. Podržel jsem je ve výšce a díval se nejdřív na jednu, potom na druhou.

Linda Grayová a její vrah čekají ve frontě na Vířivé šálky.

Linda Grayová a její vrah u střelnice.

Vykašli se na tetování, řekl jsem si. To není ono. Jde o něco jiného.

Ale co jiného by to mohlo být? Sluneční brýle mu maskovaly oči. Bradka mu zakrývala dolní část obličeje a kšiltovka stažená níž mu stínila čelo a obočí. Na čepici byl znak se sumcem vykukujícím z velkého C, což byl znak jihokarolínského týmu malé ligy, který se jmenoval Sumci. Když byla sezona v plném proudu, prošly parkem denně desítky čepic se sumcem, a bylo jich tolik, že jsme jim říkali rybí hučky a ne psí hučky. Ten parchant si ani nemohl vybrat anonymnější pokrývku hlavy, a o to mu nepochybně šlo.

Díval jsem se střídavě na jednu a na druhou, na Vířivé šálky a na střelnici, a znovu na Vířivé šálky. Nakonec jsem fotky strčil do složky a složku hodil na stolek. Četl jsem si, dokud se Tom a Erin nevrátili, a pak jsem šel spát.

Možná mě to ráno napadne, pomyslel jsem si. Probudím se a řeknu, „Ale kruci, no jasně.“

Hukot valících se vln mě ukolébal ke spánku. Zdálo se mi, že jsem s Annie a Mikem na pláži. Annie a já stojíme s nohama v příboji, držíme se navzájem kolem pasu a díváme se, jak Mike pouští draka. Popouštěl šňůru a běžel za drakem. Mohl běžet, protože mu nic nebylo. Byl zdravý. To s tou Duchennovou svalovou dystrofií byl jenom sen.

Probudil jsem se brzy, protože jsem zapomněl zatáhnout závěsy. Přešel jsem ke složce, vytáhl jsem ty dvě fotografie a zahleděl jsem se na ně v ranním slunci s přesvědčením, že uvidím odpověď.

Ale neuviděl.

♥

Když Tom a Erin jeli z New Jersey za mnou do Severní Karolíny, návaznost spojů jim umožnila cestovat společně, ale u vlakových jízdních řádů je návaznost spíš výjimka než pravidlo. Když v neděli zase odjížděli, mohli jet spolu jenom kousek cesty z Nebeské zátoky do Wilmingtonu, a to v mé fordce. Erinin vlak odjížděl do New Yorku a Annandale-on-Hudson dvě hodiny předtím, než měl Pobřežní expres odfrčet s Tomem do New Jersey.

Zastrčil jsem jí do kapsy saka šek. „Meziknihovní výpůjčky a meziměsta.“

Vylovila ho, podívala se na částku a pokusila se mi šek vrátit. „Osmdesát dolarů je hrozně moc, Deve.“

„Vzhledem k tomu, co všechno jsi zjistila, to není dost. Vezměte si to, poručíku Columbo.“

Zasmála se, vrátila šek do kapsy a políbila mě na rozloučenou – znovu letmo jako sestra, nic takového, jako jsme zažili tehdy v noci na konci léta. Mnohem delší chvíli strávila v Tomově náručí. Padly sliby ohledně Díkůvzdání u Tomových rodičů v západní Pensylvánii. Poznal jsem, že ji nechce pustit, ale když z tlampačů zazněla poslední výzva pro cestující do Richmondu, Baltimoru, Wilkes-Barre a dále na sever, přece jen ji pustil.

Když odjela, přešli jsme s Tomem na druhou stranu ulice a dali si časnou večeři v žebírkárně, která nebyla zas tak špatná. Zrovna jsem rozjímal nad výběrem zákusků, když si Tom odkašlal a řekl: „Poslouchej, Deve.“

Něco v jeho hlase mě přinutilo rychle zvednout hlavu. Tváře měl ještě zarudlejší než obvykle. Odložil jsem jídelní lístek na stůl.

„Ta věc, kterou jsi chtěl po Erin… myslím, že byste s tím měli přestat. Zatěžuje ji to a myslím, že zanedbává školu.“ Zasmál se, podíval se z okna na nádražní ruch, pak se podíval zase na mě. „Mluvím spíš jako její táta než kluk, že?“

„Mluvíš starostlivě, to je všechno. Jako když se o ni zajímáš.“

„Zajímám? Kamaráde, já jsem po uši zamilovanej. Je nejdůležitější v mým životě. To, co tu povídám, ale není ze žárlivosti. Nechci, aby sis něco takového myslel. Jde o tohle: jestli chce přejít na jinou školu a zároveň si udržet finanční pomoc, nesmí si zhoršit známky. To chápeš, ne?“

Ano, to jsem chápal. Chápal jsem taky něco jiného, i když Tom to nepostřehl. Chtěl ji dostat pryč z Lunaparku, nejen fyzicky, ale i duševně, protože nerozuměl tomu, co se mu tam stalo. Ani tomu rozumět nechtěl, což byla podle mého názoru trochu hloupost. Znovu mnou projela vlna té vytrvalé závisti, až se mi žaludek sevřel kolem potravy, kterou se snažil strávit.

Pak jsem se usmál – dalo mi to práci, v tom vám nebudu lhát – a řekl jsem: „Doklaplo mi to. Pokud jde o mě, náš malý průzkum skončil.“ Takže klid, Thomasi. Můžeš přestat přemýšlet o tom, co se stalo v Domě hrůzy. O tom, co jsi tam viděl.

„Fajn. Všechno dobrý, jo?“

Natáhl jsem ruku přes stůl. „Přátelé až do konce,“ řekl jsem.

Stvrdili jsme to potřesením ruky.

♥

Pódium ve Vrtivsi mělo troje malované pozadí: Hrad krásného prince, Jackovu kouzelnou fazoli a Hvězdné noční nebe s Karolínským kolem zdobeným červeným neonem. Všechny malby přes léto vybledly. V pondělí ráno jsem byl v malém zákulisí Vrtivsi, obnovoval malby (a doufal, že je nezprasím – nebyl jsem žádný Van Gogh), když za mnou dorazil jeden z manuálů na částečný úvazek se vzkazem od Freda Deana. Chtěl, abych za ním přišel do kanceláře.

Šel jsem tam trochu nervózní, napadlo mě, že dostanu vynadáno kvůli tomu, že jsem v sobotu přivedl do parku Erin. Překvapilo mě, že jsem Freda zastihl oblečeného ne v obleku nebo zábavných golfkách, ale ve vyšisovaných džínách a stejně vyšisovaném tričku s nápisem Lunapark a s krátkými rukávy vyrolovanými nahoru, aby byly vidět pořádné svaly. Přes čelo měl uvázanou kašmírovou čelenku. Vůbec nevypadal jako účetní nebo vedoucí úředník parku. Vypadal jako runďák.

Všiml si, že jsem překvapený, a usmál se. „Líbí se ti ta výstroj? Musím přiznat, že mně jo. Takhle jsem se oblíkal, když jsem se v padesátejch uchytil v show bratrů Blitzových na Středozápadě. Mámě Blitzovi nevadili, ale pro tátu to byla rána. A to byl světskej.“

„Já vím,“ řekl jsem.

Povytáhl obočí. „Fakt? Nic se neutají, co? Ale dneska odpoledne máme spoustu práce.“

„Klidně mi dejte seznam. Ty kulisy už jsem skoro domaloval…“

„Ale vůbec ne, Jonesy. Dneska v poledne máš padla a nechci tě tu vidět dřív než zítra v devět ráno, až si přivedeš hosty. O výplatu se neboj. Postarám se, aby se ti nezkrátila za promeškaný hodiny.“

„O co jde, Frede?“

Věnoval mi úsměv, v kterém jsem se nevyznal. „To je překvapení.“

♥

V pondělí bylo teplo a slunečno a Annie a Mike obědvali na konci dřevěného chodníku, když jsem se vracel do Nebeské zátoky. Milo mě uviděl přicházet a rozběhl se mi naproti.

„Deve!“ zavolal Mike. „Pojď si dát sendvič! Máme jich hromadu!“

„Ne, opravdu bych neměl…“

„Musíte,“ řekla Annie. Pak zkrabatila čelo. „Ledaže byste byl nemocný nebo něco takového. Nechci, aby Mike chytil nějaký bacil.“

„Je mi dobře, jenom mě poslali domů dřív. Pan Dean – to je můj šéf – mi nechtěl říct proč. Prý je to překvapení. Myslím, že to má něco společného se zítřkem.“ Podíval jsem se na ni trochu úzkostně. „Zítřek stále platí, že?“

„Ano,“ řekla. „Když se jednou vzdám, tak se vzdám. Jenom… nebudeme ho příliš unavovat. Že ne, Deve?“

„Mami,“ ozval se Mike.

Nevěnovala mu pozornost. „Že ne?“

„Ne, paní.“ Ačkoli když jsem viděl Freda Deana vystrojeného jako starého kolotočářského harcovníka, se všemi těmi netušenými svaly vystavenými na odiv, znervóznilo mě to. Vysvětlil jsem mu jasně, jak křehké je Mikeovo zdraví? Snad ano, ale…

„Tak pojďte sem a dejte si sendvič,“ vybídla mě. „Doufám, že máte rád vajíčkový salát.“

♥

V pondělí v noci jsem moc dobře nespal, byl jsem zpola přesvědčený, že tropická bouře, o které se Fred zmiňoval, dorazí dřív a Mikeův výlet do parku spláchne, ale úterní rozbřesk byl bez mráčku. Potichu jsem slezl do salonku a pustil si televizi právě včas, abych chytil předpověď počasí ve tři čtvrtě na sedm. Bouře se stále blížila, ale jediní lidé, kteří ji dnes pocítí, byli obyvatelé pobřeží na Floridě a v Georgii. Doufal jsem, že pan Easterbrook si přibalil galoše.

„Jste nějak brzo vzhůru,“ poznamenala paní Shoplawová, která vystrčila hlavu z kuchyně. „Zrovna si dělám míchaná vajíčka se slaninou. Pojďte si taky dát.“

„Nemám takový hlad, paní Shoplawová.“

„Nesmysl. Pořád rostete, Devine, a musíte jíst. Erin mi říkala, co máte dneska v plánu, a myslí, že děláte báječnou věc. Bude to skvělé.“

„Doufám, že máte pravdu,“ řekl jsem, ale pořád se mi vybavoval Fred Dean v pracovním úboru. Fred, který mě poslal domů dřív. Fred, který měl v plánu překvapení.

♥

Všechno jsme si domluvili při obědě den předem, a když jsem v úterý ráno v půl deváté zajel se svým starým autem na příjezdovou cestu k velkému zelenému viktoriánskému domu, Annie a Mike už byli připravení k odjezdu. Stejně jako Milo.

„Určitě nebude nikomu vadit, že ho bereme s sebou?“ ptal se Mike v pondělí. „Nechci se dostat do potíží.“

„Služební psi do Lunaparku můžou,“ řekl jsem, „a Milo bude služební pes. Je to tak, Milo?“

Milo naklonil hlavu a bylo vidět, že pojem služebního psa je mu cizí.

Dnes měl Mike na sobě mohutné dlahy, které při pohybu řinčely. Chtěl jsem mu pomoct nasednout do dodávky, ale odmítavě na mě mávl rukou a nastoupil sám. Dalo mu to spoustu námahy a já čekal záchvat kašle, ale žádný nepřišel. Prakticky nadskakoval nadšením. Annie, jejíž nohy vypadaly v leeriderskách nekonečně dlouhé, mi podala klíčky od auta. „Řídíte.“ A ztišila hlas, aby ji Mike nezaslechl: „Jsem příliš nervózní, než abych řídila.“

Já byl taky nervózní. Přece jen jsem to byl já, kdo ji do toho navezl. Mike mi sice trochu pomohl, pravda, ale já byl dospělý. Jestli se něco semele, bude to na mně. Na modlitby moc nedám, ale když jsem dozadu do dodávky nakládal Mikeovy ortézy a vozík, poslal jsem k nebi střelnou modlitbičku, aby se nic nepokazilo. Pak jsem vycouval z cestičky, zabočil na Pobřežní silnici a projel kolem billboardu s nápisem PŘIVEĎTE DĚTI DO LUNAPARKU, AŤ SI UŽIJÍ JAKO NIKDY V ŽIVOTĚ!

Annie seděla na vedlejším sedadle a podle mě nikdy nevypadala krásnější než toho říjnového rána, ve vybledlých džínách a lehkém svetru, s vlasy staženými smotkem modré příze.

„Děkuji vám za to, Deve,“ řekla. „Jenom doufám, že děláme správně.“

„Děláme,“ řekl jsem a snažil se působit přesvědčeněji, než jsem se cítil. Protože když už se to spustilo, začal jsem pochybovat.

♥

Nápis Lunapark nad bránou byl rozsvícený – to byla první věc, které jsem si všiml. Druhá věc byla, že z reproduktorů zněla letní veselá hudba: přehlídka hitů z konce šedesátých a začátku sedmdesátých let. Původně jsem chtěl zaparkovat na některém místě pro hendikepované na parkovišti A – bylo jenom asi patnáct metrů od vchodu do parku –, ale než jsem tam stačil zajet, z otevřené brány vyšel Fred Dean a pokynul nám, abychom vjeli dovnitř. Dnes na sobě neměl jen tak nějaký oblek, ale oblek včetně vesty, který si šetřil pro vzácné návštěvy zasluhující VIP zacházení. Ten oblek jsem už viděl, ale černý hedvábný cylindr, jako vystřižený ze starého filmu o diplomatech, ještě ne.

„Tohle je běžné?“ zeptala se Annie.

„Jistě,“ řekl jsem trochu omámeně. Nic z toho nebylo běžné.

Projel jsem bránou na Radostnou ulici a zastavil u lavičky před Vrtivsí, kam jsem se kdysi posadil s panem Easterbrookem po svém prvním vystoupení jako Howie.

Mike chtěl z dodávky vystoupit stejně, jako nastoupil: sám. Stál jsem vedle něj, připravený ho zachytit, kdyby ztratil rovnováhu, a Annie zatím vytahovala z kufru vozík. Milo mi seděl u nohou a mrskal oháňkou, uši nastražené, oči rozzářené.

Když Annie přivezla vozík, přiblížil se Fred v oblaku vůně vody po holení. Byl… oslnivý. Jiné slovo to prostě nevystihovalo. Smekl klobouk, uklonil se Annie, pak natáhl ruku. „Vy jste určitě Mikeova matka.“ Nesmíte zapomenout, že tehdy se přísně rozlišovalo mezi slečnou a paní, a já přes všechnu nervozitu musel ocenit, jak obratně se této ošemetnosti vyhnul.

„Jsem,“ odpověděla. Nevím, jestli ji zmátla jeho elegance nebo rozdíl v jejich oblečení – ona v ležérním stylu pro návštěvu zábavního parku, on formálně jako pro státní návštěvu –, ale zmatená byla. Rukou mu však potřásla. „A tento mladý muž…“

„… je Michael.“ Podal ruku vykulenému chlapci, který tam stál v železných dlahách. „Děkuji, že jsi dnes přišel.“

„Není zač… teda, já děkuji vám. Děkuji vám, že jste nás vzali.“ Potřásl Fredovi rukou. „Je to tu obrovské.“

Samozřejmě že nebylo, obrovský je Disney World. Ale desetiletému klukovi, který v zábavním parku nikdy nebyl, to tak muselo připadat. Chvíli jsem park viděl jeho očima, viděl jsem ho jako poprvé, a moje pochybnosti o tom, jestli jsem sem měl Mikea brát, se začaly rozplývat.

Fred se sklonil, aby obhlédl třetího člena rodiny Rossových, a opřel se rukama o kolena. „A ty jsi Milo!“

Milo štěkl.

„Ano,“ řekl Fred, „taky tě rád poznávám.“ Natáhl ruku a čekal, až Milo zvedne packu. Když to udělal, Fred mu s ní potřásl.

„Jak víte, jak se ten pes jmenuje?“ zeptala se Annie. „Dev vám to řekl?“

Narovnal se a usmál se. „Neřekl. Vím to. Protože toto je kouzelné místo, má drahá. Například.“ Ukázal své prázdné ruce, pak je schoval za zády. „Která ruka?“

„Levá,“ přistoupila Annie na hru.

Fred ukázal levou ruku, byla prázdná.

Zakroutila očima a usmála se. „Dobře, tak pravá.“

Tentokrát vytáhl tucet růží. Opravdových. Annie a Mike vyjekli. Já taky. Ani po všech těch letech netuším, jak to dokázal.

„Lunapark je pro děti, má drahá, a jelikož dnes je tu Mike jediné dítě, park patří jemu. Růže jsou však pro vás.“

Vzala si je jako ve snu, zabořila tvář do květů a čichala jejich sladký červený pyl.

„Dám vám je do vozu,“ nabídl jsem se.

Ještě chvíli je držela, pak mi je podala.

„Mikeu,“ řekl Fred, „chceš vědět, co tu prodáváme?“

Vypadal nejistě. „Svezení? Projížďky a hry?“

„Prodáváme zábavu. Tak co říkáte, dáme si trochu?“

♥

Pamatuji si Mikeův den v parku – a Anniin, samozřejmě –, jako by to bylo minulý týden, ale chtělo by to zpravodaje mnohem talentovanějšího než já, aby vám vypověděl, jaký to byl pocit, nebo aby vysvětlil, jak dokázal vyhnat Wendy Keeganovou z posledních zákoutí v srdci a duši, která ještě obývala. Můžu říct jenom to, co už víte: některé dny jsou jako vzácný poklad. Není jich mnoho, ale myslím, že skoro v každém životě se jich pár najde. Tenhle patřil mezi ty moje, a když je mi mizerně – když se na mě život sype a všechno vypadá jako laciný šunt, jako Radostná ulice za deštivého dne –, vracím se k němu, aby mi připomněl, že život pokaždé není krutý podfuk. Někdy jsou odměny opravdové. Někdy jsou hodnotné.

