Stephen King dal dohromady dvacet svých nejvíc zneklidňujících krátkých příběhů – bizarních povídek temných skutků a nepředstavitelných činů odehrávajících se za soumraku, kdy hrůza a běs nabývají děsivých, nadpřirozených tvarů. Kde šramot ozývající se ve stěnách a stíny číhající u postele jsou vždy známkou toho, že se temnotou krade cosi strašlivého. Prostředí, kde se příběhy odehrávají, jsou důvěrně známá a nevzbuzují podezření – střední škola, továrna, odpočívadlo pro náklaďáky, prádelna, kukuřičné pole. Jenže ve světě Stephena Kinga může démonickým silám sloužit každé prostředí, když je noční doba příhodná, temné síly mají moc a oběti jsou zaskočeny nepřipravené…

Copyright © 1976, 1977, 1978 by Stephen King This translation published by arrangement with Doubleday part of The Doubleday Publishing Group, a division of Random House, Inc. Translation © Ivan Němeček, 2009, a Pavel Medek, 1998 Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2009 Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7306-408-2

OBSAH

ÚVOD      8

PŘEDMLUVA      12

PROKLETÍ JERUZALEMU      24

NOČNÍ SMĚNA      58

NOČNÍ PŘÍBOJ      77

JSEM BRÁNA      85

ŠROŤÁK      98

KOSTLIVEC      120

ŠEDÁ HMOTA      132

BOJIŠTĚ      143

NÁKLAĎÁKY      154

MRTVÍ SE NĚKDY VRACEJÍ      170

JAHODOVÉ JARO      201

ŘÍMSA      211

TRÁVNÍKÁŘ      231

NEKUŘÁCI, A. S.      240

JÁ VÍM, CO POTŘEBUJEŠ      262

DĚTI KUKUŘICE      284

POSLEDNÍ PŘÍČKA ŽEBŘÍKU      311

MUŽ, KTERÝ MILOVAL KVĚTINY      324

NA DOBROU NOC      330

ŽENA V POKOJI      348

ÚVOD

Často mi na večírcích (vyhýbám se jim, seč to jde) s úsměvem tisknou ruku lidé, kteří mi potom, s nádechem radostného spiklenectví, řeknou: „Víte, já jsem vždycky chtěl psát.“

Vždycky jsem se snažil být zdvořilý.

Teď už odpovídám se stejným veselým nadšením: „Víte, já jsem vždycky chtěl být neurochirurgem.“

Dívají se na mne s údivem. Nevadí. V poslední době je udivených lidí nějak víc.

Pokud chcete psát, pište.

Jediný způsob, jak se naučit psát, je psát. Což by v případě neurochirurga nebyl ten pravý přístup k věci.

Stephen King vždycky chtěl psát, a tak tedy píše.

Tak napsal Carrie a Prokletí Salemu a Osvícení a dobré povídky, které si můžete přečíst v této knize, a také udivující počet jiných příběhů a knih a fragmentů a básní a esejů a jiných nezařaditelných věcí, přičemž většina byla tak mizerná, že se nedaly publikovat.

Protože tak se to dělá.

Protože není jiný způsob než tento. Žádný jiný.

Odpovědnost a píle jsou skoro všechno. Ale ne úplně všechno. Musíte mít chuť na slova. Musíte je hltat. Musíte se v nich válet a libovat si. Musíte přečíst miliony slov napsaných jinými lidmi.

Čtěte všechno a nechte v sobě hlodat sžíravou závist nebo otrávené pohrdání.

A většinu toho pohrdání si střádejte pro ty, kdož skrývají svou neschopnost za dlouhá slova, germánskou větnou skladbu a vtíravé symboly a nemají cit pro příběh, jeho rytmus a charakter.

Potom musíte začít poznávat sebe sama tak dobře, abyste začali chápat jiné lidi. Kousek nás samých je v každém člověku, s kterým se kdy setkáváme.

No dobrá. Z odpovědnosti a píle, lásky ke slovům a empatie možná (a za velkých bolestí) vznikne nějaké objektivní nazírání.

Nikdy ne úplně objektivní.

V téhle chvíli, kdy na svém modrém psacím stroji píšu slova tohoto úvodu, když už mám pocit, že vím, jak to má vyznít, a že vím, o co mi tu jde, si vůbec nejsem jistý, že to vystihnu.

Už jsem tady dvakrát déle než Stephen King, a jsem tedy ve vztahu ke své práci poněkud objektivnější než on ve vztahu k té jeho.

Rodí se to tak bolestně a tak pomalu.

Vypustíte knížky do světa a je těžké je vytěsnit z mysli. Jsou to děti, jsou k vám přivázané neviditelnou pupeční šňůrou a snaží se prosadit svou navzdory všem omezením, která jste na ně uvalili. Já sám bych dal hodně za to, abych je dostal zpátky k sobě domů a na každou z nich se důkladně ještě jednou podíval a důkladně je vybavil do světa. Pěkně stránku po stránce. Tu něco přitesal, pročistil, vybrousil a přelakoval. Provedl pořádný úklid.

Stephen King je ve svých třiceti daleko lepší spisovatel, než jsem byl já, když mi bylo třicet či čtyřicet.

Za to bych ho měl trochu nenávidět.

Myslím si, že vím o tuctu démonů, kteří se skrývají ve křoviskách, kolem nichž vedou jeho kroky, a i kdybych znal způsob, jak ho varovat, nebylo by to k ničemu. On těm démonům natluče – nebo oni natlučou jemu.

Přesně tak prosté to je.

Rozumíme si zatím?

Odpovědnost a píle, touha psát slova, empatie, stále rostoucí objektivnost – a co dál?

Příběh. Příběh, k sakru, příběh!

Příběh je o tom, co se stane někomu, na němž by vám mělo záležet. Může se to stát v jakékoli rovině – fyzické, mentální, duchovní – nebo v kombinaci těch všech.

Aniž by do toho autor rušil.

Autorovo vyrušení vypadá asi takhle: „Podívej se, mámo, jak pěkně jsem to napsal!“

Jiným druhem autorského rušení je klišé. Typický je třeba obrat (vytáhl jsem to z jednoho velkého bestseleru nedávných let): „Jeho oči sklouzly po předku jejích šatů.“

Autor vás vyruší takovým klišé, že si najednou uvědomíte, že čtete, a tím vás vytrhne z příběhu. Odpudí vás.

V jedné povídce King prokazuje svou schopnost naslouchat lidem, přesnost a pravdivost potřebnou k vytvoření dialogu. Muž a žena jsou na dlouhé cestě. Jedou po nějaké okresce. Žena říká: „Jistě, Burte. Já vím, že jsme v Nebrasce, Burte. Ale kde přesně?“ A on odpovídá: „Máš automapu, tak se podívej. Nebo neumíš číst?“

To je hezké. Vypadá to tak prostě. Úplně jako neurochirurgie. Nůž má ostří. Takhle jej držíte. No a pak říznete. Teď, s rizikem, že se dopouštím svatokrádeže, řeknu, že je mi teď úplně fuk, o čem Stephen King míní psát. Skutečnost, že se mu teď líbí psát o strašidlech a prokletích a tajemných zvucích ve sklepě, pro mne není ani trochu podstatná – ani užitečná ve vztahu k němu.

Těch tajemných zvuků je tu spousta, a také je tu šílený mandl, který mne ve snu pronásleduje stejně jako vás, a také taková fůra přesvědčivě zlých dětí, že by zaplnily v kteroukoli únorovou neděli Disney World, ale to hlavní je příběh.

A autor nás do něj vtahuje.

Všimněte si jedné věci: dvě nejtěžší témata pro psaní jsou humor a věci okultní. V nešikovných rukách se z humoru stane žalozpěv a z věcí okultních fraška.

Jenže jak jednou víte, jak se to dělá, můžete psát o čemkoli.

Stephen King se nebude omezovat na to, čemu se momentálně intenzivně věnuje.

Jedna z nejvýraznějších a nejvíc strhujících povídek v této knize se jmenuje Poslední příčka žebříku. Je to klenot. Nejsou v ní ani šramoty, ani dechy jiných světů.

A poslední věc.

King nepíše proto, aby vám udělal radost. Píše proto, aby udělal radost sobě samému. Já píšu, abych udělal radost sobě samému. Když je tomu tak, bude se vám dílo líbit taky. Tyto povídky udělaly radost Stephenu Kingovi a mně taky.

Zvláštní náhodou se dnes, ve chvíli, kdy tyto řádky píšu, ocitly na seznamu bestselerů jak Kingův román Osvícení, tak můj román Kondominium. My dva nesoutěžíme o vaši pozornost. My myslím konkurujeme těm nešikovně napsaným, namyšleným a senzacechtivým knížkám, sepisovaným nulami, které se nikdy nesnažily naučit řemeslo.

A když už mluvíme o příběhu a o prožitku, Stephenů Kingů je kolem nás ještě příliš málo.

Pokud jste tohleto dočetli až do konce, předpokládám, že máte dost času. Takže byste už mohli začít se čtením povídek.

John D. MacDonald

PŘEDMLUVA

Pojďme si povídat. Jen vy a já. Pojďme si povídat o strachu.

Dům je prázdný – a já píšu. Venku padá studený únorový déšť. Je noc. Někdy, když vítr zafouká tak jako teď, se nám vypne elektřina. Ale teď zrovna svítím, takže si můžeme poctivě promluvit o strachu. Pojďme si povídat docela rozumně o tom, jaké to je, když se blížíme k hranici šílenství… nebo třeba až za ni.

Jmenuji se Stephen King. Jsem dospělý člověk a mám ženu a tři děti. Miluji je a věřím, že city jsou vzájemné. Živím se psaním a tu práci mám velmi rád. Mé romány – třeba Carrie, Prokletí Salemu nebo Osvícení – byly dost úspěšné, abych mohl začít psát na plný úvazek, což je příjemné, když si to můžete dovolit. V tomto životním období se mi zdá, že jsem vcelku zdráv. Minulý rok jsem dokázal omezit kouření tak, že jsem přesedlal ze silných cigaret bez filtru, které jsem kouřil od svých osmnácti, na cigarety se sníženým obsahem nikotinu a dehtu – a pořád doufám, že budu schopen s tím přestat úplně. Žiji se svou rodinou v hezkém domě na břehu relativně čistého jezera ve státě Maine – minulý podzim jsem se jednou ráno probudil a uviděl jsem jelena, jak stojí na trávníku za domem a prohlíží si můj zahradní nábytek. Máme hezký život.

Ovšem… chceme si povídat o strachu. Nebudeme křičet a ječet – budeme se bavit rozumně. Budeme se bavit o tom, jak se kvalitní předivo okolností někdy zcela nepředvídaně roztrhne.

Když jdu večer spát a zhasnu, pořád se horečnatě ujišťuju, že mám nohy pod dekou. Už nejsem dítě, ale… prostě nerad spím s jednou nohou vystrčenou zpod deky. Protože kdyby mi nějaká studená ruka sáhla zpod postele na kotník, mohl bych zaječet. Mohl bych zaječet a vzbudit mrtvé. Samozřejmě, něco takového se nestává, to přece všichni víme. V povídkách téhle sbírky se setkáte se všemi možnými nočními příšerami – upíry, démony - milenci, tím podivným tvorem, co žije v šatníku, a s různými jinými hrůznostmi. To, co pod mou postelí čeká, aby mne to chytilo za kotník, není skutečné. Já to vím, stejně jako vím to, že když udržím nohy pod dekou, nikdy mě to za kotník nechytí.

Někdy mluvím k lidem, kteří se zajímají o psaní nebo literaturu, a než vyčerpáme všechny otázky a odpovědi, někdo vždycky povstane a zeptá se: proč jste se rozhodl psát o takových tématech?

Obvykle odpovídám otázkou: Proč si myslíte, že mám na vybranou?

Psaní je zaměstnání připomínající zápas ve volném stylu. Všichni snad přicházíme na svět vybavení niternými filtry a každý ten filtr má jiné rozměry a velikosti ok. To, co se zachytí v mém filtru, může projít vaším. To, co zůstane na vašem filtru, může projít mým a nic se neděje. Všichni asi máme zabudovaný pocit povinnosti brodit se kalem, který se zachytává v našich osobních filtrech – a to, co v zachycených částicích nacházíme, nás často dovede k nějaké vedlejší činnosti. Účetní může být třeba dobrým fotografem. Astronom může být sběratelem mincí. Učitel může obkreslovat uhlem nápisy na hrobech. Kal, zachycený v niterném filtru, ty částice, kterým není dopřáno, aby protekly dál, se často stávají soukromou vášní jedince. V civilizované společnosti máme nepsanou dohodu, že tyto vášně nazýváme „koníčky“.

Někdy se z koníčku stane práce na plný úvazek. Účetní třeba zjistí, že fotografováním slušně uživí rodinu, z učitele se stane takový odborník, že může pořádat přednášková turné o náhrobních nápisech. Existují profese, které začínají jako koníčky a zůstávají jimi i poté, co ten, kdo se jimi zabývá, si je svým koníčkem schopen vydělávat na živobytí – ale protože „koníček“ je takové docela obyčejné slovíčko, máme také jinou nepsanou dohodu, že své koníčky budeme nazývat „uměním“.

Malířství. Sochařství. Skládání hudby. Zpěv. Herectví. Hra na hudební nástroje. Psaní. O těchto sedmi múzách bylo už napsáno dost knih, aby potopily celou flotilu zámořských parníků. Ale shodneme se snad jen v tom, že ti, kdo tato umění praktikují, je budou poctivě praktikovat nadále, i když za své úsilí nedojdou odměny a i když je jejich úsilí kritizováno nebo dokonce proklínáno; dokonce i v případě, že by za ně měli zaplatit žalářem nebo smrtí. Co se mě týče, je to docela slušná definice posedlosti. A platí jak pro obyčejné koníčky, tak pro ty vybrané, které nazýváme „uměním“ – sběratelé střelných zbraní si zdobí zadní nárazníky samolepkami, na nichž stojí MOU ZBRAŇ MI VEZMETE, JEN KDYŽ ODTRHNETE MÉ STUDENÉ MRTVÉ PRSTY OD JEJÍ PAŽBY – a hospodyňky na předměstích Bostonu zase kdysi, při tom rozruchu kolem segregace v autobusové dopravě, objevily politické aktivity a často vystavovaly na odiv podobné samolepky jako DŘÍV, NEŽ ODSUD VYŽENETE MÉ DĚTI, BUDETE MĚ MUSET ZAVŘÍT. A kdyby sbírání mincí bylo zítra prohlášeno za nezákonné, astronom by s největší pravděpodobností neodevzdal své železné centy a nikláky s buvoly – pečlivě by je omotal igelitem, uložil na dno nádržky na toaletě a o půlnoci se s nimi chodil těšit.

Vypadá to, že se tématu strachu vzdalujeme, ale vlastně jsme se mu moc nevzdálili. Kal, který se zachycuje v mém niterném filtru, je často plný strachu. Jsem posedlý morbidními věcmi. Žádný z následujících příběhů jsem nenapsal pro peníze, i když některé jsem prodal časopisům, než byly vydány v této knize – a nikdy jsem nevrátil šek vypsaný na mé jméno. Posedlý být můžu, ale nejsem cvok. Má posedlost se dá udat na trhu. Na světě je dost cvoků ve vypolstrovaných celách, kteří to štěstí nemají.

Nejsem žádný velký umělec, ale k psaní mne to táhlo vždycky. Takže se každý den brodím v tom kalu, probírám odfiltrované kousky postřehů, vzpomínek a dohadů a pokouším se vydolovat něco z toho, co neprošlo filtrem a neprosáklo do kanálu nevědomí.

Klidně bych mohl stát na břehu rybníčka v Coloradu se spisovatelem kovbojek Louisem L’Amourem a oba by nás mohla napadnout současně tatáž myšlenka. Oba bychom mohli cítit potřebu sednout si a formulovat ji slovy. Jeho příběh bude pojednávat o právech na vodu v období sucha a můj příběh bude spíš o nějaké příšeře, jak se noří z těch tichých vod, aby si odnesla pár ovcí… pak koní… a pak lidí. „Posedlost“ Louise L’Amoura se soustředí na dějiny amerického Západu – já se orientuji spíš na to, co se plíží ve svitu hvězd. On píše kovbojky a já hrůzostrašné příběhy. Oba jsme tak trochu praštění.

Umění je posedlost a posedlost je nebezpečná. Je jako nůž v mozku.

V některých případech – napadají mně Dylan Thomas a Ross Lockridge a Hart Crane a Sylvia Plathová – se nůž může tak trochu vymknout kontrole člověka, který ho třímá. Umění je choroba napadající jednotlivce, většinou benigní – tvořiví lidé žijí spíš déle – a někdy až hrůzně maligní. Nůž se musí používat s opatrností, protože mu je jedno, do koho řeže. Pokud jste chytří, probírejte se tím kalem opatrně… protože všechno tam nemusí být mrtvé.

Po zodpovězení té otázky proč píšete zrovna tohle obvykle padne otázka proč lidi čtou zrovna tohle? Jak to, že se to prodává? Tato otázka v sobě nese skrytou domněnku – domněnku, že strach a hrůza nejsou pro dobrý vkus. Lidé, kteří mi píší, často začínají tím, že řeknou „myslím, že jsem asi divný, ale Prokletí Salemu se mi opravdu líbilo“ nebo „asi mám morbidní vkus, ale v Osvícení se mi líbilo úplně všechno…“

Myslím, že klíč k tomu všemu asi bude v pojetí kritik zabývajících se filmy v Newsweeku. V kritice jednoho nepříliš dobrého hororu stálo něco jako: „…bezvadná podívaná pro lidi, kteří na místě nehody zpomalí a rádi se na to podívají.“ Je to výstižné, ale když o tom začnete přemýšlet, dojdete k závěru, že to platí pro všechny horory – filmové i psané. Noc oživlých mrtvol se všemi těmi hrůznými scénami kanibalismu a matkovraždy byla určitě filmem pro lidi, kteří na místě nehody zpomalí a rádi se podívají; a co teprve ta holčička, jak pozvracela fazolovou polévkou kněze ve Vymítači ďábla? Dracula od Brama Stokera, který je často základem pro hodnocení moderního hororu (tak to má být: je to první příběh, který nezastřeně pracuje s psychologickým a freudovským pojetím), představuje šílence Renfielda, který polyká mouchy, pavouky a nakonec ptáčka. Ptáčka pak vyvrhne – poté, co ho sežral i s peřím. V tomhle románu najdeme také probodení mladé krásné upírky kůlem – rituální penetrace, chtělo by se říct – a vraždu dítěte a jeho matky.

Velká literatura zabývající se nadpřirozeném často obsahuje tentýž syndrom „zpomalme a podívejme se na tu nehodu“: Beowulf zmasakruje Grendelovu matku, vypravěč „Zrádného srdce“ utne údy svého dobrodince stiženého šedým zákalem a kusy jeho těla ukryje pod podlahou, hobit Sam bojuje v závěrečném dílu Tolkienovy trilogie Pán prstenů s pavoučicí Odulou.

Proti tomuto způsobu myšlení budou určitě někteří silně protestovat a říkat, že Henry James v Utažení šroubu vlastně nelíčí nehodu, budou argumentovat tím, že makabrózní povídky Nathaniela Hawthorna „Mladý hospodář Brown“ a „Smuteční závoj“ jsou vkusnější než Dracula. To je nesmysl. Pořád nám ukazují totéž – dopravní nehodu – mrtvoly byly odvezeny, ale stále vidíme zkroucené trosky auta a vidíme krev na sedadlech. Svým způsobem jsou jemnost a nedostatek melodramatičnosti a promyšlená racionálnost, jež prostupují „Smuteční závoj“, hroznější než Lovecraftovy obludnosti nebo autodafé v Poeově Jámě a kyvadle.

Je pravda – a mnozí z nás to tak cítí – že jen málo lidí dokáže odolat pohledu na trosky po nehodě, obklopené policejními vozy a blikajícími zábranami. Starší občané pak koupí ranní noviny a ihned se začtou do úmrtních oznámení, aby viděli, koho přežili. My všichni jsme na chvíli vyvedeni z míry tím, že zemřel Dan Blocker nebo Freddie Prinze nebo Janis Joplinová. Když nám Paul Harvey v rádiu vypráví, jak jednu ženu rozsekala na malém venkovském letišti za hustého deště vrtule letadla nebo jak se jeden chlápek ve slévárně okamžitě vypařil, když jeho kolega omylem šťouchl do řídicího pultu, cítíme hrůzu smíšenou s podivnou radostí. Nemá cenu, abychom se rozčilovali nad něčím, co je zcela jasné: život je plný hrůz, malých i velkých, ale protože ty malé dokážeme pochopit, dokážeme je také veškerou silou smrtelnosti odrazit.

Nemůžeme popřít, že tyto kapesní hrůzy budí náš zájem, ale totéž platí pro náš odpor vůči nim. Tyhlety dvě ingredience se nesnadno míchají a jejich vedlejším produktem bývá pocit viny… viny, která se asi příliš neliší od té, jež doprovází naše sexuální zrání.

Mým úkolem není pocit viny vám rozmlouvat ani ospravedlňovat mé romány nebo povídky této sbírky. Ale můžeme vypozorovat jednu zajímavou paralelu mezi sexem a strachem. Jak nabýváme schopnosti navazovat sexuální vztahy, budí se i náš zájem o ně – a ten zájem, pokud není nějak perverzní, je samozřejmě zaměřen na kopulaci a zachování druhu. Jakmile si uvědomíme svůj neodvratný konec, uvědomíme si pocit strachu. A já si myslím, že jako kopulace směřuje k zachování druhu, veškerý strach směřuje k pochopení všeobecného konce.

Vzpomínám si na starou bajku o sedmi slepcích, kteří ohmatali sedm různých částí slona. Jeden z nich si myslel, že nahmatal hada, druhý, že nahmátl obrovský palmový list, jiný zas, že šlo o kamenný pilíř. Když se sešli, dospěli k závěru, že to byl slon.

Strach je pocit, který nás zaslepuje. Z kolika věcí máme strach? Bojíme se zhasnout, když máme mokré ruce. Máme strach strčit nůž do toustovače, když chceme vysvobodit zaseknutou topinku, aniž bychom přístroj nejdřív vypnuli. Bojíme se toho, co nám řekne lékař po prohlídce, zhoupnutí, když letadlo najednou neočekávaně zakrouží. Bojíme se, že dojde nafta, že už nebude čerstvý vzduch, dobrá voda, dobrý život. Když nám dcerka řekla, že bude doma v jedenáct, a teď je čtvrt na jednu a venku leje, sedíme a předstíráme, že sledujeme Johnnyho Carsona, a občas se podíváme na mlčenlivý telefon a máme pocity, které nás zaslepují, ty pocity, které systematicky ničí všechnu schopnost myšlení.

Novorozeně je bytost, která nemá strach – ale jen do té doby, kdy u něj není matka, aby mu vložila do úst bradavku, když zapláče. Batole rychle objeví tupé a bolestné reality zabouchnuvších se dveří, rozpálené plotny, horečky, jež doprovází spalničky. Děti se učí strachu rychle – objeví jej na tváři matky nebo otce, když je vidí, jak se batolí z koupelny a mají v ruce skleničku tabletek na spaní nebo žiletky.

Strach nás dělá slepými, my jej bereme se zvědavostí vlastní našemu zájmu o sebe sama – a snažíme se dát dohromady obrázek sestávající ze stovky dílů stejně jako ti slepci, co ohmatávali slona.

Cítíme, jak vypadá. Děti to pochopí rychle, zapomenou na to a znovu se to naučí stejně rychle jako dospělí. Tvar strachu je nám nablízku – a většina z nás na to přijde dřív nebo později – je to tělo pod dekou. Je to naše tělo. A hrůza je stále přitažlivá proto, že slouží jako generálka na naši vlastní smrt.

Tenhle žánr nebyl nikdy příliš ctěn: Poe a Lovecraft neměli dlouho jiné příznivce než Francouze, kteří se nějak vyrovnávali se sexem a smrtí, na což Poeovi a Lovecraftovi američtí spoluobčané neměli trpělivost. Američané měli plné ruce práce s budováním železnic a Poe a Lovecraft zemřeli v chudobě. Tolkienovy příběhy o Středozemi ležely na pultech po dvacet let, aniž by vykázaly větší úspěch – a Kurt Vonnegut, jehož knihy se často zabývají myšlenkou generálky na smrt, trpěl nepřestávající vlnou kritiky, jež často narůstala do hysterických tónin.

Může to být v tom, že spisovatel hororů vždycky přichází se špatnými zprávami – zemřeš, říká ti a nabádá tě, aby ses vykašlal na Orala Robertse a to jeho „právě tebe potká něco dobrého“, protože tě potká taky něco špatného, a může to být rakovina nebo infarkt nebo autonehoda, ale stejně tě to čeká. A vezme tě za ruku a bude ti ji drtit ve své a vezme tě do sakristie a přiloží tvoji ruku na něco pod prostěradlem… a říká ti, dotkni se toho tady, a tady a tady…

Samozřejmě, témata smrti a strachu nejsou výlučnou doménou autora hororů. S těmito tématy se vypořádávala spousta autorů „hlavního proudu“ – a to spoustou způsobů: Od Zločinu a trestu Fjodora M. Dostojevského přes Kdopak by se Kafky bál? Edwarda Albeeho až po příběhy o Lewovi Archerovi od Rosse MacDonalda. Strach byl vždycky velké téma. Také smrt byla vždy velké téma. Ta dvě témata jsou u lidí věčná. Ale jenom spisovatel, který píše o hrůzách a o věcech nadpřirozených, dává čtenáři příležitost k naprostému ztotožnění a katarzi. Ti, kteří pracují v tomhle žánru a alespoň minimálně sami chápou, co dělají, vědí, že celý tenhle žánr je určitým sítem, které filtruje vědomé od nevědomého – horory jsou něco jako stanice metra v lidské psýše, kde se setkávají dvě linky – linka, která veze něco, co můžeme bez problémů strávit, a linka, která veze něco, čeho bychom se nějakým způsobem rádi zbavili.

Když čtete horory, nevěříte, že to, co čtete, je skutečné. Nevěříte na upíry, vlkodlaky, náklaďáky, které jsou najednou schopny se samý nastartovat a jet. Hrůzy, na které my všichni věříme, jsou ty, o nichž píší Dostojevský a Albee a MacDonald – nenávist, odcizení, stárnutí bez lásky, klopýtání do nepřátelského světa na nepevných nohou dospívání. My ve svých obyčejných světech milujeme masky Komedie a Tragédie, které se navenek usmívají a pod maskou pošklebují. A tam někde uvnitř je ústřední vypínač, možná nějaký transformátor, kde se dráty vedoucí z těchto dvou masek stýkají. A tam je to místo, kde hororový příběh tak často udeří na správnou strunu.

Spisovatel hororů není až tak moc odlišný od velšského pojídače hříchů, jenž na sebe měl brát hříchy našich drahých tím, že jedl na pohřební hostině jídlo určené našemu drahému zesnulému. Příběh o obludnosti a hrůze je košíkem plným fóbií – kdykoli jde spisovatel kolem, vytáhnete jednu z jeho imaginárních hrůz z košíku a hodíte do něj jednu svou vlastní, skutečnou hrůzu – aspoň na chvíli.

Kdysi dávno, v padesátých letech, se točila spousta filmů o obřím hmyzu – Oni!, Začátek konce, Smrtící kudlanka a tak. Skoro bezpochyby jsme vždy v průběhu filmu zjistili, že tihle gigantičtí, hnusní mutanti jsou výsledkem zkoušek s atomovými bombami v Novém Mexiku nebo na pustých tichomořských atolech (a v novějším filmu Hrůza na piknikové pláži, která by mohla mít podtitul Armageddon plážové deky, byl viníkem jaderný odpad). Když to tak vezmeme kolem a kolem, filmy o obřím hmyzu tvoří nezanedbatelný fenomén, dost trapný zjev odrážející hrůzu z nové doby, zahájené projektem Manhattan. Později v padesátých letech přišel cyklus „teenagerských“ hororů, zahájených filmem Byl jsem mladistvým vlkodlakem a vrcholící takovými veledíly, jako byly Teenageři z vesmíru a Blob, kde holobrádek Steve McQueen bojuje s pomocí svých mladých přátel se slizkým mutantem. V době, kdy každý týdeník publikoval nejméně jeden článek o rostoucí kriminalitě mladistvých, filmy věnované hrůze a teenagerům odrážely nejistotu celé společnosti v tom, co si má myslet o revoluci mladých, která už tenkrát kvasila – když jste viděli Michaela Landona, jak se z něj v té jeho bundičce s emblémem střední školy stává vlkodlak, zachvátily vás nejasné obavy z floutka v nadupaném auťáku, co randí s vaší dcerou. Co se týče teenagerů samotných (já jsem byl jedním z nich a mluvím ze zkušenosti) obludy namnožené v pronajatých ateliérech American-International jim daly možnost vidět někoho ještě šerednějšího, než si připadali oni sami – protože co bylo pár uhrů ve srovnání s tím odporným tvorem, někdejším středoškolákem z filmu Byl jsem mladistvým Frankensteinem? Tatáž rutina vyjadřovala přesvědčení mladých, že se s nimi nezacházelo dobře a čestně, že jejich rodiče je prostě „nechápali“. Filmy jsou schematické (stejně jako hodně hororů, ať už napsaných, nebo zfilmovaných) a tohle schéma úplně jasně vyjadřuje paranoiu celé generace – paranoiu zčásti způsobenou všemi těmi články, které četli jejich rodiče. Ve filmech ohrožuje Elmville nějaká hnusná příšera posetá bradavicemi. Mladí o ní vědí, protože létající talíř přistál nedaleko jejich randicí uličky. V prvním díle zabije bradavičnatá příšera starce v náklaďáčku (hrál ho výborně Elisha Cook ml.). V dalších třech dílech se mladí pokoušejí přesvědčit své rodiče o tom, že v okolí se skutečně potuluje bradavičnatá příšera. „Vypadněte, nebo vás všechny zavřu za nedodržování policejní hodiny!“, vykřikuje elmvillský policejní náčelník těsně předtím, než se příšera začne sunout hlavní ulicí, kde po sobě zanechává slizkou stopu. Na konci filmu se s bradavičnatou příšerou chytří mládežníci vypořádají a při závěrečných titulcích už se v místní hospodě ládují čokoládovými poháry a trsají při nějakém fádním hitu.

V jednom seriálu máme tři různé příležitosti ke katarzi – to není tak špatné, když vezmeme v úvahu, že tyhle nízkorozpočtové filmy se točily během deseti dnů. Ke katarzi došlo ne proto, že by to chtěli scenáristé a producenti a režiséři těchto filmů, ale proto, že horor naprosto přirozeně žije na hranici vědomí a nevědomí, kde se zcela přirozeně a s ničivým účinkem střetává reálná představa a alegorie. Existuje přímá vývojová linka od filmu Byl jsem mladým vlkodlakem až k Mechanickému pomeranči Stanleyho Kubricka a od Mladistvé příšery ke Carrie Briana De Palmy.

Velký horor je skoro vždy alegorický – někdy je to záměrné, jako ve Farmě zvířat nebo v 1984, a někdy se to prostě stane – J. R. R. Tolkien přísahal, že Temný pán ze země Mordor není Hitler v pohádkovém hávu, ale že zlo je pořád stejné – snad proto, že, jak říká Bob Dylan, máte-li fůru vidliček a nožů, musíte prostě něco nakrájet.

Díla Edwarda Albeeho, Steinbecka, Camuse, Faulknera se zabývají strachem a smrtí, někdy hrůzou, ale tito autoři hlavního proudu se s nimi většinou vyrovnávají normálněji a realističtěji. Jejich díla jsou dislokována v „racionálnějším světě“, jejich příběhy jsou příběhy, které „by se mohly stát“, oni jsou na té lince metra, která prochází vnějším světem. Jsou i jiní autoři – James Joyce, zase Faulkner, básníci jako T. S. Eliot, Sylvia Plathová a Anne Sextonová – jejichž dílo míří do země symbolického nevědomí. Oni jsou v té lince metra, která jede do vnitřní krajiny. Ale spisovatel hororů je skoro vždycky tam, kde se ty dvě linky spojují, alespoň tehdy, stojí-li na správném místě. Když mu to jde nejlíp, máme často pocit, že jsme na hranici spánku a bdění, že se čas natahuje nebo relativizuje, že slyšíme hlasy, ale nerozeznáváme slova nebo záměry, že se stírají hranice snu a skutečnosti.

Je to podivné a zázračné nádraží. Je tam Dům na kopci, kde vlaky jezdí oběma směry a kde se dveře zavírají téměř neslyšně, kde v pokoji se žlutými tapetami leze po podlaze žena a tiskne hlavu k vybledlé mastné stopě, jsou tam mohyloví duchové, kteří ohrožovali Froda a Sama, a Pickmanův model, a stvůra wendigo, a Norman Bates a jeho děsivá matka. Na tomhle nádraží se neprobouzí ani nesní, je tu jen hlas spisovatele, tichý a racionální, hovořící o způsobu, jakým se pevné předivo věcí někdy naprosto nečekaně rozmotává. Říká vám, že toužíte vidět dopravní nehodu – a ejhle, on má pravdu, vy ji chcete vidět. V telefonu se ozývá mrtvolný hlas… něco za zdmi starého domu šramotí a je to větší než krysa… na schodech do sklepa se něco hýbe. Autor chce, abyste to všechno viděli – a ještě víc: chce, abyste položili ruce na ten tvar pod prostěradlem. A vy je tam chcete položit. Ano, tak to je.

To jsou některé věci, které hororový příběh umí, ale já jsem pevně přesvědčený, že musí umět ještě něco navíc: vyprávět příběh, který drží čtenáře nebo posluchače na chvíli v očarování, ztraceného ve světě, který nikdy neexistoval a ani existovat nemohl. Po celou tu dobu, co píšu, jsem oddaný myšlence, že v beletrii hodnota příběhu dominuje nad všemi ostatními aspekty spisovatelského řemesla – postavy, téma, nálada, to je všechno k ničemu, když je příběh nudný. A drží-li vás příběh, na všechno ostatní se dá zapomenout. Můj oblíbený citát pochází od Edwarda Rice Burroughse, což určitě není žádný kandidát do panteonu světové literatury, avšak je to člověk, jenž hodnotu příběhu chápal dokonale. Na první straně jeho románu Caprona, ztracená země nachází vypravěč rukopis v láhvi – zbytek románu je prezentací onoho rukopisu. Vypravěč říká: „Přečtěte si jednu stránku a já budu zapomenut.“ A tenhle závazek Burroughs dodržuje – mnozí spisovatelé s větším talentem než on to nedokážou.

Dobří, citliví čtenáři znají pravdu, nad kterou i nejodolnější spisovatel zatíná zuby – s výjimkou tří nepočetných skupin lidí totiž nikdo nečte předmluvy. Těmi výjimkami jsou: autorova nejbližší rodina (obvykle jeho žena a jeho matka), za druhé autorův právní zástupce, recenzenti a nenápadní redaktůrci, jejichž hlavním zájmem je zjistit, jestli autor ve svém rozmachu někoho nepomluvil, a za třetí lidé, kteří nějakým způsobem nabídli autorovi pomocnou ruku při rešerších. Ti zase zjišťují, jestli nezpychl natolik, až zapomněl, že to nenapsal úplně sám.

Jiní čtenáři mají tendenci věřit – a mají pro to dobré důvody – že autorova předmluva je nemístným vměšováním, několikastránkovou propagací vlastní osobnosti, vlezlejší než reklamy na cigarety, jež se tak hojně vkládají do paperbacků. Většina čtenářů si chce užít příběh a není zvědavá na to, jak se jim principál klaní ve světle ramp. A znovu, mají pro to dobré důvody.

Takže já půjdu. Už brzy začne představení. Půjdeme spolu do toho pokoje a dotkneme se té věci pod prostěradlem. Ale než odejdu, chtěl bych, abyste mi věnovali dvě tři minuty svého času, v nichž poděkuji několika lidem z těch výše uvedených tří skupin – a také ze čtvrté. Vydržte ještě několik slov díků.

Chtěl bych poděkovat své ženě Tabitě, která je mým nejlepším a nejneústupnějším kritikem. Má-li pocit, že má práce je dobrá, řekne mi to, a když má pocit, že jsem šlápl vedle, usadí mne s takovou něhou a láskou, jak je to jen možné. Chtěl bych poděkovat svým dětem – Naomi, Joeovi a Owenovi, kteří projevili velké pochopení pro ty podivnosti, co tatínek páchá v přízemí. A také mé matce, jež zemřela v roce 1973 a jíž tuto knihu věnuji. Fandila mi a v práci mě vytrvale podporovala. Vždycky nějak našla čtyřicet či padesát centů na řádně ofrankovanou obálku se svou vlastní adresou, abych jí určitě odpověděl. A nikdo, včetně mne samého, nebyl šťastnější, když jsem „prorazil“.

V rámci druhé skupiny patří zvláštní díky mému redaktorovi Williamu G. Thompsonovi z Doubleday & Company, jenž se mnou trpělivě pracoval a v neustále dobré náladě snášel mé každodenní telefonáty. Právě on se zachoval před pár lety laskavě k mladému spisovateli bez jakékoli proslulosti a právě on to s ním také celou dobu vydržel.

Do třetí skupiny patří lidé, kteří moje díla koupili jako první: pan Robert A. W. Lowndes, jenž koupil první dvě povídky, které jsem kdy prodal; pan Douglas Allen a pan Nye Willden z Dugent Publishing Corporation, kteří koupili další povídky, které jsem psal pro časopisy Cavalier a Gent (bylo to kdysi dávno, v pohnutých dobách, kdy šeky od nich přicházely v pravou chvíli těsně před tím, co rozvodné závody eufeministicky nazývají „přerušení dodávky“); dále Elaine Geigerová a Herbert Sehnali a Carolyn Strombergová z New American Library, Gerard Van der Leun z časopisu Penthouse a Harris Deinstfrey z Cosmopolitanu. Díky vám všem.

Ještě je tu jedna skupina lidí, které bych rád poděkoval, a to všichni čtenáři, kteří kdy otevřeli peněženky a koupili si něco, co jsem napsal.

V mnoha a mnoha směrech je tato kniha i vaše, protože bez vás by tu prostě nebyla. Takže díky.

Tady, kde teď zrovna jsem, je pořád ještě tma a prší. Je to náramně vhodná noc. Něco bych vám chtěl ukázat, něco byste si měli ohmatat. Je to v pokoji nedaleko odsud – vlastně je to hned na následující stránce. Takže půjdeme?

Bridgton, Maine 27. února 1977

PROKLETÍ JERUZALÉMU

2. října 1850

MILÝ BONESI,

bylo příjemné stanout v chladné hale s mírným průvanem zde v Chapelwaite, kdy mě bolela každá kost z toho odporného dostavníku a pociťoval jsem potřebu ulevit svému přeplněnému močovému měchýři. V tu chvíli jsem na tom obscénním stolku z třešňového dřeva u dveří uviděl opřený dopis s adresou naškrábanou Tvým nenapodobitelným rukopisem. Buď ujištěn, že jsem jej začal luštit, hned jak jsem vyhověl potřebám svého těla (v chladné zdobné koupelně v přízemí, kde mi pára stoupala od úst). Jsem rád, že ses vyléčil z miasmatu, jež se ti tak dlouho usazovalo na plicích, ačkoli tě musím ujistit, že mám plné pochopení pro morální dilema, jímž Tě poznamenala léčba. Postonávající abolicionista se léčí slunečným klimatem otrokářské Floridy! Nicméně, Bonesi, Tě prosím jako přítele, který si také prošel údolím stínů, abys na sebe dával pozor a neodvážil se vrátit do Massachusetts, dokud Ti tělo nedá pokoj. Tvůj vytříbený intelekt a břitké pero nám neposlouží, když se rozpadneš v prach; a pokud je jih skutečně hojivý, není v tom jistá poetická spravedlnost?

Ano, dům je skutečně tak pěkný, jak mi jej líčili bratrancovi exekutoři, i když poněkud pochmurnější. Stojí na výběžku asi tři míle severně od Falmouthu a devět mil od Portlandu. Za ním jsou asi čtyři akry půdy mimořádně obdařené rostlinstvem všeho druhu – jalovci, divokým vínem, různými keři a popínavými rostlinami, které se plazí po pitoreskních kamenných zídkách oddělujících mé pozemky od městských. Z kopečků v porostu slepě zírají příšerné napodobeniny řeckých soch – většinou vypadají, že na člověka skočí, až půjde kolem. Vkus mého bratrance Stephena by se dal označit jako nepřijatelný až úděsný. Je tu altán zarostlý škumpou lysou a uprostřed někdejší zahrady jsou bizarní sluneční hodiny. Ty tomu dávají korunu.

Avšak pohled ze salonku to více než vynahrazuje – mám úžasný výhled na skály pod Chapelwaiteským útesem a na samotný Atlantik. To všechno je vidět z velkého panoramatického okna, vedle nějž stojí obrovský nevkusný sekretář. Tady začnu psát román, o kterém už tak dlouho (a nepochybně únavně) mluvím.

Dnes bylo zataženo s občasnými přeprškami. Jak vyhlížím ven, všechno se halí do odstínů šedi – skály, staré a omšelé jako Čas, obloha a samozřejmě i moře, které naráží na žulové útesy, což vydává zvuk – není to ani tak zvuk, jako vibrace – i když teď píšu, v nohách cítím ty vlny a není to vůbec nepříjemný pocit.

Vím, že nesnášíš mé samotářské zvyky, milý Bonesi, ale ujišťuji tě, že je mi dobře a jsem šťastný. Calvin je tu se mnou – praktický, tichý a spolehlivý jako vždy, a uprostřed týdne spolu určitě vše urovnáme a zajistíme si nezbytné dodávky z města – a vtrhne sem horda uklízeček a začne odtud vymetat všechen usazený prach.

Budu končit – musím ještě dohlédnout na spoustu věcí, prozkoumat všechny pokoje a tisíce kusů ohavného nábytku. Znovu děkuji za ten pocit spřízněnosti, který mi přinesl Tvůj dopis, i za Tvůj neutuchající zájem. Pozdravuj manželku, i já na vás oba myslím.

CHARLES

6. října 1850

MILÝ BONESI,

je to zvláštní místo!

Nepřestává mě udivovat, stejně jako reakce lidí z nejbližší vesnice na to, že jsem se sem nastěhoval. Je to podivná vesnička a podivně se také jmenuje – Preacher’s Corners. Právě odtud Calvin zařídil týdenní dodávky potravin. Na další pochůzce se postaral o další záležitost – dostatečnou zásobu sáhového dříví na zimu. Leč vrátil se z ní se zachmuřeným výrazem, a když jsem se ho zeptal, co se děje, zasmušile mi odpověděl: „Oni si myslí, že jste blázen, pane Boone.“

Zasmál jsem se a řekl jsem, že se patrně doslechli o té mozkové horečce, kterou jsem dostal po Sářině smrti – v tu dobu jsem nepochybně blábolil nesmysly, což jsi sám zažil.

Ale Cal namítal, že tu o mně nikdo nic neví, leda zprostředkovaně přes bratrance Stephena, který si tu zajišťoval tytéž služby jako já teď. „Říkali, pane, že každý, kdo žije v Chapelwaitu, musí být buď blázen, nebo podstoupit riziko, že se jím stane.“

To mě naprosto vyvedlo z míry, jak si asi dokážeš představit, a zeptal jsem se ho, od koho slyšel tyhle neuvěřitelné zkazky. Řekl mi, že od jistého Thompsona, mrzoutského, alkoholem značně poznamenaného dřevorubce, který vlastní čtyři sta akrů borových, březových a smrkových lesů, kde hospodaří s pomocí svých pěti synů a prodává dřevo papírně v Portlandu a domácnostem v bezprostředním okolí.

Když mu Cal, nevěda o jeho podivném předsudku, řekl, kam má dřevo dovézt, Thompson na něj zůstal zírat s otevřenými ústy a řekl, že s dřevem přijedou synové za bílého dne a po pobřežní cestě.

Calvin si zjevně špatně vyložil můj podiv nad hrozícím nebezpečím a spěšně dodal, že ten chlap páchl lacinou whisky a plácal ještě nějaké nesmysly o opuštěné vesnici a Stephenových známostech – a o červech! Calvin pak dokončil jednání s jedním Thompsonovým synem, který, jak jsem pochopil, byl dost nepříjemný a nepříliš střízlivý ani navoněný. Předpokládám, že podobné zvěsti kolovaly i po Preacher’s Corners. Cal o tom mluvil s hokynářkou, i když to byl spíš typ poněkud retardované drbny.

S tímhle jsem si nedělal přílišné starosti; všichni víme, jak se vesničané rádi opájejí skandály a smyšlenkami, a Stephen a jeho rodina pro ně byli snadnou kořistí. Jak jsem řekl Calovi, dobrým námětem hovoru je už člověk, který se zabil pádem z verandy.

Dům sám mě neustále překvapuje. Třiadvacet pokojů, Bonesi! Obložení v horních patrech a v obrazárně je místy plesnivé, ale drží. V ložnici svého zesnulého bratrance jsem za ním slyšel krysy, a podle toho zvuku musely být velké – skoro jako když tam chodí lidé. Nerad bych na nějakou v noci narazil, a vlastně ani ve dne. Přesto jsem si nikde nevšiml děr ani trusu. Zvláštní.

V obrazárně je plno špatných portrétů v nesmírně drahých rámech. Někteří ti zpodobnení lidé mají stejné rysy jako Stephen, jak si jej pamatuji. Myslím, že jsem poznal strýčka Henryho Boonea a jeho ženu Judith; ty ostatní neznám. Na jednom může být můj nechvalně známý dědeček Robert. Ale Stephenovu rodinnou větev vůbec neznám, což mě upřímně mrzí. Ze všech těch tváří čiší dobrá nálada a vysoký intelekt, jaké vyzařovaly i ze Stephenových dopisů mně a Sáře, jakkoli jsou ty portréty špatné. Z jakých malicherných důvodů se rodiny rozpadají! Escritoire s ručnicemi, tvrdá slova mezi bratry, kteří jsou už tři generace mrtví, a nezúčastnění potomci se zbytečně odcizí. Napadá mě, jaké štěstí bylo, že jste s Johnem Pettym kontaktovali Stephena, když se zdálo, že bych mohl odejít za Sárou – a jaká smůla byla, že nás tahle příležitost oloupila o osobní setkání. Jak rád bych slyšel jeho obhajobu zděděných soch a vybavení domu!

Leč nechci to tu nějak přílišně hanět. Stephen měl, pravda, jiný vkus než já, ale mezi kousky, jimiž do vybavení přispěl (část z nich je v horních pokojích zakryta potahy proti prachu), je i pár mistrovských. Jsou to řezbami zdobené tmavé postele a stoly z mahagonového a teakového dřeva a mnohé ložnice a přijímací pokoje a horní pracovna a salonek mají své kouzlo. Podlahy jsou z borového dřeva, jež vyzařuje jakési vnitřní, tajemné světlo. Všude je cítit důstojnost; důstojnost a tíha věků. Zatím nemohu říct, že se mi tu líbí, ale chovám k tomuto místu úctu. Těším se, až budu sledovat, jak se dům mění, a jak si budeme zvykat na severní podnebí.

Bože, to jsem se rozepsal! Brzy se znovu ozvu, Bonesi. Napiš mi o svých pokrocích a o novinkách od Pettyho a ostatních. A nesnaž se prosím přesvědčovat své nové jižanské známé o svých názorech příliš důrazně – slyšel jsem, že ne všichni se spokojí s pouhou verbální odpovědí jako náš nudný přítel, pan Calhoun.

Tvůj oddaný přítel

CHARLES

16. října 1850

MILÝ RICHARDE,

zdravím Tě, jak se máš? Od chvíle, kdy jsem se nastěhoval sem do Chapelwaite, na Tebe často myslím. Napůl jsem očekával, že se mi ozveš – a teď jsem dostal dopis od Bonese, v němž píše, že jsem zapomněl nechat v klubu adresu! Buď ujištěn, že bych nakonec stejně napsal, neboť mi někdy připadá, že skuteční a věrní přátelé jsou vším, co mi z jistot běžného světa zbylo.

Bože, jak jsme se rozptýlili. Ty v Bostonu věrně píšeš pro Liberator (kam jsem mimochodem také poslal svou adresu), Hanson je v Anglii na další ze svých pochybných cest a chudák starý Bones si léčí plíce v opravdové jámě lvové.

Tady to jde tak dobře, jak se dalo očekávat, a buď ujištěn, že Ti všechno vylíčím, až mě nebudou tolik tlačit stávající okolnosti – myslím, že Tvůj právnický mozek by dění tady v Chapelwaite a okolí značně zaujalo.

Rád bych Tě o něco požádal, pokud Ti to bude vhod. Vzpomínáš si na toho historika, kterého jsi mi představil na dobročinné večeři u pana Claryho? Myslím, že se jmenoval Bigelow. V každém případě se zmínil, že se zajímá o zvláštnosti a tradice kraje, kde nyní žiji. Má prosba je tedy následující: nespojil by ses s ním a nezeptal se ho, jestli neshromáždil nějaké skutečnosti, lidové tradice nebo jenom pouhé pověsti o opuštěné vesničce Jerusalem’s lot poblíž Preacher’s Corners, na řece Royal? Je to vlastně potok, který se vlévá do řeky Androscoggin asi jedenáct mil od jejího ústí poblíž Chapelwaite. Nejenže by mě to potěšilo, ale mělo by to pro mne značný význam.

Když po sobě čtu tenhle dopis, Dicku, mám pocit, že Ti stále něco dlužím, což mě upřímně mrzí, ale buď ujištěn, že Ti to brzy vysvětlím. Prozatím co nejsrdečněji pozdravuji Tvou ženu, Tvé milé syny a samozřejmě i Tebe.

Tvůj oddaný přítel

CHARLES

16. října 1850

MILÝ BONESI,

musím Ti vyprávět příběh, který mně i Calovi připadá trochu podivný (a dokonce znepokojivý) – rád bych věděl, co si o tom budeš myslet. Kdyby nic jiného, může Tě pobavit, až budeš bojovat s komáry!

Dva dny poté, co jsem ti odeslal poslední dopis, přijely čtyři mladé dámy z Corners pod vedením postarší dámy úděsně činorodého vzhledu, paní Clorisové, aby tu udělaly pořádek a odstranily alespoň část prachu, z něhož jsem kýchal málem na každém kroku. Když se rozcházely k plnění úkolů, připadaly mi všechny trochu nervózní; jedna dokonce vyjekla, když jsem vešel do horního salonku, kde utírala prach.

Zeptal jsem se na to paní Clorisové, která s neochvějným odhodláním (jaké by tě asi ohromilo) a s vlasy vyčesanými nahoru a ukrytými pod starým vybledlým šátkem uklízela halu v přízemí. Otočila se ke mně a rázně pravila: „Nelíbí se jim ten dům, stejně jako se nelíbí mně, pane, protože to byl vždycky špatnej dům.“

Po tomto nečekaném výpadu mi poklesla čelist a ona pokračovala už laskavějším tónem. „Nechci říct, že Stephen Boone nebyl fajnovej chlap, protože byl. Uklízela jsem mu každej druhej čtvrtek celou dobu, co tu bydlel, stejně jako jsem uklízela jeho tátovi, panu Randolphu Booneovi, dokud v roce 1816 nezmizeli. Pan Stephen byl hodnej a laskavěj člověk a stejně tak mi připadáte vy, pane (promiňte mi, jak mluvím, ale já to jinak neumím), ale tenhle dům je špatnej a vždycky byl, a žádnej Boone tu nebyl šťastnej od chvíle, co se váš dědeček Robert a jeho bratr Philip rozkmotřili kvůli těm ukradenejm krámům“ (tady se téměř provinile zarazila), „a to bylo v roce sedmnáct set osmdesát devět.“

Takovou paměť tu ti lidé mají, Bonesi!

Paní Clorisová pokračovala: „Ten barák byl postavenej v neštěstí, žilo se v něm nešťastně, po jeho podlahách tekla krev“ (jak možná víš, Bonesi, strýček Randolph byl účasten nehody na schodech do sklepa, při níž zemřela jeho dcera Marcella; on si pak v návalu výčitek svědomí vzal život. Píše o tom Stephen v jednom svém dopise, když vzpomíná narozenin své mrtvé sestry), „bylo tady to zmizení a různý nehody.

Já tu pracuju celou dobu, pane Boone, a nejsem slepá ani hluchá.

V těchhle zdech jsem slyšela příšerný zvuky, pane, děsný zvuky, dupání a bušení a jednou i podivný kvílení, který bylo napůl smích. Až se mi z toho srážela krev. Je to strašidelnej barák, pane.“ A tady se odmlčela, jako by se lekla, že toho namluvila až moc.

Pokud jde o mne, nevěděl jsem, zda mám být dotčen či pobaven, zda vyzvídat dál nebo se s tím věcně smířit. Obávám se, že toho dne převážilo pobavení. „A koho podezíráte, paní Clorisová? Duchy, chřestící řetězy?“

Jen se však na mě podivně podívala: „Možná tu jsou duchové, ale ne v těch zdech. To nejsou duchové, co tam kvílej a lkaj jako šílený a něčím třískaj a potácej se ve tmě. To –“

„Ale no tak, paní Clorisová,“ přerušil jsem ji. „To už jste příliš odbočila. Můžete dokončit, co jste začala?“

Ve tváři se jí objevil velice podivný výraz hrůzy, dotčení a – na to bych přísahal – posvátné úcty. „Některý neumíraj,“ zašeptala. „Některý žijou ve stínech soumraku mezi životem a smrtí, aby Mu sloužili!“

A tím skončila. Zkoušel jsem z ní něco dostat, ale jen se ještě víc zapřela a už nic neřekla. Nakonec jsem toho nechal v obavě, že se sebere a odejde.

To byla jedna příhoda, ale k druhé došlo hned následujícího večera. Calvin rozdělal dole oheň a já jsem seděl v obývacím pokoji, podřimoval nad Intelligencerem a naslouchal zvuku deště hnaného větrem za panoramatickým oknem.

Měl jsem příjemný pocit, jaký má člověk za takového večera, kdy je venku mizerné počasí a uvnitř teplo a útulno, ale za okamžik se ve dveřích objevil Cal a vypadal rozrušeně a poněkud nervózně.

„Jste vzhůru, pane?“ zeptal se.

„Tak napůl,“ odpověděl jsem. „Co se děje?“

„Nahoře jsem objevil něco, na co byste se asi měl jít podívat,“ řekl stále s týmž potlačovaným vzrušením.

Vstal jsem a šel jsem za ním. Když jsme vycházeli po širokém schodišti, Calvin řekl: „Četl jsem si v horní pracovně knihu – takovou dost zvláštní – když jsem uslyšel ze zdi zvuk.“

„Krysy,“ řekl jsem. „A to je všechno?“

Zastavil se na odpočívadle a vážně se na mě podíval. Lampa, kterou nesl, vrhala podivné světlo, které roztančilo číhající stíny na tmavých závěsech i na portrétech, jež se teď spíš ušklíbaly než usmívaly. Vítr venku zavyl a pak se zdráhavé utišil.

„To nebyly krysy, pane,“ řekl Cal. „Zpoza knihoven se ozýval takový zvuk, jako by se tam někdo potácel a dupal, a pak příšerné chrchlání – vážně příšerné, pane. A pak takové škrábání, jako by se něco chtělo dostat ven… a skočit na mě!“

Umíš si představit můj úžas, Bonesi. Calvin není ten typ, jaký podléhá nějakým hysterickým záchvatům představivosti. Začalo se zdát, že tu přece jen nějaká záhada je – a možná skutečně dost úděsná.

„A co bylo potom?“ zeptal jsem se ho. Šli jsme chodbou a já jsem uviděl světlo vycházející z pracovny. Vnímal jsem je dost rozechvěle a večer mi už zdaleka nepřipadal tak příjemný.

„To škrábání ustalo. Po chvíli se zase ozvalo dupání a šoupání, ale tentokrát se to vzdalovalo. Jednou se to přerušilo a přísahám, že jsem slyšel podivný, téměř neslyšný smích! Šel jsem ke knihovně a začal ji posouvat sem a tam, protože jsem myslel, že by tam mohla být nějaká příčka nebo tajné dveře.“

„A našel jste něco z toho?“

Calvin se zastavil ve dveřích. „Ne, ale objevil jsem tohle.“

Vešli jsme a já jsem uviděl hranatou temnou proluku v levé knihovně. Knihy byly pouhé makety a Cal za nimi objevil malou skrýš. Posvítil jsem si do ní lampou, ale neviděl jsem nic než silnou vrstvu prachu, který se tam musel usazovat desítky let.

„Bylo tam jen tohle,“ řekl Cal tiše a podal mi zažloutlý svitek. Byla to mapa nakreslená jemnými tahy pera – černobílá mapa nějaké vesnice. Bylo tam asi sedm budov a pod jednou, která měl zřetelně nakreslenou kostelní věžičku, bylo napsáno: Červ, jenž kazí.

V levém horním rohu, na severozápadním konci vesničky, byla nakreslená šipka a pod ní bylo napsáno: Chapelwaite.

Calvin řekl: „Ve městě se někdo s pověrčivou hrůzou zmínil o opuštěné vesničce Jerusalem’s Lot. Té se vyhýbají.“

„Ale co je tohle?“ ukázal jsem na podivnou legendu pod kostelní věžičkou.

„To nevím.“

Vzpomněl jsem si na paní Clorisovou, neoblomnou a přesto bázlivou. „Červ…“ zamumlal jsem.

„Vy o tom něco víte, pane Boone?“

„Možná… by bylo zábavné zajít se tam zítra podívat, nemyslíte, Cale?“

Přikývl a v očích mu vzrušeně zajiskřilo. Téměř hodinu jsme ještě hledali nějakou prasklinu ve zdi za tou skrýší, ale bezúspěšně. Ani ty zvuky, které popsal Cal, se už neozvaly.

Šli jsme spát a té noci jsme se už žádného dobrodružství nedočkali.

Následujícího rána jsme se s Calvinem vydali na pěší výlet lesem. Noční déšť už sice ustal, ale obloha byla stále ponurá a mraky nízko. Viděl jsem, jak mě Calvin nejistě pozoruje, a spěšně jsem ho ujistil, že kdybych se unavil nebo kdyby to bylo příliš daleko, neváhal bych výlet ukončit. Na cestu jsme byli vybaveni balíčky s obědem, dobrým Buckwhiteovým kompasem a samozřejmě tou podivnou starou mapou vesničky Jerusalem’s Lot.

Den byl zvláštní a na člověka padala tíseň; ani ptáček nezazpíval, ani zvíře nám nepřeběhlo přes cestu, jak jsme šli vzrostlým pochmurným borovým lesem na jih a na východ. Bylo slyšet jen naše kroky a vytrvalé nárazy vln Atlantiku na pobřeží. Téměř nadpřirozeně silná vůně moře nás provázela celou cestu.

Neušli jsme ani dvě míle, když jsme narazili na zarostlou cestu, po níž kdysi jezdívaly selské povozy. Vedla přibližně naším směrem, a tak jsme se po ní vydali a ušetřili čas. Mluvili jsme málo. Tichý a zlověstný den nám nepřidával na duchu.

Asi v jedenáct hodin jsme uslyšeli zvuk tekoucí vody. Někdejší cesta se prudce stočila doleva a na druhém břehu bublajícího kalného potoka se jako zjevení objevil Jerusalem’s Lot!

Potok byl asi osm stop široký a vedla přes něj mechem zarostlá lávka. A na druhém břehu, Bonesi, stála nejdokonalejší vesnička, jakou si umíš představit, pochopitelně omšelá, ale podivuhodně zachovalá. Na srázném břehu bylo nahloučených několik domů postavených v onom prostém, a přesto působivém slohu, jímž se puritáni oprávněně proslavili. Dále za nimi, podél zarostlé silnice, stály tři nebo čtyři další budovy, které mohly sloužit obchodním účelům, a za nimi se k šedé obloze tyčila věžička kostela zaznamenaná na oné mapě. S opadanou omítkou a zašlým nakloněným křížem vypadala nevýslovně bezútěšně.

„Ta vesnice má příznačné jméno, Prokletí jeruzalémské,“ řekl tiše Cal, který stál vedle mě.

Přešli jsme lávku a začali slídit po vsi – a tady ten příběh začíná gradovat, Bonesi, takže se na to připrav!

Vzduch jako by zolovnatěl, když jsme procházeli mezi domy, ztěžkl, chceš-li. Samotné domy byly ve stadiu rozkladu – odpadlé okenice, střechy poničené vahou napadaných sněhů, okna zaprášená a slepá. Stíny nezvyklých zákoutí nám připadaly zlověstné.

Nejdřív jsme vešli do omšelé hospody – nějak nám přišlo nevhodné vtrhnout do nějakého domu, kam se lidé uchylovali, když chtěli mít soukromí. Starý omšelý vývěsní štít nad rozbitými dveřmi hlásal, že tohle býval HOSTINEC U KANČÍ HLAVY. Dveře pekelně zaskřípěly v jediném zbylém závěsu a my jsme vstoupili do ztemnělého lokálu. Neskutečný pach hniloby a plísně byl téměř nesnesitelný. A pod ním se vznášel ještě hlubší pach, slizký a zhoubný, pach věků a zmaru. Takový pach se mohl linout z rozpadlých rakví nebo znesvěcených hrobek. Přidržel jsem si u nosu kapesník a Cal mě napodobil. Dali jsme se do průzkumu.

„Můj bože, pane –“zamumlal Cal.

„Je to tu naprosto nedotčené,“ dokončil jsem za něj.

A skutečně bylo. Stoly a židle tu stály jako přízrační strážci na hlídce, zaprášené, pokroucené extrémními změnami teploty, jimiž se vyznačuje novoanglické podnebí, ale jinak dokonalé – jako by tu po celá tichá, oznívající desetiletí čekaly, že ti, kteří dávno odešli, přijdou znovu, že si poručí pintu nebo štamprle, že si dají partičku karet nebo si zapálí hliněné dýmky. Vedle vyvěšených pravidel hostince bylo malé čtvercové zrcadlo, nerozbité. Víš, co to znamená, Bonesi? Kluci jsou známí tím, že všechno zkoumají a ničí; neexistuje žádný „strašidelný“ dům, který by neměl rozbitá okna, bez ohledu na to, jakou hrůzu naháněli podle pověstí jeho tajuplní obyvatelé, neexistuje jediný stinný hřbitov, kde by malí uličníci nevyvrátili alespoň jeden náhrobek. Takových syčáků přece musí být necelé dvě míle odsud, v Preacher’s Corners, celé tucty. A přesto bylo hostinského zrcadlo (které ho muselo stát dost peněz) neporušené, stejně jako jiné křehké předměty, které jsme našli při našich průzkumech. Jediné škody ve vesnici napáchala neosobní příroda. Závěr je zřejmý: té vesnici se lidé vyhýbají. Ale proč? Mám tušení, ale než se odvážím něco naznačit, musím se dostat k znepokojivému závěru naší návštěvy.

Z lokálu jsme se odebrali do hostinských pokojů, kde jsme našli ustlané postele, vedle nichž byly úhledně postavené cínové konvice na vodu.

I kuchyně byla nedotčená ničím jiným než letitým prachem a tím příšerným pachem rozkladu. Hostinec samotný mohl být starožitníkovým rájem; jen nesmírně bizarní kuchyňská kamna by na bostonské aukci vynesla pěknou sumu.

„Tak co říkáš, Cale?“ zeptal jsem se, když jsme opět vyšli na nejisté denní světlo.

„Ze je tu něco špatného, pane Boone,“ odpověděl zachmuřeně, jak to měl ve zvyku, „a že toho musíme vidět víc, abychom z toho byli moudřejší.“

Další neobytné domy jsme prohlédli jen zběžně – byla tu koželužna s trouchnivějícími kůžemi zavěšenými na zrezivělých hřebech, hokynářství, sklad dubového a borového dřeva, kovárna. Cestou k návsi s kostelem jsme nahlédli do dvou domů. Oba byly zařízené v čistě puritánském stylu a bylo tu plno věcí, za které by sběratel obětoval ruku; oba byly opuštěné a páchly hnilobou.

Kromě nás se nikde nic ani nepohnulo. Neviděli jsme hmyz ani ptáky, v rozích oken nebyla jediná pavučina. Jen prach.

Konečně jsme došli ke kostelu. Tyčil se nad námi, pochmurný, nehostinný, chladný. Okna byla potemnělá stinným interiérem a z kostela už dávno vyprchala atmosféra bohabojnosti a posvátnosti. Tím jsem si jistý. Vyšli jsme do schodů a já jsem položil ruku na velkou kovovou kliku. Vyměnili jsme si s Calvinem vážné pohledy. Otevřel jsem vchodové dveře. Po jak dlouhé době? Jsem přesvědčen, že nejméně po padesáti letech. Zrezivělé závěsy zaskřípěly. Pach hniloby a zániku, který nás zasáhl, byl téměř hmatatelný. Cal začal dávit a bezděčně otočil hlavu, aby se nadechl čerstvého vzduchu.

„Pane, určitě vám není –“

„Ne, není mi špatně,“ řekl jsem klidně. Ale klidný jsem nebyl o nic víc než teď, Bonesi. Jsem stejně jako Mojžíš, Jereboam, Increase Mather (i náš přítel Hanson, nachází-li se ve filosofickém rozpoložení) přesvědčen, že existují duchovně nezdravá místa, kde mléko vesmíru kysne a žlukne. A ten kostel takovým místem byl; na to bych přísahal.

Vstoupili jsme do dlouhého vestibulu bez oken, kde byly zaprášené věšáky na kabáty a police se zpěvníky. V nikách stály tu a tam olejové lampy. Nikterak pozoruhodná místnost, pomyslel jsem si, ale vzápětí jsem uslyšel Calvinův sípavý vzdech a uviděl jsem to, čeho si on už všiml.

Bylo to obscénní.

Ten obraz ve zdobném rámu si troufnu popsat jen zběžně: byl vyvedený v rubensovském stylu a zobrazoval groteskní parodii madony s dítětem, za nimiž v polostínu dováděly jakési příšery.

„Bože,“ zašeptal jsem.

„Tady žádný Bůh není,“ řekl Calvin a jeho slova jako by uvízla ve vzduchu. Otevřel jsem dveře do kostelní lodi a pach téměř nesnesitelně zhutněl. V mihotavém odpoledním polosvětle se lavice přízračné táhly k oltáři. Nad nimi stála vysoká dubová kazatelna a v jejím stínu temná předsíň, z níž probleskovalo zlato. Oddaný protestant Calvin popotáhl a pokřižoval se a já jsem ho následoval, neboť to, co zlatě probleskovalo, byl nádherně tepaný kříž, ale zavěšený vzhůru nohama, což symbolizuje satanskou mši.

„Musíme zachovat klid,“ slyšel jsem se říkat. „Musíme být klidní, Calvine. Musíme být klidní.“

Ale srdce mi zastřel stín a zmocnil se mě dosud nepoznaný strach. Kráčel jsem pod deštníkem smrti a myslel jsem si, že nic temnějšího už neexistuje. Ale existuje. Existuje.

Šli jsme uličkou mezi lavicemi a prostorem se nesly ozvuky našich kroků. Zanechávali jsme za sebou stopy v prachu. A u oltáře byly další objets ďart. Nebudu, nemůžu u nich prodlívat.

Začal jsem stoupat na kazatelnu.

„Nechoďte tam, pane Boone!“ vykřikl Calvin znenadání. „Bojím se, že –“

Neposlechl jsem ho. Nahoře ležela na stojánku otevřená kniha, psaná latinsky a jakýmisi kostrbatými znaky, jež na mé nezkušené oko působily jako druidské nebo předkeltské písmo. Přikládám lístek s několika znaky, které jsem si zapamatoval.

Zavřel jsem knihu a podíval se na slova vyražená do kůže. De Vermis Mysteriis. Latinu už jsem pozapomněl, ale na překlad jsem ještě stačil: Záhady červa.

Jak jsem se vyražených písmen dotkl, ten proklatý kostel i Calvinův bílý, vzhůru obrácený obličej se mi rozvlnily před očima. Slyšel jsem tichý zpěv plný příšerného, a přesto zaníceného strachu – a na jeho pozadí další zvuk, vyplňující samé útroby země. Nepochybuji o tom, že šlo o halucinaci – ale v témž okamžiku se kostel naplnil velice skutečným zvukem, který mohlo vyvolat jen závratné a hrůzné otáčení země pod nohama. Stojánek se mi třásl pod prsty a znesvěcený kříž na zdi se chvěl.

Oba jsme vyběhli ven a ponechali kostel vlastnímu temnému osudu. Nikdo z nás se neodvážil ohlédnout, dokud jsme se nedostali přes lávku z hrubě otesaných prken. Nebudu tvrdit, že jsme útěkem znesvětili oněch devatenáct set let, po která se člověk vyvíjel z pověrčivého divocha, ale lhal bych, kdybych řekl, že jsme se loudali.

Tak to je můj příběh. Nesmíš si nechat narušit své zotavování obavami, že se mne znovu zmocnila horečka; Cal mi může všechno dosvědčit, včetně toho záhadného zvuku.

Končím s přáním, abychom se zase shledali (u vědomí toho, že mé zmatení pak z velké části okamžitě odezní).

Zůstávám tvým přítelem a obdivovatelem

CHARLES

16. října 1850

Vážení pánové,

v posledním vydání Vašeho katalogu potřeb pro domácnost (tj. léto 1850) jsem si všiml vašeho přípravku nazvaného Zhouba krys. Rád bych zakoupil jednu (1) pětilibrovou plechovku za vámi uvedenou cenu třiceti centů ($ .30). Přikládám poštovní známku na odpověď. Pište prosím na adresu: Calvin McCann, Chapelwaite, Preacher’s Corners, okres Cumberland, Maine. Předem děkuji za laskavé vyřízení.

Jsem s pozdravem

CALVIN McCANN

19. října 1850

MILÝ BONESI,

události se vyvíjejí dosti znepokojivě.

Zvuky v domě zesílily a já se začínám klonit k názoru, že ne všechen ten hluk ve zdech způsobují krysy. Podnikli jsme s Calvinem další bezvýsledné pátrání po skrytých puklinách a chodbách. Jak málo bychom se hodili do romantických příběhů paní Radcliffeové! Cal nicméně tvrdí, že většina těch zvuků vychází ze sklepa, který hodláme prozkoumat zítra. Vědomí, že právě tam našla svůj konec sestra bratrance Stephena, mi to nikterak neulehčuje. Její portrét mimochodem visí nahoře v obrazárně. Pokud malíř podobu Marcelly Booneové vystihl, byla to dívka smutné krásy a vím jistě, že se nikdy neprovdala. Občas si myslívám, že paní Clorisová měla pravdu, když říkala, že je to opravdu špatný dům. Předchozím obyvatelům rozhodně nepřinesl nic než smutek. Ale musím se trochu rozepsat o obávané paní Clorisové, neboť dnes jsem s ní podruhé hovořil. Jako nejrozumnější osobu v Corners jsem ji dnes odpoledne vyhledal poté, co jsem měl nepříjemný rozhovor, který vzápětí popíši.

Dopoledne měli přivézt dřevo, a když minulo poledne a nikdo se neobjevil, rozhodl jsem se, že svou odpolední procházku nasměruji do města. Mým cílem bylo navštívit Thompsona, onoho člověka, s nímž Cal ten obchod uzavřel.

Byl nádherný podzimní den a pod nohama šustilo spadané listí. Když jsem došel k Thompsonově statku (Cal, který zůstal doma, aby se dále probíral Stephenovou knihovnou, mě dostatečně nasměroval), byl jsem v nejlepší náladě za posledních několik dnů a připravený odpustit Thompsonovi jeho liknavost.

Pozemek byl zarostlý hustým býlím a budovy statku byly oprýskané. Vlevo od stodoly v zabahněném chlívku chrochtala a válela se tlustá svině vykrmená na listopadovou porážku a na zaneseném dvoře krmila ze zástěry slepice žena v otrhaných bavlněných šatech. Když jsem ji pozdravil, otočila ke mně svůj bezvýrazný bledý obličej. Pobaveně jsem sledoval proměnu jejího výrazu z přihlouplé prázdnoty do čiré hrůzy. Mohu se jen domnívat, že si mě spletla se Stephenem, protože proti mně vytrčila ruku s nataženými prsty, jako bych ji chtěl uřknout, a vykřikla. Zrní ze zástěry se rozsypalo na zem a slepice se s kdákáním rozprchly. Než jsem mohl vydat nějaký zvuk, ze dveří se vyvalil mohutný chlap v dlouhém spodním prádle, s malorážní puškou v jedné ruce a džbánem v druhé. Podle zarudlých očí a vratké chůze jsem usoudil, že je to sám dřevorubec Thompson.

„Boone!“ zařval. „Čert aby vás vzal!“ Pustil džbán, který se odkutálel, a také proti mně vytrčil ruku.

„Přišel jsem, protože dřevo nedorazilo,“ řekl jsem tak klidně, jak jsem to jen za daných okolností dokázal. „Podle dohody, kterou jste uzavřel s mým člověkem –“

„Ten ať jde taky k čertu!“ V tu chvíli jsem si všiml, že za jeho předstíranou zuřivostí se skrývá smrtelný strach. Začal jsem vážně uvažovat o tom, zda by byl schopen v tomto stavu použít proti mně pušku.

„Na znamení dobré vůle,“ začal jsem opatrně, „byste mohl –“

„Táhněte k čertu s dobrou vůlí!“

„Tak dobře,“ řekl jsem co nejdůstojněji. „Přeji dobrý den, až se trochu ovládnete.“ A s těmito slovy jsem se otočil a vykročil na cestu do vesnice.

„A už se nevracejte!“ řval za mnou. „Zůstaňte si tam nahoře s tím svým zlem! Jste prokletej! Prokletej! Prokletej!“ Hodil po mně kámen a zasáhl mě do ramene. Nebyl bych mu udělal tu radost, abych uhnul.

A tak jsem vyhledal paní Clorisovou, rozhodnut alespoň vyřešit záhadu Thompsonova nepřátelského chování. Paní Clorisová je vdova (a ne abys mi ji začal dohazovat, Bonesi, je přinejmenším o patnáct let starší než já, a to už jsem překročil čtyřicítku) a žije sama v hezkém domku přímo na pobřeží. Zrovna věšela prádlo a vypadala skutečně mile překvapena, že mě vidí. Velice se mi ulevilo – je nevýslovně bolestné, když s tebou někdo bez jakéhokoli rozumného důvodu jedná jako s vyvržencem.

„Pane Boone,“ naznačila pukrle, „pokud jdete kvůli prádlu, od září už žádný neberu. Tak mě bere revma, že si sotva vyperu sama.“

„Kéž bych přišel kvůli prádlu. Přišel jsem vás poprosit o pomoc, paní Clorisová. Řekněte mi všechno, co víte o Chapelwaite a Jerusalem’s Lot a o tom, proč vyvolávám ve zdejších obyvatelích takový strach a podezření.“

„Jerusalem’s Lot! Takže vy už o něm víte.“

„Ano,“ odpověděl jsem, „byl jsem tam minulý týden se svým společníkem.“

„Bože,“ zbledla jako křída a zavrávorala. Natáhl jsem ruku, abych ji přidržel. Zvrátila oči v sloup a já jsem si v tu chvíli myslel, že omdlí.

„Paní Clorisová, mrzí mě, jestli jsem řekl něco, co –“

„Pojďte dál,“ vyzvala mě. „Musím vám to říct. Bože, tak ty zlý dny se zase vracejí!“

Pak už nepromluvila, dokud v prosluněné kuchyni neuvařila silný čaj.

Když stál před námi, zádumčivé se zahleděla na moře. Naše pohledy nevyhnutelně přitahoval Chapelwaiteský útes, na který jsem viděl přes záliv i ze svého domu. Velké panoramatické okno se jako diamant lesklo v paprscích zapadajícího slunce. Byl to nádherný, ale podivně znepokojivý pohled. Náhle se ke mně obrátila a důrazně prohlásila: „Pane Boone, musíte okamžitě odjet z Chapelwaite!“

To mě zaskočilo.

„Ve vzduchu visí nějaký zlo, co jste se tam nastěhoval. Od minulýho tejdne, co jste do toho prokletýho baráku vkročil, se objevujou zlý znamení. Měsíc je zastřenej, na krchovech hřadujou hejna lelků, došlo tu k nepřirozenýmu porodu. Vy musíte odjet!“

Když jsem se vzpamatoval, řekl jsem tak klidně, jak jsem jen dokázal: „Paní Clorisová, to se vám všechno jenom zdá, to přece víte.“

„Jo tak vono se mi zdá, že Barbara Brownová porodila dítě bez vočí?

Nebo že Clifton Brockett našel v lese za Chapelwaite uježděnou, pět stop širokou cestu, když je tam jinak hotová pustina? A když jste byl v Jerusalem’s Lot, můžete s jistotou říct, že tam nic nežije?“

Nedokázal jsem jí odpovědět; před očima mi vyvstala scéna z toho děsivého kostela.

Sepjala zkroucené prsty, aby se uklidnila. „O těchhle věcech vím jen od svý mámy a předtím od její mámy. Víte něco o svý rodině v souvislosti s Chapelwaite?“

„Něco málo,“ řekl jsem. „Od roku 1780 v tom domě bydlel Philip Boone. Jeho bratr Robert, můj dědeček, se pak usadil v Massachusetts, když se pohádali o nějaké ukradené doklady. O Philipově příbuzenstvu toho moc nevím, jen že na nich ulpěl nějaký stín, který poznamenal otce, syna i vnuky – Marcella zemřela při tragické nehodě a Stephen se zabil pádem. To on si přál, abych se do domu nastěhoval, a já zase, abych ukončil rodinné rozepře.“

„To nejde,“ zašeptala. „Vy o tý původní hádce nic nevíte?“

„Robert Boone byl přistižen, jak prohledává stůl svého bratra.“

„Philip Boone byl blázen,“ řekla. „Paktoval se s ďáblem. Robert Boone jen chtěl odstranit rouhavou bibli, napsanou ve starejch jazykách – latině, druidštině a dalších. Pekelná kniha.“

„De Vermis Misteriis.“

Trhla sebou, jako by ji něco zasáhlo. „Vy o ní víte?“

„Viděl jsem ji… sáhl jsem si na ni.“ Znovu se mi zdálo, že omdlí. Dala si ruku před ústa, jako by chtěla potlačit výkřik. „Ano, v Jerusalem’s Lot. Na kazatelně zpustlého znesvěceného kostela.“

„Tak je tam pořád.“ Zhoupla se v židli. „Já doufala, že Bůh ji ve svý moudrosti hodil do jámy pekelný.“

„Jaký měl Philip Boone vztah k Jerusalem’s Lot?“

„Pokrevní,“ řekla zachmuřeně. „Klaněl se šelmě, i když chodil v rouše beránčím. A večer jednatřicátýho října 1789 Philip Boone zmizel… a veškerý obyvatelstvo tý proklatý vesnice s ním.“

Řekla toho ještě trochu víc; a mně připadalo, že ví ještě něco víc, ale už jen opakovala své prosby, abych odjel, a jako důvod uváděla „volání krve po krvi“ a mumlala něco o „těch, kteří se dívají“, a „těch, kteří jsou na stráži –“. Jak se snášel soumrak, připadala mi stále více rozrušená. Abych ji uklidnil, slíbil jsem jí, že o jejím přání budu vážně uvažovat.

Domů jsem šel provázen dloužícími se chmurnými stíny, má dobrá nálada byla tatam a hlavou se mi honily myšlenky, jež mě dosud pronásledují. Cal mě uvítal novinkou, že zvuky ve zdech jsou stále horší – což můžu v tuto chvíli jen potvrdit. Namlouvám si, že jsou to jen krysy, ale pak se mi vybaví vyděšený, vážný obličej paní Clorisové.

Nad mořem vyšel měsíc v úplňku, velký, krvavý, zbarvující hladinu do odporného odstínu. V myšlenkách se vracím k tomu kostelu a (tady je jedna řádka přeškrtnutá)

Tohle bys nepochopil, Bonesi. Je to příliš šílené. Myslím, že je čas jít spát. V myšlenkách jsem s tebou.

Zdravím,

CHARLES

(Následující text je výňatek z deníku Calvina McCanna)

20. říj. ’50

Dnes ráno jsem si dovolil násilím otevřít zámek té knihy; učinil jsem tak, ještě než pan Boone vstal. Ale nic naplat, je šifrovaná. Myslím, že jde o jednoduchou šifru. Třeba ji zdolám stejně snadno jako ten zámek. Jsem si jist, že jde o deník. Rukopisem podivně připomíná pana Boonea. Čí je to deník, uložený mezi knihami v zasutém koutě knihovny a zajištěný zámkem provlečeným deskami i stránkami? Připadá mi starý, ale jak to zjistit? Zkažený vzduch mezi stránky téměř nepronikl. Zjistím to později, když bude čas; pan Boone se teď dal do průzkumu sklepa. Obávám se, že tyhle příšerné události už doléhají na jeho chatrné zdraví. Musím ho zkusit přesvědčit – Ale už přichází.

20. října 1850

Bonesi,

nemohu psát. Nemohu (sic!) o tom zatím nic psát.

(Z deníku Calvina McCanna)

19. říj. ’50

Jak jsem se obával, zradilo ho zdraví – Bože, Otče náš, jenž jsi na nebesích!

Vůbec na to nemohu myslet; a přesto už se mi ta hrůza ve sklepě zažrala, vpálila do mozku!

Jsem teď sám. Je půl deváté, v domě je ticho, ale – Nalezl jsem ho zhrouceného s hlavou na psacím stole; stále ještě spí. Zatímco já jsem v tom sklepě zůstal stát celý zkoprnělý, jak jen on se s tím v několika okamžicích důstojně vyrovnal!

Má voskovou, chladnou pleť. Bohudík už nedostal horečku. Neodvážil jsem se jím pohnout, ani se od něj vzdálit do vesnice. A i kdybych tam zašel, kdo by se vrátil se mnou, aby mu pomohl? Kdo by šel do tohoto prokletého domu?

Ach, ten sklep! To hnízdo všech špatností, které sužují naše zdi!

22. října 1850

MILÝ BONESI,

po šestatřiceti hodinách bezvědomí jsem už zase sám sebou, byť oslabený. Sám sebou… jak trpce směšné. Sám sebou už nikdy nebudu. Setkal jsem se tváří v tvář s šílenstvím a hrůzou, která se nedá slovy vyjádřit. A konec je stále v nedohlednu.

Nebýt Cala, myslím, že bych okamžitě skoncoval se životem. Je mi ostrovem zdravého rozumu v moři všeho toho šílenství.

Všechno Ti to vylíčím.

Na průzkum sklepa jsme se vybavili svíčkami, které vrhaly dostatečné světlo – až příliš dostatečné! Calvin mě od toho zrazoval, odvolával se na mou nedávnou nemoc, říkal, že nejspíš najdeme jen několik zdravých krys, které by se měly otrávit. Jenže já si prosadil svou; Calvin jen vzdychl a řekl: „Ať je tedy po vašem, pane Boone.“

Do sklepa se vstupuje padacími dveřmi v kuchyňské podlaze (Calvin mě ujistil, že je poté zatloukl důkladnými prkny), které jsme zvedli jen s velkým úsilím. Ze tmy se na nás vyvalil příšerný puch, nikoli nepodobný tomu, který prostupoval opuštěnou vesnici za potokem. Má svíce vrhla světlo na strmé schody vedoucí dolů do temnot. Byly v příšerném stavu – v jednom místě chyběl celý schod, po němž zbyla jen černá díra – a bylo poměrně snadné si představit, jak asi skončila nešťastná Marcella.

„Buďte opatrný, pane Boone,“ nabádal mě Cal. Řekl jsem mu, že nemám v úmyslu být jiný než opatrný, a sestoupili jsme dolů.

Podlaha byla hliněná, stěny žulové a téměř suché. Vůbec to tam nevypadalo jako v krysím ráji, protože tam nebylo nic, v čem si krysy rády budují doupata – staré krabice, vyřazený nábytek, hromady papíru a podobně. Zdvihli jsme svíce, abychom vytvořili malý světelný kruh, ale přesto jsme téměř nic neviděli. V místech podsklepení obývacího pokoje a jídelny se podlaha mírně svažovala k západu. Tím směrem jsme se vydali. Všude bylo naprosté ticho. Zápach neustále sílil a tma na nás tísnivě dotírala, jako by žárlila na světlo, které ji dočasně zbavilo mnohaleté vlády.

Na vzdálenějším konci sklepa ustoupily kamenné zdi hladkému dřevu, které bylo zcela černé a neodráželo světlo. Tady sklep končil jakýmsi výklenkem ve tvaru písmene L, takže jste museli zahnout za roh, abyste si jej mohli celý prohlédnout.

Calvin a já jsme tak učinili.

Bylo to, jako by před námi vyvstal nevlídný duch chmurné minulosti. Stála tam jediná židle a nad ní byl na háku zaraženém do stropního trámu uvázaný zteřelý konopný provaz zakončený smyčkou.

„Takže tady se oběsil,“ zamumlal Cal. „Bože!“

„Ano… a pod schody ležela mrtvola jeho ženy.“

Cal chtěl něco říct, ale pak jsem uviděl, jak se jeho pohled prudce stočil k nějakému místu za mnou a zamýšlená slova se proměnila ve výkřik.

Jak mám, Bonesi, popsat to, nač padly naše pohledy? Jak jen popsat děsivé obyvatele našich zdí?

Protější zeď se prudce otevřela a z temnoty se vynořil obličej – obličej s očima temnýma jako Styx. Bezzubá ústa zela v agonickém šklebu. Mrtvola k nám vztáhla žlutou tlející ruku. Pak vydala příšerný lkavý zvuk a šouravě k nám vykročila. Padlo na ni světlo mé svíce –

A já jsem jí na krku uviděl černomodrou strangulační rýhu!

Pak se za ní něco pohnulo, něco, o čem se mi bude zdát, dokud všechny sny nevyhasnou: dívka s bledou tlející tváří a mrtvolným šklebem; dívka, jíž visela hlava v podivném úhlu.

Chtěli nás, to vím. A vím také, že by nás zatáhli do té tmy a přivlastnili si nás, kdybych po nich nehodil svíci a poté i židli zpod té smyčky.

Pak se všechno ponořilo do zmatené temnoty. Vědomí mě opustilo. Jak už jsem psal, probral jsem se ve svém pokoji a Cal seděl u mé postele. Kdybych mohl odejít, vyběhl bych z toho domu hrůzy v rozevláté noční košili. Ale nemohu. Stal jsem se pěšákem v mnohem temnější hře. Neptej se mě, jak to vím; prostě to vím. Paní Clorisová měla pravdu, když mluvila o volání krve po krvi; a jak strašnou pravdu měla, když mluvila o těch, kteří se dívají, a o těch, kteří jsou na stráži. Bojím se, že jsem probudil temné síly, které půl století dřímaly v té ponuré vesničce, síly, které zavraždily mé předky a uvrhly je do temného otroctví jako nosferatu – Nemrtvé. A mám ještě větší obavy, Bonesi, ale stále ještě nevím všechno. Kdybych tak věděl… kdybych tak znal celou pravdu!

CHARLES

Postscriptum – A samozřejmě tohle všechno píši jen pro sebe; od Preacher’s Corners jsme izolovaní. Neodvážím se tam zajít, abych to odeslal, a Calvin mě neopustí. Když Bůh dá, snad tě to nějak dostihne.

CH.

(Z deníku Calvina McCanna)

22. říj. ’50

Dnes je na tom lépe; krátce jsme hovořili o těch zjeveních ve sklepě; shodli jsme se, že nešlo ani o halucinace, ani o ektoplazmické jevy, ale o skutečnost. Domnívá se pan Boone, stejně jako já, že už jsou pryč? Možná – zvuky utichly, přesto je všechno zlověstné, zastřené temným příkrovem. Jako bychom čekali v šalebném oku uragánu…

V horní ložnici jsem našel balíček papírů. Ležel ve spodní zásuvce starého psacího stolu se stahovací roletou. Podle dopisů a účtů jsem usoudil, že pokoj patřil Robertu Booneovi. Nejzajímavějším nálezem však byly poznámky na rubu reklamy na pánské bobří čapky. Nahoře bylo napsáno:

Blahoslavení tiší.

A pod tím stál zjevný nesmysl:

bdakočlmvunktzš

lphdskamenídiuí

Myslím, že je to klíč k zašifrované knize v knihovně. Zcela jistě jde o starou šifru používanou ve válce za nezávislost a známé jako břevno plotu. Když vynecháte každé druhé písmeno, dostanete následující text:

b a o 1 v n t š

lhsaeíií

A když čtete písmena střídavě z obou řádků, dostanete původní citát z Matouše.

Než se to odvážím ukázat panu Booneovi, musím znát obsah té knihy…

22. října 1850

MILÝ BONESI,

došlo k podivnému úkazu – Cal, který nikdy nic neřekne bez rozmyslu (vzácná a obdivuhodná vlastnost!), našel deník mého praděda Roberta. Byl zašifrovaný, ale Cal šifru rozluštil. Sám tvrdí, že čirou náhodou, ale já se domnívám, že za tím je vytrvalost a tvrdá práce.

V každém případě to na naše zdejší záhady vrhá zvláštní temné světlo.

První zápis je datován 1. června 1789, poslední 27. října 1789 – čtyři dny před záhadným zmizením, o němž mluvila paní Clorisová. Vypráví příběh rostoucí posedlosti – ne, šílenství – a až přízračné jasně ozřejmuje vztah mezi prastrýcem Philipem, vesnicí Jerusalem’s Lot a knihou ze znesvěceného kostela.

Vesnice sama je podle Roberta Boonea starší než Chapelwaite (založený v roce 1782) i než Preacher’s Corners (tehdy známé jako Preacher’s Rest a založené v roce 1741); založila ji v roce 1710 skupina odpadlíků od puritánské víry. Sektu vedl zarytý náboženský fanatik James Boon. To jméno mě skutečně zarazilo. Myslím, že příbuzenství s mou rodinou je nezpochybnitelné. Paní Clorisová ve svém pověrečném přesvědčení, že pokrevní příbuzenství je v této záležitosti zcela zásadní, nemohla mít větší pravdu. A já si s hrůzou vybavuji její odpověď na mou otázku na Philipa a jeho vztah k Jerusalem’s Lot. „Pokrevní,“ odpověděla tehdy a já se obávám, že tomu tak je.

Vesnici vystavěli kolem kostela, kde Boon kázal – nebo soudil. Můj praděd naznačuje, že udržoval vztah s mnohými místními ženami, jimž tvrdil, že je to boží vůle. Následkem toho se z vesnice stala anomálie, jež mohla vzniknout jen za oněch zvláštních časů, kdy se víra v čarodějnice snoubila s vírou v neposkvrněné početí: vzájemně spřízněná, dosti zdegenerovaná vesnice ovládaná pološíleným kazatelem, jehož dvěma zákoníky byla bible a de Goudgeův zlověstný spis Sídla démonů, společenství, kde bylo vymítání ďábla pravidelným rituálem, společenství incestu a šílenství a tělesných vad, jež jsou častým následkem tohoto hříchu. Domnívám se (stejně jako Robert Boone), že jeden z Boonových nemanželských potomků musel z Jerusalem’s Lot odejít (nebo byl vyhnán) a hledal štěstí na jihu – a tak založil naši rodovou linii. Od svých předků vím, že náš rod pochází z té části Massachusetts, z níž se později stal samostatný stát Maine. Můj prapraděd Kenneth Boone zbohatl z tehdy kvetoucího obchodu s kožešinami. Z jeho peněz, zmnožených časem a moudrými investicemi, bylo roku 1763, dávno po jeho smrti, zbudováno toto rodové sídlo. Jeho synové Philip a Robert založili Chapelwaite. Paní Clorisová mluvila o volání krve po krvi. Je možné, že Kenneth Boone byl synem Jamese Boona, uprchl před šílenstvím svého otce a jeho vesnice a zplodil syny, kteří pak nevědomky zbudovali rodové sídlo necelé dvě míle od místa, kde Boon začínal? Pokud je to pravda, není možné, že nás sem dovedla nějaká obrovská neviditelná Ruka? Podle Robertova deníku byl James Boon v roce 1789 velice starý – musel být. Pokud mu bylo v době založení vesnice pětadvacet, v tom roce mu muselo být sto čtyři let – obdivuhodný věk. Následující řádky jsou doslovně přepsány z deníku Roberta Boonea:

4. srpna 1789

Dnes jsem se poprvé setkal s tím člověkem, jímž byl tak nezdravě uchvácen můj bratr; musím přiznat, že Boon má zvláštní přitažlivost, jež mne velice znepokojuje. Je skutečně prastarý, bělovousý a chodí v černé sutaně, což mi připadá poněkud obscénní. Ještě více mne znepokojila skutečnost, že byl obklopený ženami jako nějaký sultán v harému; P. mě ujišťuje, že je stále aktivní, i když osmdesátník už by měl…

Vesnici samotnou jsem navštívil pouze jednou; její ulice jsou tiché a plné strachu, který stařec šíří z kazatelny: obávám se také, že zde obcuje každý s každým, a proto jsou si mnozí tak podobní. Připadalo mi, že kam jsem se obrátil, tam jsem viděl starcovu podobu… všechny ty tváře jsou tak bledé, bezvýrazné, jako by z nich vyprchal veškerý život; viděl jsem děti bez očí a bez nosu, ženy, které plakaly a brebentily a bezdůvodně vztahovaly ruce k nebi, slyšel jsem zmatené řeči o Písmu a démonech.

P. si přál, abych se zdržel na bohoslužbu, leč pomyšlení na zlověstného starce na kazatelně před obcí zdegenerovaných věřících mne odpudilo a nějak jsem se vymluvil…

Předchozí i následující zápisy vypovídají o Philipově rostoucím obdivu k Jamesi Boonovi. Dne 1. září 1789 byl Philip v Boonově kostele pokřtěn. Jeho bratr píše: „Jímá mne úžas a hrůza – bratr se mi změnil přímo před očima – dokonce mi připadá, že se začíná podobat tomu zvrácenému člověku.“

První zmínka o knize se objevuje v zápisu z 23. července. Robert píše jen stručně: „P. se večer vrátil z té menší vesnice a mě hned napadlo, že má nějaký divoký výraz. Až před ulehnutím prohlásil, že se Boon vyptával na knihu s názvem Záhady červa. Abych ho potěšil, slíbil jsem mu, že pošlu objednávku do knihkupectví Johns & Goodfellow; P. mi byl až podlézavě vděčný.“

Následující citát je ze zápisu z 12. srpna: „Dnešní poštou jsem obdržel dva dopisy… jeden od Johnse & Goodfellowa z Bostonu. Vědí o spisu, o nějž P. projevil zájem. V této zemi je pouhých pět výtisků. Ten dopis je kupodivu dosti chladný. Henryho Goodfellowa znám už léta.“

13. srpna

P. byl Goodfellowovým dopisem vzrušen téměř do nepříčetnosti, ale odmítá říci proč. Řekl pouze tolik, že Boon nesmírně touží jeden výtisk získat. Nechápu proč, neboť podle titulu se zřejmě jedná o neškodnou zahradnickou příručku.

Mám starost o Philipa; připadá mi den ode dne podivnější. Kéž bychom se byli do Chapelwaite nevrátili. Léto je horké, dusné, plné zlověstných znamení…

Robert se ve svém deníku o té neblaze proslulé knize zmiňuje už jen dvakrát (zjevně si neuvědomil její skutečný význam, dokonce ani na samém konci). Ze zápisu ze 4. září:

Pověřil jsem Goodfellowa, aby při nákupu knihy jednal jako Philipův zástupce, i když můj úsudek se proti tomu bouřil. Ale k čemu námitky? Odmítl bych to, kdyby neměl vlastní peníze? Na oplátku jsem vydoloval z P. slib, že odvolá ten ostudný křest, jenže on jedná tak hekticky, až horečnatě… já mu nevěřím. V této záležitosti jsem beznadějně bezradný.

A konečně zápis z 16. září:

Kniha přišla dnešní poštou s poznámkou od Goodfellowa, že o další obchody se mnou nestojí… P. byl nepřirozeně vzrušený – téměř mi vyrval knihu z rukou. Je psána zparchantělou latinou a nějakými znaky, jimž ani zbla nerozumím. Na omak byla téměř teplá a vibrovala mi v rukou, jako by vyzařovala obrovskou sílu. Připomněl jsem P. jeho slib odvolat křest, ale on se jen ošklivě, šíleně zasmál, mával mi knihou před obličejem a stále dokola vykřikoval: „Máme ji! Máme ji! Červa! Záhady červa!“

Teď je pryč, zřejmě u svého šíleného dobrodince…

O té knize už se nezmiňuje, ale učinil jsem jisté závěry, které mi připadají přinejmenším pravděpodobné. Zaprvé že ta kniha byla, jak říkala paní Clorisová, příčinou roztržky mezi Robertem a Philipem; zadruhé že je to zdroj rouhavých zaklínadel, zřejmě druidského původu (mnohé druidské krvavé obřady popsali římští dobyvatelé Británie pro vědecké účely a mnohé z těch pekelných kuchařek patří ve světě k zakázané literatuře); zatřetí že Boon a Philip se chystali využít knihy k vlastním záměrům. Je možné, že to nějakým podivným způsobem mysleli dobře, ale já tomu nevěřím. Myslím, že se už dávno předtím upsali nějaké neznámé síle zpoza hranic vesmíru, zpoza hranic samotného Času. Poslední zápisy z Robertova deníku nepřímo dávají těmto úvahám za pravdu, nechť tedy hovoří samý za sebe:

26. října 1789

Dnes vypukl v Preacher’s Corners veliký povyk. Kovář Frawley mě popadl za paži a dožadoval se odpovědi na otázku: „Co to tam nahoře chystá ten váš bratr s tím šíleným Antikristem?“ Goody Randall tvrdí, že na obloze viděl znamení hrozící velké katastrofy. Narodila se kráva s dvěma hlavami.

Pokud jde o mne, nevím, co hrozí; možná bratrovo šílenství. Vlasy mu téměř přes noc zešedivěly a pod očima, z nichž se vytratila příčetnost, má krvavé kruhy. Šklebí se a šeptá a z důvodů, které zná jen on sám, začal bloumat ve sklepě, pokud zrovna nebyl v Jerusalem’s Lot.

Na trávnících kolem domu hřadují lelkové křiklaví; jejich skřeky z mlhy a řev moře se mísí v nadpozemský hluk, který vylučuje jakékoli pomyšlení na spánek.

26. října 1789

Když se P. dnes večer vydal do Jerusalem’s Lot, sledoval jsem ho v bezpečném odstupu, abych se vyhnul prozrazení. V lese se shlukovala hejna těch proklatých lelků, jejichž šílené skřeky byly všudypřítomné. Neodvážil jsem se jít přes lávku. Vesnice byla temná, až na kostel osvícený přízračnou rudou září, jež proměňovala vysoká, goticky klenutá okna v pekelné oči. Hlasy sílily a slábly v ďábelské litanii, občas se ozval smích, občas pláč. Připadalo mi, že země pode mnou se vzdouvá a sténá, jako by nesla šílené břímě, a já v hrůze utekl a uši mi zaléhaly skřeky lelků, jak jsem běžel tím lesem plným stínů. Noc je plná příšerných zvuků a já se bojím –

A přesto cítím potřebu jít tam znovu, pozorovat, vidět. Jako by mě volal sám Philip a stařec.

Ti ptáci

prokletí, prokletí, prokletí

Tady deník Roberta Boonea končí. Musel sis všimnout, Bonesi, že mu připadalo, jako by ho volal sám Philip. Konečný závěr si dělám z těchto řádků, z výpovědí paní Clorisové a ostatních, ale především z těch úděsných postav ve sklepě, mrtvých, a přesto živých. Náš rod je nešťastný, Bonesi. Leží na nás prokletí, které odmítá být pohřbeno a žije si svým přízračným životem v tomto domě i v té vsi. A vyvrcholení cyklu se opět blíží. Jsem posledním z Booneova rodu. Bojím se, že nějaká síla o tom ví a že jsem v hledáčku její zlé moci, která jedná mimo hranice zdravého rozumu. Výročí padá na předvečer svátku Všech svátých, což je přesně za týden.