Samozřejmě že neběžely všechny atrakce, a to bylo dobře, protože spoustu z nich by Mike nezvládl. Ale víc než půlka parku byla toho dopoledne v provozu – světla, hudba, dokonce některé stánky, v nichž půl tuctu manuálů drželo službu a prodávalo popcorn, hranolky, limonádu, cukrovou vatu a Horké dogy. Netušil jsem, jak to Fred a Lane dokázali za jediné odpoledne, ale podařilo se jim to.

Začali jsme ve Vrtivsi, kde u Vrtimašinky čekal Lane. Na hlavě měl místo buřinky strojvůdcovskou čepici, ale také bezstarostně pošoupnutou na ucho. Jak jinak. „Všichni nastupovat! Tohle je jízda, kdy děti výskají, tak pěkně na palubu, ať si nestýskají. Pejsci jedou zadarmo, maminky taky zadarmo, a děti se vezou se mnou v lokomotivě.“

Ukázal na Mikea a pak na sedadlo vedle sebe. Mike vylezl z křesla, vztyčil se na dlahách a pak se zapotácel. Annie k němu přiskočila.

„Ne, mami, to je dobrý. Zvládnu to.“

Získal rovnováhu, s řinčením přešel k Laneovi – chlapec s nohama robota – a dovolil mu, aby ho posadil na sedadlo. „Tohle je šňůra, která spouští píšťalu? Můžu si zatáhnout?“

„Od toho tady je,“ souhlasil Lane, „ale dávej pozor na prasátka na kolejích. Potuluje se tu vlk a prasátka se ho k smrti bojí.“

Annie a já jsme si sedli do jednoho z vagonků. Oči jí zářily. Na tvářích jí rozkvetly její vlastní růže. Rty, i když pevně stisknuté, se třásly.

„Je vám dobře?“ zeptal jsem se jí.

„Ano.“ Vzala mě za ruku, propletla si se mnou prsty a stiskla tak pevně, až to zabolelo. „Ano, ano, ano.“

„Kontrolky na řídící desce máme zelené!“ vykřikl Lane. „Potvrď mi to, Michaeli!“

„Potvrzuji!“

„Na co máme dávat pozor na kolejích?“

„Na prasátka!“

„Chlapče, tvůj styl je pěkně šmrncovní, tak tu šňůru popadni. Ať píšťala hvízdá, no to bude jízda!“

Mike škubl za šňůru. Píšťala zaječela. Milo zaštěkal. Vzduchové brzdy zafuněly a vlak se dal do pohybu.

Vrtimašinka byla pomalá a naprosto krotká. Všechny atrakce ve Vrtivsi byly naivní, protože byly určené pro kluky a holčičky od tří do sedmi let. Ale nesmíte zapomenout, jak málo se Mike Ross dostal ven, zvlášť od minulého roku, kdy měl zápal plic, a kolik dní proseděl se svou matkou na konci dřevěného chodníku, kde poslouchal, jak se k nim z dálky po pláži nese rachot atrakcí a šťastný křik, a věděl, že tohle nezažije. Jeho čekalo jenom lapání po dechu, až mu začnou selhávat plíce, další kašel, postupující ochrnutí nohou a nemožnost chodit ani za pomoci dlah a berlí, a nakonec postel, v níž umře, s plenami pod pyžamem a kyslíkovou maskou na obličeji.

Ve Vrtivsi bylo poněkud pusto, když nebyli po ruce žádní zelenáči, kteří by tu hráli pohádkové postavy, ale Fred a Lane zapojili všechny mechanické divy: kouzelný fazolový stonek, který ve výtrysku páry vyrazil ze země. Čarodějnici pochechtávající se před Perníkovou chaloupkou. Kloboučníkův čajový dýchánek. Vlka v nočním čepci, který číhal pod jedním podjezdem a vyskočil na projíždějící vlak. Když jsme vybírali poslední zatáčku, minuli jsme tři domečky, které všechny děti dobře znají – jeden slaměný, druhý z proutí a třetí z cihel.

„Pozor na prasátka!“ vykřikl Lane a zrovna v tu chvíli se vybatolila na koleje a z ampliónů zazněl kvikot. Mike zařičel smíchy a škubl píšťalou. Prasátka jako vždy unikla… o fous.

Když jsme vjeli zase do stanice, Annie pustila mou ruku a spěchala k lokomotivě. „Jak ti je, zlato? Chceš inhalátor?“

„Ne, je mi dobře.“ Mike se otočil k Laneovi. „Díky, pane strojvůdce!“

„Bylo mi potěšením, Mikeu.“ Natáhl ruku dlaní nahoru. „Plácnem si, ať žijem si.“

Mike si s ním plácl, a s chutí. Myslím, že se nikdy necítil víc naživu.

„Teď se musíme přesunout,“ zavelel Lane. „Dnes jsem muž mnoha klobouků.“ Mrkl na mě.

♥

Annie vetovala Vířivé šálky, ale dovolila – s obavami –, aby Mike vyzkoušel Létající židli. Svírala mi paži ještě pevněji než předtím ruku, když jeho židle vystoupila deset metrů nad zem a začala se naklánět, ale pak sevření povolila, když uslyšela, jak se Mike chechtá.

„Panebože,“ vyjekla, „podívejte se na jeho vlasy! Jak za ním vlají!“ Usmívala se. Také plakala, ale zdálo se, že si to neuvědomuje. Ani moji ruku, která si našla cestu kolem jejího pasu.

Fred byl u řízení a měl dost rozumu, aby pustil jenom poloviční rychlost a nerozjel židli naplno, kdy by se Mike ocitl rovnoběžně se zemí a v sedáku by ho držela jen odstředivá síla. Když se chlapec konečně vrátil na zem, byl tak omámený, že nemohl chodit. S Annie jsme ho vzali každý pod jednou paží a dovedli k vozíku. Fred nesl Mikeovy berle.

„Páni.“ Zdálo se, že nic jiného ze sebe nevypraví. „Páni, páni.“

Další byly Závratné rychlolodi – bez ohledu na název však jezdily po zemi. Mike jel po namalované vodě v jedné lodi s Milem a oba si to očividně užívali. Annie a já jsme se posadili do druhé. I když jsem pracoval v Lunaparku už déle než čtyři měsíce, na této atrakci jsem nikdy nebyl a zaječel jsem, když jsme se poprvé řítili přímo na Mikea s Milem. Naše lodi se těsně vyhnuly až v poslední vteřině.

„Srabe!“ zakřičela mi Annie do ucha.

Když jsme vystoupili, Mike prudce dýchal, ale stále nekašlal. Odvezli jsme ho kus po Ohaří cestě a dali si pár limonád. Obsluha odmítla přijmout pětidolarovku, kterou chtěla Annie zaplatit. „Všechno je dnes pozornost podniku, paní.“

„Můžu si dát Dogu, mami? A cukrovou vatu?“

Zamračila se, ale pak vzdychla a pokrčila rameny. „Tak dobře. Jenom pokud ti bude jasné, že tohle všechno je mimořádné, kamaráde. Dnešek je výjimka. A už žádné rychlé jízdy.“

Jel napřed ke stánku s Horkými dogami a jeho vlastní pes klusal vedle něj. Annie se ke mně otočila. „Nejde tu o výživu, jestli si tohle myslíte. Ale jestli mu bude špatně od žaludku, mohl by zvracet. A zvracení je pro děti v Mikeově stavu nebezpečné. Mohly by…“

Políbil jsem ji, jen jsem jemně přejel rty přes její. Jako bych spolkl kapičku něčeho neuvěřitelně sladkého. „Pššt,“ řekl jsem. „Vypadá, že je mu špatně?“

Oči měla najednou hodně veliké. Chvilku jsem si byl jistý, že mi vrazí facku a odejde. Celý den bude zkažený a bude to jenom moje zatracená pitomá chyba. Pak se usmála, zamyšleně se na mě podívala, až se mi zhoupl žaludek. „Vsadím se, že bys to svedl líp, kdybys dostal aspoň trochu možnost.“

Než jsem vymyslel nějakou odpověď, už spěchala za synem. Nic by se však nezměnilo, kdyby zůstala u mě, protože jsem tam trčel úplně tumpachový.

♥

Annie, Mike a Milo se vmáčkli do jedné gondoly Lanovky, jejíž dráha se klenula šikmo nad celým parkem. Fred Dean a já jsme jeli pod nimi v elektrickém vozíku, do kterého jsme vzadu nacpali Mikeovo křeslo.

„Vypadá na skvělýho kluka,“ prohodil Fred.

„To on je, ale vůbec jsem nečekal, že to pojmete v tak velkém stylu.“

„Děláme to stejně tak pro tebe jako pro něho. Prokázal jsi parku víc dobra, než asi tušíš, Deve. Když jsem panu Easterbrookovi řekl, že do toho chci jít s plnou parádou, dal mi zelenou.“

„Vy jste mu volal?“

„To teda volal.“

„To s těmi růžemi… odkud jste je vytasil?“

Fred si povytáhl manžety a vypadal skromně. „Kouzelník nikdy neprozradí svoje tajemství. Copak to nevíš?“

„Měl jste kouzelnické číslo, když jste byl u bratrů Blitzových?“

„Ne, to neměl. U Blitzových jsem dělal jenom runďáka a tahal bedny. A i když jsem neměl platnej řidičák, párkrát jsem taky jel s náklaďákem, když jsme to museli uprostřed noci otočit na jih třeba z ranče nějakýho chrapouna.“

„Tak kde jste se to kouzlo naučil?“

Fred mi sáhl za ucho, vytáhl stříbrný dolar a hodil mi ho do klína. „Když se rozhlížíš, leccos pochytíš. Radši na to trochu šlápnem, Jonesy. Začínají nás předjíždět.“

♥

Ze stanice Střecha světa, kde jízda lanovkou končila, jsme šli na kolotoč. Lane Hardy už čekal. Strojvůdcovskou čepici odložil a znovu se honosil buřinkou. Z reproduktorů v parku stále duněl rock and roll, ale pod širokým, pestrobarevným baldachýnem kolotoče, kterému se tu v hantu říkalo mařenka, přehlušoval venkovní muziku orchestrion břinkající „Bicykl pro dva“. Byla to jen nahrávka, ale milá díky nádechu starých časů.

Než stačil Mike nasednout, Fred poklekl a vážně se na něj zadíval. „Nemůžeš nasednout na mařenku bez lunaparkový čepice,“ oznámil mu. „My jim říkáme psí hučky. Máš nějakou?“

„Nemám,“ odpověděl Mike. Stále ještě nekašlal, ale pod očima se mu začaly šířit tmavé stíny. Tam, kde nebyl zrudlý nadšením, měl tváře skoro bílé. „Nevěděl jsem, že mám…“

Fred si sundal svoji čapku, nahlédl dovnitř a ukázal ji nám. Byla prázdná, jak musejí být klobouky všech kouzelníků, když je ukazují publiku. Znovu do ní nahlédl a rozzářil se. „Á!“ Vytáhl z ní zbrusu novou lunaparkovou psí hučku a nasadil ji Mikeovi na hlavu. „Dokonalé! Tak na kterém zvířeti se chceš svézt? Na koni? Jednorožci? Mořské panně Marvě? Lvovi Leovi?“

„Ano, na lvovi, prosím!“ vykřikl Mike. „Mami, ty můžeš jet vedle mě na tygrovi!“

„Jasně,“ souhlasila. „Vždycky jsem chtěla jet na tygrovi.“

„Hele, kamaráde,“ řekl Lane, „pomůžu ti nahoru.“

Když se Fred sklonil, Annie ztišila hlas a potichu ho oslovila. „Další už vynecháme, ano? Je to všechno skvělé, na takový den nikdy nezapomene, ale…“

„Už odpadá,“ souhlasil Fred. „Rozumím.“

Annie nasedla na zelenookého tygra s vyceněnými zuby vedle Mikeova lva. Milo se posadil mezi ně a smál se od ucha k uchu. Když se kolotoč rozjel, „Bicykl pro dva“ vystřídal „Ragtime na Dvanácté ulici“. Fred mi položil ruku na rameno. „Běž napřed a počkej na nás u Kola – to bude jeho poslední jízda –, ale nejdřív zajdi do kostymérny. A trochu sebou hoď.“

Už jsem se chtěl zeptat proč, ale uvědomil jsem si, že nemusím. Zamířil jsem na zadní parkoviště. A pořádně jsem sebou hodil.

♥

Tehdy v úterý dopoledne v říjnu 1973 jsem na sobě měl kožich naposledy. Navlékl jsem se do něj v kostymérně a podzemím se vrátil doprostřed parku. Uháněl jsem elektrickým vozíkem co nejvyšší rychlostí, až mi Howieho hlava svalená na rameno poskakovala. Na povrch jsem se vynořil za boudou madam Fortuny a právě včas. Ulicí se přibližovali Lane, Annie a Mike. Lane tlačil Mikeovo křeslo. Nikdo si nevšiml, že vykukuji zpoza rohu boudy. Dívali se na Karolínské kolo, až si vyvraceli krk. Fred mě však zahlédl. Zvedl jsem tlapu. On přikývl, pak se otočil a zvedl zase svoji tlapu na někoho, kdo právě obsluhoval malou zvukařskou budku nad službami zákazníkům. Za několik vteřin se ze všech reproduktorů vyvalila Howieho hudba. Nejdřív to byl Elvis a jeho „Hound Dog“.

Vyskočil jsem z úkrytu a pustil se do Howieho tanečku, což bylo jakési nemotorné stepování. Mike zůstal stát s otevřenou pusou. Annie si přitiskla ruce ke spánkům, jako by ji najednou příšerně rozbolela hlava, a pak se rozesmála. Věřím, že to, co následovalo, patřilo k mým lepším vystoupením. Poskakoval jsem a hopsal kolem Mikeova křesla a skoro si neuvědomoval, že Milo dělá totéž, jen opačným směrem. „Hound Dog“ vystřídali Rolling Stones s jejich „Walking the Dog“. To je docela krátká písnička, což bylo dobře - neuvědomil jsem si, že jsem hodně vyšel z formy.

Skončil jsem tím, že jsem doširoka rozhodil paže a zaječel: „Mike! Mike! Mike!“ To bylo jedinkrát, co Howie v životě promluvil, a na svou obranu mohu říct jen to, že to ve skutečnosti připomínalo spíš štěkání.

Mike se zvedl z křesla, rozevřel náruč a přepadl dopředu. Věděl, že ho chytím, a já ho chytil. Děti z poloviny tak staré jako on mě častovaly objetím celé léto, ale žádné se mi nelíbilo jako tohle. Jenom jsem litoval, že ho nemůžu otočit a zmáčknout stejně jako onehdy Hallie Stansfieldovou, a vypudit z něj to jeho soužení jako vdechnutý kus rohlíku.

S obličejem zabořeným do srsti zamumlal: „Děláš Howieho opravdu krásně, Deve.“

Tlapou jsem ho pošudlal po hlavě, až jsem mu shodil psí hučku. Coby Howie jsem mu nemohl odpovědět – zaštěkat jeho jméno bylo maximum, které jsem nemohl překročit –, ale myslel jsem si Dobrý kluk si zaslouží dobrého psa. Jen se zeptej Mila.

Mike zvedl hlavu a podíval se Howiemu do očí z modré síťoviny. „Půjdeš s námi na zvedák?“

Mohutně jsem zakýval hlavou a znovu ho pohladil po hlavě. Lane zvedl Mikeovu psí hučku a narazil mu ji zpátky na hlavu.

Přišla ke mně Annie. Ruce držela sevřené stydlivě u pasu, ale oči jí jen hrály. „Můžu vás rozepnout, pane Howie?“

Nevadilo by mi to, ale samozřejmě jsem jí to nemohl dovolit. Každá show má svoje pravidla a jedno z těch, která v Lunaparku platila – pevně a neporušitelně – znělo, že Šťastný pes Howie je vždycky Šťastný pes Howie. Nikdy si nesundávejte kožich tam, kde by vás mohli ušáci zahlédnout.

♥

Znovu jsem se zanořil do podzemí, nechal kožich ve vozíku a dohnal Annie a Mikea na rampě před Karolínským kolem. Annie se nervózně podívala vzhůru a znejistěla: „Určitě tam chceš, Mikeu?“

„Ano! Tam chci nejvíc!“

„Tak dobře. Asi.“ Ke mně dodala: „Nebojím se výšek, ale ani z nich nejsem nadšená.“

Lane jim přidržoval otevřená dvířka u gondoly. „Račte na palubu, lidi. Pošlu vás vzhůru hladce tam, kde vzduch chutná sladce, mňam.“ Sklonil se a podrbal Mila na uších. „Ty si počkáš tady dole, kámo.“

Posadil jsem se dovnitř na straně blíž ke kolu. Annie seděla uprostřed a Mike na vnější straně, kde byl nejlepší výhled. Lane spustil bezpečnostní závoru, vrátil se k řízení a pošoupl si buřinku do nového úhlu. „Čekají vás divy světa!“ zavolal a už jsme jeli vzhůru a stoupali poklidně a neochvějně jako korunovační průvod.

Pomalu se pod námi otevíral svět: nejdřív park, potom napravo zářivý kobalt oceánu a nalevo rozlehlé nížiny Severní Karolíny. Když Kolo dospělo k vrcholu svého velkého kruhu, Mike se pustil závory, rozpřáhl ruce a zakřičel: „My letíme!“

Ruka na mé noze. Annie. Podíval jsem se na ni a ona nehlasně naznačila: Děkuji ti. Nevím, kolikrát nás Lane poslal dokola – myslím, že to bylo víc koleček než obvykle, ale nejsem si jistý. Nejlépe si pamatuji Mikeův obličej, bledý a plný úžasu, a Anniinu ruku na svém stehně, kde mě až pálila. Neodtáhla ji, dokud jsme nezpomalili a nezastavili.

Mike se otočil ke mně. „Teď vím, jak se cítí můj drak,“ řekl.

Já taky.

♥

Když Annie Mikeovi řekla, že už má dost, chlapec nic nenamítal. Byl vyčerpaný. Když mu Lane pomáhal do křesla, Mike natáhl ruku a obrátil ji dlaní vzhůru. „Plácneme si, ať žijem si.“

Lane se uculil a plácl mu do dlaně. „Vrať se, kdykoli budeš chtít, Mikeu.“

„Díky. Bylo to skvělý.“

Lane ho se mnou tlačil po hlavní ulici. Boudy po obou stranách už byly zase zavřené, ale jedna měla otevřeno: střelnice U Annie Oakleyové. Na prknech pro chrapouny, kde celé léto postával Taťka Allen, se tyčil Fred Dean ve svém trojdílném obleku. Za ním se různými směry sunuli králíci a kachny na řetězový pohon. Nad nimi byla ostře žlutá keramická kuřata. Ta se nehýbala, ale byla hodně malá.

„Máš chuť si vyzkoušet svoje střelecké umění, než z parku odejdeš?“ zeptal se Fred. „Dnes nikdo neprohrává. Dnes každý vyhraje cenu.“

Mike se ohlédl na Annie. „Můžu, mami?“

„Jistě, miláčku. Ale ne moc dlouho, ano?“

Zkusil vstát z křesla, ale nedokázal to. Byl moc unavený. S Lanem jsme ho podepřeli, každý z jedné strany. Mike zvedl vzduchovku a několikrát vystřelil, ale už neudržel ruce, i když puška byla lehká. Diabolky narážely do plátěné zástěny a cvakaly do korýtka dole.

„Asi jsem to podělal,“ zabručel a pušku odložil.

„No, ne že bys přímo zazářil,“ připustil Fred, „ale jak jsem říkal, dneska získá cenu každý.“ A podal mu největšího a nejlepšího plyšového Howieho z police, kterého i ostrostřelci dokázali získat, teprve když utratili osm nebo devět babek na dodatečné diabolky.

Mike mu poděkoval a posadil se, vypadal zmoženě. Ten zatracený vycpaný pes byl skoro stejně velký jako on. „Zkus si to, mami.“

„Ne, já nemusím,“ odmítla, ale podle mě do toho měla chuť. Měla v očích zvláštní výraz, když si měřila vzdálenost mezi pultem a terči.

„Prosím?“ Podíval se nejdřív na mě, potom na Lanea. „Máma je fakt dobrá. Vyhrála turnaj v Camp Perry ve střelbě vleže, než jsem se narodil, a dvakrát byla druhá. Camp Perry je v Ohiu.“

„Já ne-“

Lane jí už podával jednu upravenou dvaadvacítku. „Tak hupky nahoru. Ukažte nám Annie Oakleyovou, která ve vás je, Annie.“

Vzala pušku a prohlédla si ji tak, jak to udělal jen málokterý ušák. „Kolik mám ran?“

„V zásobníku je jich deset,“ odpověděl Fred.

„Jestli to zkusím, můžu vystřílet dva zásobníky?“

„Kolik chcete, madam. Dnešek patří vám.“

„Máma kdysi taky střílela s dědou na umělé holuby,“ ozval se Mike.

Annie zvedla dvaadvacítku a vystřílela deset ran, mezi nimiž dělala maximálně dvouvteřinové pauzy. Srazila dvě pohyblivé kachny a tři pohyblivé králíky. Maličká keramická kuřata nechala bez povšimnutí.

„Výborná střelba!“ zahulákal Fred. „Cokoli si vyberete z prostřední police, je vaše!“

Usmála se. „Padesát procent zdaleka není výborné. Táta by se propadl hanbou. Jenom bych si vzala další náboje, jestli můžu.“

Fred vytáhl zpod pultu papírový kornout – v hantu čurátko – a tenký konec vložil do dírky v násypce do zásobníku. Zarachotilo to a dalších deset diabolek se vkutálelo do pušky.

„Seřizovali jste ta miřidla?“ zeptala se Freda.

„Ne, paní. V Lunaparku jsou všechny hry férové. Ale kdybych vám řekl, že Taťka Allen – chlápek, který obvykle tuhle boudu vede – trávil dlouhé hodiny zastřelováním každé zbraně, to bych lhal.“

Jelikož jsem pracoval v Taťkově týmu, věděl jsem, že tohle je hodně neupřímné, řečeno velmi mírně. Miřidla na puškách byla to poslední, čím by se Taťka zabýval. Čím lépe chrapouni stříleli, tím víc cen musel Taťka vydat… a musel pak dokupovat ze svého. Jako všichni šéfové atrakcí. Bylo to laciné zboží, ale nebylo zadarmo.

„Zanáší doleva nahoru,“ řekla spíš k sobě než nám. Pak pušku zvedla, opřela si ji do důlku pod pravým ramenem a vystřílela deset ran. Tentokrát nebyly mezi výstřely žádné postřehnutelné pauzy a neobtěžovala se s kachnami a králíky. Mířila na keramická kuřata a rozstřílela jich osm.

Když položila pušku zase na pult, Lane si čelenkou otřel umouněný zpocený zátylek. Při této činnosti velmi tiše pronesl: „Ježíši Horáci Kriste. Osm pípáků ještě nikdo nesejmul.“

„Toho posledního jsem jen škrábla a na tuhle vzdálenost jsem je měla dostat všechny.“ Nechlubila se, jen konstatovala fakt.

Mike se ozval skoro omluvně: „Já vám říkal, že je dobrá.“ Rukou sbalenou do pěsti si zakryl ústa a zakašlal do ní. „Přemýšlela o olympiádě, jenže pak odešla z vysoké.“

„Vy jste skutečně Annie Oakleyová,“ řekl Lane a zastrčil si čelenku do zadní kapsy. „Jakou chcete výhru, krásná dámo? Vyberte si.“

„Já už svou výhru mám,“ odpověděla. „Tohle byl nádherný, překrásný den. Nikdy vám nebudu moct dostatečně poděkovat, chlapi.“ Otočila se mým směrem. „Ani tomuhle chlapíkovi. Který mě k tomu vlastně přemluvil. Protože jsem pitomá.“ Políbila Mikea na temeno. „Ale teď už bych měla svého chlapce odvézt domů. Kde je Milo?“

Rozhlédli jsme se a uviděli, že je v půli Radostné ulice, kde sedí před Domem hrůzy a ocásek má obtočený kolem tlap.

„Milo, ke mně!“ křikla Annie.

Vztyčil uši, ale nepřišel. Dokonce se ani neotočil po jejím hlase, jen dál civěl na fasádu jediné temné atrakce v Lunaparku. Skoro bych věřil, že si četl rozteklé pozvání ověšené pavučinami: VEJDI, POKUD SE ODVÁŽÍŠ.

Zatímco se Annie dívala na Mila, kradmo jsem pohlédl na Mikea. I když byl ze všeho toho vzrušení skoro na konci sil, nemohl jsem si jeho výraz s ničím splést. Bylo v něm zadostiučinění. Vím, že je bláznivé tvrdit, že si to s tím jackem russellem domluvili předem, ale já si to opravdu myslel.

Myslím si to dodnes.

„Dovez mě tam, mami,“ požádal Mike. „Se mnou půjde.“

„To nemusíte,“ přiskočil Lane. „Jestli máte vodítko, rád vám ho přivedu.“

„Je v kapse vzadu na Mikeově křesle,“ řekla Annie.

„Ehm, nejspíš není,“ ozval se Mike. „Můžeš se tam podívat, ale mám dojem, že jsem ho zapomněl.“

Annie prohledávala kapsu a já si pomyslel Leda tak pendrek jsi zapomněl.

„Ale Mikeu,“ pokárala ho Annie. „Tvůj pes, tvoje odpovědnost. Kolikrát jsem ti to už říkala?“

„Promiň, mami.“ Obrátil se k Fredovi a Laneovi: „Jenže my ho málokdy používáme, protože Milo pokaždé přijde.“

„Kromě případu, kdy potřebujeme, aby přišel.“ Annie si přiložila dlaně k ústům a zakřičela: „Milo, pojď sem! Musíme domů!“ Pak mnohem líbezněji přidala: „Piškotek, Milo! Pojď si pro piškotek!“

Mě by její lákání určitě přimělo přiběhnout – nejspíš s vyplazeným jazykem –, ale Milo nepovolil.

„No tak, Deve,“ řekl Mike. Jako bych také patřil do jeho plánu, ale nepochopil jsem nějakou svou narážku. Chytil jsem rukojeti křesla a začal Mikea tlačit po Radostné ulici ke strašidelnému domu. Annie šla za námi. Fred a Lane zůstali, kde byli, Lane se opíral o pult plný rozložených vzduchovek na řetízcích. Buřinku si sundal a točil s ní na prstu.

Když jsme se dostali k psovi, Annie si ho přísně změřila. „Co je s tebou, Milo?“

Milo při zvuku Anniina hlasu zabušil oháňkou, ale nepodíval se na ni. Ani se nepohnul. Hlídal a měl v úmyslu tak setrvat, dokud ho neodvlečeme.

„Michaeli, prosím tě, přivolej toho psa, až můžeme jet domů. Musíš si trochu odpo-“

Než stačila domluvit, staly se dvě věci. Nejsem si jistý, v jakém pořadí. Od té doby jsem si to během let mockrát v duchu probíral – většinou za nocí, kdy nemůžu spát –, ale stále si nejsem jistý. Pouze si myslím, že nejdřív se ozval ten zvuk: rachot vozíku, který se rozjel po koleji. Ale možná dřív odpadl ten visací zámek. Je dokonce možné, že se obojí přihodilo najednou.

Masivní visací zámek upadl z dvoukřídlých dveří před fasádu Domu hrůzy, zůstal ležet na prknech a jen se leskl v říjnovém slunci. Fred Dean později říkal, že západka nejspíš pořádně nezapadla do zámkového mechanismu a otřesy z jedoucího vozíku způsobily, že se otevřela úplně. To bylo naprosto logické, protože západka byla skutečně otevřená, když jsem ji zkontroloval.

Ale byla to pitomost.

Ten zámek jsem nasazoval sám a pamatuji si, jak to cvaklo, když západka správně dosedla. Dokonce si pamatuji, jak jsem za zámek tahal, abych se přesvědčil, že drží, jak to člověk s visacími zámky dělá. A to všechno vyvolává otázku, na kterou se Fred ani nepokusil odpovědět: když byly všechny elektrické jističe v Domě hrůzy vypnuté, jak se mohl vozík rozjet? Pokud jde o to, co se stalo potom…

Popíšu, jak cesta Domem hrůzy končila za normálních okolností. Na druhém konci Mučírny, zrovna když už jste si mysleli, že jízda skončila, a polevili jste v ostražitosti, rozlétl se proti vám ječící kostlivec (kterému zelenáči přezdívali Strašlivý Hagar), jako by chtěl vrazit do vašeho vozíku. Když v poslední chvíli uhnul, uviděli jste přímo před sebou kamennou zeď. Na ní byla fosforeskující zelenou barvou namalovaná zombie a náhrobní kámen s nápisem KONEC CESTY. Kamenná zeď se samozřejmě včas rozevřela, ale ta závěrečná dvojitá pecka byla neobyčejně účinná. Když se vozík vynořil na denní světlo, kde opsal půlkruh, projel dalšími dvoukřídlými dveřmi a konečně zastavil, dokonce i dospělí muži řvali z plných plic. Ty poslední skřeky (vždycky za doprovodu hurónského smíchu, který přiznával Sakra, dostali jste mě) byly pro Dům hrůzy nejlepší reklama.

Dnes se žádné skřeky neozývaly. Jistěže ne, protože když se ty dvoukřídlé dveře rozletěly dokořán, vozík, který se vynořil, byl prázdný. Opsal půlkruh, lehce vrazil do dalších dvoukřídlých dveří a zastavil se.

„Ták jo,“ řekl Mike. Zašeptal to tak potichu, že jsem ho sotva slyšel, a Annie ho určitě nezaslechla – veškerou její pozornost poutal vozík. Chlapec se usmíval.

„Co to způsobilo?“ zeptala se Annie.

„Nevím,“ řekl jsem. „Možná kraťas. Nebo nějaké přepětí.“ Obě vysvětlení zněla dobře, pokud člověk nevěděl, že jističe jsou vypnuté.

Stoupl jsem si na špičky a nahlédl do zastaveného vozíku. Nejdřív ze všeho jsem si všiml, že bezpečnostní závora je nahoře. Kdyby ji Eddie Parks nebo některý jeho zelenáčský poskok zapomněl sklopit, závora se měla automaticky zaklapnout sama, jakmile se vozík uvede do pohybu. To bylo státem nařízené bezpečnostní opatření. Závora vyklopená nahoru u tohoto vozíku proto vůbec nedávala smysl, protože jediné atrakce v parku, v nichž to dopoledne fungovala elektřina, byly ty, které Lane a Fred zprovoznili pro Mikea.

Pod půlkruhovým sedákem jsem cosi zahlédl, cosi stejně skutečného jako růže, které Fred dal Annie, jenže tohle nebylo červené.

Byla to modrá alenkovská stuha.

♥

Mířili jsme zpátky k dodávce. Milo opět vzorně ťapal vedle Mikeova křesla.

„Vrátím se, hned jak je odvezu domů,“ slíbil jsem Fredovi. „Odpracuju si pár hodin.“

Zavrtěl hlavou. „Pro dnešek máš padla. Běž si brzo lehnout a zítra tu buď v šest. Zabal si pár sendvičů navíc, protože všichni budeme makat do noci. Ukazuje se, že se ta bouřka blíží trochu rychleji, než v rádiu předpovídali.“

Annie vypadala polekaně. „Měla bych Mikea sbalit a odjet do městečka, co myslíte? Dělala bych to hrozně nerada, když je tak unavený, ale…“

„Poslouchejte dnes večer rádio,“ poradil jí Fred. „Pokud státní meteorologickej úřad přikáže evakuaci, uslyšíte to zavčas, ale nemyslím, že na to dojde. Tohle bude jenom běžnej průvan. Mám trochu starost o ty vysoký atrakce, to je všechno – Kulovej blesk, Třasák a Kolo.“

„Těm se nic nestane,“ ozval se Lane. „Loni vydržely Agnes, a to byl hurikán se vším všudy.“

„Má tahle bouře jméno?“ zeptal se Mike.

„Říkají jí Gilda,“ odpověděl Lane. „Ale není to žádnej hurikán, jenom běžná malá subtropická níže.“

Fred řekl: „Vítr se má začít zvedat kolem půlnoci a lít začne asi o hodinu nebo dvě později. Lane má s těma vysokejma atrakcema asi pravdu, ale stejně budeme mít napilno. Máš pláštěnku, Deve?“

„Jasně.“

„Budeš ji potřebovat.“

♥

Předpověď počasí, kterou jsme si po odjezdu z parku poslechli v rádiu, Annie uklidnila. Vítr, který Gilda přinášela, neměl překročit rychlost padesát kilometrů za hodinu, s občasnými silnějšími poryvy. Možná místy dojde k erozi pobřeží a menším záplavám vnitrozemí, ale to bylo všechno. Hlasatel to nazval „skvělým počasím na pouštění draků“, což nás všechny rozesmálo. Už jsme měli něco společného za sebou, a to bylo pěkné.

Než jsme dojeli zpátky do velkého viktoriánského domu na Nábřežní ulici, Mike už skoro spal. Zvedl jsem ho a posadil do křesla. Nebylo to nijak pracné, za uplynulé čtyři měsíce jsem si vypracoval svaly a Mike bez těch strašných dlah nevážil ani třicet kilo. Milo znovu šlapal vedle křesla, které jsem tlačil po rampě do domu.

Mike potřeboval na záchod, ale když se jeho matka pokusila převzít madla křesla, požádal mě, jestli bych s ním nemohl jet já. Odvezl jsem ho do koupelny, pomohl mu vstát a stáhl mu kalhoty s gumou v pase, a on se zatím držel madel.

„Nenávidím, když mi musí pomáhat. Připadám si jako mimino.“

Možná, ale čural se zdravým klučičím elánem. Potom, když se předklonil, aby zmáčkl splachovadlo, se zapotácel a skoro padl po hlavě do mísy. Musel jsem ho chytit.

„Díky, Deve. Dnes už jsem si hlavu jednou myl.“ To mě rozesmálo a Mike se ušklíbl. „Přál bych si, abychom tu nějaký hurikán měli. To by bylo super.“

„Možná bys změnil názor, kdyby se to stalo.“ Pamatoval jsem si hurikán Doriu, který se přihnal před dvěma lety. Na New Hampshire a Maine udeřily vichřice o síle sto padesáti kilometrů za hodinu, které pokácely stromy po celém Portsmouthu, Kittery, Sanfordu a Berwicksu. Jedna vysoká stará borovice těsně minula náš dům, sklep jsme měli zaplavený a čtyři dny nešla elektřina.

„Asi bych nechtěl, aby v parku něco popadalo. Je to to nejlepší místo na světě. Aspoň kde jsem byl.“

„Dobře. Drž se, kluku, ať ti můžu natáhnout kalhoty. Nemůžeš na mámu vystrkovat holý zadek.“

To ho znovu rozesmálo, jenže tentokrát ten smích přešel v kašel. Annie si Mikea převzala, když jsme se z koupelny vynořili, a odvezla ho chodbou k ložnici. „Ne aby ses někam vytratil, Devine,“ zavolala přes rameno.

Jelikož jsem měl volné odpoledne, neměl jsem v úmyslu se někam vytrácet, pokud chce, abych se chvíli zdržel. Procházel jsem se po předpokoji a prohlížel si předměty, které byly nejspíš drahé, ale nijak zvlášť zajímavé – určitě ne pro jednadvacetiletého muže. Pokoj hodně vylepšovalo obrovské okno skoro přes celou stěnu, protože bez záplavy světla zvenčí by to tu působilo chmurně. Z okna byl výhled na zadní terasu, dřevěný chodník a oceán. Viděl jsem, jak na jihovýchodě houstnou mráčky, ale nebe nad námi bylo stále jasně modré. Pamatuji si, jak jsem si myslel, že jsem se do toho velkého domu přece jen dostal, i když nejspíš nikdy nebudu mít možnost spočítat všechny jeho koupelny. Pamatuji si, že jsem přemýšlel o alenkovské stuze, a uvažoval, jestlipak ji Lane uvidí, až bude zbloudilý vozík znovu zakrývat plachtou. Co ještě jsem si myslel? Že jsem přece jen viděl ducha. Pouze v jiné podobě.