Jak mám postupovat? Kdybys tu jen byl, abys mi poradil, pomohl! Kdybys tu jen byl!

Musím se dovědět všechno; musím se vrátit do té opuštěné vesnice. Bůh mi pomáhej!

CHARLES

(Z deníku Calvina McCanna)

22. říj. ’50

Pan Boone prospal téměř celý den. Je bledý v obličeji a pohubl. Obávám se, že návrat horečky je nevyhnutelný.

Když jsem mu doplňoval karafu s vodou, zahlédl jsem dva neodeslané dopisy adresované panu Gransonovi na Floridu. Pan Boone se chystá vrátit se do Jerusalem’s Lot; pokud to dopustím, zabije ho to. Odvážím se odkrást do Preacher’s Corners a najmout bryčku? Musím, ale co když se vzbudí? Co kdybych se vrátil a našel ho mrtvého?

Ve zdech se opět začaly ozývat ty zvuky. Pan Boone naštěstí stále spí. Rozechvěle přemýšlím o smyslu toho všeho.

později

Přinesl jsem mu podnos s večeří. Chystá se vstát později, a navzdory jeho vytáčkám vím, k čemu se chystá; přesto se vydám do Preacher’s Corners. Zůstalo mi několik prášků na spaní, které mu doktor předepsal při minulé nemoci. Jeden jsem mu bez jeho vědomí rozpustil v čaji, takže znovu spí. Děsí mě ponechat ho tu s těmi přízraky ve zdech, ale ještě víc mě děsí pomyšlení, že by měl v domě strávit byť jediný další den. Zamkl jsem ho. Dej Bůh, aby tu stále byl, v bezpečí a spící, až se vrátím s bryčkou!

ještě později

Házeli po mně kameny! Házeli po mně kameny jako po zdivočelém vzteklém psovi! Jsou to zrůdy a zloduchové! A to si říkají lidé! Jsme tu uvězněni –

Ptáci, ti lelkové, se opět začali slétat.

22. října 1850

MILÝ BONESI,

stmívá se a já jsem se právě probudil poté, co jsem prospal téměř čtyřiadvacet hodin. I když mi Cal nic neřekl, podezírám ho, že mi podal v čaji prášek na spaní, když prohlédl mé úmysly. Je to dobrý a věrný přítel, myslí to se mnou dobře, a tak nic neřeknu.

Přesto jsem smířený. Ten den nastane zítra. Jsem klidný, odhodlaný, i když cítím, že se mě znovu začíná zmocňovat horečka. Pokud to tak je, zítra tam prostě musím. Dnes by to možná bylo lepší, ale ani ohně pekelné mě nepřimějí vkročit do té vesnice po setmění.

Pokud už si na nic nevzpomenu, Bůh tě opatruj, Bonesi.

CHARLES

Postscriptum – Už zase slyším skřeky těch ptáků a začaly se ozývat i ty příšerné šouravé zvuky. Cal si myslí, že to neslyším, ale já to slyším.

(Z deníku Calvina McCanna)

27. říj. 1850 5 hodin ráno

Je zarputilý. No tak dobře. Půjdu s ním.

4. listopadu 1850

MILÝ BONESI,

jsem slabý, ale v hlavě mám jasno. Nejsem si jistý datem, ale podle kalendáře s údaji o přílivu, odlivu a západu slunce by mělo být správné. Sedím u svého stolu, kde jsem seděl, když jsem ti z Chapelwaite psal poprvé, a dívám se na temné moře, z něhož rychle mizí poslední odlesky světla. Tohle je má noc, odcházím do neznámých stínů.

Jak jen to moře bije o skály! K stmívající se obloze vrhá mraky zpěněné vody. Podlaha se pode mnou chvěje. V okenním skle se zrcadlí můj odraz; jsem bledý jako upír. Od 27. října jsem nepozřel jediné sousto, a byl bych i bez vody, kdyby mi Calvin onoho dne nepostavil k posteli karafu s vodou.

Ach, Cal. Už tu není, Bonesi.

Odešel místo mne, místo té trosky s tenkýma rukama a tváří kostlivce, která se zrcadlí v temném okně. A přesto může být on tím šťastnějším, neboť ho nepronásledují sny, jaké v posledních dnech pronásledovaly mě – pokřivené siluety číhající v přízračných chodbách deliria. Ještě teď se mi chvějí ruce – potřísnil jsem celou stránku inkoustem.

Toho rána mě Calvin přistihl, když jsem se chtěl vytratit z domu – a to jsem si myslel, jak jsem lstivý. Už předtím jsem mu řekl, že podle mého názoru tam jet musíme, a požádal jsem ho, zda by nezašel vypůjčit bryčku do Tandrellu, kde nás tolik neznají. Cal souhlasil a já jsem ho sledoval, jak odchází pobřežní cestou. Když mi zmizel z dohledu, rychle jsem se uchystal, vzal jsem si kabát i šálu (už se značně ochladilo a ostrý ranní větřík věstil přicházející zimu). Na okamžik jsem zatoužil po zbrani, ale vzápětí jsem se sám sobě vysmál. K čemu by mi v takové situaci byla zbraň? Vyšel jsem ven přes špižírnu a na chvíli jsem se zastavil, abych se naposledy podíval na moře a oblohu a nadýchal se čerstvého vzduchu, neboť jsem věděl, jaký hnilobný pach mě brzy čeká, a také abych se pokochal pohledem na racka kroužícího pod mračnou oblohou.

Otočil jsem se – a tam stál Calvin McCann.

„Samotného vás tam nepustím,“ řekl s vážným výrazem, jaký jsem u něj dosud neviděl.

„Ale Calvine –“ začal jsem.

„Ne, už ani slovo. Půjdeme společně a uděláme, co je třeba, nebo vás násilím odvedu do domu. Nejste zdráv; sám nepůjdete.“

Nedokážu popsat svářící se pocity, jež se mne zmocnily – zmatek, dotčení, vděk – ale převládala láska.

Mlčky jsme prošli kolem altánu a slunečních hodin. Všude bylo mrtvolné ticho – ani pták nezazpíval, ani cvrček nezacvrkal. Jako by svět obestřelo mlčení. Cítil jsem jen všudypřítomnou vůni soli a odněkud z dáli slabou vůni kouře z páleného dřeva. Listnaté lesy zářily barvami, v nichž převládala šarlatová.

Vůni soli po chvíli vystřídal onen zlověstný hnilobný pach, o němž jsem se už zmínil. Když jsme došli k lávce přes potok Royal, očekával jsem, že mě Cal začne zrazovat, ale nestalo se tak. Jen se zastavil, podíval se na pochmurnou kostelní věž, jež se jakoby vysmívala modré obloze nad sebou, a pak pohlédl na mne. Šli jsme dál.

Kráčeli jsme rychle, avšak s obavami, ke kostelu Jamese Boona. Dveře zůstaly po našem kvapném odchodu otevřené a zevnitř na nás výsměšně zela temnota. Cestou do schodů mi tuhlo srdce. Puch uvnitř byl ještě silnější a odpornější. Vstoupili jsme do stinné předsíně a z ní bez zastavení vešli do kostelní lodi.

Byl tam strašný nepořádek.

Něco velkého tu řádilo a ničilo. Lavice byly převrácené a naházené na hromadu jako třísky. Ohavný kříž ležel u východní zdi a nepravidelná díra v omítce nad ním svědčila o síle, s jakou byl na zeď mrštěn. Olejové lampy byly sházeny z vysoko umístěných nik a pach velrybího oleje se mísil s hnilobným puchem prostupujícím celou vesnici. Středovou uličkou se jako přízračné vyznačená cesta pro nevěstu vlekla stopa černého ichoru, z níž vybíhaly krvavé úponky. Sledovali jsme ji až ke kazatelně, jež jako jediná zůstala neporušená. A z ní na nás kalně zíraly oči mrtvého jehněte, které leželo na rouhačské Knize.

„Bože,“ zašeptal Calvin.

Zamířili jsme ke kazatelně a snažili se vyhýbat slizké stopě na podlaze. Klenba oznívala našimi kroky a mně připadalo, že je proměňuje v hlučný smích.

Vystoupili jsme na kazatelnu. Jehně nebylo vyvržené a bylo celé – vypadalo to, jako by je někdo mačkal, až mu popraskaly cévy. Na pultíku samotném a pod ním byly husté a odporné loužičky krve… i když na knize byla krev průhledná a ono podivné písmo pod ní bylo vidět jako pod barevným sklem!

„Musíme na to sáhnout?“ zeptal se Cal klidně.

„Ano. Musím to mít.“

„A co s tím uděláte?“

„To, co se mělo udělat už před šedesáti lety. Zničím to.“

Odvalili jsme z knihy jehněčí mršinu. Dopadla na podlahu s příšerným zaduněním. Krví potřísněné stránky jako by ožily vlastním šarlatovým přísvitem.

V uších mi začalo zvonit a hučet a zdálo se mi, že ze zdí vychází tichý zpěv. Z Calovy zkřivené tváře jsem vyčetl, že slyší totéž. Podlaha pod námi se chvěla, jako by věděla, že to, co pronásledovalo tento kostel, se teď přenáší na nás, aby ochránilo samo sebe. Předivo prostoru a času chránící zdravý rozum se začalo trhat. Kostel se začal plnit přízraky a rozsvěcet věčným chladným ohněm pekelným. Zdálo se mi, že vidím Jamese Boona, přízračného a nešťastného, jak se potácí kolem ležící ženské mrtvoly. Za ním stál můj prastrýc Philip jako ministrant v černé sutaně s kapucí a držel nůž a mísu.

„Deum vobiscum magna vermis –“

Ta slova na stránce před mýma očima se chvěla a kroutila, nasáknutá krví oběti předhozené tvoru, který sídlí za hvězdami –

Zaslepená degenerovaná obec věřících se démonicky pohupovala a bezmyšlenkovitě velebila svého boha, znetvořené tváře naplněné toužebným, nepopsatelným očekáváním…

A latinu nahradil jiný, starší jazyk, starý už v počátcích Egypta, kdy ještě nestály pyramidy, starý už tehdy, kdy Země byla shlukem rozžhavených plynů:

„Gyaagin vardar Yogsoggoth! Verminis! Gyyagin! Gyyagin! Gyyagin!“

Kazatelna se začala poltit a vznášet.

Calvin vykřikl a zakryl si rukou obličej. Všechno se mohutně otřásalo jako na lodi za bouře. Popadl jsem knihu, ale musel jsem ji držet co nejdále od těla – připadalo mi, že z ní vychází sluneční žár, který mě oslepí a spálí na prach.

„Utíkejte!“ vykřikl Calvin! „Běžte!“

Ale já jsem stál jako přikovaný a přítomnost cizorodého mě plnila jako pradávnou nádobu, jež na to čekala už dlouho – celé generace.

„Gyyagin vardar!“ vykřikl jsem. „Služebníku Yogsoggotha, Bezejmenný! Červe zpoza hranic vesmíru! Požírači hvězd! Oslepovači času! Verminis! Přichází Hodina naplnění, Čas rozpadu! Verminis! Alyah! Alyah! Gyyagin!“

Calvin mě postrčil a já zavrávoral. Kostel se přede mnou zatočil a já upadl na podlahu. Hlavou jsem narazil na okraj převrácené lavice a v hlavě mi vypukl požár – a vyčistil mi ji. Zatápal jsem po zápalkách, které jsem si přinesl.

Všude se rozléhalo podzemní dunění. Omítka opadávala. Zrezivělý zvon ve věži se zajíkal souznějící ďábelskou zvonkohrou.

Škrtl jsem zápalkou a přiložil ji ke knize v okamžiku, kdy kazatelna za zvuků tříštícího se dřeva prudce vyletěla do vzduchu. Pod ní zel temný jícen. Cal se potácel na jeho okraji a vztahoval ruce vzhůru, tvář zbytnělou bezhlesým výkřikem, který mi navždy uvízl v paměti.

A pak se ze samých útrob země prudce vzedmula šedá vlna vazkého roztřeseného slizu. V náhlém osvícení mysli, jaké nikdo nikdy nepoznal, jsem pochopil, že se jedná o jeden jediný prstenec, jeden jediný článek olbřímího červa bez očí, který léta přebývá v temnotách pod tímto odporným kostelem!

Kniha mi vzplála v rukou a ta Věc nade mnou neslyšně vykřikla. Výkřik nepřímo zasáhl i Calvina, který přeletěl po celé délce kostela jako panenka se zlomeným krkem.

Pak to zmizelo – ta věc se vytratila a zanechala po sobě jen díru lemovanou černým slizem a doznívající lkavý zvuk, který postupně odezněl do ztracena.

Podíval jsem se na podlahu. Z knihy zbyl jen popel.

Rozesmál jsem se a pak jsem začal výt jako raněné zvíře.

Opustil mě veškerý rozum. Seděl jsem na podlaze, krvácel ze spánku a vykřikoval a nesrozumitelně blábolil do těch bezbožných stínů, zatímco Calvin ležel u protější stěny a zíral na mě skelnýma vyděšenýma očima.

Nemám tušení, jak dlouho jsem byl v tomto stavu, ale když jsem přišel ke smyslům, stíny kolem byly mnohem delší a venku se šeřilo. Koutkem oka jsem zachytil nějaký pohyb, pohyb z té zející díry v podlaze.

Pak se z ní vynořila nějaká tápající ruka.

Šílený smích mi uvízl v hrdle. Veškerou hysterii potlačila němá strnulost. Z temnot se s příšernou, pomstychtivou pomalostí vyškrábala strašlivá postava a zahleděla se na mě očima z lebky bez spodní čelisti. Po čelní kosti jí lezli brouci. Z ramen jí visela zetlelá sutana. Jenom oči byly živé – rudé šílené jamky, v nichž bylo víc než šílenství – zíraly na mě prázdným pohledem mimovesmírných pustin.

Přišla si mě odvést do temnot.

V tu chvíli jsem se dal v tom místě s křikem na útěk, aniž bych se ohlížel na svého celoživotního přítele. Běžel jsem, dokud mi vzduch v plicích neexplodoval jako magma. Běžel jsem až k tomuto ďáblem posedlému a zhanobenému domu, kde jsem se ve svém pokoji zhroutil a do dneška tu ležel jako mrtvola. Běžel jsem, protože i ve svém šíleném stavu, i v té trosce mrtvého a oživlého tvora, jsem rozpoznal rodinné rysy. Nebyl to ani Philip, ani Robert, jejichž podobizny visely v obrazárně. Ten zetlelý přízrak byl James Boon, Strážce Červa!

Stále bloumá v křivolakých temných podzemních chodbách někde mezi Jerusalem’s Lot a Chapelwaite – a To žije dál. Spálení té knihy To poznamenalo, ale existují ještě další výtisky.

Já jsem však tou bránou a posledním z rodu Booneů. Pro dobro veškerého lidstva musím zemřít… a navždy přerušit ten řetěz.

Teď se odeberu k moři, Bonesi. Má cesta je u konce, stejně jako můj příběh. Ať Ti Bůh umožní spočinout a poskytne Ti věčný mír.

CHARLES

Tyto podivné písemnosti nakonec obdržel poštou pan Everett Granson, jemuž byly adresovány. Dá se předpokládat, že Charles Boone po smrti své manželky v roce 1848 přišel následkem mozkové horečky o rozum a zavraždil svého dlouholetého přítele pana Calvina McCanna.

Záznamy v deníku pana McCanna jsou úžasnou ukázkou padělatelského umění, neboť je nepochybně dopsal Charles Boone ve snaze podpořit vlastní paranoidní představy.

Jenže ve dvou detailech se prokazatelně spletl. Zaprvé, když byla vesnice Jerusalem’s Lot „znovu objevena“ (teď myslím historicky), dřevěná podlaha kostela byla sice ztrouchnivělá, ale nevykazovala žádné stopy po výbuchu nebo většího poškození. Přestože lavice byly skutečně převrácené a několik oken rozbitých, dá se to přičíst mnohaletému působení vandalů z okolních vesnic. Mezi starousedlíky z Preacher’s Corners a z Tandrellu kolují o Jerusalem’s Lot různé nedůvěryhodné fámy (kdysi to možná byla právě taková neškodná fáma, která poslala Booneovu mysl na scestí), ale to není příliš podstatné.

Zadruhé, Charles Boone neuzavíral rodovou linii. Jeho dědeček Robert Boone zplodil nejméně dva nemanželské potomky. Jeden zemřel v dětském věku, druhý přijal Booneovo jméno a usídlil se v Central Falls na Rhode Islandu. Já jsem posledním potomkem této rodové odnože, jehož předkem byl před třemi generacemi bratranec Charlese Boonea z druhého kolena.

Tyhle papíry mám v držení deset let. Nabízím je ke zveřejnění u příležitosti svého přestěhování do Booneova rodinného sídla v Chapelwaite ve víře, že čtenář v sobě najde pochopení pro nebohou zmatenou duši Charlese Boonea. Za sebe mohu říci, že v jedné věci měl pravdu: tenhle dům potřebuje deratizátora.

Podle zvuku se ve zdech pohybují velké krysy.

Podepsán James Robert Boone 2. října 1971

NOČNÍ SMĚNA

Pátek, dvě hodiny ráno.

Hall právě seděl na lavičce u výtahu, což bylo na celém třetím patře jediné místo, kde si mohl pracující člověk jako on zakouřit, když se nahoře objevil Warwick. Z toho, že Warwicka vidí, neměl žádnou radost. Od předáka se nečekalo, že bude během noční šichty brousit po třetím patře; měl pěkně sedět dole ve své kanceláři v suterénu a pít kafe z kávovaru, který stál na rohu jeho psacího stolu. A kromě toho bylo vedro.

Byl nejteplejší červen, jaký kdy v Gates Falls zaznamenali, a teploměr firmy Orange Crush, který také visel u výtahu, se jednou ve tři ráno ustálil na čtyřiatřiceti stupních. Jen bůh věděl, v jakou pekelnou díru se textilka musela měnit při odpolední směně od tří do jedenácti.

Hall pracoval u potěracího stroje, jankovité mašiny vyrobené ve čtyřiatřicátém jakousi už dávno neexistující clevelandskou firmou. Dělal v textilce teprve od dubna, což znamenalo, že zatím stále dostával minimální mzdu jednoho dolaru a sedmdesáti osmi centů za hodinu. Přesto mu to vyhovovalo; byl svobodný, neměl žádnou vážnou známost a alimenty nikomu neplatil. Rád se toulal z místa na místo a v uplynulých třech letech se autostopem přesunul nejdřív z Berkeley (kde studoval na univerzitě) do Lake Tahoe (kde se živil jako uklizeč nádobí) a pak dál do Galvestonu (přístavní dělník), do Miami (kuchař v minutkové restauraci), do Wheelingu (taxikář a umývač nádobí) a nakonec do Gates Falls v Maine (dělník u potěracího stroje). Neměl v úmyslu zvednout kotvy dřív, než začne padat sníh. Byl svým založením samotář a vyhovovala mu pracovní doba od jedenácti večer do sedmi rána, kdy se krevní oběh velké textilky nejvíc zpomaloval, nemluvě už vůbec o teplotě.

Jediné, co mu vadilo, byly krysy.

Třetí patro bylo dlouhé a liduprázdné, osvětlené pouze mrkavým svitem zářivek. Na rozdíl od ostatních pater textilky bylo relativně tiché a opuštěné – alespoň lidmi. O krysách se to tvrdit nedalo. Jediným mechanismem ve třetím patře byl potěrací stroj: zbytek patra sloužil jako skladové prostory pro pětačtyřicetikilové pytle vláken, která teprve čekala na to, až je Hallův dlouhý stroj se svými ozubenými soukolími roztřídí. Pytle ležely naskládané vedle sebe v dlouhých řadách připomínajících řetězce špekáčků, některé (zejména dlouho nepoužívané meltony a nepravidelná freska, na která nepřicházely žádné objednávky) už léta staré a špinavě šedé usazeným průmyslovým odpadem. Poskytovaly báječné útočiště krysám, velkým potvorám s tlustým břichem, očima zářícíma vzteklinou a těly plnými vší a další havěti.

Hall si navykl vybírat o přestávce z kontejneru na odpadky malý arzenál plechovek od limonád. Když neměl moc práce, házel je po krysách a později, když se mu k tomu naskytla příležitost, je zase sbíral. Jenže tentokrát ho Jeho Veličenstvo předák nachytal, protože jako zákeřný sviňák, za jakého ho všichni považovali, vyšel nahoru po schodech, místo aby normálně vyjel výtahem.

„Co to děláš, Halle?“

„To je na krysy,“ odpověděl Hall a uvědomoval si, jak chabě musí jeho vysvětlení znít teď, když se všechny krysy v klidu vrátily do bezpečí svých domovů. „Když nějakou vidím, hodím po ní plechovkou.“

Warwick krátce přikývl. Byl to vysoký a tělnatý chlap s vlasy ostříhanými na ježka. Rukávy košile měl vyhrnuté a kravatu povolenou. Pozorně se na Halla zadíval. „Váženej pane, neplatíme vás za to, abyste mrskal plechovkama po krysách. I když je pak zase posbíráte.“

„Harry mi sem už dvacet minut nic neposlal,“ ohradil se Hall a pomyslel si: Proč sakra nesedíš na prdeli a nepiješ kafe? „Nemůžu hodit do potěráku něco, co nemám.“

Warwick kývl, jako by ho to už nezajímalo.

„Nejspíš půjdu nahoru a s Wisconským si promluvím,“ prohlásil. „Vsadil bych se, že si čte v nějakým časopise a ten sajrajt se mu zatím hromadí v kontejnerech.“

Hall to nijak nekomentoval.

Warwick náhle ukázal prstem. „Támhle je jedna! Sejmi tu svini!“

Hall jediným prudkým švihem mrštil plechovkou od limonády, kterou držel v ruce. Krysa, která je pozorovala lesklýma očima podobnýma dvěma brokům, usazená na jednom z pytlů, s tlumeným vypísknutím utekla. Když šel Hall sebrat plechovky, pohodil Warwick hlavou a rozesmál se.

„Přišel jsem si s tebou promluvit o něčem jiným,“ řekl pak.

„Ano?“

„Příští tejden je čtvrtýho července.“ Hall přikývl. Textilka bude od pondělí do soboty zavřená – zaměstnanci, kteří tu dělají aspoň jeden rok, dostanou placenou dovolenou a ostatní budou mít týden neplaceného volna. „Chceš práci?“

„Jakou?“ pokrčil Hall rameny.

„Chceme uklidit celej suterén. Už dvanáct let tam nikdo na nic nesáh, je tam bordel jako v tanku. Budeme to muset vystříkat hadicema.“

„Městská sanitární komise zmáčkla správní radu?“

Warwick se na Halla bezvýrazně díval. „Chceš tu práci nebo ne? Dva dolary na hodinu a čtvrtýho dvojnásobek. Nasadíme na to noční směnu, protože nebude tak horko.“

Hall v duchu počítal. Po stržení daní by to mohlo hodit pětasedmdesát dolarů. Pořád lepší než ten průvan v peněžence, se kterým počítal.

„Vezmu to.“

„Tak se příští pondělí hlas v barvírně.“

Hall se za ním díval, když zamířil zpátky ke schodům. Warwick se na poloviční cestě zastavil, otočil se a pohlédl na něj. „Tys chodil na vysokou, co?“

Hall přikývl.

„No dobře, študente. Budu si to pamatovat.“

Odešel. Hall se posadil, zapálil si další cigaretu, v ruce držel plechovku od sodovky a rozhlížel se, jestli neuvidí nějakou krysu. Moc dobře si dokázal představit, jak to bude v suterénu vypadat – vlastně ještě jedno patro pod suterénem, tedy pod barvírnou. Vlhko, tma, spousta pavouků, plesnivé látky a svinstva prosáklého z řeky – a krys. Možná dokonce i netopýrů, té letecké odrůdy hlodavců. Fuj.

Hall prudce mrštil plechovkou a potom se pousmál, když k němu stropním potrubím tlumeně dolehl hlas Warwicka, který právě Harryho Wisconského seřvával do bezvědomí.

No dobře, študente. Budu si to pamatovat.

Náhle se přestal usmívat a zamáčkl cigaretu. O chviličku později mu začaly Wisconského pneumatické dopravníky seshora posílat surový nylon a Hall se dal do práce. A po další chvíli vylezly krysy a rozsadily se na pytlích v zadní části dlouhé haly, odkud ho bez jediného mrknutí pozorovaly černýma očima. Vypadaly jako porotci u soudu.

Pondělí, jedenáct hodin večer.

Když vešel Warwick, který měl na sobě staré džínsy zastrčené do vysokých gumových bot, posedávalo v barvírně nějakých šestatřicet chlapů. Hall právě poslouchal Harryho Wisconského, který byl nesmírně tlustý, nesmírně líný a nesmírně nervózní.

„Bude to hrůza,“ říkal Wisconsky, když se objevilo Jeho Veličenstvo předák. „Jen počkej a uvidíš, vrátíme se všichni domů černější než půlnoc v Persii.“

„Tak poslouchejte,“ vyzval je Warwick. „Rozvěsili jsme tam šedesát žárovek, takže by tam mělo bejt dost světla na to, abyste viděli, co děláte. Vy tam“ – ukázal na skupinku chlapů, kteří se opírali o sušicí cívky – „běžte a napojte hadice támhle k hlavnímu vodovodnímu uzávěru u schodiště. Můžete je rozvinout po schodech dolů. Pro každýho z vás máme asi osmdesát metrů, takže by to mělo bohatě stačit. Nezkoušejte žádný srandičky a nestříkejte po sobě, jinak skončíte v nemocnici. Ta voda má pořádnou sílu.“

„Tohle někdo odnese,“ prorokoval kysele Wisconsky. „Jen počkej a uvidíš.“

„A vy ostatní,“ pokračoval Warwick a ukázal na skupinku, ve které byli Hall a Wisconsky. „Vy budete dneska v noci odpadková četa. Rozdělte se do dvojic a každá dvojice bude mít elektrickej vozejk. Je tam starej kancelářskej nábytek, pytle s látkou, zbytky rozbitejch mašin, zkrátka všechno možný harampádí. Všechno to navezeme na hromadu k ventilační šachtě u západní stěny. Je tady někdo, kdo neumí jezdit s vozejkem?“

Nikdo se nepřihlásil. Elektrické vozíky měly pohon na baterie a podobaly se miniaturním popelářským vozům. Při nepřetržitém používání nasákly odporným pachem, který Hallovi připomínal pach spáleného elektrického vedení.

„Tak dobře,“ přikývl Warwick. „Rozdělili jsme suterén na několik sektorů a do čtvrtka s tím budeme hotový. V pátek to svinstvo vytaháme nahoru navijákem. Chce se někdo na něco zeptat?“

Opět se nikdo neozval. Hall napjatě studoval předákův obličej a zmocnila se ho náhlá předtucha, že je čekají nějaké velice zvláštní věci. To pomyšlení ho potěšilo, protože Warwicka neměl zrovna v oblibě.

„Fajn,“ prohlásil Warwick. „Jdeme na to.“

Úterý, dvě hodiny ráno.

Hall toho měl plné zuby a už mu hrozně lezlo na nervy, že musí poslouchat neustálé Wisconského žvanění a sprosté klení. Bylo by ho zajímalo, jestli by pomohlo, kdyby mu jednu vrazil. Pochyboval ale, že by to bylo co platné; Wisconsky by měl prostě jen další důvod ke stížnostem.

Hall od samého začátku věděl, že to nebude žádná legrace, tohle ale byla hotová vražda. Především nepočítal s tím hrozným smradem. Pach svinstva usazeného z řeky, smíšený se zápachem rozkládající se látky, hnijícího zdiva a organického odpadu. V protějším rohu, kde začali, objevil Hall kolonii obrovských bílých muchomůrek, vyrůstajících z prasklin v rozbitém cementu. Dotkl se jich rukama, když se snažil zdvihnout zrezivělé ozubené kolo, a muchomůrky byly podivně teplé a zduřelé jako pokožka člověka trpícího vodnatelností.

Elektrické žárovky nedokázaly rozptýlit dvanáct let starou temnotu; stačily ji jen trochu zatlačit do pozadí a vrhat na všechnu tu špínu kolem přízračný žlutavý přísvit. Suterén vypadal jako rozbitá loď znesvěceného kostela; tenhle dojem vyvolával vysoký strop a obrovité kusy nepoužívaného strojního zařízení, se kterými neměli sebemenší šanci pohnout, vlhké zdi porostlé místy žlutavým mechem a disharmonický chór vody tryskající z hadic a odtékající do napůl ucpané kanalizační sítě, která pod vodopády ústila do řeky.

A pak tu byly krysy – obrovské exempláře, ve srovnání s nimiž vypadaly krysy z třetího patra jako trpaslíci. Bůh ví, čím se tady dole živily. Znovu a znovu převraceli prkna a pytle, nacházeli pod nimi veliká hnízda rozcupovaného novinového papíru a s atavistickým odporem pozorovali mláďata, která úprkem prchala do různých skulin a zákoutí a vyvalovala přitom obrovské oči, osleplé v důsledku věčné tmy.

„Co takhle dát si rauchpauzu?“ navrhl Wisconsky. Zdálo se, že sotva popadá dech, Hall ale neměl ponětí proč; celou noc se totiž někde zašíval. Byla ovšem právě tak vhodná doba a momentálně byli mimo dohled všech ostatních.

„Proč ne.“ Opřel se o bok elektrického vozíku a zapálil si.

„Neměl jsem Warwicka nechat, aby mě do tohohle uvrtal,“ prohlásil Wisconsky trpitelským tónem. „Tohle není práce pro normálního člověka. Strašně se na mě ale naštval tehdy v noci, když mě chytil, jak se ulejvám na hajzlu. Kristepane, ten zuřil.“

Hall neodpověděl. Přemýšlel o Warwickovi a o krysách. Bylo to zvláštní, ale připadalo mu, že Warwick a krysy mají něco společného. Zdálo se, jako by krysy za svého dlouhého pobytu pod textilkou úplně zapomněly na existenci lidí; byly drzé a prakticky vůbec se nebály. Jedna z nich se před chvílí vztyčila jako veverka, a když k ní Hall přistoupil, aby ji mohl nakopnout, skočila po jeho vysoké botě a zakousla se do koženého svršku. Stovky, možná tisíce krys. Přemýšlel o tom, jaké nejrůznější choroby tady dole v téhle černé špinavé díře asi přenášejí. A o Warwickovi. Něco mu na něm…

„Ty prachy potřebuju,“ mlel dál Wisconsky. „Ale kristepane, kámo, tohle přece není práce pro normálního člověka. Ty krysy všude.“ Ustrašeně se rozhlédl. „Skoro mi připadá, jako by myslely. Napadlo tě někdy, jak by to asi vypadalo, bejt my takhle prťavý a ty krysy větší…“

„Drž hubu, sakra,“ okřikl ho Hall.

Wisconsky na něj ublíženě pohlédl. „No tak promiň, kámo. Chtěl jsem jen říct…“ Odmlčel se. „Pane bože, to je smrad!“ vykřikl. „Tohle sakra není práce pro normálního člověka!“ Z boku vozíku mu přelezl na ruku pavouk a škrábal se mu nahoru na paži. Se zhnuseným dávivým zachroptěním ho smetl na zem.

„Tak jdeme,“ vybídl ho Hall a zamáčkl cigaretu. „Čím dřív to zmákneme, tím líp.“

„Asi máš pravdu,“ přisvědčil zmučeně Wisconsky. „Asi máš pravdu.“

Úterý, čtyři hodiny ráno.

Přestávka na jídlo.

Hall a Wisconsky seděli se třemi nebo čtyřmi dalšími chlapy a jedli sendviče černýma rukama, které nedokázal umýt ani saponátový čisticí prostředek. Hall se při jídle díval do předákovy malé zasklené kanceláře.

Warwick s nesmírným gustem pil kávu a cpal se studeným hamburgerem.

„Ray Upson musel jít domů,“ ozval se Charlie Brochu.

„Poblil se?“ zajímal se někdo. „To já málem taky.“

„Ale kdepak. Ray klidně sežere kravinec a nepoblije se. Pokousala ho krysa.“

Hall přerušil pozorování Warwicka a zamyšleně vzhlédl. „Vážně?“ zeptal se.

„Už jo.“ Brochu zavrtěl hlavou. „Byl jsem s ním zrovna v páru. Nejzpropadenější věc, jakou jsem kdy viděl. Vyskočila z díry v jednom z těch starejch pytlů s hadrama. Byla velká určitě nejmíň jako kočka. Zakousla se mu do ruky a začala hryzat.“

„Pááne… bože,“ vydechl jeden z mužů a zatvářil se, jako by se mu udělalo mdlo.

„No jo,“ pokračoval Brochu, „Ray začal vřeštět jak ženská a já se mu vůbec nedivím. Teklo z něj krve jak z vola. A myslíte, že ho ta potvora pustila? Ani náhodou. Musel jsem ji třikrát nebo čtyřikrát přetáhnout prknem, než se ho pustila. Ray málem přišel o rozum. Dupal po ní, až z ní zbyl jenom chlupatej flek. Ta nejzatracenější věc, jakou jsem v životě viděl. Warwick mu to zavázal a poslal ho domů. Nařídil mu, aby šel zejtra k doktorovi.“

„No to se vyznamenal, hajzl jeden,“ ozval se někdo.

Jako by to slyšel, Warwick ve své kanceláři vstal, protáhl se a potom přešel ke dveřím. „Tak se do toho zase pustíme.“

Muži se pomalu zdvihali na nohy a co možná nejvíc času získávali tím, že si ukládali prázdné nádoby od jídla a kupovali si z automatů studené pití a čokoládové tyčinky. Potom vyrazili dolů a jejich podpatky sklíčeně cvakaly na ocelovém mřížoví schodiště.

Když Warwick procházel kolem Halla, popleskal ho po rameni. „Tak jak to jde, študente?“ zeptal se, ale nečekal na odpověď.

„Tak pojď,“ řekl Hall trpělivě Wisconskému, který si zavazoval tkaničku. Sešli po schodech dolů.

Úterý, sedm hodin ráno.

Hall a Wisconsky vyšli z textilky společně; Hallovi připadalo, že toho tlustého Poláka nějakým řízením osudu zdědil navždycky. Wisconsky byl téměř komicky špinavý, jeho obézní měsíčkovitý obličej byl umazaný jako obličej malého kluka, který právě dostal výprask od městského rváče.

Neozývalo se nic z obvyklého obhroublého popichování ze strany ostatních chlapů, žádné ironické poznámky, žádné vtipy na téma, kdo asi od jedné do čtyř zahřívá Tonyho manželku. Nic než ticho a občasné zachrchlání, když si někdo odplivl na špinavou podlahu.

„Nechceš svézt?“ zeptal se váhavě Wisconsky.

„Díky.“

Cestou v autě po Mill Street a přes most nemluvili. Vyměnili si jen pár slov, když ho Wisconsky vysadil před jeho činžovním domem.

Hall zamířil rovnou do sprchy, kde celou dobu přemýšlel o Warwickovi a snažil se přijít na to, co ho vlastně na Jeho Veličenstvu předákovi přitahuje, co v něm vzbuzuje ten pocit, že se jejich osudy vzájemně propojily.

Usnul, jakmile položil hlavu na polštář, spal ale přerušovaným a neklidným spánkem – zdálo se mu o krysách.

Středa, jedna hodina ráno.

Práce s hadicí byla lepší.

Nemohli začít, dokud nebyly odpadkové čety hotové s vyklízením určitého sektoru, a poměrně často ho měli vystříkaný dřív, než byl vyklizený další – což znamenalo, že měli čas na cigaretu. Hall měl na starosti trysku jedné z dlouhých hadic a Wisconsky pobíhal sem a tam, uvolňoval zamotané záhyby hadice, pouštěl a zastavoval vodu a odklízel různé překážky.

Warwick měl mizernou náladu, protože práce pokračovala příliš pomalu. Při tomhle tempu bylo jasné, že do čtvrtka to nemůžou stihnout.

Teď právě pracovali na naprosto chaoticky nakupené hromadě kancelářského zařízení z devatenáctého století, které kdysi někdo naházel do jednoho kouta – byly tam rozlámané psací stoly se stahovacími žaluziemi, zplesnivělé šanony, stohy faktur, židle s rozbitými sedadly a celé to byl krysí ráj. Desítky krys s pištěním probíhaly temnými klikatými uličkami, které hromadou vedly jako mraveništěm, a když pokousaly dva muže, odmítli ostatní pracovat, dokud Warwick neposlal někoho nahoru, aby přinesl těžké pogumované rukavice, používané obvykle jen personálem barvírny, který musel pracovat s kyselinami.

Hall a Wisconsky čekali, až budou moci jít dovnitř s hadicí, když vtom začal plavovlasý hromotluk jménem Carmichael ječivě nadávat, spěšně ustupoval a rukama v rukavicích se tloukl do prsou.

Do košile se mu zakousla obrovitá krysa s šedivě žíhanou kožešinou a ošklivě svítícíma očima, visela na něm, pištěla a zadníma nohama se drápala po jeho břiše. Carmichaelovi se konečně podařilo srazit ji pěstí na zem, na košili měl ale velkou díru a z rány nad prsní bradavkou mu vytékal tenký pramínek krve. Z tváře se mu vytratil vztek, odvrátil se a začal dávivě zvracet.

Hall zamířil na krysu hadicí; byla už stará, pohybovala se pomalu a v čelistech jí stále ještě zůstával útržek Carmichaelovy košile. Burácející proud vody ji strhl dozadu proti stěně, na které se bezmocně rozplácla.

Warwick k Hallovi přistoupil s podivně nuceným úsměvem na rtech a popleskal ho po rameni. „Tohle je sakra lepší než házet po tý drobotině plechovky, nemám pravdu, študente?“

„Tohle je u vás drobotina?“ zamumlal Wisconsky. „Má nejmíň třicet čísel.“

„Vem to tou hadicí támhle,“ ukázal Warwick na hromadu nábytku. „Ustupte, chlapi!“

„S radostí,“ zamumlal někdo.

Carmichael přiběhl k Warwickovi s bolestně zkrouceným obličejem. „Za tohle musím dostat nějaký odškodnění. Budu si…“

„No jasně,“ přikývl s úsměvem Warwick. „Kousla tě do cecku. Uhni z cesty, než tě voda sebere.“

Hall namířil hadici a začal stříkat. Proud vody narazil s bělostnou explozí vodní tříště, povalil psací stůl a rozbil dvě židle na třísky. Odevšad vyběhly krysy, větší než všechny, jaké kdy Hall v životě viděl. Slyšel znechucené a vyděšené výkřiky chlapů, když se krysy rozprchly, potvory s obrovskýma očima a štíhlými a přitom vypasenými těly. Na okamžik zahlédl jednu, která mu připadala velká jako šestinedělní zdravé štěně. Stříkal dál, a když konečně žádné další krysy neviděl, zavřel trysku.

„Tak do toho!“ zavolal Warwick. „Pryč s tím vším!“

„Nepřišel jsem sem dělat deratizátora!“ vykřikl vzdorovitě Cy Ippeston. Zrovna minulý týden s ním Hall vypil pár piv. Byl to mladík v tričku s ušpiněnou baseballovou čepicí na hlavě.

„Tos byl ty, Ippestone?“ zeptal se dobrácky Warwick.

Ippeston se zatvářil nejistě, ale pokročil kupředu. „Jo. Já už žádný další krysy nechci. Nechal jsem se najmout na úklid a ne na to, abych tady chytil vzteklinu nebo tyfus nebo ještě něco horšího. Asi mě budete muset vynechat.“

Od ostatních přítomných se ozvalo souhlasné mumlání. Wisconsky pohlédl koutkem oka na Halla, ten si ale soustředěně prohlížel trysku hadice, kterou držel v ruce. Její ústí se podobalo ústí pětačtyřicítky a proud vody z něj by pravděpodobně dokázal odhodit člověka sedm metrů daleko.

„Chceš říct, že bys to chtěl zabalit, Cy?“

„Napadlo mě to,“ odpověděl Ippeston.

„No prosím,“ přikývl Warwick. „Můžeš jít a může s tebou jít každej, kdo chce. Nemáme tady ale odbory a nikdy jsme je neměli. Když teď půjdete, už se sem nikdy nevrátíte. O to se postarám.“

„Drsňák jako ve filmu,“ zamumlal Hall.

Warwick se prudce otočil. „Říkals něco, študente?“

Hall na něj bezvýrazně zíral. „Jen jsem si odkašlával, pane předák.“

Warwick se usmál. „Něco ti nevoní?“

Hall neodpověděl.

„No tak, pryč s tím vším!“ rozkřikl se Warwick.

Dali se znovu do práce.

Čtvrtek, dvě hodiny ráno.

Hall s Wisconským zase pracovali u vozíků a nakládali odpad. Hromada u západní větrací šachty narostla do neuvěřitelných rozměrů, přesto nebyli ani z poloviny hotovi.

„Přeju pěknej čtvrtej červenec,“ řekl Wisconsky, když si udělali přestávku na cigaretu. Pracovali daleko od schodiště, poblíž severní stěny. Světlo tady bylo obzvlášť mizerné a jakýsi akustický trik způsobil, že ostatní chlapi jim připadali celé kilometry vzdálení.

„Díky.“ Hall potáhl z cigarety. „Dneska v noci jsme zatím moc krys neviděli.“

„Nikdo je neviděl,“ přikývl Wisconsky. „Třeba už se poučily.“

Stáli na konci nepravidelné klikaté uličky, tvořené hromadami starých šanonů a faktur, zplesnivělými pytli plnými látek a dvěma obrovskými plochými textilními stavy z nějaké prehistorické doby. „Fuj,“ odplivl si Wisconsky. „Ten Warwick…“

„Kam myslíš, že se všechny ty krysy poděly?“ uvažoval Hall napůl pro sebe. „Do zdí určitě ne…“ Zadíval se na vodou nasáklé a drobící se zdivo, obklopující ohromné základní kameny. „Tam by se utopily. Řeka všechno promočila.“

Náhle se k nim střemhlav sneslo cosi černého a mávalo to křídly. Wisconsky vykřikl a zakryl si rukama hlavu.

„Netopejr,“ poznamenal Hall a díval se za ním, když se Wisconsky znovu narovnal.

„Netopejr! Ještě ke všemu tohle!“ zaječel vztekle Wisconsky. „Co dělaj netopejři ve sklepě? Maj přece být na stromech a v podkrovích a…“

„Byla to velká potvora,“ řekl tiše Hall. „A když se to tak vezme, je netopejr vlastně okřídlená krysa.“

„Ježíši,“ zasténal Wisconsky, „jak se sem…“

„Jak se sem dostal? Třeba stejnou cestou, kudy utekly krysy.“

„Co se to tam vzadu děje?“ ozvalo se někde za nimi Warwickovo zavolání. „Kde jste?“

„Jen se neposer,“ zašeptal Hall tiše. Oči se mu v temnotě leskly.

„Tos byl ty, študente?“ volal Warwick. Zdálo se, že se jeho hlas přiblížil.

„Všechno v pořádku!“ zařval Hall. „Jenom jsem si odřel holeň.“

Warwick se krátce, štěkavě zasmál. „Chceš snad medaili za zranění v boji?“

Wisconsky pohlédl na Halla. „Proč jsi mu to říkal?“

„Podívej se.“ Hall si klekl a škrtl zápalkou. Uprostřed mokrého a drobícího se cementu byl jakýsi čtverec. „Poklepej na to.“

Wisconsky ho poslechl. „To je dřevo.“

Hall přikývl. „Je to horní konec dřevěný výztuže. Už jsem tady viděl několik dalších. Pod touhle částí suterénu je ještě jeden sklep.“

„Panebože,“ vydechl s nesmírným odporem Wisconsky.

Čtvrtek, půl čtvrté ráno.

Byli právě v severovýchodním koutě a za nimi čekali Ippeston a Brochu s vysokotlakou hadicí, když se Hall zastavil a ukázal na podlahu. „Však jsem si myslel, že to tady najdeme.“

Přibližně uprostřed podlahy byla dřevěná padací dvířka, do nichž byl zašroubovaný zrezivělý železný kruh.

Přešel zpátky k Ippestonovi a řekl: „Zavři to na chviličku, prosím tě.“ Když se proud vody změnil v pouhý pramínek, zavolal hlasitě: „Hej! Hej, Warwicku! Pojďte sem na minutku!“

Warwick k němu čvachtavě zamířil a díval se na něj se stejným nemilosrdným úsměvem v očích. „Rozvázala se ti tkanička, študente?“

„Podívejte,“ vybídl ho Hall. Kopl do dvířek. „Ještě jeden sklep pod náma.“

„A co má bejt?“ zajímal se Warwick. „Teď není přestávka, štu…“

„Tam jsou všechny ty vaše krysy,“ přerušil ho Hall. „Tam dole se množej. A předtím jsme s Wisconským dokonce viděli netopejra.“

Kolem se shromáždilo několik dalších mužů, kteří si prohlíželi padací dvířka.

„To mě nezajímá,“ odsekl Warwick. „My se máme postarat o suterén a ne o…“

„Chtělo by to asi tak dvacet odbornejch deratizátorů,“ pokračoval Hall. „Vedení bude muset vypláznout pořádnej balík. Smůla.“

„To chci vidět,“ zasmál se někdo.

Warwick se na Halla díval jako na nějaký odporný hmyz. „Ty jsi případ, to ti teda povím,“ řekl jakoby fascinovaně. „Myslíš si snad, že mi jenom trochu záleží na tom, kolik je tam dole krys?“

„Byl jsem dneska a včera odpoledne v knihovně,“ odpověděl Hall. „Ještě dobře, že mi pořád připomínáte, že jsem chodil na univerzitu. Přečet jsem si sanitární předpisy tohohle města, Warwicku – vyšly v roce devatenáct set jedenáct, ještě předtím, než se textilka tak rozrostla, že si mohla sanitární komisi koupit. A víte, co jsem se dočet?“

Warwick na něj upřel chladné oči. „Běž se projít, študente. Máš padáka.“

„Dočet jsem se,“ pokračoval tvrdohlavě Hall, jako by ho neslyšel, „dočet jsem se, že v Gates Falls existuje jistá sanitární vyhláška, týkající se přenašečů. Jestli chcete, můžu vám to hláskovat – p-ř-e-n-a-š-e-č-i. Tím se myslej různý živočichové přenášející choroby, jako třeba netopejři, skunkové, toulavý psi – a krysy. Zejména krysy. Ve dvou odstavcích se o krysách mluví celkem čtrnáctkrát, Vaše Veličenstvo předáku. Takže si laskavě uvědomte, že jakmile si naposledy odpíchnu, zajdu rovnou za městským zmocněncem a povím mu, jak to tady dole vypadá.“

Odmlčel se a s gustem se díval do Warwickovy nenávistně zkřivené tváře. „Myslím si, že když se do toho dáme já, on a sanitární městská komise, podaří se nám prosadit soudní zákaz provozu týhle fabriky. Budete odstavený na mnohem delší dobu než jen na sobotu, Vaše Veličenstvo. A dokážu si dost dobře představit, co řekne váš šéf, až se tady objeví. Doufám, že si platíte pojištění pro nezaměstnanost, Warwicku.“

Warwickovy ruce se zaťaly jako dravčí spáry. „Ty cucáku zasranej, měl bych tě…“ Pohlédl dolů na padací dvířka a náhle se znovu usmál. „Ber to tak, že už tady zase děláš, študente.“

„Myslel jsem, že vám to dojde.“

Warwick přikývl a ve tváři měl stále stejný podivný úšklebek. „Jsi náramnej chytrák. Řek bych, že by ses měl tam dolů jít podívat, Halle, abychom měli někoho s univerzitním vzděláním, kdo by nám na to poskytl kvalifikovanej názor. Ty a Wisconsky.“

„Já teda ne!“ vykřikl Wisconsky. „Já ne, já…“

Warwick na něj pohlédl. „Ty co?“

Wisconsky mlčel.

„Výborně,“ přisvědčil spokojeně Hall. „Budeme potřebovat tři baterky. Mám dojem, že v hlavní kanceláři jsem viděl plnej regál těch velkejch baterek na šest baterií, není to tak?“

„Chceš si s sebou vzít ještě někoho?“ zajímal se Warwick velkoryse. „Klidně si vyber, koho chceš.“

„Vás,“ odpověděl tiše Hall. Ve tváři se mu znovu objevil ten zvláštní výraz. „Koneckonců by u toho měl bejt někdo z vedení, nemyslíte? Abychom tam dole s Wisconským neviděli příliš moc krys.“

Někdo (vypadalo to na Ippestona) se hlasitě zachechtal.

Warwick se pozorně zadíval na muže kolem – všichni si strojeně prohlíželi špičky bot. Konečně ukázal na Brochua. „Brochu, běž nahoru do kanceláře a přines tři baterky. Hlídačovi řekni, že mu vzkazuju, aby tě pustil dovnitř.“

„Tos mě do toho musel zatáhnout?“ zasténal Wisconsky směrem k Hallovi. „Víš přece, jak nenávidím ty…“

„Já to nebyl,“ odpověděl Hall a pohlédl na Warwicka.

Warwick jeho pohled opětoval a ani jeden z nich nechtěl sklopit oči jako první.

Čtvrtek, čtyři hodiny ráno.

Brochu se vrátil s baterkami. Jednu dal Hallovi, druhou Wisconskému a třetí Warwickovi.

„Ippestone! Dej hadici Wisconskýmu.“ Ippeston poslechl. Tryska se v Polákových rukou nervózně klepala.

„V pořádku,“ obrátil se Warwick na Wisconského. „Ty půjdeš uprostřed. Kdyby tam byly nějaký krysy, tak to do nich pustíš.“

No jistě, pomyslel si Hall. A pokud tam nějaké krysy doopravdy budou, Warwick je neuvidí. A neuvidí je ani Wisconsky, až najde ve výplatě pětku navíc.

Warwick ukázal na dva muže. „Zvedněte ty dveře.“

Jeden z nich se shýbl k železnému kruhu a zatáhl. Hall měl na okamžik dojem, že dveře nepovolí, pak se však se zvláštním vrzavým prásknutím rozevřely. Druhý muž je uchopil zespodu, aby pomohl zdvihat, pak ale s výkřikem stáhl ruce zpátky. Byly plné obrovských slepých brouků.