Annie se vrátila. „Chce tě vidět, ale moc dlouho u něj nezůstávej.“

„Dobře.“

„Třetí dveře napravo.“

Prošel jsem chodbou, zlehka zaklepal a otevřel dveře. Když si odmyslíte madla, kyslíkové nádrže v rohu a dlahy pro nohy, které stály v železném pozoru u postele, mohl to být pokoj kteréhokoli kluka. Neválela se tu žádná baseballová rukavice a o zeď se neopíral skateboard, ale visely tu plakáty s Markem Spitzem a obráncem miamských Delfínů Larrym Csonkou. Na čestném místě nad postelí přecházeli Beatles Abbey Road.

Cítil jsem slabý pach nějaké masti. Mike vypadal v posteli velice malý, skoro se pod zelenou pokrývkou ztrácel. Vedle něj ležel v klubíčku Milo s čumákem u oháňky a Mike ho roztržitě hladil po srsti. Těžko uvěřit, že tentýž kluk vítězně zvedal ruce v apogeu Karolínského kola. Ale nevypadal smutně. Skoro zářil.

„Viděl jsi ji, Deve? Viděl jsi ji, když odešla?“

S úsměvem jsem zavrtěl hlavou. Na Toma jsem žárlil, ale na Mikea ne. To nikdy.

„Škoda, že tam nebyl můj děda. Ten by ji viděl a uslyšel by, co říkala, když odcházela.“

„Co teda říkala?“

„Děkovala. Nám oběma. A říkala ti, abys byl opatrný. Opravdu jsi ji neslyšel? Ani trochu?“

Znovu jsem zavrtěl hlavou. Ne, ani trochu.

„Ale víš to.“ Ve tváři byl příliš bledý a unavený, byla to tvář velmi nemocného chlapce, ale oči měl živé a zdravé. „Víš to, že?“

„Ano.“ Vzpomněl jsem si na alenkovskou stuhu. „Mikeu, víš, co se jí stalo?“

„Někdo ji zabil.“ Odpověděl velmi potichu.

„Asi ti neprozradila…“

Ani jsem to nemusel dopovědět. Vrtěl hlavou.

„Potřebuješ se vyspat,“ prohlásil jsem.

„Jo, bude mi líp, když si zdřímnu. Vždycky to tak je.“ Zavřel oči, ale pak je pomalu otevřel. „To Kolo bylo nejlepší. Ten zvedák. Je to jako lítat.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Je to tak.“

Když zavřel oči tentokrát, už je neotevřel. Co nejtišeji jsem se vydal ke dveřím. Když jsem položil ruku na kliku, řekl: „Buď opatrný, Deve. Nejsou bílé.“

Ohlédl jsem se. Spal. Tím jsem si jist. Jenom Milo mě pozoroval. Odešel jsem a potichu zavřel dveře.

♥

Annie byla v kuchyni. „Vařím kávu, ale možná by sis dal radši pivo? Mám tu Blue Ribbon.“

„Káva bude stačit.“

„Co si myslíš o tomhle domě?“

Rozhodl jsem se, že budu mluvit pravdu. „Nábytek je na můj vkus trochu starší, ale nikdy jsem nestudoval bytovou architekturu.“

„Já taky ne,“ řekla. „Ani jsem nedodělala vysokou.“

„Vítej v klubu.“

„Ále, ty ji dokončíš. Zapomeneš na tu dívku, co tě poslala k vodě, vrátíš se na školu, doděláš ji, a vykročíš vstříc zářivé budoucnosti.“

„Jak víš o…“

„O té dívce? Zaprvé to máš napsané na čele. Zadruhé to ví Mike. Pověděl mi to. On byl zase moje zářivá budoucnost. Bylo nebylo, studovala jsem antropologii. Chystala jsem se vyhrát zlatou medaili na olympiádě. Chystala jsem se podívat na cizí a nádherná místa a být Margaret Meadovou své generace. Chystala jsem se psát knihy a snažit se ze všech sil, abych si zasloužila lásku svého otce. Víš, kdo to je?“

„Moje domácí říkala, že je kazatel.“

„To tedy je. Buddy Ross, muž v bílém obleku. Na hlavě má plno bílých vlasů. Vypadá jako starší verze Muže z Gladu v televizních reklamách. Megakostel, časté vysílání v rádiu, teď televize. Mimo publikum je to kretén s několika body k dobru.“ Nalila dva šálky kávy. „Ale to platí skoro o každém z nás, že? Podle mě ano.“

„Mluvíš, jako bys něčeho litovala.“ Nebylo to zrovna nejzdvořilejší, ale tohle jsme měli za sebou. Aspoň jsem doufal.

Přinesla kávu na stůl a posadila se naproti mně. „Dřív jsem litovala, jak se zpívá v té písničce. Ale Mike je skvělý kluk a svému otci musím jedno přiznat – zabezpečil nás finančně, abych se mohla o Mikea stále starat. Z mého pohledu je láska přes šekovou knížku lepší než vůbec žádná láska. Dnes jsem se rozhodla. Myslím, že k tomu došlo, když jsi měl na sobě ten legrační kostým a legračně tam tancoval. Já se při tom dívala, jak se Mike směje.“

„Povídej.“

„Rozhodla jsem se, že dám otci to, co chce, tedy že ho pozvu zase do života svého syna, dřív než bude pozdě. Řekl strašlivé věci, prý Bůh přivolal na Mikea nemoc, aby mě potrestal za mé údajné hříchy, ale tohle budu muset nechat za sebou. Jestli budu čekat na omluvu, hodně se načekám… protože táta v hloubi duše pořád věří, že je to pravda.“

„To je mi líto.“

Pokrčila rameny, jako by na tom nezáleželo. „Neměla jsem pravdu, když jsem Mikea nechtěla pustit do Lunaparku, a nedělala jsem dobře, když jsem v sobě držela starou zášť a trvala na nějakém zasraném quid pro quo. Můj syn není zboží na regále. Myslíš, že jednatřicet je moc na to, aby člověk dospěl, Deve?“

„Zeptej se mě, až tam budu.“

Zasmála se. „Zásah. Omluv mě na minutku.“

Těch minut bylo skoro pět. Seděl jsem v kuchyni u stolu a upíjel kávu. Když se vrátila, držela svetr v pravé ruce. Břicho měla opálené. Podprsenku měla světle modrou, téměř ladila s jejími vybledlými džínami.

„Mike tvrdě spí,“ řekla. „Nechceš jít se mnou nahoru, Devine?“

♥

Její ložnice byla velká ale nezabydlená, jako by i po všech těch měsících, které tu strávila, ještě pořádně nevybalila. Otočila se ke mně a paže mi položila kolem krku. Oči měla veliké a velmi klidné. Koutky úst jí zvedl náznak úsměvu a tvořil tam mělké dolíčky. ,„Vsadím se, že bys to svedl líp, kdybys dostal aspoň trochu možnost.‘ Pamatuješ, jak jsem ti to říkala?“

„Ano.“

„Vyhraju tu sázku?“

Její ústa byla sladká a vlhká. Cítil jsem její dech.

Odtáhla se a řekla: „Může to být jenom teď jednou. To musíš pochopit.“

Nechtěl jsem, ale pochopil jsem. „Hlavně aby to nebyla… však víš…“

Teď už se opravdu usmívala, skoro se smála. Viděl jsem její zuby stejně dobře jako dolíčky. „Hlavně aby to nebyla milosrdná šukačka? Není, to mi věř. Když jsem měla naposled kluka jako ty, byla jsem skoro dítě.“ Vzala moji pravou ruku a položila ji na hedvábný košíček zakrývající levý prs. Ucítil jsem tichý, pravidelný tlukot jejího srdce. „Určitě jsem ještě nepřekonala všechny svoje problémy s otcem, protože se cítím báječně nemravná.“

Znovu jsme se políbili. Její ruce klesly k mému opasku a rozepnuly ho. Ozvalo se tiché bzuknutí rozepínaného zipu a potom hrana její dlaně sklouzla po tvrdém hřebeni pod mými trenýrkami. Zalapal jsem po dechu.

„Deve?“

„Co?“

„Už jsi to někdy dělal? Neodvažuj se mi lhát.“

„Ne.“

„Byla snad idiot? Ta tvoje holka?“

„To jsme asi byli oba.“

Usmála se, vsunula do mého prádla chladnou ruku a sevřela mě. Ten jistý úchop doplněný jemnými pohyby palcem poslal všechny Wendyiny snahy o uspokojení přítele do okresní ligy. „Takže jsi panic.“

„Vinen dle obžaloby.“

„Dobře.“

♥

Nebylo to jenom jednou a to pro mě bylo štěstí, protože poprvé jsem vydržel řekněme osm vteřin. Možná devět. Dostal jsem se dovnitř, tolik se mi podařilo, ale potom všude všechno stříkalo. Trapněji jsem se cítil snad jenom jednou – když jsem se uprdl při svatém přijímání na metodistickém táboře mladých –, ale ruku bych za to nedal.

„Panebože,“ hlesl jsem a zakryl si rukou oči.

Smála se, ale nijak zlomyslně. „Svým způsobem mi to tak nějak lichotí. Zkus se uvolnit. Zajdu dolů podívat se na Mikea. Nestojím o to, aby mě načapal v posteli se Šťastným psem Howiem.“

„Velmi vtipné.“ Myslím, že kdybych zrudl ještě víc, pokožka by mi chytla plamenem.

„Podle mě budeš moct znovu, než se vrátím. To je na jednadvaceti právě pěkné, Deve. Kdyby ti bylo sedmnáct, nejspíš bys mohl už teď.“

Vrátila se s několika limonádami v kyblíku s ledem, ale když vyklouzla z županu a zůstala přede mnou nahá, cola byla to poslední, co jsem chtěl. Podruhé to bylo o dost lepší, myslím, že jsem zvládl čtyři minuty. Potom začala tiše sténat a já byl ztracen. Ale byla to úžasná cesta.

♥

Dřímali jsme, Annie s hlavou položenou v důlku pod mým ramenem. „Dobrý?“ zeptala se.

„Tak dobrý, že tomu ani nemůžu uvěřit.“

Neviděl jsem, jak se usmívá, ale cítil jsem to. „Po tolika letech si tahle ložnice konečně zvyká taky na něco jiného než spaní.“

„Copak sem tvůj otec nikdy nejezdil?“

„Nikdy ne na dlouho a já se sem začala vracet jen proto, že Mike to tu miluje. Někdy dokážu čelit faktu, že skoro jistě zemře, ale většinou mi to nejde. Prostě se od toho odvracím. Smlouvám se sebou. ,Když ho nevezmu do Lunaparku, neumře. Když to nedám s otcem do pořádku, aby sem mohl přijet a vidět ho, Mike neumře. Když tu prostě zůstaneme, neumře.‘ Před několika týdny, když jsem mu poprvé musela obléknout kabát, abychom mohli na pláž, brečela jsem. Zeptal se mě, co se stalo, a já pověděla, že mám své pravidelné dny. Ví, co to je.“

Vzpomněl jsem si, co jí Mike říkal tehdy na parkovišti u nemocnice: Nemusí to být poslední pěkná chvíle. Ale dřív nebo později ta poslední pěkná chvíle přijde. Jako nám všem.

Posadila se a omotala si pokrývku kolem těla. „Pamatuješ, jak jsem říkala, že z Mikea se vyklubala moje budoucnost? Moje skvělá kariéra?“

„Ano.“

„Jinou si neumím představit. Všechno kromě Michaela je prostě… šeď. Kdo řekl, že v Americe žádné druhé jednání neexistuje?“

Vzal jsem ji za ruku. „Nedělej si hlavu s druhým jednáním, když to první ještě neskončilo.“

Vymanila svou ruku a pohladila mě po tváři. „Jsi mladý, ale ne úplně hloupý.“

Bylo od ní hezké, že to říká, ale já se hloupě cítil. Především kvůli Wendy, ale nešlo jen o ni. Přistihl jsem se, že moje myšlenky zalétají k těm zatraceným fotografiím ve složce od Erin. Bylo na nich něco…

Lehla si. Pokrývka jí sklouzla z bradavek a já u sebe opět ucítil pohyb. Některé věci jsou v jedenadvaceti opravdu skvělé. „U střelnice jsem se dobře bavila. Zapomněla jsem, jak je to dobré, nechat to někdy jenom na oku a ruce. Otec mi dal kulovnici poprvé do rukou, když mi bylo šest. Jenom malou jednoranku dvaadvacítku. Milovala jsem ji.“

„Fakt?“

Usmívala se. „Fakt. Měli jsme něco společného, něco, co fungovalo. Jako jediné, jak se ukázalo.“ Opřela se o loket. „Ty kecy o pekelném ohni a síře začal vytrubovat už v pubertě, a nejde mu jenom o peníze – dostal trojitou dávku amatérského evangelia od rodičů a nepochybuji, že věří každému slovu. Víš ale co? Pořád je především jižan a až potom kazatel. Pořídil si dodávku na zakázku, která stála padesát tisíc dolarů, ale dodávka je pořád dodávka. Pořád chodí na placky s omáčkou k Shoneymu. Jeho představa vytříbeného humoru je Minnie Pearlová a Junior Samples. Miluje písničky o podvodnících a putykách. A miluje svoje zbraně. Nezajímá mě jeho obchodování s Ježíšem a netoužím mít dodávku, ale ty pušky… tuhle vášeň jeho jediná dcera podědila. Jdu si zastřílet a je mi líp. Mizerné dědictví, co?“

Nic jsem neřekl, jenom jsem vstal a otevřel coly. Jednu jsem jí podal.

„U sebe doma v Savannah, kde hlavně bydlí, má snad padesát zbraní, většinou cenné starožitnosti, a dalšího půl tuctu schovává tady v sejfu. Já mám v bytě v Chicagu dvě vlastní kulovnice, i když jsem do terče nestřílela dva roky, až dnes. Jestli Mike umře…“ Přidržela si lahev coly na čele, jako by se snažila utišit bolest hlavy. „Až Mike umře, ze všeho nejdřív se jich všech zbavím. Jsou pro mě moc velké pokušení.“

„Mike by nechtěl…“

„Jistěže ne, to vím, ale nejde pořád jenom o něho. Kdybych dokázala věřit – jako můj svatouškovský otec –, že až umřu, bude na mě Mike čekat před zlatou bránou, aby mě zavedl dovnitř, to by byla jedna věc. Jenže tomu nevěřím. Snažila jsem se jako blázen, abych tomu uvěřila, když jsem byla malá holka, ale nešlo mi to. Bůh a nebe mi vydrželi asi jenom o čtyři roky déle než Zoubková víla, ale nakonec jsem to vzdala. Myslím, že potom je prostě tma. Žádné myšlenky, žádné vzpomínky, žádná láska. Jenom tma. Nevědomí. Proto se tak těžko smiřuju s tím, co se mu děje.“

„Mike ví, že nastane něco víc než nevědomí,“ řekl jsem.

„Cože? Proč? Proč si to myslíš?“

Protože tam byla. Viděl ji a viděl ji odejít. Protože mu poděkovala. A vím to, protože jsem viděl alenkovskou stuhu, a Tom viděl přímo ji.

„Zeptej se ho,“ odpověděl jsem. „Ale ne dneska.“

Odložila svoji colu a pátravě se na mě zahleděla. Na tváři měla ten drobný úsměv, který jí dělal důlky v koutku úst. „Dostal jsi přídavek.  Třetí chod by tě už asi nezajímal, že?“

Postavil jsem svoji colu vedle postele. „Když už o tom mluvíme…“

Natáhla ke mně ruce.

♥

Poprvé to bylo trapné. Podruhé to bylo dobré. Potřetí… lidi, potřetí to bylo kouzlo.

♥

Čekal jsem v salonu, než se Annie obleče. Když sešla dolů, měla na sobě zase džíny a svetr. Vzpomněl jsem si na modrou podprsenku pod svetrem a ať se propadnu, jestli jsem znovu neucítil ten pohyb.

„Je to mezi námi dobré?“ zeptala se.

„Ano, ale kéž by to mohlo být ještě lepší.“

„Taky bych si to přála, ale teď je to nejlepší, jak to kdy bude. Jestli mě máš rád stejně jako já tebe, smíříš se s tím. Dokážeš to?“

„Ano.“

„Dobře.“

„Jak dlouho tu s Mikem ještě budete?“

„Chceš říct, pokud nás to dnes v noci neodfoukne?“

„Neodfoukne.“

„Týden. Sedmnáctého začíná Mikeovi v Chicagu kolečko po doktorech a já se chci do té doby zabydlet.“ Zhluboka se nadechla. „A promluvit si s jeho dědečkem o tom, aby přijel na návštěvu. Budeme si muset stanovit nějaká základní pravidla. Například žádný Ježíš.“

„Uvidím tě ještě, než odjedete?“

„Ano.“ Objala mě a políbila. Pak se odtáhla. „Ale ne takhle. Všechno by se tím příliš zkomplikovalo. To určitě chápeš.“

Přikývl jsem. Chápal jsem.

„Už bys měl jít, Deve. A děkuju ti. Bylo to moc pěkné. Nejlepší jízdu jsme si nechali nakonec, že?“

To byla pravda. Žádnou temnou, ale zářivou. „Hrozně rád bych pro tebe udělal víc. Pro tebe. Pro Mikea.“

„Taky bych si to přála,“ řekla, „ale to nejde ve světě, ve kterém žijeme. Přijď zítra na večeři, jestli nebude ta bouře moc zlá. Mike tě moc rád uvidí.“

Vypadala krásně, jak tam stála bosá ve vybledlých džínách. Chtěl jsem ji vzít do náručí, zdvihnout ji a odnést do nějaké bezstarostné budoucnosti.

Místo toho jsem ji nechal tam, kde byla. To nejde ve světě, ve kterém žijeme, řekla, a měla velkou pravdu.

Měla velkou pravdu.

♥

Asi po sto metrech na Nábřežní ulici, na vnitrozemské straně dvouproudové silnice, začínala řada obchodů, dost snobských, takže se nedaly nazývat obchodní zónou: lahůdkářství, kadeřnický salon Hair’s Looking at You, lékárna, pobočka záložny Southern Trust a restaurace Mi Casa, kde se nepochybně scházela k jídlu elita z Nábřežní ulice. Nevěnoval jsem těm podnikům ani pohled, když jsem jel zpátky do Nebeské zátoky a k paní Shoplawové. Pokud jsem ještě potřeboval nějaký důkaz, že nemám dar, kterým vládli Mike Ross a Rozzie Goldová, pak jsem ho dostal.

♥

Běž si brzo lehnout, radil mi Fred Dean, a já poslechl. Ležel jsem na zádech s rukama za hlavou, poslouchal vlny stejně jako celé léto, vzpomínal na to, jak mě hladily její ruce, jak pevná byla její prsa, jak chutnala její ústa. Většinou jsem přemýšlel o jejích očích a vějíři vlasů na polštáři. Nemiloval jsem ji jako Wendy – taková láska, tak silná a pošetilá, přichází pouze jednou –, ale miloval jsem ji. Tehdy a stále i dnes. Hlavně pro její laskavost a trpělivost. Někteří mladí muži možná prožili lepší zasvěcení do tajemství sexu, ale nikdy žádný mladý muž neprožil líbeznější.

Nakonec jsem usnul.

♥

Probudilo mě bouchání okenice někde dole. Zvedl jsem z nočního stolku hodinky a uviděl, že je tři čtvrtě na jednu. Nemyslel jsem si, že dokážu znovu usnout, dokud to bouchání nepřestane, takže jsem se oblékl a zamířil ke dveřím, ale pak jsem se vrátil do skříně pro pláštěnku. Když jsem sešel dolů, zastavil jsem se. Z velké ložnice na konci chodby za salonem jsem slyšel, jak paní Shoplawová udatně zařezává. Její odpočinek nenaruší žádná práskající okenice.

Ukázalo se, že pláštěnku nebudu potřebovat, aspoň zatím ne, protože ještě nezačalo pršet. Vítr už byl ale silný, foukal nejmíň čtyřicítkou. Tiché, pravidelné dunění příboje se změnilo v tlumené burácení. Napadlo mě, jestlipak vědátoři přes počasí Gildu nepodcenili, vzpomněl jsem si na Annie a Mikea v domě u pláže, a trochu jsem zneklidněl.

Našel jsem uvolněnou okenici a zajistil jsem ji háčkem do očka. Vrátil jsem se dovnitř, odešel nahoru, svlékl se a znovu si lehl. Tentokrát spánek nepřicházel. Okenice byla zticha, ale nemohl jsem nic dělat s větrem, který kvílel kolem okapů (a při každém poryvu zesílil do tichého výkřiku). Nemohl jsem ani vypnout mozek, který se znovu rozběhl.

Nejsou bílé, pomyslel jsem si. To mi nic neříkalo, ale chtělo mi to něco říct. Chtělo se to spojit s něčím, co jsem viděl při návštěvě v parku.

Padá na tebe stín, mladý muži. To mi říkala Rozzie Goldová v den, kdy jsme se seznámili. Uvažoval jsem, jak dlouho v Lunaparku pracuje a kde pracovala předtím. Byla světská ze světských? A záleželo na tom nějak?

Jedno z těch dětí je jasnovidné. Nevím které.

Já to věděl. Mike viděl Lindu Grayovou. A vysvobodil ji. Ukázal jí dveře, jak se říká. Ty, které nedokázala najít sama. Proč by mu jinak děkovala?

Zavřel jsem oči a uviděl Freda u střelnice, oslnivý zjev v obleku a s kouzelnickým cylindrem. Viděl jsem Lanea, jak podává jednu z dvaadvacítek připoutaných řetízkem k pultu.

Annie: Kolik mám ran?

Fred: Deset v zásobníku. Kolik chcete. Dnes je váš den.

Oči se mi rozevřely dokořán, když mi v hlavě zapadlo do sebe několik věcí, až to zarachotilo. Posadil jsem se a poslouchal vítr a vzdutý příboj. Pak jsem zapnul stropní světlo a vytáhl ze šuplíku stolu složku od Erin. Znovu jsem fotky rozložil po podlaze. Bušilo mi srdce. Ta fotka byla dobrá, ale světlo ne. Oblékl jsem se podruhé, všechno zastrkal do složky a znovu se vydal dolů.

Nad scrabblovým stolkem uprostřed pokoje visela lampa a já z mnoha večerů, kdy jsem tu dostával na frak, věděl, že světlo vrhané lampou je hodně jasné. Salon a chodbu k bytu paní Shoplawové oddělovaly posuvné dveře. Zatáhl jsem je, aby ji světlo nevyrušilo. Pak jsem rozsvítil lampu, přestěhoval krabici se scrabblem na televizi a na stolek rozložil svoje fotografie. Byl jsem příliš vzrušený, než abych si sedal. Jenom jsem se naklonil nad stůl a fotografie různě přehazoval. Už jsem se to chystal udělat potřetí, když mi strnula ruka. Uviděl jsem to. Uviděl jsem ho. Žádný důkaz, který by obstál u soudu, to ne, ale mně to stačilo. Kolena mi povolila a já si přece jen sedl.

Telefon, kterým jsem tolikrát volal tátovi – a po skončení hovoru vždycky zapsal na listinu hostů, kdy a jak dlouho jsem telefonoval –, najednou zazvonil. Jenže ve vichrném časném ranním tichu to zaznělo spíš jako výkřik. Vrhl jsem se k němu a zvedl sluchátko dřív, než stačil zazvonit znovu.

„Ha-ha-hal-“ Víc jsem ze sebe nevypravil. Srdce mi uhánělo jako splašené.

„To seš ty,“ pronesl hlas na druhém konci. Zněl pobaveně a jako bych ho příjemně překvapil. „Čekal jsem tvoji domácí. Měl jsem připravenou historku o naléhavý události v rodině.“

Snažil jsem se promluvit. Nešlo to.

„Devine?“ Posměvačně. Radostně. „Seš tam?“

„Já… okamžik.“

Přidržel jsem telefon u hrudníku a uvažoval (je šílené, jak mozek dokáže pracovat, když je vystavený náhlému stresu), jestli po drátech slyší moje srdce. Já poslouchal, jestli se neprobudila paní Shoplawová. Ji jsem také slyšel: tlumené chrápání pokračovalo. Bylo dobře, že jsem zavřel dveře od salonu, a ještě lepší bylo, že v jejím pokoji nebyla žádná přípojka. Přiložil jsem sluchátko zase k uchu a řekl: „Co chceš? Proč voláš?“

„Myslím, že to víš, Devine… a i kdyby ne, už je pozdě, že?“

„Ty jsi taky jasnovidec?“ Bylo to hloupé, ale v tu chvíli můj mozek a ústa zřejmě jely každý po vlastní koleji.

„To Rozzie,“ odpověděl. „Naše madam Fortuna.“ Zasmál se. Připadal mi uvolněný, ale já pochyboval, že skutečně je. Vrazi netelefonují uprostřed noci, když jsou uvolnění. Zvlášť když nevědí, kdo telefon zvedne.

Ale měl připravenou historku, pomyslel jsem si. Ten chlap je jako mladý skaut, vždy připraven, i když je blázen. Například to tetování. To jediné upoutá vaši pozornost, když se podíváte na fotky. Ne obličej. Ani baseballová čepice.

„Věděl jsem, po čem jdeš,“ liboval si. „Věděl jsem to ještě dřív, než ti ta holka přivezla tu složku. Tu s těma fotkama. A dneska… s tou pěknou maminou a tím malým kriplem… řekl jsi jim to, Devine? Pomohli ti to vyřešit?“

„Vůbec nic nevědí.“

Vítr zadul. Slyšel jsem, že na jeho konci drátu taky… jako by stál venku. „Nevím, jestli ti můžu věřit.“

„Můžeš. Naprosto.“ Díval jsem se dolů na fotografie. Tetovaný muž s rukou na zadnici Lindy Graové. Tetovaný muž jí pomáhá zamířit pušku na střelnici.

Lane: Ukažte nám Annie Oakleyovou, která ve vás je, Annie.

Fred: Výborná střelba!

Tetovaný muž v čapce s rybou, v tmavých brýlích a s pískově světlou bradkou. Na ruce bylo vidět tetování ve tvaru ptáka, protože kožené rukavice zůstaly v jeho zadní kapse, dokud se s Lindou Grayovou neocitli v Domě hrůzy. Dokud ji nedostal do tmy.

„No, nevím,“ opakoval. „Byl jsi dnes odpoledne v tom velkým starým baráku hodně dlouho, Devine. Povídal jsi jí o fotkách, který ti přivezla mladá Cooková, nebo jsi ji jenom šukal? Možná obojí. Mamina je kus šťabajzny, to se musí nechat.“

„Oni nic nevědí,“ naléhal jsem. Mluvil jsem tiše a upíral pohled na zavřené dveře do salonu. Neustále jsem čekal, že se otevřou a uvidím v nich stát paní Shoplawovou v noční košili a se strašidelným obličejem pod vrstvou krému. „Ani já ne. Nic, co bych mohl dokázat.“

„Nejspíš ne, ale to by byla jen otázka času. Když zvon zazvoní, zpátky to nevemeš. Znáš to starý přísloví?“

„Jasně, jasně.“ Neznal jsem, ale v té chvíli bych s ním souhlasil, i kdyby tvrdil, že Bobby Rydell (stálý bavič v Lunaparku) je prezident.

„Teď uděláš tohle. Přijedeš do Lunaparku a vyříkáme si to tváří v tvář. Jako chlap s chlapem.“

„Proč bych měl? To by bylo přece šílené, jestli seš…“

„Aha, takže víš, že jsem.“ Ztrácel trpělivost. „A já zase vím, že jestli půjdeš na policii, tak tam zjistí, že jsem nastoupil v Lunaparku až měsíc po tom, co byla Linda Grayová zabitá. Pak mě dají dohromady s Wellmanovou show a Jižní hvězdou, a už to pofrčí.“

„Tak proč jim nezavolám hned teď?“

„Víš, kde jsem?“ Do hlasu se mu vkrádal vztek. Ne – jed. „Víš, kde zrovna jsem, ty zasranej malej čmuchale?“

„Nejspíš v Lunaparku. V kanceláři.“

„Vůbec ne. Jsem u obchodního centra na Nábřežní ulici. Tam, kde si ty bohatý svině chodí kupovat makrobiotiku. Bohatý svině jako ta tvoje přítelkyně.“

Studený prst si začal hledat cestu – velmi pomalu – dolů po páteři od zátylku až mezi půlky. Nic jsem neřekl.

„Před lékárnou je telefon. Žádná budka, ale to nevadí, protože ještě neprší. Jenom fouká. Tam teď jsem. Vidím odsud dům tvojí přítelkyně. V kuchyni se svítí – nejspíš tam nechává rozsvíceno celou noc –, ale jinak je v baráku tma. Mohl bych teď zavěsit a být tam za šedesát vteřin.“

„Je tam alarm proti vloupání!“ Nevěděl jsem, jestli ano nebo ne.

Zasmál se. „Na to v tuhle chvíli kašlu. To mi nezabrání, abych jí podřízl krk. Ale nejdřív se postarám, aby se dívala, jak to udělám tomu malýmu kriplovi.“

Ale neznásilníš ji, pomyslel jsem si. Neudělal bys to, ani kdybys měl čas. Myslím, že nemůžeš.

Skoro jsem to řekl, ale ovládl jsem se. Byl jsem sice vyděšený, ale věděl jsem, že provokovat ho by v tuhle chvíli nebylo moudré.

„Byli jste na ně dneska moc hodní,“ řekl jsem hloupě. „Květiny… výhry… atrakce…“

„Jo, všechny ty chrapounský sračky. Pověz mi o tom autě, co se urvalo v duchárně. Co mělo tohle znamenat?“

„Nevím.“

„Podle mě víš. Možná to prodiskutujeme. V Lunaparku. Poznám tvoji fordku, Jonesy. Bliká jí levý zadní světlo a na anténě má roztomilou kytičku. Jestli nechceš, abych v tom baráku podřezával krky, tak okamžitě skočíš do fordky a odjedeš po Nábřežní ulici do Lunaparku.“

„Ale…“

„Drž hubu, když s tebou mluvím. Až pojedeš kolem obchodního střediska, uvidíš mě stát u jedné dodávky z parku. Jakmile zavěsím, máš čtyři minuty, aby ses sem dostal. Jestli tě neuvidím, zabiju tu ženskou a kluka. Rozumíš?“

„Já…“

„Rozumíš?“

„Ano!“

„Pojedu za tebou do parku. S bránou si nedělej starosti, už je otevřená.“

„Takže zabiješ buď mě nebo je. Mám si vybrat. Je to tak?“

„Zabít tě?“ Upřímně užasl. „Já tě nezabiju, Devine. To by jenom zhoršilo moji pozici. Ne, já vezmu kramle. Nebude to poprvý a nejspíš ani naposledy. S tebou si chci pokecat. Chci vědět, jak jsi na mě přišel.“

„To ti můžu povědět po telefonu.“

Zasmál se. „Že bys promarnil šanci zneškodnit mě a znovu se stát hrdinou Howiem? Nejdřív ta malá holka, pak Eddie Parks, a pak ta pěkná mamina a její mrzácký spratek jako vzrušující vyvrcholení. Jak by sis to mohl nechat ujít?“ Přestal se smát. „Čtyři minuty.“

„Přece…“

Zavěsil. Hleděl jsem dolů na lesklé fotografie. Otevřel jsem zásuvku u scrabblového stolku, vytáhl psací blok a zašátral po mechanické tužce, kterou tu měla Tina Ackerleyová speciálně pro zaznamenávání skóre. Napsal jsem: Paní S. Jestli tohle čtete, něco se mi stalo. Vím, kdo zabil Lindu Grayovou. Ty ostatní taky.

Jeho jméno jsem napsal velkými písmeny.

Pak jsem se rozběhl ke dveřím.

♥

Startér mé fordky se zatočil, zadrhl a nechytil. Pak začal zpomalovat. Celé léto jsem si říkal, že musím koupit novou baterii, a celé léto jsem utrácel peníze za něco jiného.

V duchu jsem uslyšel otcovo varování: Přechlastáš ho, Devine.

Sundal jsem nohu z plynu a zůstal tam ve tmě sedět. Zdálo se, že čas běží jako šílený. Něco ve mně chtělo utíkat zase dovnitř a zavolat policii. Annie jsem volat nemohl, protože jsem krucifix neměl její telefonní číslo, a vzhledem k jejímu slavnému tatíčkovi nebude v seznamu. Jestlipak to věděl i tamten? Nejspíš ne, ale měl pekelné štěstí. Vzhledem k té jeho oprsklosti ho měli sakra chytit už třikrát nebo čtyřikrát, ale nestalo se. Protože měl pekelné štěstí.

Annie ho uslyší, až se k ní bude vloupávat, a zastřelí ho.

Jenže zbraně byly v sejfu, říkala to. I kdyby nějakou měla po ruce, nejspíš toho hajzla přistihne s břitvou na Mikeově krku.

S nohou sundanou z plynu a karburátorem plným benzínu jsem znovu otočil klíčkem a fordka okamžitě naskočila. Vycouval jsem po příjezdové cestě a zabočil k Lunaparku. Proti nízkým uhánějícím mračnům se rýsovalo Kolo jako kruhový červený neon a vedle něj modré neonové smyčky Kulového blesku. Tyto dvě atrakce byly za bouřlivých nocí vždycky osvětlené, částečně jako majáky pro lodě na moři, částečně jako varování pro nízko letící malá letadla mířící na okresní letiště Parish.

Nábřežní ulice byla pustá. Každý závan větru před sebou hnal písečné záclony a některé poryvy byly tak silné, že třásly autem. Na asfaltu už se začínaly tvořit malé duny. Ve světle reflektorů vypadaly jako prsty kostlivce.

Když jsem projížděl kolem nákupního centra, uviděl jsem uprostřed parkoviště, kde stál údržbářský náklaďák z Lunaparku, osamělého člověka. Zvedl ruku, když jsem ho míjel, a pochmurně na mě mávl.

Pak už se objevil na přímořské straně velký viktoriánský dům. V kuchyni se opravdu svítilo. Napadlo mě, že to bude zářivka nad dřezem. Vzpomněl jsem si, jak do té místnosti vešla Annie se svetrem v ruce. Jak měla opálené břicho. A podprsenku skoro stejné barvy jako džíny. Nechtěl bys jít se mnou nahoru, Devine?

Do zpětného zrcátka se opřely světlomety a stále se blížily. Měl zapnutá dálková světla, takže jsem nerozeznal, o jaké auto jde, ale nebylo to nutné. Věděl jsem, že je to údržbářské auto, stejně jako jsem věděl, že lže, když říkal, že mě nezabije. Vzkaz, který jsem nechal paní Shoplawové, tam zůstane až do rána. Otázka byla, jak dlouho jí bude trvat, než mu uvěří. Byl to přece takový fešák, výřečný a samá rýmovačka, k tomu neodolatelný úsměv a buřinka pošoupnutá na ucho. Všechny ty ženy přece Lanea Hardyho milovaly.

♥

Brána byla otevřená, jak sliboval. Projel jsem jí a pokusil se zaparkovat před střelnicí, teď už zabedněnou. On za mnou krátce zahoukal a blikl světly: Jeď dál. Když jsem dojel ke Kolu, znovu zablikal světly. Vypnul jsem motor fordky a velmi dobře si uvědomoval, že už ho možná nikdy nenastartuji. Červený neon zvedáku vrhal krvavé světlo na přístrojovou desku, sedadla, na moji kůži.