Muž držící železný kruh s křečovitým zabručením padací dvířka odtáhl a nechal je spadnout na zem. Jejich spodní strana se černala jakýmsi podivným houbovitým porostem, jaký Hall v životě neviděl. Brouci spadali do temnoty dole nebo se rozběhli po podlaze, kde je muži zašlapali.

„Podívejte,“ ukázal Hall.

Na spodní straně dvířek byl přišroubovaný rezavý zámek, teď už ulomený. „Ten by ale neměl bejt zdola,“ podivil se Warwick. „Měl by bejt nahoře. Proč…“

„Ze spousty různejch důvodů,“ skočil mu do řeči Hall. „Možná proto, aby je nic z týhle strany nemohlo otevřít – aspoň když byl ten zámek novej. Nebo třeba proto, aby se nic zezdola nedostalo nahoru.“

„Kdo to ale zamknul?“ vyptával se Wisconsky.

„Aha,“ ušklíbl se výsměšně Hall a díval se na Warwicka. „Máme tady záhadu.“

„Poslouchejte,“ zašeptal Brochu.

„Ach bože,“ zavzlykal Wisconsky. „Tam dolů mě nikdo nedostane.“

Byl to jakýsi tlumený zvuk, ve kterém jako by téměř zaznívalo očekávání; ťapání a cupitání tisíců tlapek a pištění krys.

„Třeba to jsou žáby,“ ozval se Warwick.

Hall se hlasitě zasmál.

Warwick posvítil dolů baterkou. K podlaze z černých kamenů, která byla pod nimi, vedly prohnilé dřevěné schody. Nikde nebylo vidět jedinou krysu.

„Tyhle schody nás neudržej,“ prohlásil přesvědčeně Warwick.

Brochu postoupil o dva kroky a několikrát poskočil na horním schodu. Schod zavrzal, ale nezdálo se, že by se chtěl prolomit.

„O to jsem se tě neprosil,“ vyštěkl Warwick.

„Nebyl jste u toho, když ta krysa pokousala Raye,“ řekl klidně Brochu.

„Tak jdeme,“ zavelel Hall.

Warwick se naposledy ironicky rozhlédl po kroužku mužů kolem sebe a potom spolu s Hallem přistoupil k okraji otvoru. Wisconsky se váhavě zařadil mezi ně. Po jednom sestupovali dolů. Nejdřív Hall, po něm Wisconsky a nakonec Warwick. Paprsky jejich baterek osvětlovaly podlahu, která byla pokroucená a zkrabatělá ve stovky neuspořádaných pahorků a údolíček. Hadice za Wisconským bušila do schodiště jako nějaký neobratný had.

Když sestoupili až dolů, Warwick si posvítil baterkou kolem dokola. Její světlo ukázalo pár zahnívajících krabic, několik barelů, ale prakticky nic jiného. Voda prosakující z řeky vytvářela kaluže, které dosahovaly až ke kotníkům jejich vysokých bot.

„Už je neslyším,“ zašeptal Wisconsky.

Pomalu se začali vzdalovat od padacích dveří a brodili se ve slizkém blátě. Hall se na chvíli zastavil a posvítil si na obrovskou dřevěnou bednu, popsanou bílými písmeny. „Elias Varney,“ četl nahlas, „osmnáct set čtyřicet jedna. To už tady byla fabrika?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Warwick. „Postavili ji až v sedmadevadesátým. Záleží na tom?“

Hall neodpověděl. Zamířili znovu kupředu. Vypadalo to, jako by sklepní prostory byly delší, než by být měly. Zápach zesílil; byl to pach rozkladu, hniloby a bůhvíjakých zakopaných věcí. A stále jediným zvukem, který slyšeli, bylo nezřetelné odkapávání vody jako v nějaké jeskyni.

„Co je tohle?“ zeptal se Hall a zamířil paprskem baterky na cementový blok, který vyčníval asi šedesát centimetrů z podlahy sklepa. Za ním se dál táhla temnota a Hallovi připadalo, že v ní teď slyší jakési podivně kradmé zvuky.

Warwick se podíval na cementový blok. „To je… ne, ne, to je přece blbost.“

„Vnější zeď fabriky, co? A tam dál…“

„Jdu zpátky,“ otočil se náhle Warwick. Hall ho drsně popadl za krk. „Nikam nepůjdete, Vaše Veličenstvo.“

Warwick k němu vzhlédl a i v okolní tmě byl vidět jeho úšklebek. „Přeskočilo ti, študente. Nemám pravdu? Jsi cvok.“

„Nemáte se navážet do lidí, kamaráde. Jdeme dál.“

„Halle…“ zasténal Wisconsky.

„Dej mi to,“ popadl Hall hadici. Pustil Warwickův krk a zamířil mu hadicí na hlavu. Wisconsky se znenadání prudce otočil a rozběhl se zpět k padacím dveřím. Hall se za ním ani neohlédl. „Až po vás, Vaše Veličenstvo.“

Warwick vykročil kupředu a prošel pod místem, kde nad jejich hlavami textilka končila. Hall kolem sebe opsal baterkou kruh a pocítil chladné zadostiučinění – jeho předtucha se ukázala jako správná. Nehlučně jako smrt je kolem dokola obklopily krysy. Tlačily se jedna na druhou, řada za řadou. Jeho pohled opětovaly tisíce párů hladových očí. Jejich řady dosahovaly až ke zdi a některé byly tak velké, že jim sahaly až po holeně.

Warwick si jich všiml o vteřinu později a okamžitě se zastavil. „Jsou všude kolem nás, študente.“ Zatím se ovládal a mluvil klidně, v hlase mu však zaznívala nervozita.

„Jo,“ přikývl Hall. „Tak jdeme.“

Šli dál a hadice se táhla za nimi. V jednom okamžiku se Hall ohlédl a viděl, že krysy uličku za nimi uzavřely a hryžou do tlustého plátna hadice. Jedna z nich k němu vzhlédla a téměř se zdálo, jako by se na něj zlomyslně zašklebila, než znovu sklonila hlavu. Viděl teď už i netopýry. Viseli na hrubě otesaných stropních trámech a byli obrovití, velcí jako vrány nebo havrani.

„Podívej,“ vyhrkl Warwick a posvítil baterkou asi půl druhého metru před sebe.

Z podlahy se na ně zubila lebka, prozelenalá plísní. Za ní Hall spatřil jednu loketní kost, jednu pánevní lopatku a část hrudního koše. „Jdeme dál,“ opakoval. Cítil, jak někde uvnitř v něm něco vybuchuje, něco šíleného, temného a přitom hrajícího všemi barvami. Sesypete se dřív než já, Vaše Veličenstvo, na to vemte jed.

Prošli kolem kostí. Krysy jim nijak nebránily v pohybu; zdálo se, že si udržují stále stejný odstup. Hall viděl, jak jedna přeběhla přes prostor, kam měli namířeno. Byla skrytá ve stínu, přesto však na okamžik zahlédl růžový šlehající ocas, silný jako telefonní šňůra.

O kus dál se podlaha příkře zvedala a pak začínala znovu klesat. Hall zaslechl jakýsi kradmý, šustivý zvuk, který neustále sílil. Bylo to něco, co oči člověka možná ještě nikdy nespatřily. Halla napadlo, jestli snad po celou dobu svých bláznivých toulek nehledal právě něco takového.

Krysy se stahovaly blíž k nim, plazily se po břiše a nutily je jít dál. „Podívej,“ řekl tiše Warwick.

Hall to viděl. V těchhle zadních prostorách se s krysami něco stalo, došlo k nějaké příšerné mutaci a vznikli tvorové, kteří by na slunečním světle nemohli přežít, protože příroda by to prostě nedovolila. Tady dole na sebe ale příroda vzala jinou, strašlivou podobu.

Krysy byly obrovské, některé skoro metr vysoké. Neměly ale zadní nohy a byly slepé jako jejich létající bratranci netopýři. S ohavnou dychtivostí se drápaly kupředu.

Warwick se otočil, pohlédl na Halla a silou vůle si stále ještě udržoval úsměv na rtech. Hall ho fakticky musel obdivovat. „Dál už nemůžeme, Halle. To přece vidíš sám.“

„Mám dojem, že si ty krysy s váma chtěj něco vyřídit,“ zavrtěl hlavou Hall.

Warwick se už přestával ovládat. „Prosím,“ začal žadonit, „prosím.“

Hall se usmál. „Jdeme.“

Warwick se ohlížel přes rameno. „Hryžou do hadice. Jestli ji rozhryžou, nedostaneme se zpátky.“

„Já vím. Jdeme.“

„Jsi cvok…“ Pak Warwick vykřikl, když mu jedna z krys přeběhla přes botu. Hall se usmál a kývl baterkou. Krysy byly všude kolem, nejbližší z nich už necelých třicet centimetrů od nich.

Warwick znovu vykročil a krysy se stáhly zpět. Došli na vrcholek miniaturního návrší a pohlédli dolů. Warwick tam dorazil první a Hall viděl, že zbledl jako stěna. Po bradě mu stékala slina. „Ach bože. Ježíšikriste!“ A obrátil se na útěk.

Hall otevřel trysku hadice, vysokotlaký proud vody zasáhl Warwicka přímo do prsou a srazil ho zpět mimo dohled. Ozval se dlouhý výkřik, který přehlušil hučení vody. Pak nějaké zmítavé zvuky.

„Halle!“ Hekavé oddechování. Hlasité záhadné zapištění, které jako by zaplňovalo celé okolí. „HALLE, PROBOHA…“

Náhlý mlaskavý a trhavý zvuk. Další výkřik, tentokrát slabší. Něco obrovského se pohnulo a obrátilo. Hall naprosto zřetelně zaslechl měkké rupnutí, jaké doprovází praskající kost.

S vyceněnými zuby se proti němu vrhla beznohá krysa, vedená jakýmsi mutovaným živočišným radarem. Tělo měla teplé a rozměklé. Hall na ni téměř jakoby mimochodem namířil hadici a srazil ji zpátky. Tlak vody v hadici už začínal klesat.

Hall vystoupil na vrcholek nízkého pahorku a podíval se dolů. Krysa zaplňovala celou zadní stěnu na protějším konci té odporné hrobky. Byla obrovitá, s pulsující šedou kůží, neměla oči a byla zcela beznohá. Když na ni dopadly paprsky Hallovy baterky, odporně zakňourala. Tak tohle byla jejich královna, jejich magna mater. Obrovská a bezejmenná, jejíž potomstvo bude jednou možná mít i křídla. Warwickovy pozůstatky před ní vypadaly směšně malé, to byl ale pravděpodobně jen optický klam, pramenící z šoku při pohledu na krysu velkou jako tele.

„Sbohem, Warwicku,“ řekl Hall. Krysa se nad Jeho Veličenstvem předákem žárlivě skláněla a trhala maso z bezvládné paže.

Hall se odvrátil a rychle zamířil zpátky; krysy si udržoval od těla hadicí, jejíž tlak neustále klesal. Některé z nich pronikly vodním proudem, vrhaly se na něj a kousaly ho do nohou nad vysokými botami. Jedna mu umíněně visela na stehně a trhala látku jeho manšestrových kalhot. Sevřel ruku v pěst a setřásl ji.

Urazil už téměř tři čtvrtiny cesty zpátky, když náhle temnotu zaplnil hlasitý vířivý zvuk. Vzhlédl a do obličeje mu narazil gigantický letící stín.

Netopýří mutanti dosud nepřišli o svoje ocasy. Tenhle se Hallovi omotal kolem krku v odpornou smyčku a začal ho škrtit, zatímco zuby mu šmátraly po měkkém místě pod krkem. Netopýr se svíjel, plácal blanitými křídly a snažil se udržet na rozervaných cárech jeho košile.

Hall poslepu zdvihl trysku hadice a znovu a znovu mířil na jeho poddajné tělo proud vody. Netopýr spadl na zem a Hall ho rozdupal; matně si přitom uvědomoval, že hlasitě ječí. Krysy mu zatím zaplavily nohy a šplhaly se po nich vzhůru.

Vrávoravě se rozběhl a několik jich setřásl. Ostatní se mu zahryzávaly do břicha a do prsou. Jedna mu vyskočila na rameno a strčila mu slídivý čenich do ušního boltce.

Narazil na druhého netopýra. Obluda se mu s pištěním na okamžik usadila na hlavě a potom mu servala kus kůže.

Cítil, jak se jeho těla zmocňuje ochromení. Uši mu zaplavovalo pištění a kvičení celé armády krys. Naposledy se vzepjal, zavrávoral mezi chlupatými těly a padl na kolena. Rozesmál se ječivým hysterickým smíchem.

Čtvrtek, pět hodin ráno.

„Někdo by se tam měl jít podívat,“ navrhl nesměle Brochu.

„Já teda ne,“ zašeptal Wisconsky. „Já ne.“

„Ty určitě ne, posera,“ ušklíbl se pohrdlivě Ippeston.

„No tak jdeme,“ vyzval je Brogan a zdvihl další hadici. „Já, Ippeston, Dangerfield, Nedeau. Stevensone, skoč nahoru do kanceláře a přines pár dalších baterek.“

Ippeston zamyšleně pohlížel do tmy dole. „Třeba se zastavili na cigáro,“ zamumlal. „To je povyku kvůli pár krysám.“

Stevenson se vrátil s baterkami; o chviličku později se vydali dolů.

NOČNÍ PŘÍBOJ

Když byl ten chlap mrtvej a pach spálenýho masa se rozptýlil ve vzduchu, všichni jsme se vrátili na pláž. Corey měl takovej ten radiomagneťák velikosti kufru, do kterýho se dává asi čtyřicet baterií. Nedalo se říct, že by měl dokonalej zvuk, ale rozhodně hrál hlasitě. Corey byl prachatej i před A6, ale takovýhle krámy už neletěly. I ten jeho velkej radiomagneťák nebyl nic víc než hezká veteš. Daly se na něm chytit jen dvě stanice. Ta první byla WKDM z Portsmouthu – moderoval tam nějakej buranskej dýdžej, náboženskej fanatik. Přehrál desku Perryho Coma, přednesl modlitbu, něco zahulákal, pak čet z Knihy žalmů (každej žalm zakončoval slovem „selah“, zrovinka jako James Dean ve filmu Na východ od ráje) a pak zase hulákal. Jednou zpíval nakřáplým hlasem „Svážíme snopy“ a my s Needlesem jsme mohli zešílet.

Massachusettská stanice byla lepší, ale tu jsme chytali jen večer a v noci. Byla tam parta mladejch, myslím, že převzali frekvenci WRKO nebo WBZ, když odtud všichni odešli nebo pomřeli. Používali srandovní volací znaky jako WKOKS nebo KUND nebo WA6 a podobně. Fakt srandovní, až jste se váleli smíchy. No a tuhle stanici jsme poslouchali, když jsme se vraceli na pláž. Já se ved za ruku se Susie, před náma šli Kelly a Joan a Needles už nám zmizel z dohledu za kopec. Poslední šel Corey a pohupoval rádiem. Stouni zpívali „Angie“.

„Miluješ mě?“ ptala se Susie. „Nic víc nechci vědět, jen jestli mě miluješ.“ Susie se o tom potřebovala neustále ujišťovat. Byl jsem její medvídek.

„Ne,“ odpověděl jsem. Začínala tloustnout, a pokud by žila dost dlouho, což bylo nepravděpodobný, byla by úplně rozteklá. Už teď byla oplácaná v ksichtě.

„Jseš odpornej,“ řekla a dala si ruku na tvář. Nalakovaný nehty se matně zaleskly ve svitu měsíce, kterej vyšel asi před hodinou.

„To se zas rozbrečíš?“

„Drž hubu!“ Zase už málem brečela.

Za vrcholem kopce jsem se zastavil. Vždycky se musím zastavit. Před A6 byla tohle veřejná pláž. Samej turista, výletník, usmrkaný dítě a tlustá bába s opálenejma předloktíma. V písku se válely papírky od bonbónů a špejle od nanuků a ve směsici pachů z výfukovejch plynů, mořskejch řas a opalovacího oleje Coppertone se tam muckali krásný lidi.

Teď byly všechny odpadky pryč. Sežralo je moře, do jednoho, jen tak mimochodem, jako spolykáte hrst karamelovýho popkornu s burákama. Už nebyli žádný lidi, který by se sem vrátili a znovu to zasvinili. Jenom my, a nás nebylo dost, abysme tu nadělali velkej bordel. A taky jsme asi měli rádi tu pláž – což jsme jí právě nepřinesli oběť? I Susie, ta malá mrcha s tlustou prdelí v brusinkovejch zvonech.

Písek byl bílej a zvlněnej v dunách a dělila ho jen hranice přílivu – pokroucený přadena mořskejch řas, chaluh, kusy naplavenýho dříví. Měsíc přišil všemu kolem inkoustově zbarvený půlkruhový stíny. Asi padesát yardů od šaten stála bílá konstrukce věže pobřežní hlídky a ukazovala k obloze jako vztyčenej prst.

A příboj, noční příboj vrhal na pláž spousty mořský pěny a vytrvale útočil na pláž po celý její dýlce, kam oko dohlídlo. Včera touhle dobou mohla ta voda bejt na půl cesty z Anglie.

„Tak to byla ‚Angie‘ od Stounů,“ řekl nakřáplej hlas z rádia. „Tenhle starej flák jste určitě sežrali a možná jste se z něj i vosypali. Hlásí se vám Bobby. Dneska večer měl vysílat Fred, ale ten dostal chřipku a je celej vopuchlej.“ Susie se zahihňala, eště měla na řasách slzy. Vyrazil jsem k pláži trochu rychlejc, aby se uklidnila.

„Počkej!“ zavolal Corey. „Bernie? Počkej, Bernie!“

Chlápek v rádiu přečetl pár sprostejch limericků a nějaká holka v pozadí se ptala, kam dal pivo. Něco jí odpověděl, ale to už jsme byli na pláži. Ohlíd jsem se, co Corey. Jako obvykle se klouzal z kopce po prdeli a vypadal tak komicky, až mi ho bylo trochu líto.

„Pojď se proběhnout,“ řekl jsem Susie.

„Proč?“

Plác jsem ji po zadku, až vyjekla. „Protože běhání je dobrý.“

A tak jsme běželi. Opožďovala se, funěla jako kůň a volala na mě, ať zpomalím, ale já si jí nevšímal. Vítr mi hvízdal kolem uší a odhrnoval mi vlasy z čela. Ve vzduchu jsem cítil ostrej, štiplavej pach soli. Příboj bušil do pobřeží. Vlny byly jako zpěněný černý sklo. Skopl jsem gumový sandály a dusal po písku bos bez ohledu na úlomky mušlí. Krev mi burácela v žilách.

A už tu byla chajda a Needles už byl v ní a Kelly s Joan stáli vedle ní a drželi se za ruce a koukali na moře. Já udělal kotrmelec a ucítil jsem písek za košilí a chytil jsem se Kellyho za nohy. Spadl na mě a vyválel mi obličej v písku. Joan se tomu smála.

Vstali jsme a zakřenili se na sebe. Susie vzdala běh a plahočila se k nám. Corey už ji málem dohnal.

„To byl teda fajrák,“ řekl Kelly.

„Myslíš, že přijel až z New Yorku, jak říkal?“ zeptala se Joan.

„To nevím.“ Nechápal jsem, proč by na tom mělo záležet. Když jsme ho našli, seděl za volantem velkýho lincolna, byl v polobezvědomí a naříkal. Hlavu měl nateklou jak fotbalovej míč a krk jako buřt. Měl superchřipku a moc času už mu stejně nezbejvalo. A tak jsme ho vzali na kopec nad pláží a spálili ho. Říkal, že se jmenuje Alvin Sackheim. Pořád volal babičku. Myslel, že je to Susie. To ji bůhvíproč rozesmálo. Susie se vždycky smála pitomostem.

To, že ho spálíme, vymyslel Corey, ale začalo to jako sranda. Na koleji čet spoustu knížek o čarodějnictví a černý magii, a tak nám ve tmě vedle toho lincolna řek, že když přineseme oběť temnejm božstvům, třeba nás ochráněj před A6.

Nikdo z nás těm kecům samozřejmě nevěřil, ale postupně byl náš hovor pořád vážnější. Bylo to něco novýho, a tak jsme to nakonec udělali. Tam nahoře jsme ho připoutali k takový tý pozorovací rouře – jak tam za jasnýho dne hodíte deseticent a vidíte až k portlandskýmu majáku. Připoutali jsme ho vlastníma páskama a pak jsme se rozešli hledat nějaký chroští a naplavený dříví jako děti, který hrajou nějakej novej druh hry na schovku. Celou dobu, co jsme hromadili dříví, tam Alvin Sackheim stál připoutanej a drmolil ke svý babičce. Susie měla rozzářený oči a rychle dejchala. Fakt ji to vzrušovalo. Když jsme se spolu ocitli v rokli na druhý straně kopce, přitiskla se ke mně a políbila mě. Rty měla silně namalovaný rtěnkou, takže to bylo jako líbat mastnej talíř.

Odstrčil jsem ji a ona se začala šklebit.

Pak jsme se všichni sešli na kopci a nakupili suchý větve a větvičky až k jeho pasu. Needles hranici podpálil zippáčem a ta rychle vzplála. Nakonec, těsně před tím, než mu chytly vlasy, začal ten chlap řvát. Smrdělo to, jako když děláte vepřovou čínu nasladko.

„Nemáš cigáro, Bernie?“ zeptal se mě Needles.

„Hned za tebou je asi padesát kartonů.“

Zašklebil se a plácl komára, co ho bodl do ruky. „Nechce se mi hejbat.“

Dal jsem mu cigáro a sedl jsem si. Já a Susie jsme se s Needlesem seznámili v Portlandu. Seděl na obrubníku před Státním divadlem a na starý gibsonce, kterou někde ukrad, hrál Leadbellyho písničky. Hudba se nesla Kongresovou ulicí, jako by to byla koncertní síň.

Susie se před náma zadejchaně zastavila. „Jseš odpornej, Bernie.“

„Ale no tak, Susie, vobrať desku. Tahle strana stojí za hovno.“

„Ty hajzle, ty blbej necitelnej parchante. Kriple!“

„Jdi pryč,“ řekl jsem, „nebo ti udělám monokla, Susie. Aby ses nedivila.“

Znovu se rozbrečela. V tom byla fakt dobrá. Corey za ní zašel a chtěl jí dát ruku kolem krku. Vrazila mu loket do rozkroku a on jí plivl do obličeje.

„Já tě zabiju!“ S řevem a brekem se na něj vrhla a roztočila ruce jako vrtule. Corey couvl a málem upadl. Otočil se a utíkal pryč. Susie se rozběhla za ním a chrlila na něj sprostý nadávky. Needles zaklonil hlavu a řehtal se. I přes příboj k nám tiše doléhal zvuk Coreyho rádia.

Kelly a Joan pomalu odcházeli. Šli podél vody a drželi se kolem pasu. Vypadali jako na plakátě z výlohy cestovní kanceláře – Leťte na nádhernou St. Lorcu. A tak to má bejt, měli spolu hezkej vztah.

„Bernie?“

„Co je?“ Seděl jsem a kouřil a myslel na to, jak Needles odklopil víčko zippáče, škrtl a rozdělal oheň jako nějakej jeskynní člověk.

„Já to chytil,“ řekl Needles.

„Jo?“ Kouk jsem se na něj. „Určitě?“

„Určitě. Bolí mě hlava a břicho. Chčiju ježky.“

„Třeba je to jen hongkongská chřipka. Susie ji měla. Dožadovala se bible.“ Zasmál jsem se. To jsme ještě byli na univerzitě, asi tak tejden před tím, než ji nadobro zavřeli, měsíc před tím, než začali odvážet mrtvoly v popelářskejch autech a buldozerama je hrnout do masovejch hrobů.

„Hele.“ Zapálil sirku a přidržel si ji u čelisti. Viděl jsem první trojúhelníkový skvrny, první otok. Jasná A6.

„No jo,“ řekl jsem.

„Zas tak blbě mi není,“ řekl. „Myslím psychicky. To ty jseš na tom hůř. Moc na to myslíš, to poznám.“

„Nemyslím.“ Lhal jsem.

„Ale myslíš. Stejně jako ten chlápek. Asi jsme mu prokázali službu, když se to tak vezme. Myslím, že o tom ani nevěděl.“

„Ale věděl.“

Pokrčil ramenama a odvrátil se ode mě. „To je jedno.“

Kouřili jsme a já pozoroval příboj. Tak Needles má superchřipku. Tím bylo zas všechno reálnější. Byl už konec srpna a za chvíli začnou podzimní chladna. Je čas se někam nastěhovat. Zima. O Vánocích už možná budem všichni mrtví. V něčím obýváku s Coreyho drahým radiomagneťákem postaveným na knihovně plný zkrácenejch knížek z edice Reader’s Digest Condensed Books. A slabý zimní slunce bude kreslit na koberec nesmyslný stíny podle vzoru okenního rámu.

Ta představa byla tak živá, až jsem se otřásl. V srpnu by nikdo neměl myslet na zimu. Člověku z toho běhá mráz po zádech.

Needles se zasmál. „Vidíš? Myslíš na to.“

Co jsem mohl říct? Vstal jsem. „Jdu se podívat po Susie.“

„Možná jsme poslední lidi na zemi, Bernie. Napadlo tě to někdy?“

V chabým měsíčním světle už vypadal napůl mrtvej. Měl kruhy pod očima a byl bledej, nehybný prsty měl jako pastelky.

Sešel jsem dolů k vodě a zahleděl se do dálky. Bylo vidět jen nepokojný hřbety vln s jemným pěnovým lemováním. Hřmot příboje tady dole byl nesmírnej, větší než svět. Připadal jsem si jako v bouři. Zavřel jsem oči a pohupoval se na bosejch nohách. Písek byl chladnej a mokrej a hutnej. A i kdybysme byli poslední lidi na zemi, tak co? Tohle všechno potrvá, dokud bude měsíc ovlivňovat moře.

Susie a Corey byli na pláži. Susie na něm rajtovala jako na mustangovi a mlátila mu hlavou o zpěněnou vodu. Corey se vzpínal a máchal se ve vodě. Oba byli promočený. Došel jsem k nim a skopl ji z něj. Corey po čtyřech čvachtal pryč, prskal a frkal.

„Já tě nenávidím!“ zaječela na mě Susie. Pusu měla zkřivenou komickým šklebem. Máma nás jako děti vozila do Harrisonskýho lunaparku, kde byl dům srandy, a ten měl v průčelí namalovanýho klauna. A vcházelo se tam tou jeho roztlemenou hubou.

„No tak, Susie. Vstávej, Fido.“ Podal jsem jí ruku. Váhavě se jí chopila a vstala. Na blůzce a holý kůži měla nalepenej mokrej písek.

„Nemusels do mě kopat, Bernie. Už nikdy –“

„No tak.“ Ona nebyla jako hrací skříň – nikdy jste do ní nemuseli házet deseticent a nikdy se nevypínala.

Šli jsme po pláži k hlavní budově. Chlápek, kterej to tam hlídával, měl v patře malej byt. Byla tam postel. Ne že by si zasloužila postel, ale Needles měl pravdu. Teď už to bylo jedno. Tuhle hru už stejně nikdo nehrál.

Schody vedly po straně budovy, ale já jsem se na chvíli zastavil, abych se podíval rozbitým oknem na zaprášený věci uvnitř, který už nikomu nestály za ukradení – hromady triček s nápisem „Ansonská pláž“ a obrázkem moře a nebe vepředu, lesklý náramky, který vám do druhýho dne zbarvěj zápěstí dozelena, pestrý fórový náušnice, plážový míče, zaprášený pohlednice, mizerně pomalovaný keramický madony, umělohmotný zvratky (Velmi realistické! Vyzkoušejte na manželce!), prskavky na Den nezávislosti, kterej se nikdy neslavil, plážový osušky s kozatou holkou v bikinách, která kolem sebe měla vytištěný jména stovky známejch letovisek, přívěsky (Suvenýr z Ansonské pláže a parku), míče, plavky. Vepředu byl bufet s velkým nápisem

OCHUTNEJTE NÁŠ SPECIÁLNÍ KARBANÁTEK Z MOŘSKÝCH PLODŮ.

Ještě na střední škole jsem byl na týhle pláži pečenej vařenej. To bylo sedm let před A6 a chodil jsem s nějakou Maureen. Byla vysoká a měla růžový kostkovaný plavky. Říkal jsem jí, že vypadaj jako ubrus. Procházeli jsme se bosí po prkenný promenádě, pod nohama rozpálený prkna a písek. Speciální karbanátek z mořskejch plodů jsme nikdy neochutnali.

„Na co to koukáš?“

„Na nic. Pojď.“

Měl jsem ošklivej sen o Alvinu Sackheimovi, až jsem se zpotil. Seděl vzpřímeně za volantem svýho nablejskanýho žlutýho lincolna a mluvil o svý babičce. Byla to jen velká zčernalá hlava a zuhelnatělé kostra. Smrděl spáleninou. Mluvil a mluvil, až jsem za chvíli přestal rozlišovat jednotlivý slova. Probudil jsem se celej zadejchanej.

Susie mi ležela přes stehna, bledá a napuchlá. Hodinky mi ukazovaly za deset čtyři, ale stály. Venku byla pořád tma. Příboj mlátil do pobřeží. Příliv vrcholil, takže řekněme čtvrt na pět. Brzo se rozední. Vstal jsem z postele a došel ke dveřím. Mořskej vánek mi ovanul rozpálený tělo. Přes to všechno kolem se mi vůbec nechtělo umřít.

Zašel jsem do rohu pokoje a vzal si pivo. U zdi tam stály tři nebo čtyři kartony budweiseru. Pivo bylo teplý, protože nešel proud. Jenže mně teplý pivo na rozdíl od spousty lidí nevadí. Jenom trochu víc pění. Pivo je pivo. Vyšel jsem na odpočívadlo nad schodama, posadil se, odtrhl kroužek a vypil ho.

Takže takhle jsme dopadli. Lidstvo vymřelo, ne následkem výbuchu atomový bomby nebo biologický války nebo masivního znečištění životního prostředí nebo něčeho podobně zkázonosnýho, ale následkem obyčejný chřipky. Rád bych někam umístil velkou pamětní desku, možná na Bonevillský solný pláně. Čtvercovou bronzovou pamětní desku. A tam bych napsal velkejma písmenkama pro případný návštěvníky z vesmíru: BYLA TO JEN OBYČEJNÁ CHŘIPKA.

Odhodil jsem plechovku od piva. S dutým kovovým rachotem dopadla na betonovej chodníček, kterej vedl kolem celýho baráku. Chajda vypadala jako černej trojúhelník na písku. Napadlo mě, jestli je Needles vzhůru. A jestli bych byl na jeho místě vzhůru já.

„Bernie?“

Stála ve dveřích v mým tričku. To nesnáším. Potí se jako prase.

„Ty už mě nemáš moc rád, že ne, Bernie?“

Nic jsem neříkal. Občas mi bylo všeho líto. Nezasloužila si mě o nic víc než já ji.

„Můžu si k tobě sednout?“

„Pochybuju, že se sem oba vejdem.“

Zafňukala a začala se vracet dovnitř.

„Needles má A6,“ řekl jsem.

Zastavila se a podívala se na mě. Měla úplně kamennej obličej. „Nedělej si srandu, Bernie.“

Zapálil jsem si cigaretu.

„To není možný. Vždyť měl –“

„Jo, měl A2. Hongkongskou chřipku. Stejně jako ty a já a Corey a Kelly a Joan.“

„Ale to by znamenalo, že není –“

„Imunní.“

„Jo. Takže bysme to mohli chytit taky.“

„Třeba lhal, že měl A2. Proto jsme ho celou dobu tahali s sebou,“ řekl jsem.

Ve tváři se jí rozlila úleva. „No jasně. Já bych to taky zatloukla. Nikdo není rád sám, ne?“ Zaváhala. „Jdeš zpátky do postele?“

„Teď hned ne.“

Vrátila se dovnitř. Nemusel jsem jí říkat, že A2 nezaručuje imunitu proti A6. Věděla to. Jen si to vytěsnila z paměti. Seděl jsem a pozoroval příboj. Teď opravdu vrcholil. Před lety byl Anson jediným místem ve státě, kde se dalo aspoň trochu slušně surfovat. Kopec se hrbil proti obloze. Myslel jsem si, že vidím konstrukci dalekohledu, ale asi se mi to jen zdálo. Kelly tam někdy vodíval Joan. Myslím, že dneska v noci tam nebyli.

Vzal jsem si hlavu do dlaní a stiskl ji. Cítil jsem kůži, cítil jsem všechny póry. Všeho tak rychle ubývalo, všechno bylo tak nanic – nebyla v tom žádná důstojnost. A příboj bije o pobřeží. Donekonečna. Čistej a hlubokej. To léto po ukončení střední školy jsme tu byli s Maureen, to léto před univerzitou a pravděpodobným rozšířením A6 z jihovýchodní Asie do celýho světa. Byl červenec a my jedli pizzu a poslouchali její rádio, já mazal záda jí a ona zase mně, vzduch byl horkej, písek čistej a sluníčko jak roztavený sklo.

JSEM BRÁNA

Seděli jsme s Richardem u mě na verandě a dívali se přes duny k Zálivu. Kouř z jeho doutníku se líně vznášel ve vzduchu a udržoval komáry v uctivé vzdálenosti. Voda byla chladně zelenomodrá, obloha hlubší, azurová. Byla to příjemná kombinace.

„Jsi brána,“ opakoval Richard zamyšleně. „Určitě jsi toho kluka zabil? Nezdálo se ti to?“

„Nezdálo. Ale ani jsem ho nezabil, to už jsem ti říkal. Zabili ho oni. Já jsem brána.“

Richard vzdychl. „Pohřbils ho?“

„Ano.“

„Pamatuješ si kde?“

„Jo.“

Sáhl jsem do kapsičky u košile a vytáhl cigaretu. S těmi obvazy mi to moc nešlo. Ruce mě odporně svěděly. „Jestli to chceš vidět, budeš potřebovat písečnou bugginu.“

„Na tomhle“ – ukázal jsem na svůj invalidní vozík – „mě na písku neutlačíš.“ Richardova písečná buggina byl volkswagen z roku 1959 s balonovými pneumatikami. Jezdil s ní sbírat naplavené dřevo. Co v Marylandu přestal obchodovat s realitami a odešel do důchodu, žil na Key Caroline a stavěl sochy z naplaveného dřeva, které za nestoudné ceny prodával turistům.

Zabafal z doutníku a podíval se na Záliv. „Ještě ne. Řekneš mi to ještě jednou?“

Vzdychl jsem a zkusil jsem si zapálit cigaretu. Vzal mi zápalky a připálil mi sám. Dvakrát jsem zhluboka potáhl. To svědění prstů bylo k zbláznění.

„Tak dobře,“ řekl jsem. „Včera v sedm večer jsem byl tady, díval jsem se na záliv a kouřil stejně jako teď a –“

„Vrať se ještě víc zpátky,“ vyzval mě.

„Jak víc?“

„K tomu letu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Richarde, to už jsme probírali několikrát. Není nic, co –“

Jeho zvrásněná tvář byla stejně záhadná jako jeho sochy z naplaveného dřeva. „Třeba si vzpomeneš,“ řekl. „Třeba si zrovna teď vzpomeneš.“

„Myslíš?“

„Je to možné. A až skončíš, můžeme se podívat po tom hrobu.“

„Ten hrob,“ řekl jsem. Kolem něj byl hrůzný prázdný prstenec, temnější než cokoli jiného, temnější než to strašlivé moře, které jsem před pěti lety přeplul s Corym. Temnota, temnota, temnota.

Mé nové oči pod obvazy slepě zíraly do tmy, do níž ji halily právě ty obvazy. A svěděly.

Na oběžnou dráhu nás s Corym vynesl Saturn 16, jemuž komentátoři přezdívali Empire State Building. Takže pěkně velká bestie. Starý Saturn 1-B proti ní vypadal jako von Braunův Redstone. Startovala z šedesátimetrové šachty – musela, aby s sebou nevzala polovinu Kennedyho mysu. Oblétli jsme Zemi, prověřili všechny systémy a namířili si to k Venuši. Senát se zatím hádal o výdaje na další výzkum vzdálenějších oblastí vesmíru a lidé z NASA se modlili, abychom něco objevili, cokoli.

„Mně je jedno co,“ říkával Don Lovinger, zázračné dítě soukromého projektu Zeus po několika skleničkách. „Máte všechny možný přístroje, výkonný kamery a chytrej malej teleskop se spoustou čoček a filtrů. Najděte zlato nebo platinu, ale nejlepší bude, když najdete blbý modrý mužíčky, který bysme mohli studovat a všestranně využívat a cítit se nad nima nadřazený. Prostě něco. Pro začátek by stačil i duch Howdyho Doodyho.“

Byli jsme s Corym tak zapálení, že jsme mu chtěli vyhovět, pokud to bude v našich silách. Pro program výzkumu vzdálenějšího vesmíru zatím nic nemluvilo. Od Bormana, Anderse a Lovella, kteří obletěli Měsíc a našli pustý, nehostinný svět, který vypadal jako špinavá písečná pláž, po Markhana a Jackse, kteří jedenáct let nato přistáli na Marsu, aby tam našli vyprahlou pustinu z vyprahlého písku a několika skomírajících lišejníků, byl ten program jen mrháním penězi. A měl své oběti – Pedersen a Lederer navždy kroužili kolem Slunce, když jim při předposledním letu Apolla náhle selhaly všechny přístroje. John Davis, jehož malou observatoř na oběžné dráze provrtal meteorit, i když pravděpodobnost takové nehody je jedna k tisíci. Ne, tenhle vesmírný program se nějak nechtěl rozeběhnout. Jak to vypadalo, Venuše nám dávala poslední příležitost říct, my jsme vám to říkali.

Byli jsme na cestě už šestnáct dní. Živili jsme se koncentráty, hráli žolíky a vzájemně si předávali rýmu – a po technické stránce běželo všechno hladce. Třetí den jsme přišli o měnič vlhkosti, přepnuli jsme na záložní, a to bylo do návratu až na pár drobností všechno. Sledovali jsme proměny Venuše z hvězdičky přes kolečko velikosti čtvrťáku po mléčně zbarvenou křišťálovou kouli, žertovali s Huntsvilleským řídicím střediskem, poslouchali Wagnera a Beatles, dohlíželi na naprogramované pokusy, které se týkaly všeho možného od měření síly solárního větru po navigaci v kosmickém prostoru. Dvakrát jsme upravovali kurs letu, i když jen minimálně, a devátý den letu vystoupil Cory do volného prostoru a bušil do zatažitelného kááčka, dokud ho nerozhýbal.

Dál se nedělo nic mimořádného, až –

„Co je to kááčko?“

„Experiment, který nedopadl. Kááčko, KA, znamená v NASAjštině kosmická anténa. Na vysoké frekvenci jsme vysílali do vesmíru Ludolfovo číslo pro každého, kdo by zrovna poslouchal.“ Třel jsem si prsty o kalhoty, ale bezvýsledně; svědění se dokonce ještě zhoršilo. „Byl to stejný druh výzkumu, jaký dělá ten teleskop v Západní Virginii – víš, ten, jak poslouchá signály z hvězd. Jenže my jsme místo poslouchání vysílali, převážně ke vzdálenějším planetám – k Jupiteru, Saturnu a Uranu. Jestli je tam nějaký inteligentní život, tak si dával dvacet.“

„Ven šel jenom Cory?“

„Ano. A jestli přitáhl nějaký mezihvězdný mor, telemetrie nic neukázala.“

„Přesto –“

„To už je jedno,“ řekl jsem popuzeně. „Záleží jen na tom, co je teď a tady. Včera večer zabili toho kluka, Richarde. Nebyl to moc hezký pohled – nebo pocit. Hlava mu… explodovala. Jako by mu někdo vydlabal mozek a dal mu tam místo něj ruční granát.“

„Tak už to dokonči,“ vybídl mě.

Dutě jsem se zasmál. „Co je tu ještě k vyprávění?“

Letěli jsme po excentrické oběžné dráze kolem planety. Byla extrémní a regresivní, při prvním obletu tři sta dvacet na sedmdesát šest mil. Při druhém obletu bylo apogeum ještě vyšší a perigeum ještě nižší. Měli jsme povolené maximálně čtyři oblety. Absolvovali jsme všechny čtyři. Dobře jsme si Venuši prohlédli. Udělali jsme asi šest set fotek a natočili bůhvíkolik stop filmu.

Oblačný příkrov planety je složený ze stejných podílů metanu, čpavku, prachu a kosmického smetí. Celá planeta vypadá jako Velký kaňon ve větrném tunelu. Cory odhadoval rychlost větru na povrchu planety na šest set mil v hodině. Naše sonda celou dobu sestupu pípala, pak vyjekla a zhasla. Neviděli jsme žádné rostliny ani stopy života. Spektroskop indikoval jen stopy vzácných minerálů. A to byla Venuše. Nikde nic – a stejně z toho šel strach. Jako bychom oblétali vesmírný strašidelný dům. Vím, že to zní nevědecky, ale dokud jsme odtud neodlétli, strašně jsem se bál. Myslím, že kdyby se nám nezažehly motory, asi bych se podřízl. To není jako Měsíc. Měsíc je pustý, ale tak nějak aseptický. To, co jsme viděli, se nijak nepodobalo ničemu, co kdo kdy viděl. Možná je dobře, že je tam ten oblačný příkrov. Bylo to jako zevnitř dočista vybraná lebka – lépe to popsat nedokážu.

Na zpáteční cestě jsme se dověděli, že Senát zkrátil výdaje na výzkum vesmíru o polovinu. Cory poznamenal něco jako: „Tak to vypadá, že se vrátíme k meteorologickým satelitům, Artie.“ Ale já byl skoro šťastný. Asi tam opravdu nepatříme.

Dvanáct dní nato byl Cory mrtvý a já nadosmrti zmrzačený. Veškeré potíže jsme vychytali při přistání. Padák byl zamotaný. Není to ironie osudu? Byli jsme ve vesmíru přes měsíc, dostali se dál než všichni ostatní, a všechno to skončilo, jak to skončilo, jen proto, že nějaký chlápek spěchal na kávu a nechal pár šňůr zamotaných.

Dopadli jsme tvrdě. Pozorovatel z vrtulníku říkal, že to vypadalo, jako když z oblohy padá obrovské dítě a za ním vlaje placenta. Při nárazu jsem ztratil vědomí.

Probral jsem se, až když mě vezli po palubě Portlandu. Neměli ani čas rozbalit červený běhoun, po kterém jsme měli přijít. Krvácel jsem. Krvácel jsem a vezli mě na ošetřovnu, červenějšího než ten zabalený červený běhoun…

„… a dva roky jsem ležel v nemocnici v Bethesdě. Dali mi Medaili cti, spoustu peněz a tenhle invalidní vozík. Rok nato jsem přijel sem. Rád se dívám, jak startují rakety.“

„Já vím,“ řekl Richard a na okamžik se odmlčel. „Ukaž mi ruce.“

„Ne,“ vyhrkl jsem vzdorně. „Nerad je ukazuju, to už jsem ti říkal.“

„Vždyť už je to pět let,“ řekl Richard. „Tak proč až teď, Arthure? Můžeš mi to říct?“

„Já nevím. Já to nevím! Třeba to má dlouhou inkubační dobu. A kdo vůbec ví, jestli jsem to chytil tam nahoře? Mohlo to na mě skočit ve Fort Lauderdale. Nebo tady na verandě, co já vím?“

Richard vzdychl a podíval se na moře, zrudlé zapadajícím sluncem. „Já se snažím, Arthure. Nechci si myslet, že přicházíš o rozum.“

„Když budu muset, tak ti ty ruce ukážu,“ řekl jsem a stálo mě to značné úsilí. „Ale jen když budu muset.“

Richard vstal a sáhl po holi. Na pohled byl starý a slabý. „Dojdu pro tu bugginu. Pojedeme se podívat po tom klukovi.“

„Díky, Richarde.“

Vykročil k rozježděné prašné cestě, která vedla k jeho chatě – přes Velkou dunu, která se táhne téměř po celé délce Key Caroline, jsem viděl jen její střechu. Nad mořem u Mysu se začalo ošklivě zatahovat a já zaslechl vzdálené dunění hromu.

Nevěděl jsem, jak se ten kluk jmenuje, ale občas jsem ho vídal, jak se při západu slunce prochází po pláži se sítem v podpaží. Byl skoro dočerna opálený a znal jsem ho jen v odřených ustřižených džínách. Na vzdálenějším konci Key Caroline je veřejná pláž a podnikavý mladík může pečlivým prosíváním písku vytěžit i pět dolarů ve ztracených čtvrťácích a desetnících, když má dobrý den. Tu a tam jsme na sebe zamávali, neosobně jako cizí lidé, a přesto starousedlí bratři mezi všemi těmi utrácejícími hlučnými turisty v cadillacích. Zřejmě bydlel v nedaleké vesničce, což bylo pár domů nahloučených kolem pošty.

Když toho večera procházel kolem, seděl jsem už asi hodinu bez hnutí na verandě a pozoroval dění. To svědění už bylo nesnesitelné – a vždycky je lepší, když se můžou dívat vlastníma očima.

Byl to pocit jako žádný jiný – jako bych byl pootevřenou bránou, jíž kradmo nahlížejí do nenáviděného a obávaného světa. Ale nejhorší na tom bylo, že já jsem tam svým způsobem viděl taky. Představte si, že se vaše myšlení přenese na mouchu, na mouchu, která se vám tisíci očí dívá přímo do obličeje. Pak možná začnete chápat, proč jsem si ponechával ruce v obvazech, i když u mě zrovna nebyl nikdo, kdo by je mohl vidět.

Začalo to v Miami. Měl jsem tam schůzku s jistým Creswellem, vyšetřovatelem z ministerstva námořnictva. Jednou za rok si mě prověří – protože jednu dobu jsem měl velice blízko k tajným materiálům vesmírného programu. Nevím přesně, co hledá – záludný záblesk v oku, nebo snad šarlatové písmeno na čele? Bůh ví. Moje penze je až neřestně vysoká.

Seděli jsme s Creswellem na terase u jeho hotelového pokoje, popíjeli a bavili se o budoucnosti amerického vesmírného programu. Bylo asi čtvrt na čtyři. Začaly mě svědět prsty. Ale ne postupně, naráz, jako když otočíte vypínačem. Řekl jsem to Creswellovi.

„Tak to jste si na tom vašem krtičnatém ostrůvku sáhl na škumpu,“ zasmál se.

„Na Key Caroline rostou jen trpasličí palmy,“ namítl jsem. „Třeba je to takové to svrbění, co přichází jednou za sedm let.“

Podíval jsem se na ruce. Naprosto obyčejné ruce. Jenže svrbící.

Později odpoledne jsem podepsal starý známý papír („Přísahám, že jsem neobdržel ani neprozradil žádné informace, které by…“) a odjel zpátky na Key. Mám starou fordku s manuálním řazením. Miluju ji – dává mi pocit soběstačnosti.

Zpátky je to dlouhá cesta po dálnici číslo 1, a když jsem z ní sjížděl na Key Caroline, měl jsem toho skoro dost. Ruce mě příšerně svěděly. Pokud se vám někdy hojila hluboká řezná rána nebo jizva po chirurgickém zákroku, máte možná představu, jaké svědění mám na mysli. Jako kdyby po mně něco živého běhalo a zavrtávalo se mi to do masa.

Slunce už bylo skoro za obzorem a já jsem si ve světle palubních přístrojů znovu pečlivě prohlédl ruce. Na špičkách prstů jsem měl dokonalé rudé kroužky – nad bříšky prstů, z nichž se berou otisky, v místech, kde se tvoří mozoly, když hrajete na kytaru. Stejné kroužky nákazy jsem měl také na všech článcích palců i prstů. Přitiskl jsem si prsty pravé ruky ke rtům a ihned jsem ucukl. Krk mi zaplavila dusivá hrůza. Ty skvrny byly horké a měkké jako dřeň hnijícího jablka.

Zbytek cesty jsem strávil přesvědčováním sebe sama, že jsem si někde opravdu musel sáhnout na škumpu. Jenže v hlavě už se mi vylíhla jiná ošklivá myšlenka. Jako kluk jsem měl tetu, která posledních deset let života prožila zavřená v pokoji v patře. Matka jí nosila jídlo a její jméno jsme nesměli vyslovit. Později jsem zjistil, že měla Hansenovu chorobu, lepru.

Když jsem přijel domů, zavolal jsem na pevninu doktoru Flandersovi. Jenže se mi ozval záznamník. Doktor Flanders je na rybách, ale je-li to naléhavé, doktor Ballanger –

„Kdy se vrátí doktor Flanders?“

„Nejpozději zítra odpoledne. Stačí –“

„Jistě.“

Pomalu jsem zavěsil a vzápětí vytočil Richardovo číslo. Než jsem zavěsil, nechal jsem telefon tucetkrát zazvonit. Chvíli jsem zůstal nerozhodně sedět. Svrbění bylo stále horší. Jako by vycházelo z nitra tkání.

Dojel jsem na vozíku ke knihovně a vytáhl ohmatanou Encyklopedii medicíny, kterou mám už léta. Byla neuvěřitelně vágní. Mohlo to být cokoli, a taky to nemuselo být nic.

Opřel jsem se a zavřel oči. Z police na protější stěně tikaly staré lodní hodiny. Slyšel jsem vysoké monotónní bzučení tryskových motorů letadla mířícího do Miami i tichý ševel vlastního dechu.

Stále jsem se díval do knihy.

A najednou se mě zmocnilo poznání a vzápětí mě zase pustilo. Měl jsem zavřené oči, ale stále jsem se díval na tu knihu. To, co jsem viděl, bylo rozmazané a obludné; byl to pokřivený čtyřrozměrný, přesto nezaměnitelný protějšek té knihy.

A nebyl jsem jediný, kdo se díval.

Prudce jsem otevřel oči a sevřelo se mi srdce. Ten pocit odezníval, ale neodezněl úplně. Díval jsem se na knihu, vlastníma očima jsem viděl písmo a diagramy, což byl běžný každodenní zážitek, ale viděl jsem ji také jinýma očima z jiného, spodního pohledu. A neviděl jsem knihu, ale něco cizorodého, něco, co mělo obludný tvar a zlé úmysly.

Pomalu jsem zdvihl ruce k obličeji a vlastní obývací pokoj se mi před očima děsivě měnil v dům hrůzy.

Vykřikl jsem.

Mezi vlastními prsty, jimiž jsem si zakrýval obličej, mě pozorovaly oči. A jak se ty prsty roztahovaly, ty oči se přibližovaly. Ale kvůli tomu jsem nevykřikl. Vykřikl jsem proto, že jsem pohlédl do vlastní tváře a uviděl obludu.

Buggina se přehoupla přes kopec a Richard dojel až k verandě. Motor si zařval a utišil se. Sjel jsem vozíkem po nakloněné plošině vpravo od schodů a Richard mi pomohl nastoupit.

„Tak jedem, Arthure,“ řekl. „Je to na tobě. Kam to bude?“

Ukázal jsem dolů k vodě, kde se Velká duna začíná konečně vytrácet. Richard přikývl. Zadní kola zvířila písek a byli jsme na cestě. Obvykle si Richarda dobírám kvůli jeho řízení, ale dneska jsem to vypustil. Měl jsem o čem přemýšlet a co prociťovat – neměli rádi tmu a já cítil, jak se snaží proniknout pohledy přes obvazy a jak chtějí, abych je sundal.

Buggina poskakovala a řítila se pískem k vodě. Na vrcholu některých menších dun se mi zdálo, že vzlétne. Vlevo v krvavých červáncích zapadalo slunce. Přímo před námi se nad vodou hromadily bouřkové mraky a řítily se k nám. Do vody uhodil rozeklaný blesk.

„Napravo u té boudy,“ řekl jsem.

Richard prudce zastavil u shnilých trosek někdejší plážové šatny a sáhl dozadu pro rýč.

Když jsem ho uviděl, trhl jsem sebou. „Tak kde?“ zeptal se Richard bez mrknutí oka.

„Tamhle,“ ukázal jsem.

Vystoupil z vozu a došoural se tam. Na okamžik zaváhal a pak zanořil rýč do písku. Připadalo mi, že ryje velice dlouho. Písek, který odhazoval přes rameno, byl vlhký. Bouřkové mraky potemněly a byly teď výš a moře pod nimi s odlesky zapadajícího slunce vypadalo rozlíceně a nesmiřitelně.

Už dlouho předtím, než přestal rýt, jsem věděl, že toho kluka nenajde. Přemístili ho. Včera jsem si na noc nezavázal ruce – aby viděli a mohli jednat. Jestli byli schopni mě využít k zabití toho kluka, mohli mě využít i k jeho přemístění, i když jsem spal.

„Tady žádný kluk není, Arthure.“ Hodil špinavý rýč do vozu a unaveně sklesl na sedadlo. Oblačnost přicházející bouře vrhala na pláž srpkovité stíny. Zdvihající se vítr hnal písek proti zrezivělé karoserii bugginy. Prsty mě svrběly.

„Využili mě k jeho přemístění,“ řekl jsem otupěle. „Mají navrch, Richarde. Postupně si otvírají bránu. Stokrát denně se přistihnu, jak civím na nějaký velice známý předmět – špachtli, obraz, plechovku fazolí – a nemám tušení, jak jsem se k němu dostal; zdvihám ruce, ukazuju jim je, vidím to stejně jako oni, jako nemravnost, jako něco zvráceného a ošklivého –“

„Arthure,“ řekl. „Arthure, přestaň.“ V pohasínajícím světle byl jeho obličej bledý soucitem. „Takže říkáš, že se ocitáš před nějakými předměty. Říkáš, žes přemístil mrtvolu. Jenže ty nemůžeš chodit, Arthure. Od pasu dolů jsi mrtvý.“

Dotkl jsem se přístrojové desky bugginy. „To auto je taky mrtvé. Ale můžeš ho oživit, rozjet. Můžeš ho přimět k zabíjení. A ono ti v tom nezabrání, ani kdyby chtělo.“ Slyšel jsem, jak bezděčně začínám hystericky křičet. „Já jsem brána, copak to nechápeš? To oni ho zabili, Richarde! Oni přemístili tu mrtvolu!“

„Myslím, že bys měl radši zajít k doktorovi,“ řekl tiše. „Vrátíme se. Hned teď se –“

„Tak si to ověř! Proklepni si toho kluka! Zjisti –“

„Vždyť jsi říkal, že ani nevíš, jak se jmenuje.“

„Musí být ze sousední vesnice. Je to malá vesnice. Zeptej se –“

„Mluvil jsem telefonicky s Maud Harringtonovou, když jsem si vyzvedl bugginu. Kdybych znal větší drbnu než ona, neobracel bych se na Maud. Zeptal jsem se jí, jestli neslyšela, že by se něčí kluk nevrátil domů. Řekla, že ne.“

„Ale on je místní! Musí být!“

Sáhl po klíčku, ale zarazil jsem ho. Otočil se ke mně a já si začal rozvazovat obvazy na rukou.

Ze Zálivu k nám dolehlo mrmlání hromu.

K doktorovi jsem nešel a Richardovi se neozval. Tři dny jsem si při každé vyjížďce ven obvazoval ruce. Tři dny jsem slepě doufal, že to odezní. Nechoval jsem se racionálně, to přiznávám. Kdybych byl normální chlap, který nepotřebuje místo nohou invalidní vozík, nebo kdybych strávil normální život v normálním zaměstnání, možná bych zašel za doktorem Flandersem nebo za Richardem. To jsem stále ještě mohl, nebýt vzpomínek na tetu, které se všichni vyhýbali, která byla prakticky uvězněná v domě a kterou zaživa požírala ta strašná nemoc. A tak jsem zoufale mlčel a modlil se, abych se jednoho dne vzbudil a zjistil, že to byl jen zlý sen.

A postupně jsem je začínal cítit. Je, bezejmennou inteligenci. Nikdy jsem nepřemýšlel o tom, jak vypadají nebo odkud pocházejí. Bylo to sporné. Byl jsem jejich branou a oknem do světa.

Vnímal jsem jejich reakce natolik, abych věděl, že cítí odpor a hrůzu a vědí, že náš svět je velice odlišný od toho jejich. Vnímal jsem jejich slepou nenávist. A přesto se dívali dál. Jejich maso vrostlo do mého. Začal jsem si uvědomovat, že mě využívají, že mnou vlastně manipulují.

Když mě kluk míjel s rukou zdviženou k nezávaznému pozdravu, byl jsem skoro rozhodnutý zavolat Creswellovi přímo na ministerstvo námořnictva. Richard měl v jedné věci pravdu – ať mě ovládalo cokoli, zmocnilo se mě to buď ve vesmíru, nebo na té podivné oběžné dráze kolem Venuše. Námořnictvo by mě důkladně prohlédlo, ale nedělalo by ze mě cirkusovou atrakci. Už bych se nemusel budit do vrzavé tmy a potlačovat výkřik z pocitu, že mě pozorují, pozorují, pozorují.

Výmrštil jsem ruce směrem k tomu klukovi a uvědomil jsem si, že jsem si je neobvázal. Ve skomírajícím světle jsem viděl ty oči, jak mě tiše pozorují. Byly velké, doširoka otevřené, se zlatými duhovkami. Jednou jsem do jednoho šťouchl hrotem tužky a vzápětí mi projela paží nesnesitelná bolest. Připadalo mi, že to oko na mě zírá tak nenávistně, že to bylo ještě horší než fyzická bolest. Už jsem to nikdy neudělal.

A teď sledovali toho kluka. Cítil jsem, jak mi myšlenky odlétají někam pryč. Za okamžik jsem se přestal ovládat. Dveře byly otevřené. Klopýtal jsem po písku k němu, nohy mě lhostejně nesly, o nic citlivější než naplavené dřevo. Vlastní oči jsem měl zřejmě zavřené a díval jsem se těma cizíma – viděl jsem obludné alabastrové moře, nad nímž se klenula nezměrná purpurová báň, viděl jsem nachýlenou polorozpadlou chatrč, ale mohla to být mrtvola nějakého neznámého masožravého tvora, viděl jsem odporné stvoření, které se pohybovalo, dýchalo a neslo si v podpaží nějaký dřevěný rám vypletený dráty, zkonstruovaný v geometricky zcela nemožných pravých úhlech.

Co si asi myslel ten ubohý bezejmenný kluk se sítem v podpaží a kapsami naditými podivnou směsicí turistických mincí a písku, co si asi myslel, když mě viděl k sobě klopýtat se zdviženýma rukama jako dirigent před šíleným orchestrem, co si asi myslel, když na ty ruce dopadlo poslední rudé světlo a ony zazářily břemenem těch očí, co bylo jeho poslední myšlenkou při pohledu na ty komíhající se ruce předtím, než mu explodovala hlava?

Já vím, co jsem si myslel já.

Myslel jsem si, že jsem nahlédl přes okraj vesmíru a uviděl samotné ohně pekelné.

Když jsem si sundával obvazy, opřel se mi do nich vítr a nadělal z nich vlající pentle. Mraky vymazaly rudé zbytky červánků a duny se ponořily do stínů. Mraky se nad námi honily a vařily.

„Něco mi musíš slíbit, Richarde,“ překřikoval jsem zdvihající se vítr. „Musíš utéct, kdyby to vypadalo, že bych tě mohl… zranit. Rozumíš tomu?“

„Ano.“ Košile s rozhalenkou se na něm třepotala ve větru. V obličeji měl klidný výraz, oči v předčasném soumraku nebylo skoro vidět.

Poslední obvaz odpadl.

Podíval jsem se na Richarda a oni se na něj podívali taky. Já jsem viděl obličej člověka, kterého jsem znal pět let a kterého jsem začal mít rád. Oni viděli pokřivený živoucí monolit.

„Teď už je vidíš,“ řekl jsem chraplavě. „Konečně je vidíš.“

Bezděčně couvl. Tvář mu zkřivila náhlá nevěřícná hrůza. Z oblohy vyšlehl blesk. V mracích zahřmělo a moře zčernalo jako vody Styxu.

„Arthure“

Vypadal příšerně. Jak jsem vedle něj mohl žít, jak jsem s ním mohl mluvit? Vždyť to nebyla lidská bytost, ale němý mor! Byl to –

„Utíkej, Richarde, utíkej!“

A on utíkal. Běžel velkými skoky. Na pozadí oblohy vypadal jako strmící lešení. Ruce mi vylétly vzhůru, prolétly kolem hlavy a prsty se v šíleném gestu sápaly po jediné známé věci v tomhle přízračném světě – po mracích.

A mraky odpověděly. Vyslaly neskutečný modrobílý blesk, který by klidně mohl předznamenat konec světa. Zasáhl Richarda a sevřel ho do světelné koule. Můj poslední vjem byl elektrický pach ozónu a spáleného masa.

Když jsem se probudil, seděl jsem poklidně na verandě a díval se na Velkou dunu. Vzduch po bouřce byl příjemně chladný. Z oblohy svítil srpek měsíce. Na panenském písku nebylo po Richardovi a buggině ani památky.

Podíval jsem se na ruce. Oči byly otevřené, ale zastřené. Takže se vyčerpali. A teď dřímali.

Věděl jsem moc dobře, co musím udělat. Musím zamknout ty dveře, než se otevřou ještě víc. A navěky. Už teď jsem si stačil všimnout prvních změn na samotných rukou. Prsty se začaly zkracovat… a měnit.

V obývacím pokoji jsem měl malý krb a mimo sezónu jsem v něm topil, abych se bránil vlhkému floridskému chladu. Rychle jsem rozdělal oheň. Neměl jsem tušení, kdy se můžou vzbudit a spatřit, co dělám.

Když se oheň v krbu pořádně rozhořel, vyšel jsem ven k sudu s petrolejem a namočil si v něm obě ruce. Okamžitě se probudili a zařvali bolestí. Málem jsem nedoběhl ke krbu.

Ale nakonec jsem to stihl.

To bylo před sedmi lety.

Stále tu jsem a stále se rád dívám na starty raket. Poslední dobou jich přibylo. Tahle vláda je kosmickému programu nakloněná. Uvažuje se dokonce o další sérii letů člověka k Venuši.

Zjistil jsem jméno toho kluka – ne že by na tom nějak záleželo. Byl z té vesnice, přesně jak jsem si myslel. Jenže jeho matka si myslela, že tu noc přespí u kamaráda na pevnině, a poplach spustila až v pondělí. Richard – no, stejně si všichni mysleli, že Richard je podivín. Mělo se za to, že se vrátil do Marylandu nebo se dal dohromady s nějakou ženskou.

Pokud jde o mě, jsou ke mně shovívaví, i když mám také pověst výstředního člověka. Koneckonců, kolik bývalých astronautů píše pravidelně svým voleným zástupcům do Washingtonu, že peníze na vesmírný výzkum by se daly využít lépe někde jinde?

S těmi háky mi to jde celkem dobře. Asi tak první rok jsem měl strašné bolesti, ale lidské tělo se přizpůsobí téměř všemu. Umím se s nimi oholit a dokonce si i zavázat tkaničky. A jak vidíte, na stroji píšu taky dobře. Neočekávám, že by mi dělalo velké potíže vložit si do úst hlaveň brokovnice a stisknout spoušť. Ono to totiž před třemi týdny začalo znovu.

Na hrudi mám dvanáct zlatých očí, rozmístěných v dokonalém kruhu.

ŠROŤÁK

Policejní strážník Hunton dorazil do prádelny právě v okamžiku, kdy od ní odjížděla sanitka – jela pomalu a neměla zapnutou sirénu ani výstražné světlo. To nevěstilo nic dobrého. Kancelář uvnitř byla plná tichých lidí, nervózně přecházejících sem a tam; někteří měli v očích slzy. Prádelna samotná byla prázdná; velké automatické pračky u protější zdi dokonce ani nikdo nevypnul. To Huntona přimělo k maximální ostražitosti, protože za normálních okolností by lidé měli být na místě nehody a ne v kanceláři. Tak to prostě chodí – člověk má v sobě vrozené nutkání jít se podívat na pozůstatky. Takže to muselo být hodně ošklivé. Hunton cítil, jak se mu svírá žaludek, jako pokaždé, když šlo o nějakou zvlášť nepěknou nehodu. Ani po čtrnácti letech odklízení lidského odpadu z dálnic, ulic i chodníků pod nejvyššími budovami nedokázal potlačit tu drobnou křeč v břiše, jako by mu tam ležela hrouda čehosi zlého.

Nějaký muž v bílé košili si Huntona všiml a váhavě k němu zamířil. Byl to obrovitý chlap s hlavou vytrčenou dopředu mezi rozložitými rameny a s popraskanými žilkami na tvářích, svědčícími buď o vysokém krevním tlaku, nebo o příliš mnoha sedáncích s lahví něčeho ostrého. Pokoušel se cosi říct, když se mu ale dvakrát nepodařilo vypravit ze sebe ani slovo, Hunton ho rázně přerušil.

„Vy jste majitel? Pan Gartley?“

„Ne… ne. Já jsem Stanner. Dělám tady mistra. Bože můj, tohle je…“ Hunton vytáhl zápisník. „Ukažte mi prosím místo nehody, pane Stannere, a povězte mi, co se stalo.“

Zdálo se, že Stanner ještě víc zbledl; červené skvrny na nose a na tvářích mu svítily jako mateřská znamínka. „To musím?“

Hunton zdvihl obočí. „Obávám se, že ano. V hlášení, které jsem dostal, se říkalo, že jde o vážnou nehodu.“

„Vážnou…“ Stanner vypadal, jako by jen s velkým úsilím potlačoval zvracení; ohryzek mu chvíli poskakoval nahoru a dolů jako pingpongový míček. „Paní Frawleyová je mrtvá. Ježíšikriste, proč tady jen není Bill Gartley.“

„Co se stalo?“

„Pojďte radši se mnou,“ vybídl ho Stanner. Vedl Huntona podél řady ručních žehlicích strojů, kolem skládačky košil a zastavil se u stroje na tištění prádelních značek. Přejel si roztřesenou rukou po čele. „Budete tam muset jít sám, já už se na to znova nemůžu dívat, dělá se mi z toho… prostě nemůžu. Je mi líto.“

Hunton prošel kolem značkovacího stroje a cítil v tom okamžiku vůči Stannerovi mírné pohrdání. Mají v dílně nepořádek, ignorují předpisy, pouštějí horkou páru do potrubí, které si sami svařili na koleně, pracují s nebezpečnými čisticími chemikáliemi bez patřičné ochrany a nakonec se někomu něco stane. Nebo někdo přijde o život. A pak se na to nemůžou dívat. Nedokážou… Hunton to spatřil.

Stroj ještě běžel, protože ho nikdo nevypnul. Byl to stroj, se kterým měl později možnost seznámit se důvěrně: Hadley-Watsonův rychložehlicí a skládací stroj model 6. Dlouhý a těžkopádný název. Lidé, kteří tu ve vlhku a v páře pracovali, pro něj měli lepší jméno. Šroťák.

Hunton se dlouhou chvíli nepohnutě díval a pak udělal něco, co se mu za čtrnáct let v policejních službách stalo poprvé: otočil se, křečovitě zdvihl ruku k ústům a začal zvracet.

„Moc jsi toho nesnědl,“ poznamenal Jackson.

Manželky byly uvnitř, umývaly nádobí a bavily se o dětech, zatímco John Hunton a Mark Jackson seděli v plátěných lehátkách nedaleko vonícího zahradního grilu. Hunton se těm eufemistickým slovům pousmál. Nesnědl totiž ani sousto.

„Měl jsem dneska moc ošklivej případ,“ vysvětloval. „Nejhorší, jakej jsem kdy viděl.“

„Autonehodu?“

„Ne. Pracovní úraz.“

„Nehezkej?“

Hunton neodpověděl hned, ale jeho tvář se mimoděk stáhla v pokřivenou grimasu. Vytáhl z chladicího boxu, který stál mezi nimi, pivo, otevřel je a z poloviny je vyprázdnil. „Vy vysokoškolský profesoři toho nejspíš o průmyslovejch prádelnách moc nevíte, co?“

Jackson se tiše zasmál. „Tenhle profesor o nich něco ví. Jako student jsem v jedný celý léto pracoval.“

„Takže znáš stroj, kterému se říká rychlomandl?“

„No jistě,“ přikývl Jackson. „Žehlej se na něm vlhký velký kusy, většinou ložní prádlo. Taková velká a dlouhá mašina.“

„To je ona,“ potvrdil Hunton. „Jistá Adelle Frawleyová se do něj chytila v prádelně Blue Ribbon na druhý straně města. Vcuclo ji to celou dovnitř.“

Jackson se náhle zatvářil, jako by mu nebylo dobře od žaludku. „To ale… to se nemůže stát, Johnny. Je tam přece bezpečnostní lišta. Když nějaká ženská dává do mandlu prádlo a náhodou pod ni strčí ruku, vyletí lišta nahoru a stroj zastaví. Tak si to aspoň pamatuju.“

Hunton přikývl. „Tak je to podle předpisů tohohle státu. Přesto se to ale stalo.“

Hunton zavřel oči a v nastalé temnotě znovu viděl Hadley-Watsonův rychložehlicí stroj v té podobě, v jaké ho viděl toho odpoledne. Stroj měl tvar podlouhlé pravoúhlé krabice, velké desetkrát dva metry. Na straně s podavačem ujížděl pod bezpečnostní lištu pohyblivý plátěný pás, který se nejprve nepatrně zdvihal a pak naopak klesal. Pás nepřetržitým pohybem unášel vlhké a krabaté ložní prádlo mezi šestnáct obrovských otáčejících se válců, tvořících hlavní pracovní jednotku stroje. Osm válců nahoře a osm válců dole; prádlo bylo mezi nimi zmáčknuté jako tenoučký plátek šunky mezi vrstvami přehřátého chleba. Teplota páry ve válcích mohla být nastavená až na sto padesát stupňů, kdy dosahovala maximálního sušicího účinku. Tlak působící na prádlo unášené pohyblivým pásem byl nastavený na čtyři sta kilogramů na čtverečný decimetr, aby se vyhladil každý záhyb.

A nějak se stalo, že stroj paní Frawleyovou zachytil a vtáhl dovnitř. Ocelové žehlicí válce potažené azbestem byly červené jako čerstvě rozmačkané maliny a pára stoupající ze stroje k němu přinášela odporný pach horké krve. Cáry bílé halenky a modrých kalhot, dokonce i rozervané kousky její podprsenky a kalhotek byly stržené z jejího těla a vyhozené o deset metrů dál na druhém konci mandlu, přičemž větší kusy látky automatický skládací mechanismus s groteskní a krvavou úhledností složil do několika vrstev. Ani to ale ještě nebylo nejhorší.

„Pokoušel se složit úplně všechno,“ řekl Jacksonovi a cítil v krku pachuť žluči. „Jenže člověk není prostěradlo, Marku. To, co jsem viděl… co z ní zbylo…“ Stejně jako nešťastný mistr Stanner nebyl schopen dokončit větu. „Odnesli ji odtamtud po kouskách,“ zašeptal.

Jackson hvízdl. „Kdo to schytá? Prádelna nebo státní inspekce?“

„To zatím nevím,“ zavrtěl hlavou Hunton. Před očima měl stále ještě ten děsivý obrázek, představu supícího, rachotícího a syčícího šroťáku, krve stékající v pramíncích po zelených bocích dlouhé skříně a horkého pachu její… „Záleží na tom, kdo potvrdil funkčnost tý zatracený bezpečnostní lišty a za jakejch podmínek.“

„Pokud to bylo vedení firmy, může se z toho nějak vykroutit?“

Hunton se nevesele usmál. „Ta ženská je mrtvá, Marku. Jestli Gartley a Stanner nedodržovali předpisy o údržbě toho rychlomandlu, půjdou do basy. I kdyby znali bůhvíkoho v městský radě.“

„A ty myslíš, že obcházeli předpisy?“

Hunton si vzpomněl na prádelnu Blue Ribbon, mizerně osvětlenou, s mokrou a kluzkou podlahou, kde některé stroje byly neuvěřitelně prastaré a opotřebované. „Myslím, že nejspíš ano,“ řekl tiše.

Vstali a společně zamířili do domu. „Řekni mi pak, jak to dopadlo, Johnny,“ požádal Jackson. „Zajímá mě to.“

Ohledně šroťáku se Hunton zmýlil; nenašel se na něm sebemenší nedostatek.

Před konáním předběžného soudního líčení ho kousek po kousku prohlédlo šest pracovníků státní inspekce. Celkový výsledek jejich práce se rovnal absolutní nule. Verdikt zněl smrt nešťastnou náhodou.

Když líčení skončilo, zatáhl ohromený Hunton stranou Rogera Martina, jednoho z inspektorů. Martin byl vysoký štíhlý chlapík s brýlemi, jejichž skla tloušťkou připomínala dna sklenice od jogurtu. Zatímco se ho Hunton vyptával, pohrával si nervózně s propisovací tužkou.

„Vůbec nic? Na tom stroji se absolutně nic nenašlo?“

„Nic,“ potvrdil Martin. „Samozřejmě, že podstata celé záležitosti se točila kolem té bezpečnostní lišty, jenže ta funguje naprosto bezvadně.

Slyšel jste přece svědeckou výpověď paní Gillianové. Muselo se to stát tak, že paní Frawleyová strčila ruku moc daleko. Nikdo to neviděl, protože si všichni hleděli své práce. Začala křičet. Ruku už měla v mandlu a stroj jí vtahoval dovnitř celou paži. Místo aby ho vypnuli, snažili se ji vytáhnout – propadli prostě panice. Jiná žena, paní Keeneová, tvrdí, že se pokusila mandl vypnout, nejspíš ale můžeme předpokládat, že v tom zmatku zmáčkla spouštěcí tlačítko místo stavěcího. A pak už bylo pozdě.“

„To znamená, že bezpečnostní lišta selhala,“ konstatoval věcně Hunton. „Pokud ovšem neprostrčila ruku nad ní místo pod ní.“

„To nejde. Nad tou bezpečnostní lištou je nerezový kryt. A lišta samotná taky neselhala. Je elektricky připojená na samotný stroj. V případě jakékoli poruchy bezpečnostní lišty se stroj zastaví.“

„Tak jak se to proboha stalo?“

„To nevíme. Já i moji kolegové jsme toho názoru, že jediná možnost, jak ten rychlomandl mohl paní Frawleyovou zabít, by připadala v úvahu, kdyby do něj byla spadla seshora. Ale když se to stalo, stála oběma nohama na zemi. To může potvrdit tucet svědků.“

„Takže mluvíte o nehodě, k níž nemohlo dojít,“ prohlásil Hunton.

„To ne. Jen o nehodě, které nerozumíme.“ Odmlčel se, zaváhal a pak pokračoval. „Řeknu vám jedno, pane Huntone, protože se mi zdá, že si ten případ berete moc osobně. Jestli to budete opakovat před někým jiným, popřu, že jsem něco takového říkal. Mně se ale ten stroj nelíbil. Vypadalo to… skoro jako by si z nás dělal blázny. V posledních pěti letech jsem prováděl pravidelné prohlídky víc než tuctu rychlomandlů. Některé z nich jsou v tak ubohém stavu, že bych v jejich blízkosti nenechal pobíhat ani neuvázaného psa – předpisy tohohle státu jsou zoufale benevolentní. Přes to všechno to ovšem byly pořád jen stroje. Tenhle ale… běhá mi z něj mráz po zádech. Nevím proč, ale je to tak. Myslím, že kdybych našel jen jedinou věc, třeba jen formální závadu, byl bych nařídil jeho odstavení. Pěkná pitomost, co?“

„Já jsem z něj měl stejnej dojem,“ přikývl Hunton.

„Povím vám o jednom případu, ke kterému došlo před dvěma lety v Miltonu,“ pokračoval inspektor. Sundal si brýle a začal si je pomalu čistit cípem vesty. „Jeden chlap tam vyhodil na dvorek za domem starou ledničku. Ta ženská, co nám volala, tvrdila, že se do ní chytil její pes a že se v ní udusil. Poslali jsme za ním někoho od státní policie, aby ho poučil, že musí ledničku odvézt na městskou skládku. Byl to docela fajn člověk a toho psa mu bylo líto. Druhý den ráno naložil ledničku na malý náklaďák a odvezl ji na skládku. Ještě ten den odpoledne jistá žena bydlící nedaleko odtamtud ohlásila zmizení svého syna.“

„Kristepane,“ vydechl Hunton.

„Lednička stála na skládce a kluk byl uvnitř, mrtvý. Jeho matka tvrdila, že nebyl žádný hlupák. Říkala, že by si rozhodně nehrál v prázdné ledničce, zrovna jako by si nesedl do auta k někomu cizímu. No vidíte, a přece to udělal. Tak jsme to odepsali. Případ uzavřen?“

„Asi ano,“ pokrčil rameny Hunton.

„Kdepak. Druhý den šel správce skládky odmontovat od toho krámu dveře. Nařízení městské rady číslo osmapadesát o provozu veřejných skládek odpadků.“ Martin na něj bezvýrazně pohlédl. „Našel uvnitř šest mrtvých ptáků. Racky, vrabce a jednoho drozda. A tvrdil, že když je vyhazoval ven, dveře mu přirazily ruku. Pořádně ho to vyděsilo. Ten šroťák v Blue Ribbon mi připadá podobný, Huntone. Nelíbí se mi.“

Beze slova na sebe pohlíželi v prázdné soudní síni, asi šest bloků od místa, kde v rušné prádelně spočíval Hadley-Watsonův rychložehlicí a skládací stroj model 6, halící prostěradla do oblaků páry a horkého dechu.

Nával prozaičtější policejní práce způsobil, že během týdne na celý případ přestal myslet. Vzpomněl si na něj teprve tehdy, když s manželkou jednoho večera zašli k Marku Jacksonovi na partii whistu a pár piv.

Jackson ho uvítal slovy: „Nenapadlo tě náhodou, jestli ten mandl, cos mi o něm vyprávěl, není nějak začarovanej, Johnny?“

Hunton v rozpacích zamrkal. „Cože?“

„Ten rychlomandl v prádelně Blue Ribbon. Tos asi tentokrát nebyl ve službě.“

„Co se stalo?“ zeptal se Hunton se zájmem.

Jackson mu podal večerní vydání novin a ukázal na článek na druhé straně dole. V článku se uvádělo, že v prádelně Blue Ribbon prasklo parní potrubí na velkém rychlomandlu a tři ze šesti žen pracujících u podavače utrpěly popáleniny. K nehodě došlo ve tři čtvrtě na čtyři odpoledne a jako příčina se uváděl přílišný vzestup tlaku páry přicházející z kotle prádelny. Jedna z pracovnic, paní Annette Gillianová, byla hospitalizována v městské nemocnici s popáleninami druhého stupně.

„Zvláštní shoda okolností,“ řekl, pak se mu však náhle vybavila vzpomínka na slova inspektora Martina, pronesená v prázdné soudní síni: Běhá mi z něj mráz po zádech… A vybavila se mu i historka o psu, ztraceném chlapci a ptácích chycených ve vyhozené ledničce.

Toho večera hrál karty jako ponocný.

Když Hunton vešel do čtyřlůžkového nemocničního pokoje, spočívala paní Gillianová na posteli opřená o několik polštářů a četla si v Tajnostech filmového plátna. Velký obvaz jí zakrýval paži a jednu stranu krku. Druhá pacientka, mladá žena s bledým obličejem, spala.

Paní Gillianová pohlédla na modrou uniformu a rozpačitě se usmála. „Jestli jdete za paní Cherinikovou, budete muset přijít později. Právě jí dali léky.“

„Ne, přišel jsem za váma, paní Gillianová.“ Její úsměv poněkud pohasl. „Jsem tady neoficiálně – to znamená, že se zajímám o tu nehodu v prádelně. Jmenuju se John Hunton.“ Natáhl k ní ruku.

Zvolil správnou taktiku. Úsměv paní Gillianové se rozzářil a neobratně mu podala nepopálenou ruku. „Řeknu vám všechno, co budu moct, pane Huntone. Bože můj, už jsem myslela, že Andy má zase nějaký průšvih ve škole.“

„Co se stalo?“

„Žehlily jsme prostěradla a mandl prostě vybuchl… nebo to tak aspoň vypadalo. Myslela jsem zrovna na to, že už půjdu domů a nechám trochu proskočit psy, když se ozvala ta obrovská rána, jako kdyby tam vybuchla bomba. Všude plno páry a to syčení… byla to hrůza!“ Její úsměv jako by měl každou chvíli zmizet. „Vypadalo to, jako by ten mandl dýchal. Jako nějaký drak. A Alberta – totiž Alberta Keeneová – vykřikla, že něco vyletělo do vzduchu, a všichni začali utíkat a ječet a Ginny Jasonová řvala, že je opařená. Chtěla jsem utéct, ale upadla jsem. Až do té chvíle jsem nevěděla, že jsem to odnesla nejhůř. Díkybohu, že to nebylo ještě horší. Ta přehřátá pára má sto padesát stupňů.“

„V novinách se psalo, že prasklo parní potrubí. Co to znamená?“

„Trubka pod stropem zahýbá dolů a je připojená k takové té pružné hadici, co jde do mandlu. George – tedy pan Stanner – říkal, že v kotli muselo dojít k náhlému přetlaku nebo k něčemu podobnému. Ta hadice se prostě rozletěla na kusy.“

Huntona už nenapadaly žádné další otázky. Chystal se právě k odchodu, když paní Gillianová zamyšleně řekla:

„Nikdy dřív jsme s tím strojem žádné podobné problémy neměly. To až teď poslední dobou. Prasklé parní potrubí. Ta strašlivá, příšerná nehoda paní Frawleyové, ať jí bůh dopřeje klidný odpočinek. A další maličkosti. Jako tenkrát, když se Essii zachytily šaty v jednom z poháněcích řetězů. Nebýt toho, že je zase okamžitě vytrhla, mohlo to být nebezpečné. Pořád vypadávají šrouby a jiné součástky. A Herb Diment – to je náš opravář – s tím má plné ruce práce. Ve skládačce zůstávají uvízlá prostěradla. George tvrdí, že je to proto, že se do praček dává moc bělicích prostředků, jenže dřív se to nikdy nestávalo. Děvčata teď u toho mandlu vůbec nechtějí pracovat. Essie dokonce tvrdí, že jsou v něm ještě pořád kousíčky Adelly Frawleyové a že je to vlastně svatokrádež nebo něco podobného. Jako by byl prokletý. A je to tak od té doby, co se Sherry řízla do ruky o jeden z těch upínacích šroubů.“

„Sherry?“ zeptal se Hunton.

„Sherry Oueletteová. Hezká holčička, co zrovna skončila střední školu. Práce jí jde od ruky, ale někdy je nešikovná. Však víte, jaké ty mladé holky jsou.“

„Řízla se o něco do ruky?“

„Na tom není nic zvláštního. Abyste rozuměl, jsou tam upínací šrouby, kterými se reguluje napnutí pásu podavače. Sherry je právě nastavovala, abychom tam mohly dát silnější materiál, a nejspíš přitom myslela na nějakého kluka. Řízla se do prstu a zakrvácela všechno kolem dokola.“ Paní Gillianová se zatvářila překvapeně. „Ty šrouby začaly vlastně vypadávat až potom. S Adellou se to stalo… víte, co myslím… asi za týden potom. Jako kdyby ta mašina ochutnala krev a zalíbilo se jí to. Ženské mají občas hloupé nápady, co, pane Hintone?“

„Huntone,“ opravil ji bezmyšlenkovitě a díval se jí přes hlavu do prázdna.

Ironií osudu se stalo, že se s Markem Jacksonem setkali v samoobslužné prádelně umístěné v bloku mezi jejich domy; právě tam obvykle probíhaly nejzajímavější rozhovory mezi policistou a profesorem angličtiny.

I teď seděli bok po boku na neutrálně vyhlížejících plastikových židličkách, zatímco se jejich šatstvo otáčelo stále dokola za prosklenými dvířky mincovních pracích automatů. Jacksonův brožovaný výtisk Milionových sebraných spisů ležel bez povšimnutí vedle něj a jeho majitel poslouchal, jak Hunton vypráví příběh paní Gillianové.

Když domluvil, Jackson na něj pohlédl. „Už jednou jsem se tě ptal, jestli nemáš dojem, že by ten šroťák moh bejt začarovanej. Myslel jsem to jen napůl žertem. A teď se tě ptám znova.“

„Ne,“ odpověděl nervózně Hunton. „Nebuď blázen.“

Jackson zamyšleně pozoroval otáčející se šatstvo. „Začarovanej není to správný slovo. Řekněme posedlej zlým duchem. Existuje skoro tolik formulí pro přivolávání démonů jako pro jejich zahánění. Frazerova Zlatá ratolest je jich plná. Ještě další jsou v druidskejch a aztéckejch tajnejch naukách. A dokonce v ještě starších, co se datujou až do starověkýho Egypta. Skoro všechny lze zredukovat na překvapivě malej počet společnejch jmenovatelů. Tím nejběžnějším je samozřejmě panenská krev.“ Podíval se na Huntona. „Paní Gilianová říkala, že problémy začaly po tom, co se ta Sherry Oueletteová náhodou řízla.“

„Ale prosím tě,“ mávl rukou Hunton.

„Musíš přiznat, že vypadá přesně jako ten správnej typ,“ trval na svém Jackson.

„Tak já za ní zajedu domů,“ prohlásil Hunton s ironickým úsměvem. „Už to vidím. ‚Slečno Oueletteová, jmenuju se John Hunton a jsem od policie. Vyšetřuju případ mandlu, kterej je beznadějně posedlej zlým duchem, a rád bych věděl, jestli jste panna.‘ Myslíš, že bych dostal šanci rozloučit se se Sandrou a s dětma, než by mi navlíkli svěrací kazajku?“

„Byl bych se vsadil, že nakonec řekneš něco takovýho,“ zabručel Jackson bez úsměvu. „Já to myslím vážně, Johnny. Ta mašina mi nahání strašlivou hrůzu a to jsem ji přitom v životě neviděl.“

„Když už o tom mluvíme,“ zajímal se Hunton, „jaký jsou některý z těch dalších takzvanejch společnejch jmenovatelů?“ Jackson pokrčil rameny. „Těžko říct bez podrobnějšího studia. Většina anglosaskejch čarodějnejch receptů uvádí hřbitovní prsť nebo ropuší oko. Evropský zaklínadla se často zmiňujou o očích krásné paní, což si lze vysvětlit buď jako skutečný oči nějaký mrtvý ženský, nebo jako některej z halucinogenu užívanejch v souvislosti s čarodějnickým sabatem – většinou je to rulík zlomocný nebo nějakej derivát psilocybinu. Možná existujou i další.“

„A ty si myslíš, že všechny tyhle věci se dostaly do mandlu v prádelně Blue Ribbon? Kristepane, Marku, vsadil bych se, že v okruhu pěti set mil rulík zlomocný nenajdeš. Nebo si snad myslíš, že někdo vydloubl oči tetičce Cynthii a hodil je do skládačky?“

„Kdyby sedm set opic tlouklo sedm set let do psacích strojů…“

„Jedna z nich by napsala Shakespearovy sebraný spisy,“ dořekl nerudně Hunton. „Jdi s tím do háje. Je řada na tobě, abys šel támhle do dragstóru a rozměnil si drobný na ždímačku.“

Bylo velice zvláštní, jak George Stanner přišel ve šroťáku o ruku.

V pondělí v sedm hodin ráno nebyl v prádelně nikdo kromě Stannera a údržbáře Herba Dimenta. Prováděli pravidelné pololetní mazání ložisek šroťáku předtím, než měl o půl osmé v prádelně začít normální pracovní den. Diment byl u protilehlého konce, mazal čtyři přídavná ložiska a přemýšlel o tom, jak nepříjemně na něj poslední dobou tenhle stroj působí, když se šroťák náhle s rachotem probral k životu.

Držel právě nadzdvihnuté čtyři z výstupních plátěných pásů, aby se dostal k motoru pod nimi, když se pásy najednou v jeho rukou rozběhly, sedřely mu kůži z dlaní a táhly ho s sebou.

Křečovitým škubnutím se vytrhl z jejich sevření pouhých několik sekund předtím, než ho stačily odvléct do skládacího mechanismu.

„Krucinál, Georgi, co to děláš?“ zařval. „Vypni tu zasranou mašinu!“

George Stanner začal ječet.

Byl to pronikavý a kvílivý jekot, při němž tuhla krev v žilách a který zaplnil celou prádelnu; odrážel se od ocelových tváří praček, od šklebících se úst parních žehlicích strojů, od prázdných očí průmyslových ždímaček. Stanner se zhluboka zajíkavě nadechl a znovu zaječel: „Kristepane, chytilo mě to, CHYTILO MĚ TO…“

Z válců se začala valit horká pára. Skládací mechanismus skřípavě rachotil. Zdálo se, že ložisko a motory sténají svým vlastním skrytým životem.

Diment se tryskem rozběhl k druhému konci stroje. První válec už se začal barvit zlověstně červeně. Dimentovi se z hrdla vydralo kvílivé a bublavě zasténání. Šroťák zavyl, zarachotil a zasyčel.

Hluchý svědek tohoto výjevu by si byl zpočátku snad mohl myslet, že Stanner je pouze nad strojem skloněný v podivném úhlu. Pak by si byl ale i hluchý jistě všiml jeho smrtelně bledého obličeje s vyvalenýma očima a otevřenými ústy, zkroucenými v nepřetržitém řevu. Paže mizela pod bezpečnostní lištou a prvním válcem; jeho košile povolila v ramenním švu a nadloktí se zrůdně nalilo tlakem krve, hnané z paže vytrvale zpět.

„Vypni to!“ zaječel Stanner. Ozvalo se rupnutí, když mu praskl loket.

Diment stiskl stavěcí tlačítko. Šroťák nepřestal vrčet, chroptět a otáčet se. Nevěřícně znovu a znovu mlátil do tlačítka – bezvýsledně. Kůže na Stannerově paži nabývala lesklého a napjatého vzhledu. Brzy praskne pod tlakem, kterým na ni válec působí; a celou tu dobu byl Stanner při plném vědomí a ječel. Dimentovou myslí prolétla hrůzostrašná představa člověka, kterého v kreslené grotesce přejel parní válec, takže po něm zůstal pouhý stín.

„Pojistky…,“ zachroptěl Stanner. Jeho hlavu to táhlo stále víc dolů, když ho válec vlekl kupředu.

Diment se prudce otočil a rozběhl se do kotelny; Stannerův řev ho poháněl kupředu jako kvílení šílených duchů. Vzduch byl prosycen pachem krve smíšené s párou. Na stěně vlevo byly tři masivní šedé schránky, obsahující veškeré pojistky pro elektrické rozvody prádelny. Diment je škubnutím otevřel a jako šílenec začal vytahovat podlouhlé válcovité pojistky a házet je přes rameno na zem. Stropní světla zhasla, potom utichl kompresor a nakonec s hlasitým zmírajícím zasténáním i kotel.

A Šroťák se přesto točil dál. Stannerův řev se ztišil v jakési bublavé sténání.

Dimentův pohled padl na požární sekeru, uloženou v zasklené skříňce. Popadl ji s tichým dávivým zaskučením a rozběhl se zpátky. Stannerova paže už byla pohlcená téměř k rameni. Chybělo pár sekund, než se měl jeho zkroucený a natažený krk přerazit o bezpečnostní lištu.

„Já nemůžu,“ blekotal Diment se sekerou v ruce. „Ježíši, já nemůžu, Georgi, nemůžu, ne…“

Mandl teď už připomínal jatka. Skládací mechanismus vyplivoval útržky rukávu košile, kousky tkáně, prst. Stanner vyrazil hlasitý ječivý výkřik a Diment zdvihl sekeru nad hlavu, rozmáchl se a udeřil do neosvětleného prostoru prádelny, plného temných stínů. Pak podruhé. A ještě jednou.

Stanner padl na zem, v bezvědomí a s obličejem celým modrým, a z pahýlu těsně pod ramenem mu tryskala krev. Šroťák vcucl dovnitř, co zbývalo… a zastavil se.

Diment s pláčem vytáhl opasek z kalhot a začal na pahýlu vyrábět turniket.

Hunton měl na telefonu inspektora Rogera Martina. Jackson ho pozoroval a přitom trpělivě kutálel sem a tam míčem, za kterým běhala tříletá Patty Huntonová.

„Vytáhl všechny pojistky?“ ptal se Hunton. „A říkáte, že stavěči tlačítko prostě nefungovalo?… Je ten mandl odstavenej?… Dobře. Výborně. Cože?… Ne, není to oficiální.“ Hunton se zamračil a pak pohlédl stranou na Jacksona. „Ještě pořád si vzpomínáte na tu ledničku, Rogere?… Jo, já taky. Tak sbohem.“

Zavěsil a pohlédl na Jacksona. „Pojďme si promluvit s tím děvčetem.“

Měla svůj vlastní byt (podle váhavého a přitom vlastnického způsobu, jakým je uvedla dovnitř, když jí ukázal policejní odznak, nabyl Hunton dojmu, že ho asi nemá dlouho) a seděla nervózně proti nim v miniaturním, ale pečlivě zařízeném obývacím pokoji. „Já se jmenuju Hunton a tohle je můj spolupracovník pan Jackson. Jsme tady kvůli tý nehodě v prádelně.“ V přítomnosti té snědé a ostýchavě hezounké dívky se vůbec necítil ve své kůži.

„Hrůza,“ zamumlala Sherry Oueletteová. „Je to jediný podnik, kde jsem zatím pracovala. Pan Gartley je můj strýček. Líbilo se mi to, protože jsem si mohla dovolit tenhle byt a vlastní přátele. Teď ale… je to tak strašidelné.“

„Státní komise bezpečnosti práce nařídila odstavení mandlu do doby, než bude uzavřeno úplný vyšetřování,“ oznámil jí Hunton. „Víte o tom?“

„Jistě.“ Nervózně si povzdechla. „Nevím, co teď budu dělat…“

„Slečno Oueletteová,“ přerušil ji Jackson, „vy jste na tom mandlu měla taky nehodu, že? Jestli se nemýlím, pořezala jste si ruku o upínací šroub.“

„Ano, řízla jsem se do prstu.“ Obličej jí náhle potemněl. „To byl první případ.“ Žalostně na ně pohlédla. „Někdy mám pocit, že už mě tam holky nemají tak rády jako dřív… jako bych za to všechno mohla já.“

„Musím vám položit jednu nepříjemnou otázku,“ řekl rozvážně Jackson. „Otázku, která se vám nebude zamlouvat. Vypadá přímo absurdně osobně a zdánlivě nemá s celou tou věcí nic společnýho, ale ujišťuju vás, že to tak není. Vaše odpověď nebude zapsaná do žádnýho protokolu ani záznamu.“

Tvářila se vyděšeně. „Provedla jsem něco?“ Jackson se usmál, zavrtěl hlavou a Sherry se uklidnila. Díky bohu za Marka, pomyslel si Hunton.

„Řeknu ale ještě tohle: vaše odpověď by mohla přispět k tomu, abyste si udržela tenhle malej byteček, dostala zpátky svou práci a aby v prádelně bylo všechno jako dřív.“

„Jestli je to tak, odpovím na cokoli,“ prohlásila.

„Sherry, jste panna?“

Vypadala dokonale vyvedená z míry, dokonale šokovaná, asi jako kdyby jí kněz poskytl svátost oltářní a pak ji plácl po zadku. Potom zdvihla hlavu a ukázala rukou na svůj úpravný malý byt, jako by se jich ptala, jestli si vážně myslí, že by to mohlo být místo nějakých mileneckých schůzek.

„Šetřím se pro svého manžela,“ řekla prostě.

Hunton s Jacksonem na sebe beze slova pohlédli a Huntonovi bylo v tom zlomku vteřiny jasné, že je to všechno pravda: nějaký démon se zmocnil neživé oceli, ozubených koleček a ložisek šroťáku a proměnil ho v něco, co žije vlastním životem.

„Děkujeme,“ řekl tiše Jackson.

„A co teď?“ zeptal se pochmurně Hunton, když jeli zpět. „Najdeme nějakýho kněze, kterej umí vymítat ďábla?“

Jackson posměšně odfrkl. „To bys musel jít hodně daleko, abys našel kněze, kterej by ti nestrčil do ruky pár traktátů na čtení a sám zatím nešel zavolat do blázince. Tohle musíme zvládnout sami, Johnny.“

„A dokážeme to?“

„Možná. Problém je v tom, že sice víme, že v tom šroťáku něco je, ale nevíme, co to je.“ Hunton pocítil zamrazení, jako by na něj sáhl bezmasý prst. „Existuje hrozná spousta nejrůznějších démonů. Patří ten, se kterým se chceme vypořádat, do společenství Bubastidy nebo Pana? Baala? Nebo snad toho křesťanskýho zvrhlýho božstva, kterýmu říkáme Satan? To nevíme. Větší šanci bychom měli, kdyby to byl démon, kterýho někdo záměrně přivolal. Jenže v tomhle případě jde zřejmě o náhodnou posedlost zlým duchem.“

Jackson si rukou prohrábl vlasy. „Panenská krev, to jistě. Tím se ale výběr prakticky vůbec nezužuje. A my to musíme vědět jistě, úplně jistě.“

„A proč?“ zeptal se Hunton nechápavě. „Proč prostě nesehnat pár různejch receptů na vymítání ďábla a jeden po druhým je nevyzkoušet?“

Jacksonův obličej ztuhl. „Tady si nehrajeme na strážníky a zloděje, Johnny. Jen si prokristapána nemysli nic takovýho. Exorcistickej rituál je strašlivě nebezpečnej. Svým způsobem se dá přirovnat k řízený nukleární reakci. Mohli bychom udělat chybu a to by byl náš konec. Ten démon je zatím uvězněnej v tom stroji. Stačí ale dát mu šanci a…“

„Mohl by se dostat ven?“

„O nic jiného nestojí,“ přikývl Jackson zachmuřeně. „A strašně rád zabíjí.“

Když k němu Jackson následujícího dne večer přišel, poslal Hunton manželku s dcerou do kina. Měli obývací pokoj sami pro sebe a Hunton za to byl vděčný, protože sám stále ještě sotva věřil tomu, do čeho se to vlastně zapletl. „Zrušil jsem všechny svoje přednášky,“ začal Jackson, „a strávil jsem celej den studiem knih tak děsnejch, že si to ani nedokážeš představit. Odpoledne jsem nacpal přes třicet receptů na vyvolávání démonů do počítače na technický fakultě. Získal jsem několik společnejch prvků a je jich překvapivě málo.“

Ukázal Huntonovi jejich seznam: byla tam panenská krev, hřbitovní prsť, oči krásné paní, netopýří krev, noční mech, koňské kopyto, ropuší oko.

Byly tam i další, všechny ale označené jako druhotné. „Koňský kopyto,“ zahučel zamyšleně Hunton. „To je zvláštní…“

„To je velice častý. Popravdě řečeno…“

„Mohly by se ty věci – kterákoli z nich – vykládat volně?“ skočil mu do řeči Hunton.