Světla náklaďáku zhasla. Uslyšel jsem, jak se otevřely a zabouchly dveře. A uslyšel jsem, jak mezi rozpěrami Kola duje vítr – dnes to znělo jako jekot harpyjí. Do toho pravidelný, skoro synkopický rachot. Kolo se na hřídeli tlusté jako kláda otřásalo.

Vrah mladé Grayové – a DeeDee Mowbrayové, a Claudine Sharpové, a Darlene Stamnacherové – došel k mému autu a hlavní pistole poklepal na okno. Druhou rukou mi pokynul. Otevřel jsem dveře a vystoupil.

„Říkal jsi, že mě nezabiješ.“ Hlas mi ochabl stejně jako nohy.

Lane mi věnoval svůj okouzlující úsměv. „No… uvidíme, kudy se to bude ubírat. Ne?“

Dnes v noci měl buřinku posunutou nalevo a pořádně naraženou, aby mu neuletěla. Vlasy, přes den stažené do ohonu, měl rozpuštěné a vlály mu kolem krku. Vítr zadul a Kolo nešťastně zaskřípalo. Neon se zatřásl a červená zář zablikala Laneovi na tváři.

„O zvedák se neboj,“ uklidňoval mě. „Kdyby měl plochu, tak by se mohl svalit, ale takhle vítr fičí skrz traverzy. Ty si dělej starosti o jiný věci. Pověz mi, co ten vozejk ve duchárně. To mě fakt zajímá. Jak jsi to udělal? Nějakým dálkovým udělátkem? Tyhle věci mě moc zajímají. Mají budoucnost, podle mě.“

„Žádné udělátko tam nebylo.“

Zdálo se, že mě neslyší. „A cos tím vlastně sledoval? Mělo mě to vyplašit z krytu? Jestli jo, nemusel ses namáhat. Už jsem vyplašenej byl.“

„To udělala ona,“ řekl jsem. Nevěděl jsem, jestli je to čistá pravda, ale nemínil jsem do tohoto rozhovoru zatahovat Mikea. „Linda Grayová. Copak jsi ji neviděl?“

Úsměv se vytratil. „Na nic lepšího se nezmůžeš? Jenom na tu starou historku, že v duchárně straší? Budeš se muset snažit trochu líp.“

Takže ji neviděl o nic víc než já. Ale podle mě věděl, že tam něco je. Nikdy jsem to nezjistil, ale nejspíš to byl důvod, proč se nabídl, že dojde pro Mila. Nechtěl, abychom se k Domu hrůzy přibližovali.

„Ale jo, byla tam. Viděl jsem její čelenku. Pamatuješ, jak jsem nahlížel dovnitř? Ležela pod sedákem.“

Vyrazil tak nečekaně, že jsem neměl šanci ani zvednout ruku. Hlaveň pistole mě praštila přes čelo a roztrhla kůži. Uviděl jsem hvězdičky. Pak mi do očí vtekla krev a viděl jsem jenom ji. Odpotácel jsem se pozadu k zábradlí u rampy před Kolem a chytil se ho, abych neupadl. Rukávem pláštěnky jsem si otřel obličej.

„Nevím, proč se tak namáháš a zkoušíš mě vystrašit táborákovou historkou, když už je stejně pozdě,“ zavrčel, „nijak o to nestojím. Víš o tý čelence, protože byla na fotce v tý složce, co ti přivezla ta nenechavá píča z vejšky, co se s ní paktuješ.“ Usmál se. Tentokrát na tom úsměvu nebylo nic okouzlujícího. Spíš cenil zuby. „Nedělej ze mě blbce, křapíku.“

„Ale… tys tu složku přece neviděl.“ K vysvětlení jsem dospěl prostou dedukcí, i když mi zvonilo v hlavě. „Viděl ji Fred. A on ti to řekl. Je to tak?“

„Jo. V pondělí. Obědvali jsme u něho v kanceláři. Řekl, že s tou píčou z vejšky si hrajete na Chlapce Hardyovy, i když takhle to přímo nevyjádřil. Podle něho to bylo docela roztomilý. Podle mě ne, protože jsem tě viděl, jak sundáváš Eddiemu Parksovi rukavice, když ho skolil infarkt. Tehdy jsem poznal zase já, že si hrajete na Chlapce Hardyovy. Ta složka… Fred říkal, že ta píča má hromadu papírů s poznámkama. Věděl jsem, že je jenom otázka času, než si mě spojí s Wellmanem a Jižní hvězdou.“

V hlavě mi naskočil děsivý obrázek, jak Lane Hardy jede vlakem do Annandale s břitvou v kapse. „Erin nic neví.“

„Jenom klid. Myslíš, že po ní půjdu? Zapni přece mozek. A trochu se při tom projdi. Nahoru po rampě, kámo. Projedeme se spolu. Nahoru hladce, kde vzduch voní sladce.“

Už jsem se ho chtěl zeptat, jestli se nezbláznil, ale v té chvíli by to byla dost hloupá otázka, že?

„Co je ti k smíchu, Jonesy?“

„Nic,“ odpověděl jsem. „Přece nechceš jet nahoru, když takhle fouká?“ Ale motor už běžel. Nevšiml jsem si toho přes hukot větru, příboj a přízračné skřípání Kola, ale když jsem se zaposlouchal, uslyšel jsem ho: jednotvárné brumlání. Skoro předení. Napadlo mě něco poměrně samozřejmého: nejspíš má v plánu otočit pistoli proti sobě, až skoncuje se mnou. Možná si myslíte, že mě to mělo napadnout dřív, protože šílenci to tak dělají – v novinách se o tom dočtete každou chvíli. Možná byste měli pravdu. Ale byl jsem pod hrozným tlakem.

„Stará Karolína je naprosto bezpečná,“ ujistil mě. „Vyjel bych na ní, i kdyby foukalo devadesátkou a ne jenom padesátkou. Takovej vichr jsme tu aspoň měli, když se kolem pobřeží hnala Carla, a Karolína byla v pořádku.“

„Jak to rozjedeš, když budeme oba uvnitř?“

„Nasedni a uvidíš. Nebo…“ Zvedl pistoli. „Nebo tě můžu zastřelit rovnou tady. Mně to vyhovuje tak i tak.“

Vyšel jsem po rampě, otevřel dvířka čekající gondoly a začal jsem nastupovat.

„Ne, ne, ne,“ zarazil mě. „Ty budeš na vnější straně. Lepší výhled. Posuň se, Clyde. A strč si ruce do kapes.“

Lane se protáhl kolem mě, pistoli držel připravenou. Do očí a po tvářích mi pořád tekla krev, ale neodvažoval jsem se vytáhnout ruku z kapsy pláštěnky, abych si ji utřel. Viděl jsem, že jeho ukazovák na spoušti pistole je úplně bílý. Posadil se do gondoly.

„Tak teď ty.“

Vlezl jsem dovnitř. Neměl jsem na vybranou.

„A zavři dvířka, od toho tam jsou.“

„Mluvíš jako dr. Seuss,“ ucedil jsem.

Zazubil se. „Lichotkama se nikam nedostaneš. Zavři ty dveře nebo ti vpálím kulku do kolena. Myslíš, že to někdo v tomhle větru uslyší? Pochybuju.“

Zavřel jsem dvířka. Když jsem se na něj znovu podíval, držel v jedné ruce pistoli a v druhé jakýsi hranatý kovový předmět. Trčela z něj krátká anténa. „Jak jsem ti říkal, miluju tyhle hračičky. Tohle je obyčejnej otvírák na vrata od garáže s pár drobnejma úpravama. Vysílá to rádiovej signál. Letos na jaře jsem to ukázal panu Easterbrookovi a řekl mu, že je to perfektní věc pro údržbářský vozíky, když není po ruce žádnej zelenáč nebo manuál, kterej by těch pár knoflíků mačkal. Řekl, že to nemůže použít, protože to neschválila státní bezpečnostní komise. Hajzl jeden předposranej. Chtěl jsem si to nechat patentovat. Ale teď už je asi pozdě. Vezmi to.“

Vzal jsem to. Skutečně to bylo otevírání garážových vrat. Známá značka. Táta měl skoro přesně stejné.

„Vidíš ten čudl s šipkou nahoru?“

„Ano.“

„Zmáčkni ho.“

Položil jsem palec na knoflík, ale nestiskl. Vítr byl tady dole hodně silný. O kolik je silnější nahoře, kde vzduch voní sladce? My letíme! křičel Mike.

„Zmáčkni ho, nebo koupíš jednu do kolena, Jonesy.“

Stiskl jsem knoflík. Motor Kola okamžitě zařadil rychlost a naše gondola začala stoupat.

„Teď to vyhoď ven.“

„Cože?“

„Vyhoď to ven, nebo tě střelím do kolena a už si nikdy nezakřepčíš. Budu počítat do tří. Jedna… dv-“

Vyhodil jsem ovladač přes brlení. Kolo se otáčelo výš a výš do vichrné noci. Napravo jsem viděl vlny ženoucí se k pobřeží a jejich hřebeny označovala pěna tak bílá, až fosforeskovala. Vlevo se prostírala temná, spící krajina. Po Nábřežní cestě se nepohybovala světla ani jediného auta. Vítr zadul. Vlasy lepkavé krví mi v chomáčích zavlály z čela. Gondola se zhoupla. Lane se vrhl dopředu, pak dozadu, aby se vozík houpal ještě víc… ale pistole, která mi teď mířila na bok, se ani nezachvěla. Červený neon vykresloval na hlavni čáry.

Lane zakřičel: „Dnes v noci to není jízda pro bábrlinky, co, Jonesy?“

To rozhodně ne. Dnes v noci bylo usedlé Karolínské kolo děsivé. Když jsme vyjeli na vrchol, divoký poryv zalomcoval Kolem tak prudce, že jsem slyšel, jak naše gondola rachotí o železné nosníky. Laneova buřinka odplachtila do noci.

„Sakra! No, seženu si jinou.“

Lane, jak vystoupíme? Ta otázka mi vyskočila na rty, ale nepoložil jsem ji. Příliš jsem se bál, že mi odpoví, že nikdy, že pokud bouře Kolo nepřevrhne a pokud půjde elektřina, budeme jezdit stále dokola, dokud sem Fred ráno nepřijde. V trdlováku najde dva mrtvé muže. Takže můj další postup byl jasný.

Lane se usmíval. „Chceš mi sebrat pistoli, co? Vidím ti to na očích. No, jak říkal Špinavej Harry v jednom filmu – musíš se zeptat sám sebe, jestli budeš mít štěstí.“

Teď už jsme sestupovali, gondola se pořád houpala, ale už ne tolik. Došel jsem k závěru, že štěstí se mi spíš vyhýbá.

„Kolik jsi jich zabil, Lane?“

„Do toho ti sakra nic není. A protože pistoli mám já, měl bych se taky ptát já. Jak dlouho to víš? Dlouho, co? Nejmíň od tý doby, co ti ta píča z vejšky ukázala ty fotky. Jenom jsi počkal, aby si ten kripl užil den v parku. Tvoje chyba, Jonesy. Chrapounská chyba.“

„Přišel jsem na to teprve dnes v noci,“ řekl jsem.

„Bacha, ať si nezakopneš o nos.“

Projeli jsme kolem rampy a začali znovu stoupat. Pomyslel jsem si Nejspíš mě zastřelí, až bude vozík nahoře. Potom buď zastřelí sebe, nebo mě vyhodí ven, posune se a vyskočí na rampu, až se gondola zase octne dole. Riskne, že si zlomí nohu nebo klíční kost. Vsadil bych na scénář vražda-sebevražda, ale teprve až ukojí svoji zvědavost.

Řekl jsem: „Klidně si mysli, že jsem hlupák, ale nelžu. Pořád jsem se na ty fotky díval a pořád jsem na nich něco viděl, něco známého, ale až do dnešního večera jsem nemohl přijít na to, co to je. Byla to ta čepice. Na fotkách jsi měl kšiltovku a ne buřinku, ale byla pošoupnutá na stranu, když jste s Grayovou stáli u Vířivých šálků, a na druhou stranu, když jste byli u střelnice. Díval jsem se na ty ostatní, kde jste vy dva jenom v pozadí, a viděl jsem totéž. Posunuješ si ji sem a tam, sem a tam. Děláš to pořád. Ani si to neuvědomuješ.“

„To je všechno? Zasraná posunutá čepice?“

„Ne.“

Dojížděli jsme podruhé k vrcholu, ale podle mě bych mohl zvládnout ještě jednu otočku. Chtěl to slyšet. Pak se rozpršelo a byl to liják, jako když se otočí kohout u sprchy. Aspoň mi umyje krev z obličeje, pomyslel jsem si. Když jsem se na něj podíval, uviděl jsem, že déšť smývá ještě něco.

„Jednoho dne jsem tě viděl bez klobouku a všiml jsem si, že ve vlasech se ti začínají objevovat šediny.“ Skoro jsem ječel, aby měl přes vítr a hukot deště slyšel. Hnal se z boku, bušil nás do tváře. „Včera jsem viděl, jak si utíráš zátylek. Myslel jsem, že je to špína. Potom dnes večer, když mi došlo to s tou čepicí, jsem začal přemýšlet o tom falešném vytetovaném ptákovi. Erin si všimla, jak ho pot rozmáčel. Policajtům to asi ušlo.“

Viděl jsem svoje auto a údržbářský náklaďák, zvětšovaly se, když se Kolo podruhé blížilo k nejnižšímu bodu okruhu. Za nimi se po Radostné ulici hnalo cosi velkého – asi větrem urvaný kus plachty.

„Neutíral sis špínu, ale barvu. Roztékala se, stejně jako tetování. Jako se roztéká teď. Máš ji po celém krku. Neviděl jsem šediny, viděl jsem blond vlasy.“

Otřel si krk a podíval se na černou šmouhu na dlani. V tu chvíli jsem se na něj skoro vrhl, ale on pozvedl pistoli a zčistajasna jsem hleděl do černého oka. Bylo malé, ale strašné.

„Býval jsem blond,“ oznámil mi, „ale pod tou černou jsem teď už skoro šedivej. Můj život je samej stres, Jonesy.“ Žalostně se usmál, jako by to byl smutný žert, ve kterém jedeme oba společně.

Znovu jsme stoupali a mně se na okamžik zazdálo, že ta věc, kterou jsem viděl hnát se ulicí – snad kus uvolněné plachty –, mohla být auto se zhasnutými světly. Byla to směšná naděje, ale i tak jsem se jí chytil.

Bičoval nás déšť. Pláštěnka mi pleskala kolem těla. Laneovi vlály vlasy jako roztrhaná vlajka. Doufal jsem, že ho před stisknutím spouště zdržím ještě aspoň jeden okruh. Možná dva? Snad, ale to nebylo pravděpodobné.

„Jakmile jsem si připustil, že můžeš být vrah Lindy Grayové – a nebylo to snadné, Lane, po tom, jak jsi mě přijal a do všeho tady zasvětil –, viděl jsem, co je pod tou čepicí a slunečními brýlemi a bradkou. Viděl jsem tebe. Nepracoval jsi tu…“

„Dělal jsem na ještěrce v jednom skladišti ve Florence.“ Ohrnul pysk. „Chrapounská práce. Nenáviděl jsem ji.“

„Pracoval jsi ve Florence, s Lindou Grayovou ses seznámil ve Florence, ale věděl jsi moc dobře o Lunaparku tady v Severní Karolíně, že? Nevím, jestli jsi světský ze světských, ale vždycky tě to k nim táhlo. A když jsi jí nabídl malý výlet, ráda jela.“

„Byl jsem její tajnej přítel. Nakukal jsem jí, že to tak musí bejt. Protože jsem starší.“ Usmál se. „Naletěla mi na to. Všechny naletí. Byl bys překvapenej, co všechno ti ty mladý sežerou.“

Ty odpornej parchante, pomyslel jsem si. Odpornej, hnusnej parchante.

„Přivezl jsi ji do Nebeské zátoky, ubytovali jste se v motelu a pak jsi ji tady v Lunaparku zabil, i když jsi musel vědět, že tu všude pobíhají Hollywoodská děvčata s foťáky. Drzej jako opice. Tohle vzrůšo k tomu patřilo, co? Určitě jo. Udělals to uprostřed ušáků…“

„Chrapounů,“ řekl. Kolem zatřásl dosud nejsilnější poryv, ale zdálo se, že on to necítí. Samozřejmě, seděl na straně blíž Kolu, kde bylo trochu klidněji. „Nazývej je pravým jménem. Jsou to jenom chrapouni, všichni. Nic neviděj. Jako by měli oči napojený do zadku místo do mozku. Všechno jima projde skrz.“

„To riziko se ti zalíbilo, co? Proto ses vrátil a nechal ses najmout.“

„Za necelej měsíc.“ Usmál se od ucha k uchu. „Celou tu dobu mě měli rovnou před nosem. A víš co? Od toho večera v duchárně jsem byl… no, hodnej. Všechno špatný jsem nechal za sebou. Mohl jsem bejt hodnej dál. Líbí se mi tu. Budoval jsem si život. Měl jsem svůj vynález, chtěl jsem ho patentovat.“

„No, myslím, že dřív nebo později bys to udělal znovu.“ Byli jsme zpátky nahoře. Vítr a déšť s námi lomcovaly. Klepal jsem se. Oblečení jsem měl promočené. Laneovy tváře ztmavly od barvy na vlasy. V praméncích mu stékala po kůži. Jeho mysl je taky taková, pomyslel jsem si. Uvnitř, kde se nikdy neusmívá.

„Ne. Už jsem vyléčenej. Tebe musím oddělat, Jonesy, ale jenom proto, že strkáš nos, kam nemáš. Je to škoda, protože jsem tě měl rád. Fakt že jo.“

Pomyslel jsem si, že říká pravdu, a kvůli tomu bylo všechno, co se teď dělo, ještě strašnější.