„Myslíš, jestli bys třeba mohl nahradit noční mech lišejníkem natrhaným v noci?“

„Něco takovýho.“

„To je dost pravděpodobný,“ přikývl Jackson. „Magický formule bejvaj často nejednoznačný a přizpůsobivý. Černá magie odjakživa ponechávala hodně prostoru tvůrčí iniciativě.“

„Koňský kopyto nahradíme potravinářskou želatinou,“ prohlásil Hunton. „Lidi ji často používaj a ten den, kdy zemřela Frawleyové, jsem si všiml, že pod podávací deskou mandlu stála plechovka želatiny. A ta se vyrábí z koňskejch kopyt.“

Jackson kývl. „Ještě něco?“

„Netopejří krev… hmm, je to velká dílna. Spousta neosvětlenejch zákoutí a děr. Netopejři by tam klidně mohli bejt, i když pochybuju o tom, že by to vedení prádelny přiznalo. Docela dobře se mohlo stát, že se nějakej netopejr ve šroťáku chytil.“

Jackson zaklonil hlavu a kotníky si promnul krví podlité oči. „To sedí… všechno to sedí.“

„Vážně?“

„Ano. Řekl bych, že oči krásný paní můžeme bezpečně vyloučit. Rozhodně se do mandlu nedostalo něčí oko před smrtí paní Frawleyový a rulík zlomocný ve zdejší oblasti určitě neroste.“

„Hřbitovní prsť?“

„Co myslíš?“

„Musela by to bejt zatracená náhoda,“ zabručel Hunton. „Nejbližší hřbitov je Pleasant Hill a to je od prádelny osm kilometrů.“

„Tak dobře,“ přikývl Jackson. „Poprosil jsem operátora na počítači – určitě si myslel, že se chystám na svátek všech svatejch – aby mi vyjel detailní rozpis všech prvotních a druhotnejch prvků tohohle seznamu. Všechny potenciální kombinace. Asi dva tucty, který naprosto nedávaly smysl, jsem vyhodil. Ostatní se daj zařadit do poměrně jasně definovanejch kategorií. Prvky, který jsme tady identifikovali, jsou v jedný z nich.“

„Která to je?“

„Jedna z těch nejmíň nebezpečnejch,“ ušklíbl se Jackson. „Příslušnej mýtus má svoje centrum v Jižní Americe a některý jeho odnože zasahujou až do oblasti Karibskýho moře. Je to příbuzný s vúdú. Literatura, kterou mám k dispozici, se na jeho božstva dívá jako na striktně druholigovou kategorii v porovnání s některejma z těch opravdovejch drsňáků, jako je třeba Saddath nebo Ten, jehož jméno je zakázáno vyslovit. Ta věc v našem mandlu by měla zmizet jako uličník, kterej rozbil okno.“

„Jak to uděláme?“

„Měla by na to stačit svěcená voda a kousek svatý hostie. A můžeme mu přečíst pár pasáží z třetí knihy Mojžíšovy. Je to jen křesťanská bílá magie.“

„Víš určitě, že to není nic horšího?“

„Nechápu, jak by mohlo,“ řekl Jackson zamyšleně. „Řeknu ti, že ty oči krásný paní mi dělaly pořádný starosti. To je zatraceně černá magie. Silný kouzla.“

„Svěcená voda by na ně nestačila?“

„Démon vyvolanej v souvislosti s očima krásný paní by klidně k snídani spořádal celej štos biblí. Koledovali bychom si o pěknej průšvih, kdybychom do něčeho takovýho vůbec začali šťourat. To už by bylo lepší celou tu zatracenou mašinu rozebrat.“

„No dobře, takže víš naprosto jistě…“

„Naprosto jistě ne, ale poměrně jistě ano. Všechno to až moc dobře sedí.“

„Kdy to provedeme?“

„Čím dřív, tím líp,“ prohlásil Jackson. „Jak se dostaneme dovnitř? Rozbijeme okno?“

Hunton se usmál, sáhl do kapsy a zakýval Jacksonovi před nosem klíčem.

„Kdes ho vzal? Od Gartleye?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Hunton. „Od jistýho státního inspektora jménem Martin.“

„Ví, co chceme udělat?“

„Myslím, že to tuší. Před pár tejdny mi vyprávěl moc zvláštní historku.“

„O šroťáku?“

„Ne,“ řekl Hunton. „O ledničce. Tak pojď.“

Adelle Frawleyová už byla po smrti; trpělivý zaměstnanec pohřební služby ji sešil dohromady a teď spočívala v rakvi. Přesto však možná v mandlu přetrvávalo něco z jejího ducha, a pokud tomu tak skutečně bylo, zoufale to volalo. Kdyby to Adelle věděla, mohla by je varovat. Často trpívala žaludeční nevolností a tuto zcela běžnou zdravotní potíž léčila rovněž zcela běžnými žaludečními pilulkami s obchodním názvem E-Z Gel, které si může každý bez receptu koupit v kterémkoli dragstóru za devětasedmdesát centů. Na boku krabičky je natištěné varování: Pacienti trpící zeleným očním zákalem nesmějí E-Z Gel užívat, protože jeho aktivní složky vyvolávají zhoršení této choroby. Adelle Frawleyová bohužel zeleným očním zákalem netrpěla. Byla by si možná vzpomněla na ten den – bylo to krátce předtím, než se Sherry Oueletteová řízla do ruky – kdy nešťastnou náhodou do šroťáku upustila plnou krabičku tablet E-Z Gel. Byla však mrtvá a nebyla si vědoma faktu, že ta aktivní složka, která tišila její pálení žáhy, je chemický derivát rulíku zlomocného, známého kdysi v některých evropských zemích pod názvem oči krásné paní.

Přízračným tichem prádelny Blue Ribbon se náhle rozlehl strašlivý chroptivý zvuk – jeden z netopýrů s rozčileným zamáváním křídel honem zamířil do své díry v izolaci nad ždímačkami, kde měl hnízdo, schoval se a slepý obličej si zakryl křídly.

Byl to zvuk téměř připomínající zlomyslné zachechtání. Šroťák se s náhlým trhavým zaskřípěním rozjel – jeho pásy spěšně ubíhaly temnotou, ozubená soukolí zapadala do sebe, vrzala a sténala a těžké, vše drtící válce se roztočily.

Byl na ně připraven.

Když Hunton zabočil na parkoviště, bylo krátce po půlnoci a měsíc byl skryt za hradbou plujících mračen. Jediným pohybem prudce sešlápl brzdu a vypnul světla; Jackson málem narazil čelem na čalouněnou přístrojovou desku. Když vypnul zapalování, ozvalo se zřetelněji pravidelné rachocení a syčení. „To je šroťák,“ řekl pomalu. „To je on. Běží sám od sebe. Uprostřed noci.“

Chvíli tiše seděli a cítili, jak se jim z nohou vzhůru do těla rozlévá strach.

„No tak,“ ozval se Hunton, „jdeme na to.“

Vystoupili z auta a zamířili k budově, přičemž stále hlasitěji slyšeli rachocení šroťáku. Když Hunton zastrkoval klíč do zámku vchodu pro zaměstnance, napadlo ho, že to doopravdy zní, jako by byl mandl živý – jako by hlasitě a horce dýchal a mluvil sám k sobě syčivým, ironickým šepotem.

„Z ničeho nic mě těší, že mám s sebou policajta,“ prohlásil Jackson. Přehodil si hnědou tašku, kterou nesl, z jedné ruky do druhé. Uvnitř byla malá lahvička se svěcenou vodou, zabalená do voskovaného papíru, a Gideonova bible.

Vešli dovnitř a Hunton stiskl vypínač u dveří. Zářivky se rozžehly chladným světlem. V témže okamžiku se šroťák zastavil.

Nad jeho válci se vznášel oblak páry. Čekal na ně ve svém novém zlověstném tichu.

„Panebože, to je ale příšera,“ zašeptal Jackson.

„Tak jdeme na to,“ pobídl ho Hunton. „Než nám povolí nervy.“

Přistoupili k mandlu. Bezpečnostní lišta byla v dolní pozici nad pásem, na kterém prádlo zajíždělo dovnitř.

Hunton vztáhl ruku. „Blíž nechoď, Marku. Dej mi ty věci a řekni mi, co mám dělat.“

„Ale…“

„Nehádej se se mnou.“

Jackson mu podal tašku a Hunton ji položil na přípravný stolek před mandlem. Podal Jacksonovi bibli.

„Budu předčítat,“ vysvětloval Jackson. „Až ti ukážu, postříkej prsty mandl svěcenou vodou. Přitom řekni: ‚Ve jménu otce, syna a ducha svatého, zmiz z tohoto místa, nečistá sílo.‘ Budeš si to pamatovat?“

„Jo.“

„Až ti ukážu podruhý, rozlomíš hostii a budeš to opakovat.“

„Jak se dozvíme, jestli to funguje?“

„To se dozvíš, neboj se. Až odtud bude ta věc utíkat, vyrazí nejspíš všechna okna. Když to nebude fungovat, budeme to opakovat tak dlouho, dokud to nezabere.“

„Jsem podělanej strachy,“ přiznal Hunton.

„Abych řekl pravdu, já taky.“

„Jestli jsme se spletli s těma očima krásný paní…“

„Nespletli jsme se,“ přerušil ho Jackson. „Tak se do toho dáme.“

Začal předčítat. Jeho hlas zaplňoval prázdnou prádelnu přízračnou ozvěnou. „Nedělejte sobě model ani obrazu rytého; nebo já jsem Hospodin Bůh váš…“ Slova dopadala jako kameny do ticha, které jako by náhle bylo naplněno lezavým chladem, připomínajícím ovzduší v hrobce. Šroťák zůstával pod světlem zářivek nehybný a tichý a Huntonovi se zdálo, že se na ně posměšně šklebí.

„… aby nevyvrátila vás země, protože byste ji poskvrnili, jako vyvrátila národ, kterýž byl před vámi.“ Jackson s křečovitě staženým obličejem vzhlédl a pokynul Huntonovi.

Hunton pokropil pás podavače svěcenou vodou. Ozvalo se náhlé skřípavé zaječení mučeného kovu. Z plátěných pásů v místech, kam dopadly kapky svěcené vody, začal stoupat kouř a vytvářel podivně se kroutící zarudlé obrazce. Šroťák se zničehonic probudil k životu. „Už ho máme!“ vykřikl Jackson do sílícího rachotu. „Už před náma utíká!“

Znovu začal předčítat a neustále zvyšoval hlas, aby překřičel hlučně rachotící stroj. Podruhé pokynul Huntonovi a ten na stroj hodil drobty hostie. Když je házel, zaplavila ho znenadání hrůza pronikající až do morku kostí, náhlé strašlivé přesvědčení, že se jim události vymkly z rukou, že stroj odhalil jejich hru a je teď ještě silnější než dřív.

Jacksonův hlas stále sílil a přibližoval se k vyvrcholení.

V oblouku mezi hlavním a pomocným motorem začaly přeskakovat jiskry a vzduch se naplnil vůní ozónu, připomínající měděný pach horké krve. Z hlavního motoru se začalo kouřit; šroťák běžel neuvěřitelnou, šílenou rychlostí – stačilo by dotknout se centrálního pásu jediným prstem a celé tělo by bylo vtaženo dovnitř a během pěti sekund proměněno ve zkrvavený hadr. Beton se jim pod nohama otřásal a vibroval.

Potom s oslepujícím zábleskem rudého světla prasklo hlavní ložisko a naplnilo chladný vzduch pachem bouřkovitého hromobití; Šroťák však stále běžel, rychleji a rychleji, pásy, válce i ozubená kola se pohybovaly takovým tempem, že se zdálo, jako by se mísily a slévaly, měnily, roztékaly, přetvářely…

Hunton, který to všechno téměř zhypnotizované pozoroval, náhle ustoupil o krok dozadu. „Uteč!“ zařval do ohlušujícího randálu.

„Už ho skoro máme!“ zahulákal na něj zpátky Jackson. „Tak proč bych…“

Znenadání se ozval nepopsatelný trhavý zvuk a v betonové podlaze se náhle objevila prasklina, rozběhla se k nim, minula je a neustále se zvětšovala. Do vzduchu vířivě vyletěly částečky prastarého cementu. Jackson pohlédl na šroťák a zaječel. Šroťák se snažil vytrhnout z betonu jako dinosaurus, který by se chtěl vymanit z asfaltového jezera. A vlastně to už vůbec nebyl prádelní mandl; stále ještě se roztékal a měnil. S modravým jiskřením spadl mezi válce pětisetpadesátivoltový kabel a byl roztrhán na kousky. Na kratičký okamžik na ně hleděly dvě ohnivé koule podobné zářícím očím – očím plným obrovského, nemilosrdného hladu.

V podlaze se rozevřela další prasklina. Šroťák se k nim naklonil a chyběl mu jen vlásek k tomu, aby se vytrhl z betonových základů, které ho poutaly k podlaze. Potměšile se na ně šklebil, bezpečnostní lišta vyskočila nahoru a Hunton se díval do rozevřené hladové tlamy, plné páry. Otočili se a chtěli se dát na útěk, když se jim pod nohama otevřela nová trhlina. Za nimi se ozvalo hlasité vřeštivé zaburácení svědčící o tom, že se ta věc doopravdy osvobodila. Hunton trhlinu přeskočil, ale Jackson klopýtl a svalil se na zem.

Hunton se obrátil, aby mu přispěl na pomoc; vtom na něj padl obrovitý beztvarý stín, blokující světlo zářivek.

Stín se nakláněl nad Jacksonem, který ležel na zádech a strnule v bezhlesé hrůze hleděl nad sebe – v dokonalé pozici oběti. Hunton zaregistroval jen zmatený dojem čehosi černého, co se pohybovalo a tyčilo nad nimi oběma do nesmírné výše, čehosi s jasně zářícíma elektrickýma očima velikosti fotbalových míčů a s otevřenou tlamou, v níž kmital plátěný jazyk.

Utíkal pryč a v patách mu zněl řev umírajícího Jacksona.

Když Roger Martin konečně vylezl z postele a šel otevřít dveře, u nichž řinčel zvonek, byl stále ještě sotva ze třetiny vzhůru; když však dovnitř vpadl Hunton, šok ho drsně probral k plnému vědomí.

Huntonovy oči byly vyvalené jako oči šílence a jeho ruce se podobaly spárům, kterými drásal Martinův župan. Z drobného škrábance na tváři mu tekla krev a obličej měl pokrytý špinavě šedivým nánosem rozdrceného cementu.

Vlasy mu zbělely jako sníh.

„Pomozte mi… pro rány boží, pomozte mi. Mark je mrtvý. Jackson je mrtvý.“

„Jen pomalu,“ zarazil ho Martin. „Pojďte do obýváku.“

Hunton šel za ním a z hrdla se mu dral nezřetelný kvílivý zvuk podobný psímu kňučení.

Martin mu nalil dvojitou dávku bourbonu a Hunton popadl sklenici oběma rukama a neředěnou pálenku do sebe hodil s jediným vzlykavým polknutím. Sklenici bezmyšlenkovitě upustil na koberec a jeho ruce jako toulaví duchové znovu popadly Martina za klopy županu.

„Šroťák zabil Marka Jacksona! Je to… je to… ach bože, mohl by se dostat ven! Nesmíme dopustit, aby se dostal ven! Nesmíme… ne… bože…“ Začal křičet šíleným sípavým jekem, který v nepravidelných intervalech utichal a pak znovu sílil.

Martin se mu snažil podat další whisky, ale Hunton sklenici prudce odstrčil. „Musíme ho spálit,“ prohlásil. „Musíme ho spálit, než se dostane ven. Kristepane, co kdyby se dostal ven? Co kdyby…“ Jeho oči náhle horečně zaplály, potom zmatněly, protočily se tak, že bylo vidět pouze bělmo, a pak Hunton omdlel a jako špalek se svalil na koberec.

Ve dveřích stála paní Martinová a přidržovala si župan u krku. „Kdo to je, Rogu? Nějaký blázen? Myslela jsem…“ Otřásla se.

„Neřekl bych, že je to blázen.“ Morbidní stín strachu ve tváři jejího manžela ji náhle vyděsil. „Bože můj, doufám, že přišel včas.“ Otočil se k telefonu, zdvihl sluchátko a ztuhl.

Z východní strany domu, tedy ze směru, odkud přišel Hunton, se ozval jakýsi nezřetelný, ale rychle sílící zvuk. Pravidelné skřípavé rachocení, které bylo stále hlasitější. Okno obývacího pokoje bylo pootevřené a vánek donesl k Martinovi nepříjemný zápach. Pach ozónu… nebo krve.

Stál s rukou položenou na telefonu, který už mu k ničemu nebyl, a poslouchal, jak ten rachot skřípe a chroptí; ulicemi se blížilo něco rozpáleného, z čeho tryskala horká pára. Místnost se zaplnila pachem krve.

Odtáhl ruku z telefonu.

Démon už byl venku.

KOSTLIVEC

„Přišel jsem, protože vám chci vyprávět svůj příběh,“ řekl muž ležící na pohovce u doktora Harpera. Jmenoval se Lester Billings a byl z connecticutského Waterbury. Sestra Vickersová mu do karty napsala, že je mu osmadvacet, je zaměstnaný v jednom průmyslovém podniku v New Yorku, rozvedený, tři děti. Všechny tři zemřely.

„Nemůžu se obrátit na kněze, protože nejsem katolík. Nemůžu jít za právníkem, protože jsem neudělal nic, co bych měl s právníkem konzultovat. Neudělal jsem nic víc, než že jsem zabil své děti. Jedno po druhém. Všechny.“

Doktor Harper zapnul magnetofon. Billings ležel strnule na pohovce. Nohy mu přečnívaly. Člověk, který podstupuje nezbytné ponížení. Ruce měl složené na hrudi jako mrtvola. V obličeji měl pozorný výraz. Díval se na hladký bílý strop, jako by tam viděl nějaké výjevy.

„Tím myslíte, že jste je opravdu zabil, nebo –“

„Ne.“ Netrpělivě mávl rukou. „Ale mohl jsem za to. Denny zemřel v sedmašedesátém. Shirl v jednasedmdesátém. A Andy letos. Chci vám o tom vyprávět.“

Doktor Harper nic neříkal. Napadlo ho, že Billings vypadá vyčerpaně a staře. Měl řídnoucí vlasy a nažloutlou pleť. V očích se zračila všechna ta proradná tajemství whisky. „Byly to vraždy, jenže tomu nikdo nevěří. Kdyby tomu věřili, všechno by bylo v pořádku.“

„Jak to?“

„Protože…“

Billings se zarazil, nadzdvihl se na loktech a zahleděl se přes místnost. „Co to je?“ vyštěkl a přimhouřil oči.

„Co máte na mysli?“

„Ty dveře.“

„Šatní skříň,“ řekl doktor Harper. „Odkládám si tam kabát a přezůvky.“

„Otevřete je, chci to vidět.“

Doktor Harper beze slova vstal, došel ke skříni a otevřel dveře. Uvnitř visel na jednom ze čtyř nebo pěti ramínek hnědý plášť do deště a pod ním stály lesklé galoše. Do jedné byly pečlivě uložené stočené New York Times. Nic dalšího tam nebylo.

„Tak co?“

„V pořádku.“ Billings se vrátil do předchozí polohy ležmo.

„Říkal jste“ – doktor Harper se vydal ke své židli – „že kdyby se prokázalo, že byly vaše děti zavražděny, vaše potíže by odezněly. Ale proč?“

„Protože by mě zavřeli,“ odpověděl Billings bez zaváhání. „Na doživotí. A ve vězení vidíte do všech cel. Do všech.“ Bez zjevného důvodu se usmál.

„Jak byly vaše děti zavražděny?“

„Nesnažte se to ze mě tahat!“

Billings se prudce obrátil na břicho a zle si Harpera změřil.

„Já vám to řeknu, buďte klidný. Já nejsem z těch bláznů, co si hrdě vykračují a předstírají, že jsou Napoleon, nebo se vám snaží namluvit, že se dali na heroin, protože je maminka neměla ráda. Já vím, že mi nebudete věřit, ale mně je to fuk. Vůbec mi na tom nezáleží. Stačí mi, když se vypovídám.“

„Tak dobře.“ Doktor Harper vytáhl dýmku.

„Ritu jsem si vzal v pětašedesátém – bylo mi jednadvacet a jí osmnáct. Byla těhotná. Čekala Dennyho.“ Sešpulil rty do úděsného gumového šklebu, který v mžiku zmizel. „Musel jsem odejít ze školy a najít si práci, ale mně to nevadilo. Oba jsem je miloval. Byli jsme moc šťastní.

Krátce po Dennyho narození otěhotněla Rita znovu a v prosinci v šestašedesátém se narodila Shirl. Andy přišel až v létě šedesát devět, ale to už byl Denny mrtvý. Andy se narodil nedopatřením. Tak to říkala Rita. Antikoncepce prý někdy selže. Ale podle mě to zase takové nedopatření nebylo. Děti chlapa svazují, a to se ženám líbí, zvlášť když je chlap chytřejší. Nemyslíte, že je to pravda?“

Harper neurčitě zabručel.

„Ale to je nakonec jedno. Stejně jsem ho měl rád.“ Řekl to téměř pomstychtivě, jako by to dítě miloval, aby naštval ženu.

„A kdo ty děti zabil?“ zeptal se Harper.

„Kostlivec,“ odpověděl Lester Billings bez zaváhání. „Všechny je zabil Kostlivec. Vylezl ze skříně a zabil je.“ Znovu se obrátil na břicho a zasmál se. „Vy si samozřejmě myslíte, že mi haraší. Já to na vás vidím. Ale je mi to jedno. Chci vám to jen odvyprávět a zmizet.“

„Já poslouchám,“ řekl Harper.

„Začalo to, když Dennymu byly skoro dva a Shirl byla ještě malinká. Denny plakal, když ho Rita ukládala. Měli jsme jen dvoupokojový byt. Shirl spala v dětské postýlce v naší ložnici. Nejdřív jsem si myslel, že Denny pláče, protože už mu na noc nedáváme lahvičku s pitím. Rita říkala, ať z toho nedělám vědu, že mu ji dáme a on toho pak nechá sám. Jenže takhle to u dětí není. Když jim všechno dovolíte, tak je zkazíte. A to se vám potom vymstí. Takový kluk pak zbouchne holku nebo si začne píchat. Anebo se z něj vyklube homosexuál. Umíte si představit, že se jednou vzbudíte a zjistíte, že vaše dítě – váš syn – je na kluky?

Když toho ani za nějakou dobu nenechal, začal jsem ho ukládat sám. A když nepřestal plakat, naplácal jsem mu. Pak mi Rita řekla, že pořád dokola opakuje slovo ‚světlo‘. No, já nevím. U takhle malých dětí člověk nepozná, co říkají. To pozná jenom máma.

Rita mu tam chtěla dát noční lampičku. Takovou tu, co se zastrkuje přímo do zásuvky, s Mickeym Mousem nebo se psem Filipsem nebo s nějakým obrázkem. Nedovolil jsem jí to. Pokud dítě nedokáže překonat strach ze tmy, když je malé, nedokáže to pak nikdy.

V každém případě umřel v létě potom, co se narodila Shirl. Tu noc jsem ho uložil a on začal okamžitě plakat. Tentokrát jsem slyšel, co říká. Ukazoval při tom na skříň. ‚Kostlivec,‘ řekl. ‚Kostlivec, tati.‘

Zhasl jsem, odešel do naší ložnice a zeptal se Rity, proč učí děti taková slova. Měl jsem chuť ji trochu proplesknout, ale neudělal jsem to. Řekla, že ho to nikdy neučila. Já řekl, že odporně lže.

Neměl jsem dobré léto. Jediná práce, kterou jsem sehnal, bylo nakládání beden s pepsikolou. Byl jsem věčně utahaný. Shirl se každou noc budila a plakala a Rita ji brala z postýlky a posmrkávala. Řeknu vám, že jsem měl někdy chuť vyhodit obě z okna. Člověk někdy z dětí šílí. Zabil by je.

Shirl mě budila ve tři ráno, pravidelně. V polospánku jsem si odskočil a Rita mě poslala, abych se šel podívat na Dennyho. Řekl jsem jí, ať jde sama, a lehl jsem si. Už jsem skoro spal, když začala ječet.

Vstal jsem a šel jsem tam. Denny ležel na zádech a byl mrtvý. Byl bílý jako křída, kromě míst, kde měl krevní podlitiny. Na zadní straně nohou, na hlavě a na pr – na zadečku. Oči měl otevřené. To bylo nejhorší. Doširoka otevřené a skelné, jako losí hlava nad krbem. Jako děti rákosníků na fotkách z Vietnamu. Ale americké dítě by takhle vypadat nemělo. Mrtvé na zádech. V plenkách a gumových kalhotkách, protože se v posledních týdnech začal znovu počurávat. Hrozné – já ho měl tak strašně rád.“

Billings pomalu zavrtěl hlavou a pak se znovu tak gumově zašklebil. „Rita ječela jak pominutá. Chtěla si vzít Dennyho do náruče a chovat ho, ale já jí to nedovolil. Poldové nemají rádi, když se hýbe s důkazy. To náhodou vím –“

„Věděl jste už tehdy, že to byl ten kostlivec?“ zeptal se Harper tiše.

„Kdepak, tenkrát ještě ne. Ale něco jsem viděl. Tenkrát mi to ještě nic neříkalo, ale nějak mi to utkvělo.“

„Co to bylo?“

„Dveře skříně byly pootevřené. Ne moc, jen nepatrně. Ale já jsem věděl, že jsem je nechal zavřené. Byly tam igelitové pytle z čistírny. Kluk si bude s jedním hrát a udusí se, to je hned.“

„A co bylo potom?“

Billings pokrčil rameny. „Pohřbili jsme ho.“ Zachmuřeně se zahleděl na své ruce, které už házely hlínu na tři dětské rakvičky.

„Proběhlo posmrtné ohledání?“

„Jistě.“ V Billingsových očích se objevil výsměšný záblesk. „Provedl je nějaký blbeček se stetoskopem a černým kufříkem s vyraženým znakem nějaké provinční univerzity, plným čokoládových bonbónů s mátovou příchutí. Prohlásil, že šlo o syndrom náhlého úmrtí kojence ve spánku! Slyšel jste někdy větší pitomost? Klukovi byly tři roky!“

„Tenhle syndrom se obvykle vyskytuje do jednoho roku,“ řekl Harper opatrně, „ale tahle diagnóza už byla uvedena na úmrtních listech i pětiletých dětí, aby se lépe –“

„Nesmysl!“ vyštěkl vztekle Billings.

Harper si znovu zapálil dýmku.

„Měsíc po pohřbu jsme přestěhovali Shirl do Dennyho pokoje. Rita se tomu bránila zuby nehty, ale poslední slovo jsem měl já. Bolelo mě to, samozřejmě. Byl jsem rád, když jsme ji měli u sebe, ale člověk to nesmí přehánět, aby to dítě nezkazil. Když se mnou máma jako s malým klukem chodila na pláž, mohla ochraptět.“

„Nechoď tak daleko! Nechoď tam! Je tam spodní protiproud! A před hodinou jsi jedl! Nechoď tam, kde nestačíš!“

„Měl jsem si dávat pozor dokonce i na žraloky, proboha. A jaký to mělo následek? Dodneška se nemůžu přiblížit k vodě, opravdu. Jak se ocitnu v blízkosti pláže, dostávám křeče. Když byl ještě Denny naživu, Rita mě donutila, abych ji vzal s dětmi do Savin Rock. A mně z toho bylo blbě. Mně nemusí nikdo nic vykládat, péče o děti se nemá přehánět. A sebe člověk taky nemá rozmazlovat. Život jde prostě dál. A tak Shirl putovala rovnou do Dennyho postýlky. I když tu starou matraci jsme vyhodili. Nechtěl jsem, aby z ní moje holčička něco chytila.

A tak utekl rok. A jednou večer, když jsem Shirl ukládal, začala ječet a vykřikovat a plakat. ‚Kostlivec, tati, kostlivec, kostlivec!‘

To mě nadzvedlo! Bylo to přesně jako s Dennym. Vzpomněl jsem si na ty dveře skříně, jak byly pootevřené, když jsme ho našli. Chtěl jsem ji vzít na noc k nám do ložnice.“

„A vzal jste ji?“

„Ne.“ Billings se zahleděl na své ruce a zacukalo mu v obličeji. „Jak bych mohl přijít k Ritě a přiznat, že jsem se mýlil? Musel jsem být silný. Ona byla vždycky tak měkká… jak snadno jsem ji ještě před svatbou dostal do postele!“

„Na druhou stranu,“ řekl Harper, „jak snadno jste šel vy do postele s ní.“

Billingsovi ustrnuly ruce uprostřed pohybu a pomalu otočil hlavu k Harperovi. „Chcete si přede mnou hrát na chytrýho?“

„Ne, to skutečně ne,“ řekl Harper.

„Tak mě to nechte vyprávět po mým! Přišel jsem za vámi, abych to ze sebe dostal, abych vám řekl svůj příběh. Jestli čekáte, že vám budu povídat o svým sexuálním životě, tak to nebudu. Vedli jsme s Ritou úplně normální sexuální život, žádný prasárny. Vím, že některým lidem dělá radost o tom mluvit, ale já k nim nepatřím.“

„Samozřejmě,“ řekl Harper.

„Samozřejmě,“ opakoval Billings už méně arogantně.

Zřejmě ztratil nit vyprávění a zahleděl se na zavřené dveře skříně.

„Mám vám je otevřít?“ zeptal se Harper.

„Ne!“ vyhrkl Billings a nervózně se zasmál. „Proč bych měl koukat na vaše přezůvky?“ Přejel si rukou po čele, jako by chtěl vyvolat vzpomínky. ‚Kostlivec‘ dostal i ji. Asi tak za měsíc. Ale ještě předtím se něco stalo. Jednou večer jsem tam slyšel hluk. A pak její křik. Prudce jsem otevřel dveře – v chodbě se svítilo – a… ona seděla v postýlce a plakala a… něco se hýbalo. Ve stínu u skříně. Něco tam vklouzlo

„Byly dveře skříně otevřené?“

„Jen pootevřené.“ Billings si olízl rty. „Shirl vykřikovala něco o kostlivci. Zezdola přiběhla Rita a ptala se mě, co se děje. Řekl jsem jí, že se malá lekla stínů větví, které se míhaly na stropě.“

„Podíval jste se do té skříně?“

„A-ano.“ Billings měl ruce na hrudi, prsty do sebe zaklesnuté tak pevně, že každý kloub bíle zářil.

„Bylo tam něco? Neviděl jste –“

„Nic jsem neviděl!“ nečekaně zařval Billings. A slova se z něj začala řinout, jako by mu někdo odzátkoval duši. „Když umřela, našel jsem ji já. A byla černá, celá černá. Zapadl jí jazyk a byla černá jako negr a zírala na mě očima, které vypadaly jako oči vycpaných zvířat, strašně lesklé jako skleněné kuličky, a ty oči mi říkaly, dostalo mě to, tati, tys to nechal, tys mě zabil, pomohls tomu, aby mě to zabilo…“ Hlas mu selhal. Po tváři mu pomalu stékala jediná velká slza. „Byla to mozková křeč, víte? Děti je občas mívají. Mozek pak vyšle špatný signál. V Hartfordské nemocnici mi po pitvě řekli, že se udusila vlastním jazykem. Domů jsem se musel vrátit sám, protože Ritu si tam nechali pod sedativy. Byla úplně mimo. Musel jsem se do toho domu vrátit úplně sám a věděl jsem, že dítě nedostane mozkovou křeč jen tak samo od sebe, ale třeba když ho něco hodně vyděsí. A já jsem se vracel do domu, kde to něco bylo.“

Přešel do šepotu. „Spal jsem na gauči. Při rozsvíceném světle.“

„A stalo se něco?“

„Měl jsem sen,“ řekl Billings. „Byl jsem v temném pokoji a bylo tam něco, co jsem… nemohl vidět. Ve skříni. A jako by to huhlalo. Připomnělo mi to jeden komiks, který jsem v dětství četl. Pověsti z hrobky, pamatujete? Panebože! Byl tam nějaký Graham Ingles, který uměl namalovat všechno na světě. A možná i něco víc. No a nějaká žena tam utopila svého manžela. Zalila mu nohy do cementového bloku a hodila ho do lomu. Jenže on se vrátil. Byl celý shnilý a černozelený a ryby mu vyžraly jedno oko a ve vlasech měl vodní trávy. Vrátil se a zabil ji. A když jsem se uprostřed noci vzbudil, myslel jsem, že se to ke mně sklání. Mělo to pařáty… dlouhé pařáty…“

Doktor Harper se podíval na digitální hodiny na svém stole. Lester Billings mluvil už půl hodiny. Zeptal se: „A když se vaše žena vrátila domů, jak se k vám chovala?“

„Pořád mě měla ráda,“ řekl Billings pyšně. „Pořád chtěla dělat, co jsem po ní chtěl. Tak to má přece být, ne? Feministky lidi jen blbnou. Nejdůležitější je, aby člověk věděl, kam patří. Kde… kde má svoje…“

„Pevné místo?“

„Přesně tak!“ luskl Billings prsty. „To je přesně ono. A žena by měla následovat svého manžela. Jo, první asi tak čtyři měsíce byla taková nanicovatá – bloumala po domě, nezpívala, nedívala se na televizi, nezasmála se. Ale já věděl, že se z toho dostane. Když jsou děti hodně malé, člověk k nim nestačí tak přilnout. Za nějakou dobu musíte ze zásuvky vytáhnout pár fotek, když si chcete přesně vybavit, jak vypadaly.

Chtěla další dítě,“ dodal ponuře. „Řekl jsem jí, že to není dobrý nápad. Ne jako vůbec, ale že bych ještě počkal. Že abychom se z toho dostali, musíme si chvíli užívat a bavit se. Zatím jsme neměli příležitost. Když jsme chtěli jít do kina, museli jsme shánět někoho, kdo by ohlídal děti. Nemohli jsme si ani zajet do města na zápas Mets, když si její rodiče nevzali děti k sobě, protože moje máma s námi nechtěla mít nic společného. Denny se narodil moc brzo po svatbě, víte? Máma říkala, že Rita je lehká holka, taková normální šlapka. Máma ji prostě považovala za šlapku. Není to divný? Jednou si mě takhle posadila a začala mi vykládat o nemocech, které bych mohl chytit od šlap-… od prostitutky. Jak by se mi na ču-… na něm najednou udělal vřídek a druhý den by mi uhnil. Ani nám nepřišla na svatbu.“

Billings si zabubnoval prsty o hruď.

„Gynekolog prodal Ritě nitroděložní tělísko. Že je to jednoduché, říkal. Že ho jen strčí do – na své místo a je to. Protože když tam něco je, vajíčko se neoplodní. A ona že o tom ani nebude vědět.“ Při té vzpomínce se smutně usmál do stropu. „Nikdo neví, jestli to tam je, nebo není. A za rok znovu otěhotněla. Je to prostě jednoduché.“

„Žádná antikoncepce není dokonalá,“ řekl Harper. „Pilulky mají jen osmadevadesátiprocentní účinnost. Nitroděložní tělísko může vypudit křeč nebo silná menstruace, ve výjimečných případech dojde k jeho uvolnění.“

„Ano. Nebo ho můžete vyndat.“

„I to je možně.“

„A co bylo dál? Pletla na dítě, zpívala si ve sprše a cpala se okurkami. Sedávala mi na klíně a říkala, že to musí být boží vůle. Hovno.“

„To dítě se narodilo koncem toho roku po Shirlině smrti?“

„Ano. Kluk. Pojmenovala ho Andrew Lester Billings. Nechtěl jsem s ním mít nic společného, aspoň ze začátku. Říkal jsem si, že když to podělala, tak ať se stará. Vím, že to zní hrozně, ale nesmíte zapomenout, čím vším jsem si prošel.

Ale přilnul jsem k němu, víte? Byl ze všech tří jediný, kdo mi byl podobný. Denny byl spíš po mámě a Shirl po nikom, možná po babičce Ann. Ale Andy jako by mi z oka vypadl.

Když jsem přišel z práce domů, hrál jsem si s ním v ohrádce. Chytal se mě za prst a usmíval se a vrněl. Bylo mu devět týdnů a už se na tátu křenil, věřil byste tomu?

Jednou jsem mu cestou z práce koupil chrastítko k zavěšení nad postýlku. Já, který vždycky tvrdil, že děti dárky neocení, dokud za ně neumějí poděkovat. Jenže já mu tu pitomost koupil a najednou jsem si uvědomil, že ho mám strašně rád. Tehdy už jsem dělal jinde – prodával jsem vrtáky u firmy Cluett a synové. Dařilo se mi, a když byl Andymu rok, přestěhovali jsme se do Waterbury. Pryč od té spousty nepříjemných vzpomínek.“

„A skříní.“

„Ten další rok byl úplně nejlepší. Dal bych nevímco za to, kdyby se mohl vrátit. No, pořád ještě byla válka ve Vietnamu a na ulicích pobíhali polonazí hippies a bouřili se černoši, ale to se nás nijak nedotýkalo. Bydleli jsme v tiché ulici a měli jsme dobré sousedy. Byli jsme prostě šťastní,“ shrnul to. „Jednou jsem se Rity zeptal, jestli se nebojí, že neštěstí chodí třikrát. Ale ona řekla, že pro nás to neplatí, že Andy je zvláštní, že Bůh kolem něj nakreslil ochranný kruh.“

Billings se zachmuřeně zahleděl do stropu.

„Loňský rok už tak dobrý nebyl. V domě se něco změnilo. Začal jsem si nechávat boty v předsíni, protože jsem nerad otvíral dveře šatní skříně. Pořád mě napadalo: Co když to tam je? Co když to tam číhá, až otevřu dveře, a pak to vyskočí? A začal jsem si myslet, že slyším takové zvuky, jako by se tam vrtělo něco černého a zeleného a mokrého.

Rita se mě ptávala, jestli nejsem přepracovaný, a já jsem se na ni utrhoval, jako za starých časů. Když jsem odcházel do práce a nechával je tam samotné, bylo mi špatně od žaludku, ale zároveň jsem byl rád, že jsem vypadl. Bůh mi odpusť, byl jsem rád. Víte, já si myslel, že už jsme tomu unikli, když jsme se přestěhovali. Muselo to v noci slídit po ulicích, možná se plížit kanály. Chtělo nás to vyčenichat. Trvalo to rok, ale našlo si nás to. Vrátilo se to. Chce to Andyho a chce to mě. Napadlo mě, že když na něco myslíte dostatečně dlouho a uvěříte v to, stane se to skutečností. Že všechny ty příšery, které nás v dětství strašily, Frankenstein a vlkodlak a mumie, jsou možná skutečné. Natolik skutečné, aby zabily děti, které údajně spadly do štěrkoven nebo se utopily v jezerech nebo prostě zmizely. Možná.“

„Utíkáte před něčím, pane Billingsi?“

Billings dlouho mlčel – na digitálních hodinách odcvakly dvě minuty. Pak náhle řekl: „Andy zemřel v únoru. Rita tam nebyla. Volal jí otec. Matka měla den po Novém roce autonehodu a čekalo se, že nepřežije. Ten večer se Rita teprve vracela domů.

Její matka nezemřela, ale dva měsíce byla v kritickém stavu. Přes den hlídala Andyho moc hodná paní. V noci jsme byli doma my. A ty dveře se pořád otvíraly.“

Billings si olízl rty. „Kluk spal v pokoji se mnou. To je taky zvláštní. Když mu byly dva, Rita se mě jednou zeptala, jestli ho nechci přestěhovat do jiného pokoje. Pediatr Spock nebo nějaký jiný šarlatán prohlásil, že pro děti není dobré spát s rodiči, víte? Mohlo by jim to přivodit traumata ohledně sexu a tak. Ale my ho vždycky přestěhovali, až když usnul. A já to nechtěl. Bál jsem se, po Dennym a Shirl.“

„Ale přestěhovali jste ho, ne?“ zeptal se doktor Harper.

„Ano,“ odpověděl Billings a pokřiveně, zažloutle se usmál. „Já ho přestěhoval.“

Znovu nastalo ticho. Billings s ním zápolil.

„Musel jsem!“ vykřikl konečně. „Musel! Když tam byla Rita, tak to šlo, ale když byla pryč, začalo jít do tuhého. Začalo…“ Podíval se na Harpera a obnažil zuby v divokém šklebu. „Á, tomu nebudete věřit. Já vím, co si myslíte. Ze jsem jen další potrhlý pacient, já to vím, ale vy jste tam nebyl, vy všivej samolibej cvokaři. Jednu noc se všechny dveře v domě prudce otevřely. Když jsem ráno vstal, našel jsem bahnitou stopu od šatní skříně k hlavnímu vchodu. Šlo to ven? Nebo to vešlo dovnitř? Nevím! Prokristapána, já to nevím! Všechny gramofonové desky byly poškrábané a celé od slizu, zrcadla rozbitá… a ty zvuky… ty zvuky…“

Prohrábl si vlasy. „Ve tři v noci se vzbudíte a koukáte do tmy a nejdřív si říkáte, ‚To jsou jen hodiny.‘ Jenže do toho tikání slyšíte, jak se něco tiše pohybuje. Ale ne moc tiše, protože chce, abyste to slyšel. Je to takový slizký zvuk jako z kuchyňského dřezu. Nebo takové cvakání, jako když se nějaké drápy přidržují zábradlí u schodiště. Tak zavřete oči a víte, že je to zlé, ale kdybyste to viděl…

A vždycky se bojíte, že by ty zvuky mohly na chviličku přestat a že by se vám najednou mohl někdo vysmát přímo do obličeje, až byste ucítil pach shnilého zelí a pak vám hrdlo sevřou nějaké ruce.“

Billings byl bledý a chvěl se.

„A tak jsem ho přestěhoval. Věděl jsem, že si to pro něj přijde, protože byl slabší. A taky přišlo. Hned tu první noc jsem uslyšel jeho křik, a když jsem sebral odvahu jit se tam podívat, stál v postýlce a řval. ‚Kostlivec, tati… kostlivec… ci jít s tatínkem, ci s tatínkem.‘“ Billingsův hlas přešel do fistule. Zdálo se, že má oči přes celý obličej, že se na tom gauči zmenšuje.

„Ale nemohl jsem,“ pokračoval fistulí, „nemohl. A za hodinu se ozval výkřik. Strašný, kolotavý výkřik. A já věděl, jak ho mám rád, protože jsem tam vběhl, ani jsem nerozsvítil a běžel jsem, běžel jsem, běžel jsem, ježíšmarjá, ono ho to mělo; třepalo to s ním, jako třepe teriér s kusem hadru, a já uviděl něco s úděsně povislými rameny a hlavou strašáka do zelí a cítil jsem něco jako mrtvou myš v lahvi od limonády a slyšel jsem…“ Selhal mu hlas, ale vzápětí se mu vrátil už v normální tónině. „Slyšel jsem, jak to Andymu zlomilo vaz.“ Billingsův hlas byl chladný a prázdný. „Bylo to jako zapraskání ledu, když v zimě bruslíte na venkovském rybníku.“

„A co bylo potom?“

„Utekl jsem,“ řekl Billings týmž chladným a prázdným hlasem. „Šel jsem do celonoční restaurace. Co říkáte na takovou naprostou zbabělost?

Utekl jsem do celonoční restaurace a vypil šest kafí. A pak jsem se vrátil domů. Už svítalo. Zavolal jsem policii a šel nahoru. Ležel tam na podlaze a zíral na mě. Vyčítavě. Z ucha mu vytekla trošička krve. Vlastně jenom kapka. A dveře šatní skříně byly pootevřené – ale jenom nepatrně.“

Billings se odmlčel. Harper se podíval na digitální hodiny. Uplynulo padesát minut.

„Další návštěvu si dohodněte se sestrou,“ řekl. „Vlastně několik návštěv. Úterky a čtvrtky?“

„Já vám jen přišel odvyprávět svůj příběh,“ řekl Billings. „Dostat to ze sebe. Policii jsem lhal, víte? Řekl jsem jim, že se zřejmě chtěl v noci dostat z postýlky a… oni na to skočili. Samozřejmě, protože přesně tak to vypadalo. Nehoda, jako u těch dvou druhých. Ale Rita to věděla. Rita… to nakonec… věděla…“

Zakryl si oči pravou rukou a rozplakal se.

„Pane Billingsi, měli bychom toho spoustu probrat,“ řekl Harper po chvíli. „Myslím, že z vás dokážeme aspoň částečně sejmout pocit viny, ale nejdřív se toho musíte chtít zbavit sám.“

„A vy si myslíte, že nechci?“ zavzlykal Billings a odkryl si oči. Byly zarudlé a dotčené.

„Zatím nechcete,“ řekl Harper tiše. „Tak úterky a čtvrtky?“

Po dlouhé odmlce Billings zamumlal: „Zatracený psychiatr. No tak dobře, dobře.“

„Domluvte si to se sestrou, pane Billingsi. A přeju příjemný den.“

Billings se dutě zasmál a rychle, bez ohlédnutí vyšel z ordinace.

Kancelář sestry byla prázdná. Lístek na jejím stole oznamoval: „Hned jsem zpátky.“

Billings se otočil a vešel do ordinace. „Doktore, vaše sestra je –“

Ordinace byla prázdná.

Ale dveře šatní skříně byly pootevřené. Jen nepatrně.

„Výborně,“ řekl hlas ze šatníku. „Výborně.“ Znělo to, jako když někdo mluví s ústy plnými mořských řas.

Když se dveře skříně otevřely, Billings zůstal stát jako přikovaný. Mlhavě vnímal teplo v rozkroku, jak se pomočil.

„Výborně,“ řekl kostlivec a vyšoural se ven.

V jednom poloshnilém pařátu ještě držel masku doktora Harpera.

ŠEDÁ HMOTA

Na celej tejden předpovídali severák a ve čtvrtek taky přišel, pořádnej fičák, kterej do čtyř odpoledne navál osm palců sněhu a nejevil známky slábnutí. V Henryho krámku s bufetem U sovy nás bylo obvyklých pět nebo šest hostů. Na týhle straně Bangoru je to jedinej podnik, kterej nikdy nezavírá.

Henry nemá žádný velký kšefty – prodává hlavně pivo a víno vysokoškolákům z nedaleký koleje, ale nějak přežívá a poskytuje útočiště nám starým flákačům, co žijou z podpory. Scházíme se tu a probíráme, kdo poslední dobou umřel a jak to s tím světem jde z kopce.

To odpoledne byl Henry za pultem a Bill Pelham, Bertie Connors, Carl Littlefield a já jsme se choulili u kamen. Venku po Ohio Street neprojelo ani auto, a i pluhy měly v tomhle počasí co dělat. Vítr navál přes silnici závěje, co vypadaly jako dinosauři páteř.

Za celý odpoledne měl Henry jen tři zákazníky – teda pokud chcete počítat i slepýho Eddieho. Eddiemu je asi sedmdesát a není úplně slepej. Jen do všeho naráží. Přijde jednou dvakrát tejdně a nacpe si pod kabát pecen chleba a vyjde ven s výrazem: vidíte, blbečkové, zas jsem vás přechcal.

Bertie se jednou zeptal Henryho, proč tomu neudělá přítrž.

„Tak já vám to řeknu,“ odpověděl Henry. „Před pár lety chtělo vojenský letectvo dvacet milionů dolarů na prototyp letadla, který pak chtěli vyrábět. No, stálo je to pětasedmdesát milionů, a ten krám stejně nelítal. To bylo před deseti lety, kdy jsme byli se slepým Eddiem podstatně mladší, a já jsem volil tu ženskou, která to sponzorovala. Eddie ji nevolil. A od tý doby mu kupuju chleba.“

Bertie to zjevně moc nechápal, ale sedl si, aby o tom popřemejšlel.

Dveře se znovu otevřely a s přívalem studenýho šedivýho vzduchu vešel mladej kluk a oklepal si sníh z bot. Za okamžik jsem si ho zařadil. Byl to syn Richieho Grenadinea a vypadal dost vyjukaně. Ohryzek mu poskakoval nahoru a dolů a obličej měl barvu starýho voskovanýho plátna.

„Pane Parmalee,“ povídá Henrymu a oči se mu protáčej jak kuličkový ložiska, „musíte tam zajít. Vemte mu pivo a zajděte tam, protože já už tam nemůžu, já se bojím.“

„Přibrzdi,“ řekl Henry, sundal si bílou řeznickou zástěru a obešel pult. „Co se děje? Táta je zase v lihu?“

Když to řekl, uvědomil jsem si, že Richie se už dost dlouho neukázal. Obvykle se jednou za den zastavil pro karton piva, který bylo zrovna nejlevnější. Byl to velkej tlustej chlap s bradou jako prasečí prdel a rukama jako šunky. Richie chlastal pivo jako vodu, ale když dělal na pile v Cliftonu, zvládal to docela dobře. Pak se něco stalo – špatně naloženej náklad, nebo to Richie aspoň tvrdil – a Richie už nemohl do práce a pila mu platila odškodný. Nějak mu to hnulo zádama. V každým případě strašně ztloustnul. Poslední dobou se tu neukázal, i když občas mu přišel pro karton kluk. Byl docela milej. Henry mu pivo prodal, protože věděl, že kluk jen poslouchá svýho tátu.

„Samozřejmě pije,“ řekl kluk teď, „ale to není ten problém. Je to… je to… bože, je to strašný!“

Henry viděl, že se co nevidět rozbrečí, a tak rychle řekl: „Carle, dohlídneš tu na to chvilku?“

„Jistě.“

„Timmy, ty se mnou půjdeš do skladu a řekneš mi, o co jde.“

Když kluka odvedl, Carl obešel pult a posadil se na Henryho stoličku. Docela dlouho jsme všichni mlčeli. Zezadu jsme slyšeli hlubokej pomalej hlas Henryho a pak vysokej a velice rychlej hlas Timmyho Grenadinea. Pak se kluk rozbrečel a Bill Pelham si odkašlal a začal si nacpávat fajfku.

„Richieho jsem neviděl dobrejch pár měsíců,“ řekl jsem.

„Žádná škoda,“ zahučel Bill.

„Byl tu… někdy koncem října,“ řekl Carl. „Kolem halloweenu. Koupil si karton schlitzu. To už byl pěkně baňatej.“

Moc už se toho říct nedalo. Kluk pořád brečel, ale při tom mluvil. Venku pořád skučel a fičel vítr a v rádiu říkali, že do rána napadne dalších šest palců sněhu. Byla půlka ledna a mě zajímalo, jestli někdo Richieho od října viděl – teda kromě jeho kluka.

Ještě nějakou dobu jsme se bavili, ale nakonec se vrátil Henry s Timmym. Kluk měl sundanej kabát, ale Henry si ho oblík. Klukovi pocukával hrudník, jako když už má nejhorší za sebou, ale oči měl zarudlý, a když se na vás podíval, hned je sklopil.

Henry se tvářil ustaraně. „Myslel jsem, že bych poslal Timmyho nahoru, ať mu stará udělá topinku se sejrem nebo něco. Možná by někdo z vás moh zajít k Richiemu se mnou. Timmy říká, že chce pár piv. Prachy mi dal.“ Pokusil se o úsměv, ale nějak se mu nedařilo a brzo to vzdal.

„Jasně,“ řekl Bertie. „Jaký pivo chce? Já ho vezmu.“

„Vem Harrow’s Supreme,“ řekl Henry. „Mám tam pár zlevněnejch kartonů.“

Taky jsem se zvedl. Půjdu s Bertiem. Carlovi se v tomhle počasí vždycky strašně zhorší artritida a Billy Pelham už moc nevládne pravou rukou.

Bertie vzal čtyři kartony Harrow’s a já je uložil do krabice, zatímco Henry odvedl kluka nahoru do svýho bytu.

Výřídil to se svou paní a vrátil se dolů. Ještě se ohlídl, jestli jsou zavřený dveře. „Co se děje?“ vyhrkl nedočkavě Bertie. „Richie kluka seřezal?“

„Ne,“ řekl Henry. „Teď vám ještě nic neřeknu. Je to dost šílený. Ale aspoň vám něco ukážu.“ Vytáhl z kapsy čtyři dolarovky, jen za růžky, a já se mu nedivím. Byly celý potřísněný nějakou šedou slizkou hmotou, která vypadala jako povlak na zkažený zavařenině. Se zvláštním úsměvem je položil na pult. „Ať na ně nikdo nešahá,“ řekl Carlovi, „zvlášť jestli má ten kluk aspoň způlky pravdu.“

A zašel k umyvadlu u pultu s masem a umyl si ruce.

Vstal jsem, oblík si svůj hráškově zelenej kabát, vzal si šálu a zapnul jsem se. Jet autem nepřicházelo v úvahu; Richie bydlel v činžáku na Curve Street, která je tak točitá, jak jen to zákon dovolí, takže tam žádnej pluh nezajede.

„Dávejte si bacha, kluci!“ zavolal za námi Bill Pelham, když jsme vycházeli.

Henry jen přikývl a uložil krabici piva na káru, kterou má pořád u dveří, a vyploužili jsme se ven.

Ostrý vítr nám pronikl až do morku kostí a já si okamžitě omotal šálu kolem uší. Ve dveřích jsme se na chvilku zastavili, než si Bertie navlékl rukavice. V obličeji mu bolestivě cukalo a já věděl, jak mu je. Pro mladší chlápky, co celej den lyžujou a večer si ještě jdou zajezdit na sněžných skútrech, je tohle pohoda, ale když přetáhnete sedmdesátku bez výměny oleje, cítíte tenhle severovýchodní vítr až v srdci.

„Nechci vás strašit, chlapci,“ řekl Henry s takovým tím zvláštním, vzdorovitým úsměvem, „ale stejně vám to ukážu. A taky vám řeknu, co mi řek ten kluk, když jsme zašli nahoru… protože chci, abyste to věděli.“

A vytáhl z kapsy kabátu pětačtyřicítku, kterou míval nabitou pod pultem od doby, co měl otevřeno ve dne v noci, takže od osumapadesátýho roku. Nevím, odkud ji měl, ale jednou ji vytáh na lupiče a ten se jen otočil a zdrhl. Henry měl prostě pro strach uděláno. Viděl jsem, jak jednou vyhodil studenta, co dělal ciráty okolo šeku. Ten kluk vyjel, jako by měl prdel šejdrem a chtělo se mu srát.

A to vám říkám jen proto, že Henry chtěl, abysme my s Bertiem věděli, že to myslí vážně, a my to taky věděli.

A tak jsme vyrazili, nahrbený jako pradleny, Henry tlačil káru a vyprávěl nám, co mu řek ten kluk. Vítr mu rval slova od rtů, ale většinu jsme stejně pochytali – víc, než bysme chtěli. Byl jsem rád, že Henry má v kapse kabátu tu bouchačku.

Ten kluk říkal, že to muselo bejt v pivu – víte, že občas dostanete zkaženou plechovku. Pivo je vyprchaný nebo smradlavý nebo zelený jako skvrny od chcanek na Irčanovejch spodkách. Jeden chlápek mi kdysi říkal, že stačí malá dírka a bakterie tam pak napáchaj svý dílo. Může bejt tak malá, že pivo ani neukápne, ale bakterie se tam dostanou. A že maj tyhle brebery pivo rádi.

V každým případě kluk říkal, že Richie si toho říjnovýho večera jako vždycky přines karton Golden Light a dal se do nich, zatímco si Timmy dělal domácí úkoly.

Když už se Timmy chystal do postele, slyšel Richieho, jak říká: „Ježíšikriste, to je hnus.“

„A co, tati?“ ptá se Timmy.

„To pivo,“ povídá Richie. „V životě jsem neměl v hubě nic hnusnějšího.“

Většina lidí by se divila, proč to proboha pil, když to mělo tak příšernou chuť, ale tyhle lidi nikdy neviděli, jak Richie Grenadine svý pivo pořádá. Jednou odpoledne jsem byl ve Wallyho lázních a viděl jsem ho vyhrát tu nejabsurdnější sázku. Vsadil se s jedním chlápkem, že vyžahne dvacet skleniček piva za minutu. Nikdo z místních by do toho nešel, ale tenhle cesťák z Montpelieru položil na stůl dvacetidolarovku a Richie ho následoval. Vypil všech dvacet sedm vteřin před časovým limitem, i když jak vycházel ven, kymácel se jako bárka ve větru. Takže do sebe to zkažený pivo naházel, než ho stačil mozek varovat.

„Já budu blejt,“ povídá, „bacha!“

Jenže než mu to stihlo stoupnout do hlavy, přešlo to, a tím to skončilo. Kluk říkal, že si čuchnul k jedný plechovce a že smrděla, jako kdyby tam něco vlezlo a chcíplo. A na víčku tý plechovky byl taky ten šedivej sliz.

Dva dny nato přijde kluk ze školy a Richie sedí u televize a kouká na ty odpolední dojáky a všechny rolety má stažený.

„Co je?“ ptá se Timmy, protože Richie se málokdy přivalil před devátou.

„Koukám na bednu,“ povídá Richie. „Nějak se mi dneska nechtělo ven.“

Timmy rozsvítil světlo nad dřezem a Richie na něj zařval: „A zhasni to zasraný světlo!“

Timmy zhasl a ani se nezeptal, jak si má potmě dělat úkoly. Když je Richie v týhle náladě, je lepší se ho na nic neptat.

„A dojdi mi pro karton,“ povídá Richie. „Prachy jsou na stole.“

Když se kluk vrátil, jeho táta pořád seděl ve tmě, jenže to už byla tma i venku. A televize byla vypnutá. To už se kluk začal bát – a kdo by se nebál? Ve ztemnělým bytě sedí táta jako velká hrouda.

A tak položil pivo na stůl, protože věděl, že Richie ho nemá rád moc studený, a když se pak k fotrovi přiblížil, ucítil takovej zkaženej puch, jako když přes víkend zapomenete na stole sejra. Ale nic neřek, protože fotr si nikdy na čistotu moc nepotrpěl. Místo toho se zavřel ve svým pokoji a udělal si úkoly. Za chvíli uslyšel, jak Richie zapnul televizi a otevřel si první kus.

Asi tak čtrnáct dní to bylo furt stejný. Kluk ráno vstal a šel do školy, a když se vrátil, Richie koukal na televizi a na stole ležely peníze na pivo.

Ale byt smrděl čím dál víc. Richie už vůbec nevytahoval rolety a kolem půlky listopadu zakázal Timmymu učit se ve svým pokoji. Že prej nesnese to světlo pod dveřma. A tak Timmy chodil k jednomu kamarádovi z ulice, ale až když přines fotrovi pivo.

Pak se jednou vrátil ze školy – byly čtyři odpoledne, ale už se hodně smrklo – a Richie povídá: „Rozsviť.“

Kluk rozsvítí světlo nad dřezem a Richie tam leží celej zabalenej v dece.

„Hele,“ povídá Richie a vytahuje zpod deky jednu ruku. Jenže to vůbec žádná ruka není. Je to něco šedýho, tak to kluk řek Henrymu. Vůbec to nevypadalo jako ruka. Jen kus nějaký šedý hmoty.

No, Timmy Grenadine byl vyděšenej k smrti. „Tati,“ povídá, „co se to s tebou děje?“

A Richie na to: „Já nevím, ale nebolí to. Je to… docela příjemný.“

„Radši dojdu pro doktora Westphaila,“ povídá Timmy.

A ta deka se celá zachvěla, jako by se pod ní zatřáslo něco strašnýho, celý se to zatřáslo. „Neopovažuj se,“ říká Richie. „Jestli to uděláš, šáhnu na tebe a skončíš stejně jako já.“

A na okamžik si stáh deku z obličeje.

To už jsme došli po Harlowový na roh Curve Street, a kdybych si změřil teplotu, ukázalo by to míň, než bylo na Henryho reklamním teploměru před krámem, když jsme vycházeli. Takovejm věcem se těžko věří, a přesto se pořád někde stávaj.

Kdysi jsem znal nějakýho George Kelsa, kterej dělal pro městský veřejný služby v Bangoru. Patnáct let spravoval vodovodní potrubí a elektrický kabely a tak a jednou zničehonic odešel, necelý dva roky před penzí. Frankie Haldeman, kterej ho znal, říkal, že George prostě zalezl do kanálu na Essexský, smál se a žertoval jako vždycky, a za čtvrt hodiny vylez s vlasama bílejma jako sníh a v očích měl výraz, jako by právě nahlídl do pekla. Šel rovnou do dílen městskejch služeb, odpích si a odebral se chlastat do Wallyho lázní. Za dva roky se uchlastal. Frankie říkal, že s ním o tom chtěl mluvit a že George jednou něco prokec, ale to byl na šrot. Otočil se na svý stoličce, jako George, a zeptal se Frankieho Haldemana, jestli někdy viděl pavouka velikosti slušně velkýho psa, co sedí na pavučině plný koťátek omotaných hedvábnou nití. Co na to moh Frankie říct? Já neříkám, že je na tom něco pravdy, ale tvrdím, že na světě jsou věci, z kterejch člověk zešílí, když je vidí. A tak jsme navzdory kvílícímu větru postáli chvíli na rohu.

„A co viděl?“ zeptal se Bertie.

„Říkal, že v něm pořád poznává svýho tátu,“ odpověděl Henry, „ale jako by byl ponořenej v šedým rosolu… a vůbec to byl takovej mišmaš. Oblečení mu zarůstalo do kůže, jako by mu začínalo splývat s tělem.“

„Panebože,“ vydechl Bertie.

„Pak se zas přikryl a začal na kluka řvát, ať zhasne.“

„Jako by byl nějaká houba,“ řekl jsem.

„Jo,“ přitakal Henry. „Něco takovýho.“

„Nech si tu pistoli po ruce,“ řekl Bertie.

„Jo, budu ji mít připravenou.“

A pak jsme se vydali po Curve Street.

Činžák, v kterým měl Richie byt, byl skoro na kopci. Byla to taková ta viktoriánská obludnost, co si stavěli dřevobaroni na přelomu století. Teď už jsou skoro ze všech činžáky. Když Bertie popadl dech, řekl nám, že Richie bydlí ve druhým patře pod tím štítem, co vypadá jako obočí. Využil jsem příležitosti a zeptal se Henryho, jak to bylo s klukem dál.

Někdy ve třetím listopadovým tejdnu se vrátil ze školy a zjistil, že Richiemu už nestačí stahovat rolety. Přes všechny okna přitloukl deky. A taky to tam víc smrdělo – byl to takovej pach, jako když začíná kvasit ovoce.

A asi tak tejden nato Richie klukovi poručil, ať mu ohřívá pivo na kamnech. Umíte si to představit? Kluk v bytě sám s tátou, kterej se proměňuje v… no prostě v něco… a ohřívá mu pivo a pak musí poslouchat, jak strašlivě chlemtá, jako když starej dědek žere polívku. Umíte si to představit?

A takhle to šlo až do dneška, když děti kvůli tý sněhový bouři pustili dřív ze školy.

„Kluk říkal, že šel rovnou domů,“ řekl nám Henry. „Nahoře v chodbě nesvítí žádný světlo – kluk tvrdí, že táta se někdy v noci musel vykrást ven a rozbít žárovky – a tak se tiše přiblížil ke dveřím jejich bytu.

Slyšel, že se tam něco pohybuje, a najednou ho napadlo, že vůbec neví, co Richie dělá celý dny, když je on ve škole. Už skoro měsíc neviděl tátu vstát z toho křesla, a člověk někdy musí spát a občas si odskočit.

V těch dveřích je špehýrka, která má bejt zevnitř zakrytá víčkem, ale co tam bydleli, víčko tam nebylo. A tak se kluk nenápadně připlížil k těm dveřím a nakouk dovnitř.“

To už jsme stáli pod schodama k baráku, kterej se nad náma rýsoval jako protáhlej ošklivej ksicht s těma oknama ve druhým patře místo očí. Kouknul jsem se tam a ty dvě okna byly černočerný, jako by je někdo zakryl dekama nebo zamaloval černou barvou.

„Chvíli mu trvalo, než si oči zvykly na to přítmí. A pak uviděl velkou černou hromadu, která se vůbec nepodobala člověku, jak se valí po podlaze a nechává za sebou šedou slizkou stopu. A pak se z toho vysunula ruka – nebo něco jako ruka – a vytrhla ze zdi prkno. A vytáhla kočku.“ Henry se na chvíli odmlčel. Bertie si mnul ruce, aby si je zahřál. I přes tu zimu venku se nám nikomu nechtělo jít nahoru. „Mrtvou kočku v rozkladu,“ pokračoval Henry. „Kluk říkal, že byla ztuhlá a napuchlá a že po ní lezli takový bílý broučci…“

„Nech toho,“ řekl Bertie. „Proboha, nech toho.“

„A pak ji jeho táta sežral.“

Zkusil jsem polknout a ucítil jsem v krku něco mastnýho.

„Dál už se Timmy nekoukal,“ zakončil Henry tiše. „A utek.“

„Já myslím, že tam nepůjdu,“ řekl Bertie.

Henry to přešel mlčením, jen se podíval z Bertieho na mě a zase zpátky.

„Ale měli bysme,“ řekl jsem. „Nesem Richiemu pivo.“

Bertie na to nic neřek, a tak jsme vystoupali po schodech a vešli do haly. Hned jsem to ucítil.

Víte, jak smrdí moštárna v létě? Ten smrad z jablek odtud nemizí nikdy, ale na podzim je to dobrý, protože je takovej nakyslej a ostrej a pěkně vám protáhne nos, zatímco v létě to strašně smrdí, a tenhle smrad byl podobnej, jenom kapku horší. Dole v hale svítila jedna lampička, taková žlutá bludička v mlíčným skle, která vydávala světlo řídký jako podmáslí. A schody nahoru byly utopený ve tmě.

Henry pustil káru, a zatímco vyndával krabici s kartonama piva, zmáčkl jsem vypínač pod schodama, kterým se rozsvěcelo v prvním patře. Jenže to nesvítilo, přesně jak říkal Timmy.

Bertie se otřásl. „Já to pivo vemu. Ty si hleď pistole.“

Henry se nepřel. Podal mu pivo a vydali jsme se do schodů. Henry šel první, já za ním a nakonec Bertie s pivem v náručí. Když jsme dorazili na první odpočívadlo, puch byl ještě horší. Shnilý jabka, zkvašený, a pod tím něco ještě hnusnějšího.

Když jsem bydlel v Levantu, měl jsem nějakej čas psa – Rex se jmenoval – a byl to dobrej čokl, ale úplně blbej, pokud se tejkalo aut. A jednou, když jsem byl v práci, ho srazilo auto a on si zalez pod verandu a zdechl tam. Panebože, to byl smrad. Nakonec jsem tam musel vlízt a vytáhnout ho tyčí. A tenhle druhej smrad byl podobnej – zašlej a hnilobnej a hnusnej.

Až do tý chvíle jsem si pořád myslel, že by to mohl bejt nějakej fór, ale teď už jsem pochopil, že není. „Proboha, proč ho sousedi nevykopnou?“

„Jaký sousedi?“ řekl Henry s tím svým podivným úsměvem.

Rozhlíd jsem se a viděl jsem, že ta chodba je celá zaprášená a vypadá nepoužívaně a všechny troje dveře bytů v prvním patře jsou zavřený a zamčený.

„Komu ten barák asi patří?“ zeptal se Bertie a postavil si krabici na sloupek zábradlí, aby popadl dech. „Gaiteauovi? To se divím, že ho nevykopne.“

„Kdo by tam šel, aby ho vystěhoval?“ zeptal se Henry. „Ty?“

Bertie neodpověděl.

Za chvíli jsme se vydali do dalších schodů, které byly užší a strmější. A bylo tu také větší teplo. Jako by řinčely a syčely všechny radiátory v baráku. Ten smrad byl příšernej a já začínal mít pocit, že se mi někdo šťourá v útrobách klackem. Nahoře byla krátká chodba a jedny dveře s malou špehýrkou.

Bertie vydechl a zašeptal: „Koukněte, v čem to chodíme.“

Podíval jsem se na podlahu a uviděl loužičky slizu. Vypadalo to, že kdysi tu byl koberec, ale ten šedej hnus ho sežral.

Henry zamířil ke dveřím a my šli za ním. Nevím, jak Bertie, ale já se klepal jako sulc. Henry ale nezaváhal; vytáhl pistoli a pažbou zabouchal na dveře.

„Richie?“ zavolal a v jeho hlase nebyl vůbec žádnej strach, i když v obličeji byl úplně bílej. „Tady je Henry Parmalee od Sovy. Nesu ti pivo.“

Asi tak minutu bylo ticho a pak se ozval hlas: „Kde je Timmy? Kde je můj kluk?“

To jsem málem utek. Ten hlas vůbec nebyl lidskej. Byl divnej a hlubokej a bublavej, jako když někdo mluví s hubou plnou loje.

„Je u mě v krámě,“ řekl Henry, „aby se pořádně najed. Je vychrtlej jak toulavá kočka, Richie.“

Chvíli se zase nedělo nic, a pak se ozvaly zvuky, jako když se chlap v holinkách brodí bahnem. A pak se zpoza těch dveří znovu ozval ten hnilobnej hlas.

„Otevřete dveře a strčte sem to pivo,“ řekl. „Akorát mi všecky ty plechovky otevřete, to já už nemůžu.“

„Okamžíček,“ řekl Henry. „V jakým jseš stavu, Richie?“

„To tě nemusí zajímat,“ řekl ten hlas a byl strašlivě nedočkávej. „Šoupni sem to pivo a jdi pryč.“

„Tak už to nejsou jen mrtvý kočky, co?“ řekl Henry smutně. Pistoli už nedržel za hlaveň jako při klepání, ale měl ji připravenou ke střelbě.

A najednou, během jedinýho okamžiku, mi došlo to, co došlo Henrymu možná už tehdy, když mu Timmy vyprávěl svůj příběh. Pach hniloby a rozkladu ke mně dolehl s dvojnásobnou silou, když jsem si vzpomněl, že za poslední tři tejdny zmizely ve městě dvě mladý holky a jeden starej ožrala, kterýho živila Armáda spásy – a všichni po setmění.

„Šoupni to sem, nebo vyjdu ven a vezmu si to,“ řekl ten hlas.

„No tak pojď, Richie.“ Natáhl kohoutek.

Pak se dlouho nedělo nic. Abych pravdu řek, začínal jsem mít pocit, že už je po všem. Pak se dveře rozlítly, tak nečekaně a tak prudce, že se doslova prohnuly, než narazily do zdi. A z nich vyšel Richie.

Trvalo snad jen vteřinu, pouhou vteřinu, než jsme s Bertiem začali zdrhat. Brali jsme schody po čtyřech po pěti a vyřítili jsme se ze dveří na sníh, kterej strašně klouzal.

Ještě cestou ze schodů jsme slyšeli, jak Henry třikrát vystřelil; v prázdnejch chodbách toho prokletýho baráku to znělo jako výbuchy granátů.

To, co jsme viděli v tom jediným okamžiku, ve mně zůstane celej život. Bylo to jako obrovská šedá rosolovitá vlna, která se vzdáleně podobala člověku a nechávala za sebou slizkou stopu.

Ale to ještě nebylo to nejhorší. Mělo to prázdný, žlutý a divoký oči, v kterejch nebylo nic lidskýho. A nebyly jen dvě, ale čtyři, a přesně mezi nima bylo takový bílý vlákno, z kterýho prosvítala pulzující růžová nitka.

Ono se to dělilo, víte? Dělilo se to vedví.

Když jsme se s Bertiem vraceli do krámu, vůbec jsme nemluvili. Nevím, co se mu honilo hlavou, ale vím, co se tam honilo mně: násobilka. Dvakrát dvě jsou čtyři, čtyřikrát dvě je osm, osmkrát dvě je šestnáct, šestnáctkrát dvě je –

Dorazili jsme do obchodu. Carl a Bill Pelham vyskočili a hned se nás začali vyptávat. Neodpovídali jsme, ani jeden. Jen jsme se otočili, a čekali, jestli se odněkud ze sněhu vynoří Henry. Spočítal jsem, že 32768 krát dvě je konec lidstva, a tak jsme tam seděli s tou spoustou piva a čekali, kterej z nich se vrátí; a tak tu sedíme pořád.

Doufám, že to bude Henry. Pevně doufám.

BOJIŠTĚ

„Pane Renshawe.“

Hlas recepčního ho zastihl na poloviční cestě k výtahu; Renshaw se netrpělivě otočil a přehodil si cestovní brašnu z jedné ruky do druhé. Obálka v kapse jeho svrchníku, nacpaná dvacetidolarovkami a padesátidolarovkami, hlasitě zašustila. Zakázku splnil bez problémů a zaplacená byla výborně – i když se z platby odečetlo patnáctiprocentní nálezné pro Organizaci. Teď netoužil po ničem jiném než po horké sprše, džinu s tonikem a posteli.

„Co je?“

„Máte tu balíček, pane. Podepsal byste mi prosím stvrzenku?“

Renshaw se podepsal a zamyšleně hleděl na hranatý balík. Na horní straně byl nalepený štítek s jeho jménem a adresou; hranaté, doleva nakloněné písmo mu připadalo povědomé. Zatřásl balíkem na recepčním pultu z nepravého mramoru a něco uvnitř nezřetelně zaharašilo.

„Mám s tím někoho poslat nahoru, pane Renshawe?“

„Ne, odnesu si to sám.“ Balík měl hrany o délce přibližně pětačtyřiceti centimetrů, takže ho jen trochu nepohodlně mohl nést pod paží. Položil ho na vysoký koberec pokrývající podlahu výtahu a zastrčil klíč do zámku nejvyššího patra, umístěného nad řadou normálních tlačítek. Výtah se plynule a tiše rozjel. Zavřel oči a na temné obrazovce své mysli si znovu přehrával poslední zakázku.

Jako obvykle začala tím, že mu zavolal Cal Bates. „Jsi k dispozici, Johnny?“

Byl k dispozici dvakrát do roka za minimální honorář deseti tisíc dolarů. Pracoval velice efektivně a byl absolutně spolehlivý, zákazníci však platili především za jeho zcela neomylné nadání dravce. John Renshaw byl jestřáb v lidské podobě, stvořený svými genetickými předpoklady i svým prostředím pro dokonalé zvládnutí dvou věcí: zabíjení a přežití.

Po Batesově telefonátu se v Renshawově poštovní přihrádce objevila žlutohnědá obálka. Jméno, adresa a fotografie. Renshaw si všechno vryl do paměti a popel z obálky i z jejího obsahu skončil v odpadní šachtě.

Tentokrát to byla pobledlá tvář jistého podnikatele z Miami, Hanse Morrise, zakladatele a majitele hračkářského podniku Morris Toy Company. Někdo se potřeboval Morrise zbavit a obrátil se na Organizaci. Organizace představovaná Calvinem Batesem se zase obrátila na Johna Renshawa. Prásk! Prosíme pozůstalé, aby neposílali květiny.

Dveře se tiše otevřely, Renshaw zdvihl balík a vystoupil z výtahu. Odemkl dveře bytu a vešel dovnitř. V tuhle denní dobu – bylo pár minut po třetí hodině odpolední – byl prostorný obývací pokoj zalitý dubnovým sluncem. Renshaw se na chvíli zastavil, aby vychutnal sluneční paprsky, potom balík odložil na stolek u dveří a povolil si kravatu. Na balík hodil obálku a zamířil na terasu.

Otevřel posuvné skleněné dveře a vyšel ven. Bylo chladno a vítr profukoval jeho lehkým svrchníkem jako ostrý nůž. Přesto však na terase chvíli postál a díval se na město asi tak, jako si generál prohlíží porobenou zemi. Ulicemi se pomalu šinuli drobní broučci aut. V dálce, téměř ztracený ve zlatavém odpoledním oparu, se jako nějaká šílená fata morgána třpytil most Bay Bridge. Na východ od něj, prakticky ztracené za mrakodrapy městského centra, byly přelidněné a špinavé činžáky, nad nimiž se tyčily nerezové lesy televizních antén. Tady nahoře to bylo lepší. Lepší než v bahnu ulice.

Vrátil se dovnitř, přirazil dveře, zamířil do koupelny a dlouze se sprchoval horkou vodou.

Když se o čtyřicet minut později posadil a se skleničkou v ruce začal zkoumat balík, stíny se prodloužily do poloviny jeho tmavočerveného koberce a odpoledne se pomalu chýlilo k večeru. Je to bomba.

Samozřejmě, že to nebyla bomba, Renshaw ale postupoval tak, jako by to bomba byla. Právě tomu vděčil za to, že pořád ještě stál na vlastních nohou a užíval si jídla a pití, zatímco tolik jiných se mezitím odebralo do toho velkého úřadu pro nezaměstnané na nebesích.

Pokud to byla bomba, neměla žádný hodinový mechanismus. Z balíku se neozýval sebemenší zvuk; ležel tam naprosto neutrálně a záhadně.

V dnešní době byla stejně pravděpodobnější plastická trhavina, která není tak citlivá jako hodinová péra vyráběná firmami Westclox a Big Ben.

Renshaw se podíval na poštovní razítko. Miami, patnáctého dubna. To bylo před pěti dny. Nebyla to tedy časovaná bomba, protože ta by byla vybuchla v hotelovém sejfu.

Miami. No jistě. A to hranaté, doleva nakloněné písmo. Na psacím stole toho pobledlého podnikatele stála zarámovaná fotografie. Na snímku byla nějaká dokonce ještě bledší stará babice s šátkem na hlavě. Text šikmo napsaný na spodku fotografie zněl: „Všechno nejlepší ti přeje tvoje inspirátorka číslo jedna – mamka.“

Tak jakápak asi je tohle inspirace, mamko? Atentátnická souprava pro domácí kutily?

S dokonalým soustředěním se díval na balík, nehýbal se a ruce měl založené. Podružné otázky, jako například jak asi Morrisova inspirátorka číslo jedna zjistila jeho adresu, mu vůbec nepřišly na mysl. Ty mohly počkat, byly to otázky pro Cala Batese. Teď nebyly důležité.

Náhlým a téměř roztržitým gestem vytáhl z náprsní tašky malý celuloidový kalendář a zastrčil ho obratně pod provaz, kterým byl hnědý balicí papír převázaný. Zasunul ho pod lepicí pásku, kterou byl přilepený jeden přeložený trojúhelníkový konec. Papír se uvolnil a zachytil se o provaz.

Chvíli počkal, pozorně se díval, potom se sklonil k balíku a přičichl k němu. Lepenka, papír, provaz. Nic jiného. Přešel na druhou stranu krabice, plavným pohybem si dřepl a uvolnil i druhý konec. Do bytu mu začal šedými prsty stínů pronikat soumrak.

Jeden z papírových jazyků vyklouzl z provazu, který ho přidržoval, a odhalil matnou zelenou skříňku. Kovovou. S panty. Renshaw vytáhl kapesní nůž a provaz přeřízl. Papír se odchlípl na stranu, a když mu několikrát nožem pomohl, skříňka se objevila.

Byla zelená s černým označením a na přední straně měla šablonou malovaný bílý nápis: veterán joe a jeho vietnamský oddíl. A pod tím: 20 pěšáků, 10 vrtulníků, 2 samopalníci, 2 tarasnice, 2 zdravotníci, 4 džípy. Na další řádce: Obtisk vlajky. A dole v rohu: Morris Toy Company, Miami, Florida.

Už už se jí chtěl dotknout, pak ale ucukl. Uvnitř skříňky se něco pohnulo.

Renshaw beze spěchu vstal a pomalu ustupoval směrem ke kuchyni a předsíni. Rozsvítil.

Skříňka s vietnamskými veterány se otřásala a hnědý papír pod ní hlasitě šustil. Náhle se převážila, s tlumeným bouchnutím spadla na koberec a dopadla na hranu. Víko zavěšené na pantech povolilo, takže se rozevřela asi pěticentimetrová štěrbina.

Ze skříňky začali vylézat pěšáci, velcí asi čtyři centimetry. Renshaw se na ně strnule bez mrknutí díval. Jeho mysl se ani v nejmenším nepokoušela vyrovnat se s reálným či nereálným aspektem toho, co viděl – přemýšlel jen o potenciálních důsledcích pro vlastní přežití.

Vojáci na sobě měli miniaturní polní uniformy, helmy a na zádech tlumoky s výstrojí. Přes ramena měli přehozené droboučké pušky. Dva z nich se na okamžik zadívali přes obývací pokoj na Renshawa; oči, ne větší než špendlíkové hlavičky, se jim leskly.

Pět, deset a potom všech dvacet. Jeden z nich gestikuloval a udílel ostatním rozkazy. Seřadili se podél štěrbiny, která se rozevřela při pádu skříňky, a zatlačili. Štěrbina se začala rozevírat.

Renshaw zdvihl z pohovky velký polštář a zamířil k nim. Velící důstojník se obrátil a mávl rukou. Ostatní se bleskově otočili a strhli pušky z ramenou. Ozvaly se tiché, téměř komorní práskavé zvuky a Renshaw měl náhle pocit, jako by na něj zaútočily včely.

Hodil polštářem. Dopadl na ně, srazil je k zemi a potom narazil do skříňky, takže se víko rozletělo dokořán. S nezřetelným pištivým vrněním podobným zvuku, jaký vydávají písečné blechy, se ze skříňky jako roj hmyzu vzneslo mračno miniaturních tmavozelených vrtulníků.

K Renshawovým uším dolehly tlumené štěkavé zvuky a viděl, jak z otevřených dveří vrtulníků šlehají droboučké záblesky výstřelů. Jehlovité štípance ho začaly bodat do břicha, do pravé paže a ze strany do krku. Divoce se rozmáchl a jeden vrtulník srazil – prsty mu projela náhlá bolest a vyvalila se mu z nich krev. Rotující lopatky je rozsekly až na kost a zanechaly mu na prstech rovnoběžné, rudě zející otevřené rány. Ostatní okamžitě odletěly z jeho dosahu a kroužily kolem něj jako ovádi. Zasažený vrtulník se zřítil na koberec a zůstal nepohnutě ležet.

Náhlá nesnesitelná bolest v noze ho přiměla k výkřiku. Na botě mu stál jeden z pěšáků a vrážel mu bajonet do kotníku. Vzhlížel k němu udýchanou rozšklebenou tvářičkou. Renshaw ho nakopl a malé tělíčko proletělo celým obývákem a rozplesklo se na stěně. Nezanechalo po sobě krev, ale lepkavou rudou skvrnu.

Ozvala se tlumená kašlavá exploze a stehnem mu projela taková agónie, až mu vhrkly slzy do očí. Ze skříňky vylezl jeden z vojáků ozbrojených tarasnicí a z jeho zbraně líně stoupal obláček kouře. Renshaw pohlédl na svou nohu a spatřil začouzenou černou díru v kalhotách, velkou jako čtvrtdolar. Kůže pod ní byla sežehlá. Ten hajzlík mě střelil!

Otočil se, vyběhl do předsíně a pokračoval do ložnice. O tvář se mu otřel jeden z vrtulníků s vířícími rotory. Ozvalo se zaštěkání samopalu a vrtulník se zase stočil stranou.

Pistole schovaná pod polštářem byla čtyřiačtyřicítka magnum, dost velká na to, aby v čemkoli, do čeho se trefila, udělala díru velkou jako dvě pěsti. Renshaw se otočil a držel ji oběma rukama. S jasnou hlavou si uvědomoval, že bude střílet na pohyblivý cíl jen o málo větší, než by byla poletující žárovka.

Do ložnice bzučivě vletěly dva vrtulníky. Renshaw vsedě na posteli vystřelil a jeden z vrtulníků se rozletěl na kousky. To máme dva, pomyslel si. Zamířil na další, stiskl spoušť…

Zasekla se! Zatraceně, zasekla se! Vrtulník se k němu střemhlav spustil náhlým smrtonosným obloukem; přední i zadní rotory se otáčely s oslepující rychlostí. Renshaw koutkem oka zahlédl jednoho ze samopalníků, který se krčil u otevřených postranních dveří a pálil krátkými vražednými dávkami, a pak se vrhl na zem a odkutálel se stranou.

Moje oči, ta svině mi šla po očích! Zastavil se vleže na zádech u protější stěny a pistoli držel ve výši prsou. Vrtulník však ustupoval. Zdálo se, že na okamžik zaváhal a potom se dal na ústup, jako by si uvědomoval převahu Renshawovy palebné síly. Pak zamířil zpět do obýváku a ztratil se z dohledu.

Renshaw vstal a zašklebil se bolestí, když spočinul plnou vahou na zraněné noze, ze které se valila krev. A jak by ne, pomyslel si s hořkým humorem. Není moc lidí, kteří dostanou z bezprostřední blízkosti zásah protitankovou střelou a přežijí to.

Tak mamka byla jeho inspirátorka číslo jedna, co? To tedy ano – mírně řečeno.

Vytřásl polštář z povlaku, povlak roztrhl a udělal si z něj na noze obvaz, potom vzal z prádelníku zrcátko na holení a přešel ke dveřím do předsíně. Poklekl, vystrčil zrcátko natočené v potřebném úhlu na koberec a podíval se do něj.

Zřizovali si tam u skříňky tábor, zatraceně, opravdový vojenský tábor. Miniaturní vojáčci pobíhali sem a tam a stavěli stany. Kolem nich důležitě popojížděly pět centimetrů vysoké džípy. Jeden ze zdravotníků ošetřoval vojáka, kterého Renshaw nakopl. Zbývajících osm vrtulníků se nad nimi vznášelo v ochranném roji ve výši konferenčního stolku.

Náhle si všimli zrcátka a tři pěšáci zaklekli a začali střílet. O několik sekund později se zrcátko na čtyřech místech roztříštilo. No dobrá, dobrá.

Renshaw se vrátil k prádelníku a vytáhl z něj těžkou mahagonovou kazetu, kterou dostal k vánocům od Lindy a ve které si schovával nejrůznější zbytečnosti. Potěžkal ji v ruce, přikývl, zamířil ke dveřím a skočil do předsíně. Rozmáchl se a mrštil kazetou jako baseballovým míčem. Kazeta opsala rychlou, přesnou křivku a rozmetala vojáky jako kuželky. Jeden z džípů se dvakrát převrátil. Renshaw postoupil až ke dveřím obývacího pokoje, zamířil na jednoho z ležících vojáků a odstřelil ho.

Někteří ze zbývajících vojáků se mezitím vzpamatovali. Několik jich vkleče zahájilo pravidelnou palbu, jiní si vyhledali různé úkryty a ještě další se stáhli zpátky do skříňky.

Nohy a trup mu začala zasypávat další včelí žihadla, žádné z nich mu však nedosáhlo výš než na hrudník. Možná neměli dostatečný dostřel. Na tom nezáleželo, protože rozhodně neměl v úmyslu nechat se zahnat na ústup – teď přišla rozhodující chvíle.

Příští jeho výstřel se minul cílem – byli tak setsakramentsky drobní – ale po další ráně se opět jeden z vojáků svalil jako podťatý.

Vrtulníky k němu zamířily se vzteklým bzučením. Maličké střely mu teď začaly dopadat do obličeje, pod očima i nad očima. Sestřelil vrtulník v čele formace a pak druhý. Oči mu zastíral roztřepený závoj bolesti.

Zbývajících šest vrtulníků se rozdělilo do dvou ustupujících formací. Renshaw si předloktím otřel krev, která mu zalévala obličej. Právě se chystal znovu zahájit palbu, když se náhle zarazil. Vojáci, kteří se stáhli zpátky do skříňky, z ní teď něco namáhavě vytahovali. Něco, co vypadalo jako…

Vyšlehl oslepující záblesk žlutého ohně a ze zdi po jeho levé ruce náhle spadla sprška omítky a třísek.

… raketomet!

Vypálil na něj jednu ránu, minul, otočil se a tryskem zamířil do koupelny na druhé straně chodby. Přirazil za sebou dveře a zamkl je. Z koupelnového zrcadla na něj zíral ohromenýma a vyděšenýma očima Indián, Indián v šílené bojové euforii, s tenkými potůčky červené barvy prýštícími z dírek ne větších, než jsou pepřová zrnka. Z jedné tváře mu visel odtržený cár kůže. Na krku měl krvavou rýhu. Prohrávám!

Roztřesenou rukou si projel vlasy. Od vstupních dveří byl odříznutý. Zrovna tak i od telefonu a od přípojky v kuchyni. Měli zatracený raketomet, který by mu v případě přímého zásahu urazil hlavu.

Krucinál, ten na té krabici nebyl ani napsaný! Právě se dlouze a hluboce nadechoval, náhle však vyděšeně vyprskl, protože ve dveřích se objevila díra jako pěst a do koupelny vletěly kousky začouzeného dřeva. Na zubatých okrajích díry chvíli hořely drobné plamínky a Renshaw viděl další oslnivý záblesk, když odpálili ještě jednu raketu. Do koupelny vpadly další kousky dřeva, které se jako žhavé uhlíky rozlétly po koberečku. Zašlapal je a otvorem zatím dovnitř se zlostným bzučením prolétly dva vrtulníky. Střely z maličkých samopalů mu vytetovaly krvavé čáry na hrudi.

Se vzteklým sípavým zaúpěním smetl jeden z nich holou rukou ze vzduchu, takže mu na dlani zůstala pravidelná řádka rovnoběžných řezných ran. V záchvatu náhlé zoufalé inspirace hodil na druhý vrtulník těžkou osušku. Zakymácel se a spadl na podlahu, kde ho rozdupal na maděru. Z prsou se mu draly chraptivé sténavé vzdechy. Jedno oko mu zalila horká a pálivá krev, kterou si honem otřel.

To je ono, zatraceně. To je ono. To je naučí.

A skutečně se zdálo, že se z toho poučili. Patnáct minut se nic nehýbalo. Renshaw seděl na kraji vany a horečně přemýšlel. Musí přece existovat nějaký způsob, jak se z téhle slepé uličky dostat. Musí. Jen kdyby se mu nějak podařilo obejít je a napadnout je z boku…

Náhle se otočil a podíval se na okénko nad vanou. Půjde to. Samozřejmě to půjde.

Sjel očima na lahvičku s tekutým podpalovačem, která stála na skříňce s léky. Právě po ní sahal, když se ozval jakýsi šustivý zvuk.

Prudce se otočil, zdvihl pistoli… byl to ale jen maličký kousek papíru prostrčený pode dveřmi. Renshaw si pochmurně pomyslel, že skulina pode dveřmi je příliš malá i na to, aby se jí protáhl jeden z nich.

Na papíru byla drobounkým písmem napsaná jenom dvě slova:

Vzdejte se

Renshaw se nevesele usmál a strčil si podpalovač do náprsní kapsy. Vedle něj ležel okousaný špaček tužky. Naškrábal na papír jediné slovo a strčil ho pode dveřmi zpátky:

NASRAT

Ozvala se náhlá ohlušující kanonáda raketových střel a Renshaw couvl. Střely obloukem proletěly otvorem ve dveřích a explodovaly při nárazu na světle modré dlaždice nad věšákem na ručníky, takže změnily elegantní stěnu v miniaturní měsíční krajinu. Renshaw si rukou zaclonil oči a chránil se před horkým šrapnelovým deštěm kousků omítky. Košili mu proděravěly žhavé projektily a záda měl v jednom ohni.

Když kanonáda utichla, Renshaw se pohnul. Vylezl na vanu a otevřel okénko. Zvenku na něj dopadlo chladné světlo hvězd. Bylo to uzoučké okénko a za ním uzoučká římsa. Teď ale neměl čas o tom přemýšlet.

Protáhl se okénkem a chladný vzduch ho udeřil do pořezaného obličeje a krku jako rána otevřenou dlaní. Nakláněl se, rukama udržoval rovnováhu a díval se přímo pod sebe dolů. Pod ním bylo čtyřicet pater. Z téhle výše nevypadala ulice o nic širší než dětská železniční trať. Jasná blikající světla města se pod ním šíleně třpytila jako blyštící se drahokamy.

S ošidnou snadností trénovaného atleta zdvihl Renshaw nohy a zapřel se koleny o spodní okraj okénka. Kdyby byl v tom okamžiku otvorem ve dveřích vletěl dovnitř jeden z těch vosám podobných vrtulníků, jediná rána do zadku by ho byla srazila s pomalu doznívajícím výkřikem dolů. Žádná rána se neozvala.

Natočil se, vystrčil jednu nohu a šmátrající rukou se pevně zachytil horní římsy. O chviličku později už stál na spodní římse pod oknem.

Přinutil se nemyslet na strašlivou hloubku pod nohama, nemyslet na to, co by se stalo, kdyby za ním vylétl jeden z vrtulníků; pomalu se posunoval směrem k rohu budovy. Pět metrů… tři… už jsme tady. Zastavil se s hrudí přitlačenou ke zdi a s roztaženýma rukama hmatajícíma po hrubé omítce. Cítil v náprsní kapse váhu kapalného podpalovače a klid mu dodávala i pistole zastrčená za pasem. Teď jen přejít kolem toho zatraceného rohu. Opatrně postoupil kolem rohu budovy jednou nohou a přenesl na ni váhu. Rohová hrana se mu teď zařezávala do prsou a do břicha jako břitva. Před očima spatřil na hrubém kameni skvrnu ptačího trusu. Kristepane, pomyslel si mimo veškerou souvislost, to jsem nevěděl, že létají takhle vysoko. Levá noha mu sklouzla.

Nepřirozenou a časově nezměřitelnou chvíli se potácel nad propastí a zoufale mával pravou rukou ve snaze získat znovu rovnováhu, potom chtivě objímal obě stěny budovy jako nenasytný milenec, tvář měl přitisknutou k ostrému rohu a roztřeseně se nadechoval a vydechoval.

Kousek po kousku přesunul na druhou stranu i pravou nohu.

Deset metrů od něj vyčníval do prázdna balkon jeho obývacího pokoje.

Pomalu k němu došel, i když po cestě sotva popadal dech. Dvakrát byl nucen zastavit se, když ho prudké poryvy větru málem srazily z římsy.

A pak tam byl a pevně se držel ozdobného železného zábradlí.

Nehlučně se přes ně přehoupl. Nechal předtím závěsy jen zpola zatažené přes posuvné skleněné dveře a teď se opatrně díval dovnitř. Byli všichni přesně v té pozici, která mu vyhovovala – zády k němu.

Na stráži u skříňky zůstali čtyři vojáci a jeden vrtulník.

Ostatní byli pravděpodobně u dveří do koupelny, kde čekali spolu s raketometem.

No prosím, stačí skočit otevřenými dveřmi dovnitř jako policajt z protigangového oddělení. Zlikvidovat vojáky u skříňky a pak vypadnout hlavními dveřmi ven. Potom honem chytit taxíka na letiště. Odletět do Miami a najít Morrisovu inspirátorku číslo jedna. Možná by jí mohl upravit ciferník plamenometem – to by byl ten nejspravedlivější trest.

Svlékl si košili a z jednoho rukávu utrhl dlouhý pruh. Zbytek košile se mu volně snesl k nohám a Renshaw ukousl plastikovou hubici lahvičky s podpalovačem. Nacpal dovnitř jeden konec látky, pak ho vytáhl a nacpal dovnitř druhý konec tak, že z lahvičky volně visel jen asi patnácticentimetrový proužek nasáklé bavlny.

Vytáhl zapalovač, zhluboka se nadechl a škrtl. Přiložil zapalovač k látce, a když se vzňala, prudce rozevřel skleněné dveře a skočil dovnitř.

Vrtulník okamžitě zareagoval a střemhlav na něj zaútočil, jakmile se k němu po koberci rozběhl a rozstřikoval kolem sebe kapičky tekutého ohně. Renshaw ho úderem natažené paže srazil k zemi a sotva si všímal bolesti, která mu projela rukou, když mu vířící lopatky prosekly kůži. Malincí pěšáci vběhli poklusem do skříňky. A potom se všechno odehrálo velice rychle. Renshaw po nich mrštil podpalovač. Lahvička se vznítila a změnila se v obrovskou kouli šlehajícího ohně. Renshaw se okamžitě otočil a rozběhl se ke dveřím. Neměl ani čas si uvědomit, co se stalo. Znělo to jako rána, kterou by udělal ocelový sejf, kdybyste ho pustili na zem z pořádné výšky. Jenže tahle rána otřásla celým výškovým činžovním domem, takže jeho ocelová kostra vibrovala jako ladička.

Dveře podkrovního bytu vyletěly z pantů a roztříštily se o protější zeď.

Mladý pár, který ruku v ruce kráčel dole po chodníku, vzhlédl právě včas, aby spatřil oslnivý bílý záblesk, jako by zazářila stovka fotoblesků najednou.

„Někomu vyletěly pojistky,“ řekl muž. „Počítám, že…“

„Co je tohle?“ zeptala se dívka.

Něco se k nim shora pozvolna snášelo; natáhl ruku a chytil to. „Kristepane, to je něčí košile. A je plná nějakých maličkých dírek. A taky je zakrvácená.“

„To se mi nějak nelíbí,“ prohlásila nervózně. „Zavolej prosím tě taxíka, Ralphe. Jestli se tam nahoře něco stalo, budou s námi chtít mluvit poldové a víš přece, že bych tady s tebou vůbec neměla být.“

„No jo, jistě.“

Rozhlédl se, spatřil taxíka a zapískal. Autu se rozzářila brzdová světla a oba se k němu rozběhli.

Za nimi se nepozorován snášel dolů droboučký kousek papíru, který přistál nedaleko zbytků košile Johna Renshawa. Hranatým, doleva nakloněným písmem na něm stálo:

Děti, pozor! Mimořádná nabídka tohoto vietnamského oddílu!

(Pouze po omezenou dobu)

1 Raketomet

20 střel země-vzduch typu Twister

1 miniaturní model termonukleární bomby

NÁKLAĎÁKY

Ten chlápek se jmenoval Snodgrass a já věděl, že se chystá něco vyvést. Oči se mu zvětšily a blýskal bělmy jako pes připravený k boji. Kluk s holkou, co se ve starém Plymouthu Fury smykem přiřítili na parkoviště, s ním zkoušeli mluvit, ale on natahoval krk, jako by slyšel jiné hlasy. Pod pěkným oblekem, jehož kalhoty se však už na zadku trochu leskly, se mu rýsovalo pivní břicho. Byl to cesťák a kufřík se vzorky si přidržoval u těla.

„Zkuste ještě to rádio,“ řekl řidič náklaďáku u pultu.

Minutkový kuchař pokrčil rameny a zapnul rádio. Projel vysílací pásma, ale ozývalo se jen praskání statické elektřiny.

„To bylo moc rychlý,“ řekl řidič náklaďáku. „Mohl jste něco prošvihnout.“

„Hovno,“ řekl minutkový kuchař. Byl to postarší černoch s úsměvem plným zlata a na řidiče náklaďáku se ani nepodíval. Díval se na parkoviště panoramatickým oknem, které se táhlo po celé délce restaurace.

Stálo tam sedm nebo osm kamionů s nastartovanými motory a předlo jako velké kočky. Bylo tam pár macků, jeden hemingway a asi čtyři rea. Byly to kamiony pro mezistátní dopravu se spoustou značek a CB antén.

Fury toho kluka s holkou ležela na střeše na konci dlouhé stopy po smyku ve štěrku parkoviště. Vypadala jako beztvará hromada šrotu. U vjezdu do prostoru určeného pro otáčení kamionů stál nabouraný cadillac. Řidič zíral hvězdicovitě popraskaným oknem jako vyvržená ryba a na jednom uchu mu visely brýle s rohovinovými obroučkami. Asi na polovině cesty k němu ležela mrtvá dívka v růžových šatech. Vyskočila z cadillacu, když viděla, že to řidič nezvládne. Snažila se utéct, ale neměla šanci. I když ležela obličejem k zemi, vypadala uprostřed té spouště nejhůř ze všeho. Kolem ní se rojila mračna much.

Na druhé straně silnice byla ve svodidlech zaklesnutá stará dodávka Ford. To se stalo před hodinou. Od té doby tudy nikdo neprojel. Na dálnici nebylo z okna vidět a telefon byl mimo provoz.

„Jel jste moc rychle,“ hartusil řidič náklaďáku. „Neměl jste –“

V tu chvíli Snodgrass vyletěl. Převrhl stůl, rozbil hrnky s kávou a rozsypal cukr. V očích měl šílený pohled a povislými ústy blábolil: „Musíme odsud vypadnout musíme odsudvypadnout musímeodsudvypadnout –“

Kluk zařval a jeho holka zaječela.

Seděl jsem na barové stoličce u dveří a chytil jsem ho za košili, ale vytrhl se mi. Byl v takové ráži, že by ho nezastavily ani dveře bankovního trezoru. Rozrazil dveře a běžel po štěrku k odvodňovacímu příkopu vlevo. Dva kamiony se rozjely za ním. Jejich výfuky vypouštěly proti obloze sloupce hnědých plynů a od kol jim jako kulometné střely odletoval štěrk. Pár kroků od okraje parkoviště se otočil a ve tváři se mu objevil strach. Zapletly se mu nohy, zapotácel se a málem upadl. Vyrovnal to, ale už bylo pozdě. Jeden kamion uhnul a druhý zaútočil. Mříž chladiče se mu divoce blýskala ve slunci. Snodgrass zaječel, ale v dieselovém řevu rea to téměř zaniklo.

Kamion ho nepřejel. Jak se ukázalo, pro Snodgrasse by to snad bylo lepší. Takhle ho kamion postrkoval před sebou jako fotbalista, který běží s míčem. Ještě okamžik se rýsoval proti rozpálené odpolední obloze jako zmrzačený strašák a pak zmizel v příkopu.

Brzdy obrovského kamionu zasyčely jako dračí dech, přední kola se zablokovala, vyryla do štěrku hluboké rýhy a zastavila těsně před příkopem.

Dívka v boxu zaječela. Zatínala si nehty do tváří a strhávala si kůži, až vypadala jako čarodějnice.