Znovu jsme klesali. Svět pod námi byl vichrný a nasáklý deštěm. Nebylo tu žádné auto se zhasnutými světly, jenom povlávající kus plachty, který si moje toužící mysl na okamžik přetvořila. Kavalerie nedorazí. Kdybych na to spoléhal, zahynul bych. Musel jsem se zachránit sám a jediná šance, kterou jsem měl, bylo rozzuřit ho. Pořádně rozzuřit.

„Zalíbilo se ti riziko, ale nezalíbilo se ti znásilňování, co? Kdyby jo, zavedl bys je na nějaké osamělé místo. Myslím, že to, co tvoje tajné přítelkyně mají mezi nohama, tě děsí tak, že vždycky zvadneš. Co děláš potom? Ležíš v posteli, honíš si ho a myslíš si, jak seš statečnej, když zabíjíš bezbranný holky?“

„Drž hubu.“

„Můžeš je oblbnout, ale nemůžeš je ošukat.“ Vítr zařval, gondola se zahoupala. Měl jsem zemřít, a v té chvíli jsem na to kašlal. Nevěděl jsem, do jaké míry ho rozzuřím, ale já zuřil za oba. „Co se stalo, že seš takovej? Nasazovala ti matka na pinďoura kolík na prádlo, když ses v rohu počural? Donutil tě Strýček Sam, abys mu ho vykouřil? Nebo…“

„Drž hubu!“ Vstal do předklonu, jednou rukou se přidržel bezpečnostní závory a druhou na mě namířil pistolí. Ozářil ho úder blesku: upřené oči, splihlé vlasy, roztřesená brada. A pistole. „Zavři tu svou špinavou hu-“

„DEVINE, K ZEMI!“

Nepřemýšlel jsem o tom, prostě jsem poslechl. Pak práskl výstřel, a ve vichrné tmě ta rána melodicky zakolísala. Kulka musela proletět přímo kolem mě, ale já ji neslyšel ani necítil, na rozdíl od postav z knih. Gondola, v níž jsme seděli, projela kolem místa pro nastupování a já uviděl na rampě stát Annie Rossovou s kulovnicí v rukou. Za ní byla dodávka. Annie vlály vlasy a v obličeji byla bílá jako křída.

Znovu jsme zamířili vzhůru. Podíval jsem se na Lanea. Strnul v podřepu a s pootevřenými ústy. Po tvářích mu tekla černá barva. Oči měl v sloup, takže byla vidět jen dolní půlka zornic. Většina nosu zmizela. Jedna nozdra mu visela k hornímu rtu, ale zbytek nosu se změnil v rudou spoušť okolo černé díry o velikosti desetníku.

Dosedl na sedadlo, a tvrdě. Při tom se mu z úst vysypalo několik předních zubů. Vytrhl jsem mu pistoli z ruky a vyhodil ji ven. Co jsem v té chvíli cítil… nic. S výjimkou místa kdesi hodně hluboko v nitru, kde jsem si začínal uvědomovat, že tahle noc možná přece jenom nebude moje poslední.

„Och,“ vypravil ze sebe. Pak ještě: „Ahhh.“ Pak schlípl s bradou na hrudi. Vypadal jako člověk zvažující své možnosti, a zvažující pečlivě.

Znovu se zablesklo, když gondola dospěla na vrchol. Blesk ozářil mého spolujezdce mihotavým modrým ohněm. Vítr ječel a Kolo sténalo na protest. Znovu jsme sestupovali dolů.

Zdola se tence ozvalo přes hukot bouře: „Deve, jak to mám zastavit?“

Nejdřív jsem jí chtěl říct, aby našla dálkové ovládání, ale v té bouřce by ho mohla hledat půl hodiny a stejně by nic nenašla. A i kdyby našla, mohlo být rozbité nebo ležet zkratované v kaluži. Kromě toho existoval lepší způsob.

„Běž k motoru!“ zakřičel jsem. „Hledej červené tlačítko! ČERVENÉ TLAČÍTKO, ANNIE! Tím se nouzově zastavuje!“

Projel jsem kolem ní a všiml si stejných džínů a svetru, které měla na sobě večer, ale teď byly promočené a lepily se na ni. Žádné sako, žádná čepice. Přijela co nejrychleji a já věděl, kdo ji poslal. O kolik by všechno bylo jednodušší, kdyby se Mike na začátku zaměřil na Lanea. Ale Rozzie nikdy nenapadlo ho podezírat, i když ho znala roky, a později jsem zjistil, že Mike o něm vůbec neměl tušení.

Znovu jsem se vznášel stále výš. Laneovi z mokrých vlasů kapal do klína černý déšť. „Počkej, až sjedu dolů!“

„Co?“

Nenamáhal jsem se znovu řvát, vítr by můj křik stejně odnesl. Mohl jsem jenom doufat, že do červeného tlačítka nepraští zrovna ve chvíli, kdy budu nahoře. Zatímco gondola stoupala do nejhoršího vichrného běsnění, znovu se zablesklo a tentokrát i práskl hrom. Jako by ho to probudilo – možná ano –, Lane zvedl hlavu a podíval se na mě. Snažil se na mě podívat. Jeho oči se v důlcích znovu objevily, ale teď ukazovaly každé jiným směrem. Ten strašný výjev se mi nikdy nevypařil z hlavy a stále se mi v prapodivných chvílích vybavuje: když projíždím mýtnicí, piji ranní kávu s hlasateli CNN chrlícími špatné zprávy, když ve tři ráno vstávám, abych se vyčural, kteroužto hodinu jakýsi poeta správně přezdil na hodinu vlka.

Otevřel ústa a ven se vyhrnula krev. Vydal jakýsi skřípavý zvuk, jako cikáda zavrtávající se do kmene stromu. Otřásla jím křeč. Jeho nohy krátce zastepovaly o železnou podlážku gondoly. Znehybněly a hlava mu znovu klesla na hruď.

Buď mrtvý, pomyslel jsem si. Prosím tě, tentokrát už buď mrtvý.

Když Kolo začalo znovu sestupovat, do Kulového blesku udeřil hrom. Viděl jsem, jak koleje krátce zazářily. Napadlo mě: Tak jsem mohl dopadnout já. Do gondoly se opřel dosud nejhorší poryv větru. Držel jsem se zuby nehty. Hardym to házelo jako s velkým panákem.

Podíval jsem se dolů na Annie – její bledá tvář byla obrácená vzhůru, oči přivírala proti dešti. Byla za zábradlím, stála u motoru. Zatím to bylo dobré. Přiložil jsem si dlaně k ústům. „Ten červený knoflík!“

„Vidím ho!“

„Počkej, až ti řeknu!“

Země se blížila. Sevřel jsem závoru. Když byl u řídicí páky zesnulý (aspoň jsem doufal) Lane Hardy, Kolo se zastavilo vždycky plynule a gondoly nahoře se lehce zahoupaly. Netušil jsem, co provede tlačítko nouzového zastavení, ale brzo jsem to měl zjistit.

„Teď, Annie! Teď ho zmáčkni!“

Udělal jsem dobře, že jsem se držel. Gondola se zarazila na místě asi tři metry od nástupiště a metr a půl nad zemí. Gondola se vychýlila. Lanem to hodilo dopředu a hlava a trup mu přepadly přes závoru. Bez přemýšlení jsem ho popadl za košili a stáhl zpátky. Jedna jeho ruka mi padla do klína a já ji se znechuceným zamručením odhodil.

Závora nepovolila, takže jsem se zpod ní musel vyprostit.

„Opatrně, Deve!“ Annie stála vedle gondoly a natahovala ruce, jako by mě chtěla chytit. Pušku, kterou ukončila Hardyho život, měla opřenou o kryt motoru.

„Kousek couvni,“ řekl jsem a přehodil nohu přes brlení. Zase se zablesklo. Vítr zavyl a Kolo mu odpovědělo. Chytil jsem se jedné vzpěry a přehoupl se ven. Ruce mi ale sklouzly po mokrém kovu a já spadl. Přistál jsem na kolenou. Za okamžik mě už Annie vytahovala na nohy.

„Nestalo se ti nic?“

„Ne.“

Jenže stalo. Svět kolem mě plaval a skoro jsem omdlel. Sklonil jsem hlavu, opřel se rukama těsně nad koleny a začal zhluboka dýchat. Chvíli to bylo na vážkách, ale pak se všechno okolo začalo usazovat. Znovu jsem se narovnal, ale dával jsem při tom pozor, abych se nehýbal moc rychle.

Lilo jako z konve, takže jsem nemohl mít jistotu, ale nic bych za to nedal, že Annie pláče. „Musela jsem to udělat. Chtěl tě zabít. Že? Prosím tě, Deve, řekni, že se tě chystal zabít. Říkal to Mike a…“

„Kvůli tomu si už nemusíš dělat starosti, věř mi. A nebyl bych jeho první. Zabil čtyři ženy.“ Vzpomněl jsem si Erininu domněnku o letech, kdy se nenašla žádná těla – aspoň zatím. „Možná víc. Pravděpodobně víc. Musíme zavolat policii. Tamhle je telefon…“

Chtěl jsem ukázat na Tajuplný zrcadlový zámek, ale chytila mě za paži. „Ne. Nemůžeš. Ještě ne.“

„Annie…“

Přistrčila obličej těsně k mému, skoro jako by mě chtěla políbit, ale to bylo to poslední, co měla na mysli. „Jak jsem se sem dostala? Mám policii říct, že se u syna v ložnici uprostřed noci zjevil duch a řekl mu, že zemřeš na obřím kole, pokud tam nepřijdu? Mike se do toho nemůže zaplést, a jestli mi řekneš, že jsem příliš ochranitelská matka, tak… tak tě zabiju sama.“

„Ne,“ řekl jsem. „Nic takového neřeknu.“

„Tak jak jsem se sem dostala?“

Nejdřív jsem nevěděl. Nesmíte zapomínat, že jsem byl pořád ještě vyděšený. Vyděšený je ovšem slabé slovo. Vyděšený nevystihuje naprosto nic. Byl jsem v šoku. Místo do Tajuplného zámku jsem ji odvedl k dodávce a pomohl jí sednout si za volant. Pak jsem auto obešel a sedl si na vedlejší sedadlo. To už mě něco napadlo. Nápad měl výhodu, že byl jednoduchý, a podle mě obstojí. Zavřel jsem dveře a vytáhl ze zadní kapsy peněženku. Skoro jsem ji upustil na podlahu, když jsem ji otevřel, klepal jsem se jako ratlík. Uvnitř byla spousta věcí, na které se dalo psát, ale neměl jsem čím psát.

„Prosím tě, řekni mi, že tu máš tužku nebo propisku, Annie.“

„Možná v přihrádce na rukavice. Deve, policii budeš muset zavolat ty. Já se musím vrátit k Mikeovi. Jestli mě zavřou za to, že jsem opustila místo činu nebo co… nebo za vraždu…“

„Nikdo tě zavírat nebude, Annie. Zachránila jsi mi život.“ Při řeči jsem prohraboval přihrádku. Byla tam příručka k autu, hromady potvrzenek z placení kreditkou u benzínky, tabletky proti nevolnosti, sáček bonbonů, dokonce leták Svědků Jehovových s otázkou, jestli vím, kde strávím svůj posmrtný život, ale žádná tužka nebo propiska.

„Nesmíš čekat… v takové situaci… to mi vždycky říkali…“ Věty ze sebe dostávala po kouskách, protože jí jektaly zuby. „Prostě zamířit… a zmáčknout, než stačíš… víš… zapochybovat… mělo mu to jít mezi oči, ale… ten vítr… asi ten vítr…“

Vymrštila ke mně ruku a sevřela mi rameno tak pevně, až to zabolelo. Vytřeštila oči.

„Zasáhla jsem tě taky, Deve? Na čele máš ránu a na košili krev!“

„Nezasáhla. Trochu mě vzal pistolí přes hlavu, nic víc. Annie, tady není nic, čím by se dalo p-“

Ale bylo: úplně vzadu v přihrádce se válela propiska. Na ní byl vybledlý, ale stále čitelný nápis: POJĎME SI ZAKROGEROVAT! Netvrdil bych, že ta propiska zachránila Annie a Mikea Rosse před vážnými potížemi s policií, ale vím, že jim ušetřila spoustu vyptávání, copak že Annie přivedlo do Lunaparku za tak temné a bouřlivé noci.

Podal jsem jí pero a navštívenku z peněženky obrácenou rubem navrch. Nebylo to tak dávno, co jsem seděl v autě a strašně se bál, že moje neschopnost koupit novou baterii zaviní smrt Annie a Mikea, a napadlo mě, že bych se mohl vrátit do domu a zavolat jí… jenže jsem neměl její číslo. Teď jsem jí řekl, aby mi to číslo napsala. „A pod číslo napiš Zavolej, jestli se změní plány.“

Zatímco psala, nastartoval jsem motor dodávky a zapnul topení naplno. Vrátila mi navštívenku. Zastrčil jsem ji do peněženky, tu zastrčil do zadní kapsy a propisku vhodil do přihrádky na rukavice. Vzal jsem ji do náruče a políbil na studenou tvář. Ještě pořád se třásla, ale už se uklidňovala.

„Zachránila jsi mi život,“ řekl jsem. „Teď se postaráme, aby se kvůli tomu nic nestalo tobě ani Mikeovi. Dobře mě poslouchej.“

Poslouchala.

♥

O šest dní později se do Nebeské zátoky vrátilo na krátké poslední dostaveníčko indiánské léto. Takové počasí se dokonale hodilo k obědu na konci dřevěného chodníku Rossových, jenomže tam jsme nemohli. Chodník sledovali novináři a fotografové. Mohli to udělat, protože na rozdíl od dvou akrů půdy kolem velkého zeleného viktoriánského domu byla pláž veřejný prostor. Příběh o tom, jak Annie jednou ranou sejmula Lanea Hardyho (od té doby na věky věků známého jako vrah od kolotočů), se rozletěl po celé zemi.

Ne že by ty články byly špatné. Právě naopak. Wilmingtonské noviny vedly na celé čáře titulkem DCERA KAZATELE BUDDYHO ROSSE SEJMULA VRAHA OD KOLOTOČŮ. New York Post byl mnohem stručnější: MATKA HRDINKA! Pomohlo, že existovaly archivní fotky z Anniina časného mládí, na kterých vypadala nejen skvěle, ale ohromně sexy. Inside View, tehdy nejpopulárnější bulvár prodávaný v supermarketech, jí věnoval zvláštní vydání. Vykutali Aniinu fotku, na které jí bylo sedmnáct a která vznikla na střelecké soutěži v Camp Perry. Annie na sobě měla upnuté džíny, tílko Národní střelecké asociace a kovbojské boty, přes ruku držela zlomenou starožitnou brokovnici Purdey a ve zvednuté volné ruce ukazovala modrou stuhu. Vedle usmívající se dívky přilípli policejní fotografii Lanea Hardyho – pod jeho pravým jménem, které znělo Leonard Hopgood – pořízenou v jedenadvaceti letech, kdy ho zadrželi v San Diegu za neslušné obnažování. Ty dva obrázky tvořily skvělý kontrast. Titulek: KRÁSKA A ZVÍŘE.

Jelikož jsem byl vedlejší hrdina, padla o mně zmínka v severokarolínských novinách, ale bulvár mě přehlížel. Nejspíš jsem nebyl dost sexy.

Mike byl nadšený, že má MATKU HRDINKU. Annie lezl celý ten cirkus na nervy a nemohla se dočkat, až se noviny vrhnou na nějakou další senzaci. Pozornosti novinářů si vrchovatě užila v dobách, kdy byla neposlušnou dcerou svatého muže, známou tancováním na stolech po hospodách v Greenwich Village. Takže neposkytovala žádné rozhovory a piknik na rozloučenou jsme museli uspořádat v kuchyni. Bylo nás tam vlastně pět, protože pod stolem číhal Milo v očekávání, že něco ze stolu upadne, a svou vlastní židli dostal i Ježíš – namalovaný na Mikeově drakovi.

V chodbě stála zavazadla. Až dojíme, odvezu je na wilmingtonské mezinárodní letiště. Soukromý tryskáč, vypravený společností Pastorství Buddy Ross, Inc., je odveze zpátky do Chicaga a pryč z mého života. Policejní stanice v Nebeské zátoce (nemluvě o státní policii Severní Karolíny a možná dokonce FBI) na ni bude mít nepochybně další otázky a Annie se nejspíš bude muset časem vrátit, aby svědčila před velkou porotou, ale bude v pořádku. Byla MATKA HRDINKA a díky reklamní propisce od Krogerů z hlubin přihrádky na rukavice se v Postu nikdy neobjeví Mikeova fotografie s titulkem JASNOVIDEC ZACHRÁNCEM!

Naše verze byla prostá a Mike v ní nehrál žádnou roli. Zajímal jsem se o vraždu Lindy Grayové díky legendě, že v Domě hrůzy v Lunaparku straší její duch. Požádal jsem o pomoc svoji kamarádku z letní brigády Erin Cookovou, která má na prohledávání archivů talent. Fotografie Lindy Grayové a jejího vraha mi někoho připomínaly, ale došlo mi to teprve večer po dni, který Mike strávil v Lunaparku. Než jsem stačil zavolat policii, zavolal mi Lane Hardy a vyhrožoval, že Annie a Mikea zabije, pokud okamžitě nepřijedu do Lunaparku. To všechno byla pravda, s přídavkem jedné malé lži: měl jsem od Annie telefonní číslo pro případ, že by se plány na Mikeovu návštěvu v parku změnily a bylo nutné jí zavolat. (Vizitku jsem ukázal hlavnímu detektivovi, který se na ni sotva podíval.) Řekl jsem, že jsem Annie zavolal od paní Shoplawové, než jsem odjel do Lunaparku, a poručil jí, aby se zamkla, zavolala policii a nikam nechodila. Dveře skutečně zamkla, ale doma nezůstala. Ani nezavolala policii. Bála se, že Hardy zahlédne modré majáky policejních aut a zabije mě. Proto vytáhla ze sejfu jednu pušku a sledovala Lanea v autě se zhasnutými světly v naději, že ho zaskočí. Což se jí podařilo. Takže  MATKA HRDINKA.

„Jak to všechno bere tvůj táta, Deve?“ zeptala se Annie.

„Kromě toho, že chce přijet za tebou do Chicaga a umývat vám auta až do smrti, kdybyste chtěli?“ Zasmála se, ale můj otec to opravdu řekl. „Je to dobré. Příští měsíc se vracím do New Hampshiru. Oslavíme společně Díkůvzdání. Fred mě požádal, abych do té doby zůstal u nich a pomohl mu zazimovat park, a já souhlasil. Peníze se mi budou hodit.“

„Na školu?“

„Jo. Asi se vrátím na jarní semestr. Táta mi už posílá přihlášku.“

„Dobře. Patříš tam, a ne že budeš natírat atrakce a vyměňovat žárovky na kolotočích.“

„Přijdeš za námi do Chicaga na návštěvu, že?“ zeptal se Mike. „Než budu moc nemocný?“

Annie se neklidně zavrtěla, ale nic neřekla.

„Budu muset,“ řekl jsem a ukázal na draka. „Jak jinak bych ti ho vrátil? Říkal jsi, že mi ho jenom půjčíš.“

„Možná se seznámíš s mým dědou. Sice je praštěný Ježíšem, ale jinak je docela prima.“ Úkosem pohlédl na matku. „Aspoň já si to myslím. Ve sklepě má úžasný elektrický vláček.“

Řekl jsem: „Dědeček mě možná nebude chtít vidět, Mikeu. Tvoji mámu jsem málem dostal do pěkné kaše.“

„On pozná, že jsi nechtěl. Nebyla tvoje vina, že jsi s tím chlapem byl ve stejné práci.“ Mike nasadil ustaraný výraz. Odložil sendvič, zvedl ubrousek a odkašlal do něj. „Pan Hardy mi připadal opravdu hodný. Vzal nás na všechny ty atrakce.“

Spousta dívek si také myslela, že je opravdu hodný, pomyslel jsem si. „Tys nikdy neměl… nikdy ti na něm nepřišlo nic zvláštního?“

Mike zavrtěl hlavou a znovu si odkašlal. „Ne. Měl jsem ho rád. A myslel jsem, že on má rád mě.“

Vzpomněl jsem si, jak Lane na Karolínském kole mluvil o Mikeovi jako o kriplu a spratkovi.

Annie položila ruku Mikeovi na tenoučký zátylek: „Někteří lidé skrývají svou pravou tvář, miláčku. Někdy poznáš, že nosí masku, ale pokaždé ne. Dokonce i lidé, kteří mají silnou intuici, se dají ošálit.“

Přišel jsem na oběd, abych je odvezl na letiště a rozloučil se, ale měl jsem ještě další důvod. „Chci se tě na něco zeptat, Mikeu. Na toho ducha, který tě probudil a řekl, že jsem v parku a mám problém. Nebude ti to vadit? Nerozčílí tě to?“

„Ne, ale nebylo to jako v televizi. Neviděl jsem žádný průhledný bílý přízrak, který se tam vznáší a houká na mě. Prostě jsem se probudil… a ten duch tam byl. Seděl u mě na posteli jako opravdový člověk.“

„Byla bych radši, kdybyste o tom nemluvili,“ řekla Annie. „Možná to Mikea nerozrušuje, ale mě to teda rozčiluje pořádně.“

„Mám už jenom jednu otázku a pak to nechám být.“

„Dobře.“ Začala sklízet ze stolu.

V úterý jsme vzali Mikea do Lunaparku. Chvíli po půlnoci, v úterý nad ránem, Annie zastřelila Lanea Hardyho na Karolínském kole, čímž ukončila jeho život a zachránila ten můj. Následující den zabraly policejní výslechy a úniky před reportéry. Potom, v úterý odpoledne, mě přišel navštívit Fred Dean a jeho návštěva neměla se smrtí Lanea Hardyho nic společného.

Jenže podle mě měla.

„Chci něco vědět, Mikeu. Byla to ta dívka z Domu hrůzy? To ona za tebou přišla a posadila se k tobě na postel?“

Mike vykulil oči. „Páni, to ne! Ta odešla. Když odejdou, tak podle mě se už nikdy nevrátí. Tohle byl nějaký pán.“

♥

V roce 1991, krátce po třiašedesátých narozeninách, dostal můj otec vážný infarkt. Strávil týden ve Všeobecné nemocnici v Portsmouthu a pak ho poslali domů s přísným napomenutím, že by měl držet dietu, zhubnout deset kilo a odříct si večerní doutník. Patřil k těm vzácným jedincům, kteří se skutečně řídí lékařskými příkazy, a když tohle píšu, je mu osmdesát pět a kromě bolavého kyčle a zhoršujícího se zraku je pořád v dobré formě.

V roce 1973 bylo všechno jiné. Podle mého nového průzkumného asistenta (Google Chrome) byl tehdy průměrný pobyt v nemocnici dva týdny – nejdřív na JIPce a potom na kardiologickém oddělení. Eddie Parks se na JIPce určitě dobře zotavil, protože zatímco Mike v úterý obrážel Lunapark, Eddieho stěhovali o patro níž na kardiologii. Právě tehdy utrpěl druhý infarkt. Zemřel ve výtahu.

♥

„Co ti řekl?“ zeptal jsem se Mikea.

„Že musím vzbudit mámu a donutit ji, aby okamžitě odjela do parku, jinak že tě zabije nějaký zlý člověk.“

Přišlo tohle varování ve chvíli, kdy jsem ještě stál v salonu paní Shoplawové a telefonoval s Lanem? O moc později to být nemohlo, jinak by to Annie nestihla včas. Zeptal jsem se na to, ale Mike nevěděl. Jakmile duch šel – tohle slovo Mike použil, prý nezmizel, neodkráčel ze dveří ani oknem, prostě šel –, Mike stiskl tlačítko domácího telefonu u postele. Když Annie na zabzučení zvedla sluchátko, Mike se rozkřičel.

„To stačí,“ prohlásila Annie tónem, který nepřipouštěl žádný odpor. Stála u dřezu s rukama v bok.

„Mně to nevadí, mami.“ Kašlal. „Opravdu.“ Hrozně kašlal.

„Máma má pravdu,“ řekl jsem. „Stačí to.“

Zjevil se Eddie Mikeovi, protože jsem tomu nevrlému dědkovi zachránil život? Těžko se vyznat v pohnutkách těch, kdo Šli Dál (takhle to vyjádřila Rozzie, přičemž ta velká písmena vždycky zdůraznila zvednutými natočenými dlaněmi), ale o tom pochybuji. Odklad nakonec dostal jenom na týden a těch posledních pár dnů rozhodně netrávil v Karibiku, kde by ho obsluhovaly břehulky nahoře bez. Ale…

Přišel jsem ho navštívit a byl jsem zřejmě jediný, snad ještě Fred Dean se za ním zastavil. Dokonce jsem mu přinesl obrázek jeho bývalé manželky. Jasně, vyjádřil se o ní, že to byla zasraná kráva a věčně nespokojená drbna, a možná skutečně byla, ale aspoň jsem se snažil. On nakonec taky. Ať už měl jakýkoli důvod.

Když jsme jeli na letiště, Mike se naklonil ze zadního sedadla ke mně a řekl: „Chceš vědět něco legračního, Deve? Ani jednou tě nejmenoval. Pořád říkal jenom ,křapík‘. Asi věděl, že si domyslím, o kom mluví.“

Asi jo.

Zasranej Eddie Parks.

♥

To všechno se stalo kdysi dávno, v magickém roce, kdy se nafta prodávala za jedenáct dolarů za barel. V roce, kdy mi děvče zlomilo srdce, krucinál. V roce, kdy jsem přišel o panictví. V roce, kdy jsem zachránil jednu milou holčičku před smrtí udušením a jednoho pěkně protivného dědka před smrtí na infarkt (aspoň na ten první). V roce, kdy mě jeden šílenec skoro zabil na obřím kole. V roce, kdy jsem chtěl vidět ducha, ale nepodařilo se mi to… i když si myslím, že aspoň jeden z nich na mě dohlédl. Také to byl rok, kdy jsem se naučil mluvit tajným jazykem a tancovat krok sun krok v psím kostýmu. Byl to rok, kdy jsem zjistil, že jsou horší věci než ztratit dívku.

V tom roce mi bylo jednadvacet a stále jsem byl zelenáč.

Svět mi od té doby dopřál dobrý život, to nepopírám, ale někdy ten svět přesto nenávidím. Když tohle píšu, Dick Cheney, zastánce mučení vodou a příliš dlouho hlavní kazatel svaté církve Účelu světícího prostředky, dostal zbrusu nové srdce – tak co? Žije dál, jiní lidé zemřeli. Nadaní lidé jako Clarence Clemons. Chytří lidé jako Steve Jobs. Slušní lidé jako můj starý přítel Tom Kennedy. Člověk si na to většinou zvykne. Spíš musí. Jak zdůraznil W. H. Auden, sekáč si bere ty, kdo se v penězích válejí a mocně žertují a ty, jež důkladně pověsili. Ale těmi Auden svůj seznam nezačíná. Začíná nevinnými dětmi.

Což nás přivádí k Mikeovi.

♥

Když jsem se vrátil na jarní semestr do školy, sehnal jsem si k bydlení špeluňku mimo kampus. Jednoho mrazivého večera koncem března, zrovna když jsem kuchtil čínu pro sebe a dívku, do které jsem byl téměř zamilovaný, zazvonil telefon. Vzal jsem to a jako obvykle vtipně zahlaholil: „Panství Červotoč, u telefonu majitel Devin Jones.“

„Deve? Tady je Annie Rossová.“

„Annie! Páni! Vydrž vteřinku, jenom ztlumím rádio.“

Jennifer – dívka, do které jsem byl téměř zamilovaný – se na mě tázavě podívala. Mrkl jsem na ni, usmál se a zvedl sluchátko. „Budu tam dva dny po začátku jarních prázdnin a můžeš mu říct, že to určitě slibuju. Příští týden si koupím lís-“

„Deve. Přestaň. Přestaň.“

Postřehl jsem v jejím hlase otupělý smutek a všechna radost z toho, že ji slyším, se smrskla v děs. Opřel jsem se čelem o stěnu a zavřel oči. Toužil jsem však zavřít ucho, ke kterému jsem si tiskl sluchátko.

„Mike včera večer umřel, Deve. On…“ Hlas jí zakolísal, pak se uklidnil. „Před dvěma dny dostal horečku a doktor říkal, že bychom ho měli odvézt do nemocnice. Prý jen pro jistotu. Včera se zdálo, že je mu líp. Nekašlal tolik. Mohl sedět, díval se na televizi. Povídal o nějakém velkém turnaji v košíkové. Potom… včera večer…“ Odmlčela se. Slyšel jsem, jak se sípavě nadechuje a snaží se ovládnout. Já se také snažil, ale slzy se nedaly zadržet. Byly teplé, skoro horké.

„Stalo se to hrozně rychle,“ řekla. Pak dodala tak tiše, že jsem ji sotva slyšel: „Puká mi z toho srdce.“

Na rameni jsem ucítil ruku. Jennifer. Položil jsem na ni svoji dlaň. Napadlo mě, kdo v Chicagu položí ruku na rameno Annie.

„Je tam tvůj otec?“

„Je na kampani. Ve Fénixu. Přijede zítra.“

„Bratři?“

„George už je tu. Phil má přiletět posledním letadlem z Miami. George a já jsme… na tom místě. Tam, kde ho… Nemůžu se na to dívat. I když to tak chtěl.“ Hlasitě se rozplakala. Neměl jsem tušení, o čem mluví.

„Annie, co můžu udělat? Řekni si. Cokoli chceš.“

Pověděla mi to.

♥

Skončeme slunným dnem v dubnu roku 1974. Skončeme v Severní Karolíně na kousku pláže mezi městečkem Nebeská zátoka a Lunaparkem, který za dva roky zavřel své brány. Velké zábavní parky nakonec zkrachovaly, navzdory snahám Freda Deana a Brendy Raffertyové o záchranu. Skončeme krásnou ženou ve vybledlých džínách a mladým mužem ve svetru se znakem Univerzity New Hampshire. Mladý muž v jedné ruce něco drží. Na konci dřevěného chodníku leží jack russell teriér s čumákem na pacce a vypadá, že ztratil všechnu dávnou jiskru. Na piknikovém stole, na kterém ta žena dřív podávala ovocné poháry, stojí keramická urna. Vypadá trochu jako váza bez kytice. Nekončíme tak docela tam, kde jsme začali, ale skoro.

Skoro.

♥

„S otcem jsme zase na kordy,“ řekla Annie, „a tentokrát nás nedrží pohromadě žádný vnuk. Když se vrátil z té své pitomé kampaně a zjistil, že jsem nechala Mikea spálit, zuřil.“ Chabě se usmála. „Kdyby se nezdržel kvůli tomu poslednímu zatracenému vzkříšení, možná by mi to vymluvil. Nejspíš by se mu to povedlo.“

„Ale Mike to tak přece chtěl.“

„Zvláštní přání na malého kluka, že? Ale řekl mi to naprosto jasně. A oba víme proč.“

Ano. Věděli jsme. Vždycky přijde poslední krásná chvíle, a když vidíte, jak se k vám plíží temnota, upnete se k tomu, co září a je dobré. Držíte se toho jako o život.

„Chtěla jsi vůbec po otci, aby…?“

„Aby přišel? Vlastně ano. Tak by to Mike chtěl. Táta odmítl zúčastnit se ,pohanského obřadu‘, jak se vyjádřil. A já jsem ráda.“ Vzala mě za ruku. „Tohle je pro nás, Deve. Protože jsme tu byli, když byl šťastný.“

Zvedl jsem její ruku ke rtům, políbil ji, krátce tiskl a pak ji pustil. „Zachránil mi život stejně jako ty. Kdyby tě neprobudil… kdyby jenom zaváhal…“

„Já vím.“

„Eddie by pro mě bez Mikea nemohl nic udělat. Já duchy nevidím ani neslyším. Mike byl prostředníkem.“

„Je to těžké,“ řekla. „Prostě… tak těžké, nechat ho jít. I ten kousíček, který zbyl.“

„Určitě u toho chceš být až do konce?“

„Ano. Dokud jsem schopná.“

Vzala urnu z piknikového stolku. Milo zvedl hlavu, podíval se na ni a pak zase hlavu položil na packu. Nevím, jestli chápal, že uvnitř jsou Mikeovy ostatky, ale dobře věděl, že Mike je pryč. To věděl zatraceně dobře.

Podržel jsem draka s Ježíšem rubem k Annie. Na rub, přesně jak si Mike přál, jsem nalepil malou kapsu, dost velkou, aby se do ní vešlo půl šálku jemného šedého popela. Podržel jsem ji otevřenou a Annie k ní naklonila urnu. Když byla kapsa plná, Annie postavila urnu do písku mezi svá chodidla a natáhla ruce. Podal jsem jí cívku se šňůrou a otočil se k Lunaparku, kde se proti obzoru tyčilo Karolínské kolo.

Já letím, vykřikl toho dne a zvedl paže nad hlavu. Tehdy ho nedržely na zemi žádné dlahy, a dnes také ne. Věřím, že Mike byl mnohem moudřejší než jeho pámbíčkářský děda. Možná moudřejší než my všichni. Copak někdy žilo nějaké chromé dítě, které by nechtělo létat, aspoň jednou?

Podíval jsem se na Annie. Přikývla, že je připravená. Zvedl jsem draka do výšky a pustil ho. V prudkém, mrazivém větříku od oceánu okamžitě vzlétl. Sledovali jsme pohledem, jak stoupá.

„Teď ty,“ řekla a natáhla ruce. „Tahle část je pro tebe, Deve. Říkal to.“

Převzal jsem šňůru a ucítil tah, protože drak, nyní živý, vystoupal nad nás a houpal se na modrém nebi sem a tam. Annie zdvihla urnu a snesla ji po písečném svahu dolů. Myslím, že ji na okraji oceánu vysypala, ale sledoval jsem draka, a jakmile jsem uviděl, že z něj proudí tenká šedá stužka, kterou vítr unáší do nebe, pustil jsem šňůru z rukou. Díval jsem se, jak volný drak stoupá stále výš, a výš, a výš. Mike by chtěl vědět, jak vysoko se dostane, než zmizí, a já taky.

Já to chtěl vědět taky.

24. srpna 2012

Autorova poznámka

Puristé z řad světských (nepochybuji, že takoví existují) si už brousí pera, aby mě s různou mírou rozhořčení informovali, že spousta z toho, čemu říkám „hant“, neexistuje: například že návštěvníkům se nikdy neříká ušáci a že hezké dívky nejsou špuntíky. Takoví puristé budou mít pravdu, ale můžou si svoje dopisy a e-maily ušetřit. Lidi, tohle není literatura faktu.

Ale i tak je spousta použitých výrazů skutečně ze světského argotu, barvitého a vtipného. Hostovi se říká jant, chlapíkům křapíci, kořeni jsou hlupáci. To bylo jen několik případů, získaných z internetu. Můžete si vyhledat mnoho dalších výrazů. Rovněž děkuji dostupným slovníkům nespisovaného jazyka a argotů.

Tuto knihu redigoval Charles Ardai. Díky, kámo.

Stephen King *)

*) Překladatelka autorovu poznámku upravila a přizpůsobila českým poměrům vzhledem k nepřenosným odlišnostem v reáliích a slovníkových zdrojích. Základní poselství bylo zachováno – toto není literatura faktu a část argotu je smyšlená.

Stephen King

LUNAPARK

Z anglického originálu Joyland,

vydaného v roce 2013 nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd. v Londýně, ve spolupráci s Winterfall LLC, přeložila Linda Bartošková.

Odpovědná redaktorka: Dominika Křesťanová

Grafická úprava obálky: z originální verze pro české vydání upravil Michal Kuba

Vydalo nakladatelství Pavel Dobrovský – BETA s.r.o.

(Praha 4, Květnového vítězství 332/31)

Praha 2013

www.dobrovsky.cz

www.knihycz.cz

nakladatelstvi@dobrovsky.cz

Vydání první