Uslyšel jsem praskání skla. Otočil jsem hlavu a viděl, jak řidič náklaďáku rozdrtil v ruce sklenici. Na pult se rozlilo mléko s několika kapkami krve. Černý kuchař stál nehybně u rádia, utěrku v ruce a ve tváři udivený výraz. Zuby se mu blýskaly. Chvíli bylo slyšet jen tikání hodin a vrčení motoru rea, které se vracelo ke svým kolegům. Pak se dívka rozplakala a všechno se vrátilo do normálních kolejí – nebo aspoň normálnějších.

Moje auto stálo stranou, také jen hromada šrotu. Bylo to camaro z jednasedmdesátého roku a stále jsem je splácel, ale to bylo v tu chvíli asi nepodstatné.

V kamionech nikdo nebyl.

Na prázdných kabinách pableskovalo slunce. Volanty se samý otáčely. Člověk o tom nesměl moc přemýšlet, aby nezešílel jako Snodgrass.

Uplynuly dvě hodiny. Slunce se začalo nachylovat k západu. Kamiony venku hlídkovaly – popojížděly v pomalých osmičkách. Měly rozsvícená parkovací a obrysová světla.

Prošel jsem se dvakrát podél pultu, aby mě nechytly křeče do nohou, a pak jsem se usadil v boxu u panoramatického okna. Byla to zcela běžná zastávka kamionů poblíž hlavního tahu, restaurace a vzadu servis a čerpací stanice. Řidiči kamionů se tu zastavovali na kávu a zákusky.

„Pane?“ ozval se za mnou váhavý hlas.

Ohlédl jsem se. Byl to ten kluk s holkou z fury. Kluk vypadal tak na devatenáct. Měl dlouhé vlasy a rašící vousy. Holka byla mladší.

„Ano?“

„Co se vám stalo?“

Pokrčil jsem rameny. „Jel jsem po dálnici do Pelsonu a za mnou náklaďák – sledoval jsem ho už dlouho ve zpětném zrcátku – a dost na to šlapal. Jeho motor byl slyšet na míli daleko. Najel si vedle volkswagena brouka a návěsem ho smetl ze silnice, jako když scvrnknete ze stolu papírovou kuličku. Myslel jsem, že půjde za ním, protože tohle by žádný řidič na silnici neudržel, ale vyrovnal to. Volkswagen se asi šestkrát nebo sedmkrát převrátil a vybouchl. A ten kamion si hned podal dalšího, úplně stejně. Pak šel po mně, ale já jsem rychle sjel na exit.“ Zasmál jsem se, ale tak nějak neupřímně. „Jenže jsem se dostal na parkoviště kamionů. Z deště pod okap.“

Dívka naprázdno polkla. „My jsme viděli greyhounda, jak jel v protisměru. Normálně ty auta… kosil. Pak explodoval a shořel, ale předtím… to byly jatka.“

Takže i autobus. To byla novinka. A špatná.

Venku se náhle rozsvítila všechna čelní světla a nasvítila parkoviště přízračnou září. Kamiony vrčely a popojížděly sem a tam, světla místo očí, hranaté návěsy jako nahrbená ramena prehistorických obrů.

„Je vůbec bezpečný tu rozsvítit?“ zeptal se kuchař.

„Rozsviťte a uvidíme,“ řekl jsem.

Otočil vypínači a mušinci potřísněné koule nad námi se rozzářily. Současně ožil i neon nad vchodem: „Conantovo odpočívadlo a jídelna – dobrá kuchyně“. Nic se nestalo. Kamiony dál jen hlídkovaly.

„Já tomu nerozumím,“ prohlásil řidič náklaďáku. Slezl z barové stoličky a začal chodit v kruhu. Jednu ruku měl omotanou červeným šátkem. „Já se svým auťákem nikdy žádný problémy neměl. Byl na mě vždycky moc hodnej. Krátce po jedný se tu zastavím na špagety a teď tohle.“ Rozhodil ruce a šátek zavlál. „Teď si tam stojí, ten s tím slabým levým zadním světlem. Jezdím s ním už šest let. Ale kdybych vyšel ven –“

„Tohle je jen začátek,“ řekl kuchař. Měl kalné temné oči. „Musí to bejt zlý, když nejde rádio. A to je jen začátek.“

Dívka zbledla jako stěna. „Nevšímejte si jich,“ řekl jsem kuchařovi. „Zatím se nic neděje.“

„Co za tím asi je?“ dělal si starosti řidič náklaďáku. „Elektrická bouřka v atmosféře? Jaderný testy? Co?“

„Možná zešílely,“ řekl jsem.

Kolem sedmé jsem zašel za kuchařem. „Jak na tom jsme? Tedy kdybychom tu měli chvíli zůstat?“

Svraštil čelo. „Nijak zle. Včera přivezli zásoby. Máme tu tak dvě tři stovky syrových hamburgrů, konzervovaný ovoce i zeleninu, cereálie, vajíčka… ale mlíka, jen co je v ledničce. Vodu ze studně. Nás pět by tu v případě nutnosti mohlo vydržet měsíc i dýl.“

Přišel k nám řidič náklaďáku a zamrkal na nás. „Došly mi cigára. Ten automat –“

„Ten není můj,“ řekl kuchař.

Řidič náklaďáku měl ocelové páčidlo, které si přinesl zezadu ze skladu. Pustil se do práce na automatu.

Chlapec zašel k poblikávající hrací skříni a vhodil do ní čtvrťák. Tom Fogerty začal zpívat, jak se narodil v bažině.

Sedl jsem si a podíval se z okna. Uviděl jsem něco, co se mi vůbec nelíbilo. K hlídkujícím kamionům se připojil lehký pickup chevrolet, který mezi nimi vypadal jako shetlandský poník mezi peršeronskými tažnými koni. Sledoval jsem ho, dokud lhostejně nepřejel mrtvou dívku z cadillacu. Pak jsem se odvrátil.

„Vždyť jsme je vyrobili!“ vykřikla dívka zoufale. „To přece nemůžou!“

Její kluk jí řekl, ať mlčí. Řidiči náklaďáku se podařilo otevřít automat na cigarety, z kterého si vzal šest nebo osm balíčků viceroyek. Nastrkal si je do různých kapes a pak jeden balíček otevřel. Z jeho náruživého výrazu jsem nepoznal, jestli je chce vykouřit nebo sníst.

Z hudební skříně se ozvala další skladba. Bylo osm hodin.

V půl deváté zhasla světla. Dívka vykřikla a vzápětí umlkla, jako by jí kluk zakryl ústa dlaní. Deska se setrvačností dotočila.

„Krucinál,“ řekl řidič náklaďáku.

„Máte tu svíčky?“ zeptal jsem se kuchaře.

„Snad jo. Počkejte… jo. Tady jich pár je.“

Vstal jsem a vzal si je od něj. Zapálili jsme je a začali je rozmísťovat. „Opatrně,“ řekl jsem. „Jestli to tu zapálíme, bude to drahý.“

„To teda jo,“ zasmál se smutně.

Když jsme rozmístili svíčky, kluk s holkou se k sobě schoulili a řidič náklaďáku šel sledovat zadními dveřmi, jak mezi čerpacími stojany kličkuje šest dalších těžkých náklaďáků.

„Tím se všechno mění, co?“ řekl jsem.

„To jo, jestli už nepůjde proud.“

„Jak moc je to zlý?“

„Hamburgry se zkazej tak za tři dny. Zbytek masa zhruba stejně. Konzervy a suchý věci vydržej. Ale to není to nejhorší. Bez čerpadla nebudem mít vodu.“

„Jak dlouho vydržíme?“

„Bez vody? Tak tejden.“

„Naplňte všechny nádoby, co máme. Plňte je, dokud poteče voda. Kde jsou záchody? V nádržkách je pitná voda.“

„Zaměstnaneckej záchod je vzadu. Ale na dámský a pánský záchody pro hosty se musí zvenku.“

„Až k pumpě?“ Do toho se mi ještě nechtělo.

„Ne. Musí se vyjít bočním východem a tam už je to kousek.“

„Dejte mi pár kýblů.“

Našel dva pozinkované kbelíky. Přiloudal se k nám ten kluk.

„Co to děláte?“

„Musíme donést vodu. Co nejvíc vody.“

„Tak mi taky dejte kýbl.“

Jeden jsem mu podal.

„Jerry!“ vykřikla dívka. „Ty –“

Podíval se na ni a ona zmlkla, ale vzala si ubrousek a začala mu otrhávat růžky. Řidič náklaďáku kouřil další cigaretu a usmíval se do podlahy. Mlčky.

Došli jsme k bočním dveřím, kterými jsem odpoledne přišel, a chvíli tam stáli a pozorovali stíny náklaďáků, které jezdily sem a tam.

„Teď?“ zeptal se kluk. Otřel se o mě paží. Svaly měl napjaté jako dráty. Kdyby ho teď někdo praštil, měl by to spočítané.

„Uklidni se,“ řekl jsem.

Pousmál se. Byl to chabý úsměv, ale lepší než žádný.

„Tak jo.“

Vyklouzli jsme ven.

Ochladilo se. V trávě cvrlikali cvrčci a v odvodňovacím příkopu kvákaly žáby. Tady byl rachot náklaďáků hlučnější, výhrůžnější, jako řev zvířat. Zevnitř to vypadalo jako scéna z filmu. Tady venku to byla skutečnost, šlo o život.

Drželi jsme se při vnější kachlíčkované zdi. Převislá střecha nám poskytovala trochu stínu. Naproti nám bylo v pletivovém plotě naražené moje camaro a v kalužích oleje a benzinu v pomačkaném plechu se matně odráželo světlo reflexní dopravní značky, která stála za plotem u kraje silnice.

„Ty jdi na dámské,“ zašeptal jsem. „Naplň kýbl ze splachovací nádržky a počkej.“

Vytrvalé burácení dieselových motorů. Bylo to ošidné; mysleli jste si, že přijíždějí, ale byla to jen ozvěna odražená od stěn budovy. Bylo to jen dvacet stop, ale vypadalo to mnohem dál. Otevřel dveře dámských záchodů a vešel. Já jsem šel ještě kousek dál na pánské. Cítil jsem, jak se mi uvolnily svaly, a sípavě jsem vydechl. Zahlédl jsem se v zrcadle – napjatý bílý obličej a temné oči.

Odstranil jsem porcelánový kryt nádržky, ponořil do ní kbelík a nabral vodu. Trochu jsem odlil, abych nebryndal, a došel jsem ke dveřím.

„Tak co?“

„Dobrý,“ vydechl.

„Můžem?“

„Jo.“

Znovu jsme vyšli ven. Po několika krocích nás oslnila světla. Jely pomalu, velká kola se na štěrku sotva otáčela. Čekaly tam a teď nás napadly – sledovaly nás divokýma očima čelních světel, vrčely na nás velkými chromovanými maskami. Kluk ztuhl. V obličeji měl děs, v očích prázdný výraz, panenky se mu zmenšily do velikosti krůpějí potu. Šťouchl jsem do něj, až vylil polovinu své vody.

„Běž!“

Burácení motoru se změnilo v ohlušující řev. Sáhl jsem klukovi přes rameno, abych otevřel dveře, ale než jsem se dotkl kliky, otevřely se zevnitř. Kluk skočil dovnitř a já za ním. Ohlédl jsem se na náklaďák – velký peterbilt se sklápěcí kabinou. Otíral se o venkovní zeď a rval z ní kachlíky. Vydávalo to uširvoucí skřípot, jako když někdo obrovskými prsty škrábe po tabuli. Pak peterbilt pravým blatníkem a částí masky vrazil do stále otevřených dveří. Střepy skleněné výplně se rozlétly kolem a dveře se vytrhly z ocelových závěsů, jako by byly z papíru, a odletěly do tmy jako něco z Dalího obrazu. Náklaďák odburácel k parkovišti a jeho výfuk zarachotil jako kulomet. Zklamaně, rozzlobeně.

Kluk odložil kbelík a rozechvěle se zhroutil do dívčiny náruče.

Mně bušilo srdce a podlamovaly se mi nohy. Celkem jsme donesli asi kyblík a čtvrt vody, snad to ani nestálo za to.

„Chtěl bych zatarasit dveře,“ řekl jsem kuchaři. „Jak by se to dalo udělat?“

„No –“ Přerušil ho řidič náklaďáku. „Proč? Kamion jima neprojede.“

„Já se nebojím kamionů.“

Řidič náklaďáku začal tápat po cigaretě.

„Ve skladu jsou nějaký desky,“ řekl kuchař. „Šéf z nich chtěl postavit kůlnu na skladování propanu.“

„Postavíme je přes dveře a zapřeme je lavicema z boxů.“

„To by šlo,“ řekl řidič náklaďáku.

Trvalo nám to asi hodinu a nakonec se zapojili všichni, i dívka. Bylo to celkem pevné. Samozřejmě, celkem pevné ještě neznamenalo dost dobré, zvlášť když do toho něco vrazí plnou rychlostí. Myslím, že to všichni věděli.

U velkého panoramatického okna zbyly ještě tři úplné boxy a já jsem se do jednoho posadil. Hodiny za pultem se zastavily v 8.32, ale já jsem odhadoval, že je deset. Venku popojížděly a vrčely náklaďáky. Některé odjely za neznámými úkoly, jiné přijely. Objevily se tu další tři pickupy, které důležitě kroužily mezi svými většími bratry.

Začal jsem dřímat a místo oveček jsem počítal náklaďáky. Kolik jich je ve státě, kolik v celé Americe? Kamiony, pickupy, klasické náklaďáky, tahače, vojenské náklaďáky – byly jich desetitisíce, a k tomu ještě autobusy. Zdálo se mi o městském autobusu, který s dvěma koly na chodníku sráží křičící chodce jako kuželky.

Zaplašil jsem sen a upadl do lehkého, neklidného spánku.

Muselo to být brzy ráno, když začal Snodgrass řvát. Srpek měsíce ledově zářil skrz uhánějící vysoké mraky. Do hrdelního vrčení kamionů se teď mísilo nějaké klapání. Hledal jsem jeho zdroj a uviděl jsem kombajn, který projížděl kolem ztemnělé světelné reklamy. Od jeho otáčejících se lopatek se odrážel měsíční svit.

A znovu se ozval ten výkřik, zřejmě z odvodňovacího příkopu. „Pomóóóc!“

„Co to bylo?“ zeptala se dívka. Měla vykulené oči a vypadala vyděšeně.

„Nic,“ řekl jsem.

„Pomóóóc!“

„On žije,“ zašeptala. „Panebože, on žije.“

Nepotřeboval jsem ho vidět. Dokázal jsem si ho živě představit. Snodgrass napůl zapadlý v odvodňovacím příkopu se zlomenou páteří a nohama, nažehlené sako zablácené, bílý obličej obrácený k netečnému měsíci…

„Já nic neslyším,“ řekl jsem. „Ty ano?“

Podívala se na mě. „Jak jen můžete? Jak?“

„Jestli ho vzbudíš,“ ukázal jsem palcem na kluka, „třeba něco uslyší a třeba půjde ven. To by se ti líbilo?“

Začalo jí cukat v obličeji, jako by ji někdo píchal neviditelnými jehličkami. „Nic,“ zašeptala. „Nic tam není.“

Vrátila se ke svému klukovi a přitiskla mu hlavu na hruď. Ve spánku ji objal.

Nikdo jiný se nevzbudil. Snodgrass ještě dlouho křičel a plakal a kvílel, až konečně umlkl.

Svítání.

Přijel tahač s návěsem pro přepravu aut. A za ním buldozer. To mě znepokojilo.

Přišel ke mně řidič náklaďáku a stiskl mi paži. „Pojďte dozadu,“ zašeptal vzrušeně. „Pojďte se na něco podívat.“

Šel jsem s ním do skladu. Venku hlídkovalo asi deset náklaďáků. Nejdřív jsem nic nového neviděl.

„Vidíte?“ ukázal. „Tamhle.“

Pak jsem to uviděl. Jeden pickup stál na místě. Nehybně stál a už vůbec nevypadal nebezpečně.

„Došel mu benzin?“

„Přesně tak, příteli. A oni si ho sami nenatankujou. Máme je na háku. Stačí počkat.“ Usmál se a zašmátral po cigaretě.

Bylo devět hodin a já snídal kousek včerejšího koláče, když se ozval klakson – dlouhé zatroubení, které pronikalo až do morku kostí. Došli jsme k oknům a vyhlédli ven. Náklaďáky stály a předly. Jeden tahač s návěsem, velký reo s červenou kabinou, zastavil až u úzkého pruhu trávy mezi restaurací a parkovištěm. Jeho velká maska vypadala vražedně. Pneumatiky by sahaly k hrudi vzrostlého muže.

Znovu se rozezněl klakson – krátké, tvrdé, naléhavé zvuky, které se střídaly s dlouhými a mísily se s ozvěnou. Mělo to nějaký řád. Krátké a dlouhé zvuky se ozývaly v určitém rytmu.

„To je morseovka!“ vykřikl zničehonic ten kluk, Jerry.

Řidič náklaďáku se na něj podíval. „Jak to víš?“

Kluk trochu zčervenal. „Naučil jsem se to ve skautu.“

„Ty?“ podivil se řidič náklaďáku. „Ty? To jsem blázen,“ zavrtěl hlavou.

„Nechte toho,“ řekl jsem. „A pamatuješ si ji natolik, že –“

„Jasně. Nechte mě poslouchat. Nemáte tužku?“

Kuchař mu podal tužku a kluk začal psát na ubrousek písmena. Po chvíli přestal. „Pořád jen, ‚pozor‘, furt dokola. Počkejte.“

Čekali jsme. Klakson vytruboval krátké a dlouhé tóny do klidného ranního vzduchu. Pak se jejich sled změnil a kluk začal znovu psát. Dívali jsme se mu přes rameno a sledovali, co píše. „Někdo nám musí natankovat. Nikomu se nic nestane. Všechno palivo musí být vyčerpáno. Začněte hned. Pošlete někoho ke stojanům.“

Houkání neustávalo, ale kluk už přestal psát. „Zase opakuje ‚pozor‘,“ řekl.

Náklaďák znovu a znovu opakoval zprávu. Ta slova napsaná na ubrousku velkými tiskacími písmeny se mi vůbec nelíbila. Vypadala strojově, necitelně. Neznala kompromis. Buď, anebo.

„Tak co budem dělat?“ zeptal se kluk.

„Nic,“ řekl řidič náklaďáku. Vzrušený obličej mu pracoval. „Stačí čekat. Všem už musí docházet palivo. Jeden z těch malých už se zastavil. Stačí nám –“

Troubení ustalo. Náklaďák couvl a připojil se ke svým druhům. Čekaly v půlkruhu, světla namířená na nás.

„Je tam buldozer,“ řekl jsem.

Jerry se na mě podíval. „Myslíte, že to tu zbourají?“

„Jo.“

Podíval se na kuchaře. „To přece nemůžou, ne?“

Kuchař pokrčil rameny.

„Měli bysme hlasovat,“ řekl řidič náklaďáku. „Vydírat se nenecháme, sakra. Stačí nám počkat.“ Opakoval to ještě třikrát, jako zaklínadlo.

„Dobře,“ řekl jsem, „budem hlasovat.“

„Počkejte,“ řekl najednou řidič náklaďáku.

„Já myslím, že bysme je měli natankovat,“ řekl jsem. „Můžeme počkat na vhodnější příležitost k úniku. Co myslíte vy?“ obrátil jsem se na kuchaře

„Já bych počkal,“ řekl. „Chcete jim dělat otroky? Protože k tomu to spěje. Chcete jim do smrti vyměňovat olejový filtry pokaždý, když si někdo z těch… hajzlů zatroubí? Já ne.“ Zachmuřeně se podíval z okna. „Necháme je vyhladovět.“

Podíval jsem se na kluka s holkou.

„Myslím, že má pravdu,“ řekl kluk. „Jinak to nevidím. Kdyby nám jel někdo pomoct, už by tu byl. Bůh ví, co se děje jinde.“ A dívka, která měla stále před očima Snodgrasse, přikývla a popošla k němu.

„No tak jo,“ řekl jsem. Došel jsem k automatu na cigarety a vytáhl balíček. Na značku jsem se nedíval. Před rokem jsem přestal kouřit, ale tohle mi připadalo jako dobrá záminka začít znovu. Kouř mi drsně protáhl plíce.

Pomalu uplynulo dvacet minut. Kamiony v přední linii vyčkávaly. Ty vzadu se řadily do front ke stojanům.

„Já myslím, že blafovaly,“ řekl řidič náklaďáku. „Prostě –“

Pak se ozval hlučnější, drsnější, úsečnější tón – zvuk túrovaného motoru. Buldozer.

Žlutě zářil ve slunci jako sršeň, caterpillar s rachotícími ocelovými pásy. Jak se natáčel směrem k nám, krátkým komínkem odříhával černý dým.

„Ten zaútočí,“ řekl řidič náklaďáku s překvapeným výrazem v obličeji. „On se chystá k útoku!“

„Zpátky,“ řekl jsem. „Za pult.“

Buldozer stále túroval motor. Řadicí páky se pohybovaly samy. Nad kouřícím komínkem se tetelil horký vzduch. Stroj najednou zdvihl těžkou radlici se zbytky zaschlé hlíny. Pak mocně zařval a vyrazil přímo proti nám.

„Za pult!“ Strčil jsem do řidiče náklaďáku, a to je rozhýbalo. Mezi parkovištěm a trávníkem byl nízký betonový obrubník. Buldozer ho lehce zdolal se zdviženou radlicí a vzápětí čelně narazil do přední stěny. Sklo se s kašlavým řinčením rozprsklo dovnitř a dřevěný rám se roztříštil. Jedno kulaté stropní svítidlo spadlo a přidalo další sklo. Z polic popadalo nádobí. Dívčin křik se ztrácel ve vytrvalém dunivém řevu caterpillaru.

Ten zařadil zpátečku, přejel přes poškozený pruh trávníku a při novém útoku zničil zbývající boxy. Z pultu spadla vitrína s dorty a řezy se rozlétly po podlaze.

Kuchař se krčil za pultem se zavřenýma očima a kluk objímal svou holku. Řidič náklaďáku šilhal strachy.

„Musíme ho zastavit,“ blekotal. „Řekněte jim, že jim natankujem, uděláme všechno, co –“

„Trochu pozdě, ne?“

Buldozer couvl a chystal se k dalšímu útoku. Čerstvé škrábance v jeho radlici se leskly ve slunci. S ohlušujícím řevem se prudce rozjel a tentokrát strhl kus nosné zdi vlevo od bývalého okna. Střecha na té straně se hřmotně propadla a zdvihl se prach z omítky.

Buldozer se vyprostil. Za ním bylo vidět skupinu čekajících náklaďáků.

Chytil jsem kuchaře za rukáv. „Kde máte sudy s petrolejem?“ Sporáky byly na propan-butan, ale všiml jsem si průduchů pro rozvod teplého vzduchu od petrolejového kotle.

„Vzadu ve skladu,“ řekl.

Popadl jsem kluka. „Jdeme.“

Doběhli jsme do skladu. Buldozer udeřil znovu a budova se otřásla. Dva tři další nárazy a může si dát u pultu kafe.

Byly tam dva velké padesátigalonové sudy s přívodem ke kotli a stáčecími kohoutky. U zadních dveří stál karton s prázdnými lahvemi od kečupu. „Přines je, Jerry.“

Když je přinesl, svlékl jsem si košili a roztrhal ji na hadry. Buldozer udeřil znovu a znovu a každý náraz byl provázen zvuky dalšího ničení.

Naplnil jsem z kohoutků čtyři lahve od kečupu a on do nich nacpal hadry. „Hraješ fotbal?“ zeptal jsem se ho.

„Hrál jsem na střední.“

„Dobře. Tak si představuj, že rozehráváš z pětky.“

Vešli jsme do restaurace. Celá čelní stěna byla stržená. Střepiny skla se třpytily jako diamanty. Přes otevřený prostor visel našikmo těžký trám. Buldozer couval, aby ho srazil, a já si říkal, že tentokrát to vezme přes rozbitý nábytek až k pultu.

Klekli jsme si a otevřeli lahve. „Zapalte je,“ řekl jsem řidiči náklaďáku.

Vytáhl zápalky, ale tak se mu klepaly ruce, že je upustil. Kuchař je zvedl, jednou škrtl a hadry vzplály.

„Rychle,“ řekl jsem.

Výrazili jsme, kluk o kousek napřed. Sklo nám křupalo a skřípalo pod nohama. Vzduch byl prosycený horkým petrolejovým pachem. Odevšad se ozýval hluk, všechno bylo jasně vidět.

Buldozer se rozjel. Kluk se přikrčil pod trámem a já viděl jeho obrys proti té těžké kalené ocelové radlici. Vyšel jsem ven vpravo od něj. Jeho první hod byl krátký. Druhým trefil radlici a hořící láhev se neškodně rozprskla.

Chtěl se otočit, ale buldozer ho dostihl, valící se obr, čtyři tuny oceli. Klukovi vylétly ruce do vzduchu a vzápětí zmizel pod pásy. Vyrazil jsem kupředu, natočil se a vrhl jednu láhev do otevřené kabiny a druhou přímo do motoru. Obě vybuchly současně.

Motor buldozeru téměř lidsky zavyl hněvem a bolestí. Vřítil se dovnitř, opsal šílený půlkruh, urval kus levé stěny restaurace a opilecky se řítil do příkopu.

Pásy měl potřísněné krví a v místě, kde zachytily kluka, bylo něco jako zmuchlaný ručník.

Buldozer se blížil k příkopu a zpod kapoty a z kabiny mu šlehaly plameny. Pak se proměnil v ohnivý gejzír.

Odpotácel jsem se zpátky a téměř jsem zakopl o hromadu suti. Ten horký zápach nebyl jen petrolej. Byly to hořící vlasy. Mé vlasy.

Popadl jsem ubrus, přidržel si ho na hlavě a doběhl jsem za pult, kde jsem vrazil hlavu do dřezu tak prudce, až jsem se praštil o dno. Dívka stále vykřikovala Jerryho jméno jako nějakou šílenou litanii. Otočil jsem se a uviděl ten obrovský tahač s návěsem pro přepravu aut, jak se pomalu řítí na bezbrannou restauraci.

Řidič náklaďáku vykřikl a vyrazil k postranním dveřím.

„Ne!“ zařval kuchař. „Nedělej to –“

Jenže on už byl venku a řítil se k příkopu a na otevřené prostranství za ním.

Ten náklaďák musel hlídkovat někde ve skrytu poblíž bočních dveří. Byl to malý vůz s nápisem „Wongova prádelna, odvoz a rozvoz prádla“ na boku. Srazil ho možná ještě dřív, než stačil něco postřehnout. Pak odjel a na štěrku zůstal jen zkroucený řidič náklaďáku. Bez bot.

Vůz s návěsem se pomalu přehoupl přes betonový obrubník, přejel trávu a to, co zbylo z kluka, a zastavil s obrovským čumákem vraženým do restaurace.

Jeho klakson zničehonic děsivě zatroubil, a pak znovu a znovu. „Dost!“ naříkala dívka. „Dost, dost už, prosím vás –“

Jenže troubení neustávalo. Chvíli nám trvalo, než jsme pochopili, že jde o tentýž vzkaz jako předtím. Žádal si někoho, kdo jim načerpá palivo.

„Já půjdu,“ řekl jsem. „Jsou stojany odemčené?“

Kuchař přikývl. Zestárl o padesát let.

„Ne!“ vykřikla dívka a vrhla se na mě. „Musíte jim v tom zabránit! Rozmlaťte je, spalte je, zničte je –“ Hlas jí zakolísal a zlomil se do zoufalého drsného pláče, pláče smutku a zoufalství ze ztráty.

Kuchař ji objal. Obešel jsem pult a přes to rumiště zamířil přes sklad ven. Když jsem vyšel do horkého slunce, srdce mi prudce bušilo. Zatoužil jsem po další cigaretě, ale mezi čerpacími stojany se nekouří.

Náklaďáky byly stále seřazené. Vůz z prádelny stál proti mně jako lovecký pes, vrčel a chroptěl. Jeden podezřelý pohyb a skočí po mně. Slunce se mu třpytilo na prázdném čelním skle a já jsem se zachvěl. Připadalo mi, že se dívám do tváře idiota.

Zapnul jsem čerpadlo a vytáhl hadici. Odšrouboval jsem první víčko nádrže a začal čerpat.

Trvalo mi půl hodiny, než jsem vyprázdnil první podzemní nádrž. Přesunul jsem se k druhému stojanu. Střídavě jsem čerpal naftu a benzin. Řada náklaďáků byla nekonečná. Začínal jsem to chápat. Začínal jsem tomu rozumět. Lidé v celé zemi buď čerpali, nebo byli mrtví jako ten řidič náklaďáku. Leželi bosí na zemi se stopami pneumatik přes břicha.

Vyčerpal jsem druhou podzemní nádrž a přešel ke třetímu stojanu. Slunce pražilo a mě začínala bolet hlava od výparů. Na měkké kůži mezi palcem a ukazovákem se mi dělaly puchýře. Ale o tom oni nevěděli. Je zajímaly různé průsaky, špatná těsnění, zatuhlé univerzální klouby, ale ne puchýře a úžeh a potřeba se vyřvat. Na bývalých pánech je zajímalo jediné, a to věděli. Že krvácíme.

Vyprázdnil jsem poslední podzemní nádrž a odhodil hadici na zem. Zástup náklaďáků se stále táhl až za roh. Otočil jsem hlavou, abych si uvolnil strnulý krk, a zůstal jsem zírat. Fronta se táhla přes parkoviště na silnici, kde stály náklaďáky donedohledna ve dvou třech pruzích. Vypadalo to jako ta nejhorší zácpa na losangeleské výpadovce v dopravní špičce. Vzduch na obzoru se tetelil jejich výfukovými plyny. Vzduch páchl naftovými zplodinami.

„Ne,“ řekl jsem. „Palivo došlo. Všechno jsme vyčerpali, chlapci.“

A pak jsem uslyšel mohutnější rachot, bas, který mi rozdrnčel zuby. U čerpací stanice zastavovala obrovská stříbrná cisterna. Na boku měla napsáno: „Natankujte Phillips 66, palivo pro tryskáče!“

Vzadu jí vypadla tlustá hadice.

Došel jsem tam, vzal hadici, otevřel poklop a připojil hadici k první podzemní nádrži. Cisterna začala vyčerpávat svůj obsah. Zahltil mě těžký pach – tentýž pach, co musel zahubit dinosaury, když se propadli do asfaltových jam. Naplnil jsem ještě další dvě podzemní nádrže a vrátil se k práci.

Měl jsem natolik oslabené vědomí, že jsem přestal vnímat čas i náklaďáky. Odšrouboval jsem víčko nádrže, vrazil do otvoru hadici a čerpal, dokud těžká horká kapalina nevystříkla ven; pak jsem víčko zase zašrouboval. Puchýře mi popraskaly a hnis mi stékal na zápěstí. Hlava mě bolela jako zkažený zub a žaludek se mi bezmocně zvedal z pachu uhlovodíků.

Bylo mi na omdlení. Omdlím, a tím to skončí. Budu čerpat, dokud nepadnu.

Pak jsem ucítil na ramenou ruce, černé ruce kuchaře. „Běžte dovnitř,“ řekl. „Odpočiňte si. Já to do setmění vezmu. Zkuste si pospat.“

Podal jsem mu hadici.

Ale spát nemůžu.

Dívka spí. Leží rozvalená v rohu s ubrusem pod hlavou a i ve spánku má stažený obličej. Bezvěký obličej válečné vdovy. Brzy ji vzbudím. Je soumrak a kuchař už je tam pět hodin.

A pořád přijíždějí. Dívám se ven rozbitým autem a vidím jejich světla, jak se vlečou do dálky, září do temnějící temnoty jako žluté safíry. Musí stát až k dálnici, možná i dál.

Dívka bude muset na svou směnu. Ukážu jí, jak na to. Bude tvrdit, že to nedokáže, ale dokáže. Chce přece žít.

Chcete jim dělat otroky? řekl kuchař. Protože k tomu to spěje. Chcete jim do smrti vyměňovat olejový filtry pokaždý, když si někdo z těch hajzlů zatroubí?

Třeba bychom mohli uniknout. Doběhnout k příkopu by teď bylo snadné, protože stojí jeden za druhým. Přeběhnout přes pole a bažiny, kde by náklaďáky uvízly jako mastodonti, a vrátit se –

– do jeskyní.

Kreslit obrázky uhlem. Tohle je měsíční bůh. Tohle je strom. Tohle je mack zdolávající lovce.

A nejen to. Tolik ploch na světě je vyasfaltovaných. I dětská hřiště. A do polí a bažin a hlubokých lesů se dostanou tanky a polopásová vozidla a speciály vybavené lasery, masery a tepelnými radary. A tak se postupně dostanou tam, kam budou chtít.

Vidím konvoje náklaďáků zasypávající Ofenokeeský močál pískem, buldozery, které si klestí cestu národními parky a rezervacemi, zplošťují krajinu a proměňují ji v jednu velkou pláň. A po nich přijíždějí vozy s horkým asfaltem.

Ale jsou to jen stroje. Bez ohledu na to, co se s nimi stalo, jaké kolektivní vědomí jsme do nich vložili, se nemohou množit. Za nějakých padesát let z nich budou zrezivělé neškodné trosky, nehybné mrtvoly, po nichž bude svobodný člověk házet kamení a plivat na ně.

A když zavřu oči, vidím výrobní linky v Detroitu a Dearbornu a Youngstownu a Mackinacu, na nichž nové náklaďáky montují dělníci, kteří už neznají píchačky, protože prostě padnou a jsou nahrazeni.

Kuchař už určitě mele z posledního. Je starý. Budu muset vzbudit holku.

Dvě letadla zanechávají stříbřité kondenzační stopy na ztemnělém východním obzoru.

Rád bych věřil tomu, že jsou v nich lidé.

MRTVÍ SE NĚKDY VRACEJÍ

Manželka na Jima Normana čekala už od dvou hodin, a když před činžákem spatřila zastavovat jeho auto, vyběhla ho ven přivítat. Zašla předtím nakoupit, aby mohla připravit slavnostní hostinu – dva steaky, láhev šampaňského, hlávku salátu a pikantní zálivku Thousand Island. Když ho teď viděla vystupovat z auta, přistihla se, jak trošičku zoufale doufá (a nebylo to toho dne poprvé), že vůbec budou mít důvod k oslavě.

Stoupal po schodech nahoru, v jedné ruce nesl novou aktovku a v druhé čtyři učebnice. Viděla titul na horním svazku – Základy gramatiky. Položila mu ruce na ramena a zeptala se: „Tak jak to dopadlo?“

A Jim se usmál.

Jenže té noci se mu poprvé po strašně dlouhé době zase zdál ten starý sen; probudil se celý zpocený a stěží potlačil výkřik děsu.

Přijímacímu pohovoru byl přítomen ředitel střední školy Harolda Davise a vedoucí oddělení angličtiny. Rozhovor se stočil k jeho nervovému zhroucení; s tím ovšem počítal.

Ředitel, plešatý a vyzáblý muž jménem Fenton, se opřel o židli a zahleděl se do stropu. Simmons, vedoucí angličtinář, si zapálil dýmku.

„Byl jsem tehdy ve velice silném psychickém stresu,“ vysvětloval Jim Norman. Zachtělo se mu sevřít ruce složené v klíně v pěst, ale podařilo se mu to nutkání potlačit.

„To myslím chápeme,“ přikývl Fenton s úsměvem. „Nemáme v úmyslu šťourat se ve vašich soukromých záležitostech, ale všichni se asi shodneme na tom, že učitelské povolání je psychicky vyčerpávající, zejména na středních školách. Pět vyučovacích hodin ze sedmi jste na scéně a hrajete pro to nejbezohlednější obecenstvo na světě. Proto taky,“ dodal s náznakem zadostiučinění, „mají učitelé víc žaludečních vředů než příslušníci jakékoli jiné odborné profese s výjimkou dispečerů leteckého provozu.“

Jim pokračoval: „Když jsem se zhroutil, byl jsem… v obrovském stresu.“

Fenton se Simmonsem ho neutrálním pokývnutím pobídli, aby mluvil dál; Simmons cvakl zapalovačem a připálil si vyhaslou dýmku. Kancelář náhle vypadala strašně maličká a strašně dusná. Jim měl zvláštní pocit, že mu právě někdo za zády spustil elektrický radiátor. Prsty se mu v klíně kroutily a musel je přimět k nehybnosti.

„Byl jsem v posledním ročníku a chodil jsem učit jako praktikant.

V létě toho roku mi zemřela matka – na rakovinu – a když jsem s ní naposledy mluvil, prosila mě, abych pokračoval ve studiu a školu dokončil. Můj bratr, tedy starší bratr, zemřel, když jsme byli oba ještě hodně malí. Chtěl se stát učitelem a matka myslela…“

Podle výrazu v jejich očích věděl, že mluví o něčem, co je nezajímá, a pomyslel si: Kristepane, já to zase packám.

„Udělal jsem, co si přála,“ prohlásil a spletitý vztah mezi matkou, svým bratrem Waynem – ubohým zavražděným Waynem – a sebou samým dál nerozpitvával. „Druhý týden mé praxe se moje snoubenka stala obětí dopravní nehody. Porazil ji nějaký kluk ve sporťáku a pak z místa nehody ujel… nikdy ho nenašli.“

Simmons ho tichým zamručením vyzval k pokračování.

„Studoval jsem dál. Zdálo se mi, že mi ani nic jiného nezbývá. Měla velké bolesti – komplikovanou zlomeninu nohy a čtyři přeražená žebra – ale nebezpečí smrti jí nehrozilo. Nejspíš jsem si doopravdy neuvědomoval, v jak velkém jsem stresu.“

A teď opatrně. Právě tady ti začíná ujíždět půda pod nohama.

„Na praxi jsem chodil do střední učňovské školy v Center Street,“ oznámil Jim.

„Rajská zahrada našeho města,“ přikývl Fenton. „Zavírací nože, okované boty, podomácku dělané pistole v šatních skříňkách, placení za ochranu z peněz na obědy a každý třetí tam prodává drogy zbývajícím dvěma. Vím, jak to v Center Street vypadá.“

„Byl tam jeden kluk, jmenoval se Mack Zimmerman,“ pokračoval Jim. „Citlivá povaha, hrál na kytaru. Chodil ke mně na stylistiku a měl nadání. Když jsem tam jednou ráno přišel, dva z těch gaunerů ho drželi a třetí třískal jeho yamahou o radiátor. Zimmerman ječel. Zařval jsem na ně, aby toho nechali a tu kytaru mi dali. Rozběhl jsem se k nim a někdo mě zezadu praštil přes hlavu a uzemnil.“ Jim pokrčil rameny. „A pak to přišlo. Složil jsem se. Žádné hysterické záchvaty ani tiché posedávání v koutku. Prostě jsem se tam nedokázal vrátit. Jak jsem se dostal do blízkosti Center Street, sevřelo se mi srdce strachem. Nemohl jsem pořádně dýchat, vyrážel na mně studený pot…“

„To se mi stává taky,“ prohlásil povzbudivě Fenton.

„Začal jsem chodit na psychoanalýzu. Na skupinovou terapii do městské nemocnice, protože soukromého psychiatra jsem si nemohl dovolit. Prospělo mi to. Sally a já jsme se vzali. Trošičku kulhá a má jizvu, ale jinak je jako nová.“ Pohlédl jim přímo do očí. „Počítám, že totéž by se dalo říct o mně.“

„Jestli se nepletu,“ zeptal se Fenton, „povinnou praxi jste pak dokončil na Cortezově střední škole?“

„To taky není zrovna procházka růžovým sadem,“ přidal se Simmons.

„Chtěl jsem nějakou náročnou školu,“ vysvětloval Jim. „Výměnil jsem si to s jedním spolužákem, abych se tam dostal.“

„Váš konzultant a hodnotící učitel vás klasifikoval na jedničku?“ poznamenal Fenton.

„Ano.“

„A za celé čtyři roky máte studijní průměr jedna celá dvanáct. To znamená skoro všechno za jedna.“

„Studium mě bavilo.“

Fenton a Simmons na sebe pohlédli a vstali. Jim se také zvedl.

„Dáme vám vědět, pane Normane,“ řekl Fenton. „Budeme mluvit ještě s několika dalšími uchazeči…“

„Ano, jistě.“

„… ale mám-li mluvit za sebe, vaše studijní výsledky i vaše osobní upřímnost mi imponují.“

„Děkuji vám.“

„Sime, třeba by si pan Norman dal před odchodem šálek kávy.“

Podali si ruce.

„Myslím, že pokud o to místo stojíte, je vaše,“ řekl mu Simmons na chodbě. „I když bych vám to samozřejmě neměl říkat.“

Jim přikývl. On sám naopak neřekl spoustu věcí, které možná říct měl.

Davisova střední škola sídlila v odpudivé hranaté budově, uvnitř však byla zařízená podivuhodně moderně – jen oddělení přírodních věd dostalo z rozpočtu předchozího roku dotace ve výši půl druhého milionu. Učebny, v nichž stále ještě přetrvávali duchové dělníků Výboru pro pracovní projekty, kteří je postavili, i poválečné mládeže, která v nich jako první studovala, byly vybavené moderními pracovními stoly a lesklými tabulemi. Studenti byli čistí, dobře oblečení, temperamentní a pocházeli ze zámožných rodin. Šedesát procent studentů posledního ročníku jezdilo vlastním autem. Celkem vzato dobrá škola. Škola, na které se v těchhle morových sedmdesátých letech dobře učilo. Učňovská škola v Center Street ve srovnání s ní připomínala nejtemnější Afriku.

Když ale děti odešly, zdálo se mu, jako by se něco pradávného a přízračného usazovalo na chodbách a šeptalo v prázdných učebnách. Nějaká černá odporná stvůra, která se nikdy neukázala na světle. Někdy, když procházel halou čtvrtého křídla a se svou novou aktovkou v ruce mířil k parkovišti, míval Jim Norman pocit, že téměř slyší její dech.

Koncem října se mu ten sen zdál znovu a tentokrát skutečně zaječel. Namáhavě se prodral do reality bdění a zjistil, že Sally sedí na posteli vedle něj a drží ho za rameno. Srdce mu zběsile tlouklo.

„Bože můj,“ povzdechl a přejel si rukou po obličeji.

„Jsi v pořádku?“

„Jistě. Já jsem zařval, viď?“

„A jak. Zdálo se ti něco ošklivého?“

„Ano.“

„Něco o tom, jak ti kluci rozmlátili tomu chudákovi kytaru?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Něco mnohem staršího. Někdy se to vrací, to je všechno. Jen klid.“

„Určitě?“

„No jistě.“

„Nechceš skleničku mléka?“ Její tmavé oči na něj ustaraně pohlížely.

Políbil jí rameno. „Ne. Tak už spi.“ Zhasla a Jim tam ležel a zíral do tmy.

Na to, že byl v učitelském sboru nováčkem, měl dobrý rozvrh. První hodinu měl volnou. Druhou a třetí hodinu učil v prvním ročníku stylistiku; jedna třída byla dost tupá, ale ve druhé se docela bavil. Čtvrtá hodina byla nejlepší – americká literatura v nejvyšším ročníku pro studenty, kteří se chystali na vysokou školu a kterým působilo nesmírné potěšení hodinu denně hledat hnidy na starých klasicích. Pátá hodina byla „konzultační“, kdy měl být k dispozici studentům s osobními či studijními problémy. Zdálo se ovšem, že jen velice málo z nich má problémy toho či onoho druhu (nebo se s ním možná o nich nechtěli bavit), takže tyto hodiny většinou trávil s nějakým dobrým románem. Šestou hodinu měl gramatiku, nudnou a nezáživnou jako telefonní seznam.

Jediným jeho křížem byla sedmá hodina. Šlo o kurz zvaný Život s literaturou, který se konal v malé stísněné učebně ve druhém patře. Počátkem podzimu tam bylo příliš horko a s blížící se zimou naopak příliš chladno. Kurz sám byl určen pro studenty, kterým se ve školní terminologii rezervovaně říká „pomalejší“.

V Jimově třídě bylo sedmadvacet „pomalejších studentů“, většinou členů školních sportovních týmů. Nejmírnějším prohřeškem, z něhož je mohl obvinit, byl nezájem a někteří z nich si počínali vysloveně zlomyslně. Jednoho dne vešel do učebny a na tabuli našel vulgární a krutě výstižnou karikaturu své osoby, pod níž bylo zcela zbytečně připsáno „pan Norman“. Bez komentáře ji setřel a přes posměšné pochichtávání pokračoval ve výuce.

Vypracovával zajímavé učební plány zahrnující využívání audiovizuálních pomůcek a nařídil jim přečíst několik nesmírně poutavých a přitom snadno srozumitelných textů – všechno zcela bezvýsledně. Nálada ve třídě kolísala mezi neukázněnou bujností a trucovitým mlčením. Počátkem listopadu se během rozboru knihy O myších a lidech dva studenti začali rvát. Jim je od sebe odtrhl a oba poslal do sborovny. Když otevřel knihu na místě, kde předtím přestal, objevila se mu před očima slova „Strč si to do prdele“.

Svěřil se se svým problémem Simmonsovi, který pokrčil rameny a zapálil si dýmku. „V tom ti asi vážně neporadím, Jime. Poslední hodina je vždycky na draka. A čtyřka od tebe pro některé z nich znamená konec fotbalu nebo basketbalu. A ostatní základní kurzy angličtiny už mají za sebou, takže jim nezbývá než smířit se s tímhle.“

„A mně taky,“ povzdechl si Jim ponuře.

Simmons přikývl. „Ukaž jim, že se s nimi nebudeš mazlit, a oni zkrotnou – už proto, aby nepřišli o možnost dál sportovat.“

Sedmá hodina však i nadále zůstávala nepřetržitým trnem v patě.

Jedním z největších problémů Života s literaturou byl obrovitý a pomalý halama jménem Chip Osway. Začátkem prosince, v onom krátkém období mezi fotbalovou a basketbalovou sezónou (Osway hrál obojí), ho Jim nachytal s tahákem a vykázal ho z učebny.

„Jestli mě necháš rupnout, tak tě sejmeme, ty hajzle!“ zaječel Osway do spoře osvětlené chodby druhého patra. „Slyšíš?“

„Tak už běžte,“ odpověděl Jim. „Nemlaťte zbytečně pantem.“

„Sejmeme tě, ty úchyláku!“

Jim se vrátil do učebny. Bezvýrazně na něj zírali a jejich tváře neprozrazovaly, co si myslí. Pocítil náhlý příliv neskutečnosti, podobalo se to tomu pocitu, který se ho zmocnil předtím, než… než…

Sejmeme tě, ty úchyláku.

Vytáhl ze stolu klasifikační sešit, otevřel ho na stránce nadepsané „Život s literaturou“ a do kolonky vedle jména Chipa Oswaye pečlivě napsal pětku.

Té noci se mu to zase zdálo.

Sen se pokaždé odvíjel krutě pomalu, takže měl čas všechno vidět a procítit. A jeho hrůznost ještě zvyšovalo to, že znovu prožíval události, které směřovaly ke známému závěru, bezmocný jako člověk připoutaný k sedadlu auta padajícího ze skalního útesu.

V tom snu mu bylo devět let a jeho bratru Wayneovi bylo dvanáct. Šli spolu po Broad Street ve Stratfordu ve státě Connecticut a měli namířeno do stratfordské knihovny. Jim svoje knížky vracel s dvoudenním zpožděním, takže z misky v kredenci vytáhl čtyři centy na zaplacení pokuty. Bylo to o letních prázdninách a vzduch byl plný vůně čerstvě posečené trávy. Z okna bytu někde v prvním patře k nim doléhaly zvuky televizního přenosu baseballového zápasu, Yankees vedli v polovině utkání nad Red Sox šest nula, Ted Williams byl na pálce a bylo vidět, jak se stín budovy Burretsovy stavební společnosti pomalu protahuje přes ulici; byl večer a blížila se tma.

Za Teddyho tržnicí a Burretsovou společností byl železniční nadjezd a na jeho druhé straně se poblíž uzavřené benzinové pumpy scházívalo několik místních budižkničemů – pět nebo šest výrostků v kožených bundách a džínsech s cvočky. Jim kolem nich strašně nerad chodil. Pokřikovali na ně hej brejlovci a hej sralbotkové a hej nemáš náhodou čtvrťák a jednou za nimi běželi půl bloku. Wayne ale odmítal obcházet je oklikou. To by byla srabárna.

Nadjezd se k tobě v tom snu neodvratitelně blíží a hrdlo se ti začíná svírat hrůzou, která na tebe padne jako stín křídel obrovitého černého ptáka. Vidíš všechno: neonovou reklamu Burretsovy firmy, která právě začala pravidelně blikat, šupinky rzi na zeleném nadjezdu, blyštění skleněných střepů mezi škvárou železniční tratě, zohýbaný ráfek jízdního kola ve škarpě.

Snažíš se Wayneovi říct, žes to všechno už zažil, žes to zažil nejmíň stokrát. Místní budižkničemové tentokrát nepostávají u benzinové pumpy; jsou schovaní ve stínech pod pilířem nadjezdu. Jenže ze sebe nevydáš ani hlásek, jsi úplně bezmocný.

Pak jste pod nadjezdem, několik stínů se odlepí od zdi, vysoký mladík s blonďatými vlasy zastřiženými na ježka a s přeraženým nosem chytí Waynea, přirazí ho k začouzeným škvárobetonovým tvárnicích a řekne: Dej sem prachy.

Nechte mě na pokoji.

Chceš utéct, ale nějaký tlouštík s umaštěnými černými vlasy tě popadne a hodí tě na zeď vedle bratra. Levé víčko mu nervózně cuká, když se tě ptá: No tak, cucáku, kolik u sebe máš? Č-čtyři centy. Ty lháři zasraná.

Wayne se snaží osvobodit a výrostek s podivně oranžově zbarvenými vlasy ho pomůže blonďákovi přidržet. Tlouštík s cukavým víčkem ti z ničeho nic vrazí jednu do zubů. Cítíš v rozkroku náhlou tíhu a na džínsech se ti rozlévá temná skvrna.

Koukej, Vinnie, pochcal se.

Wayne sebou začne horečně zmítat a téměř – ale ne úplně – se vyprostí z jejich sevření. Další výrostek v černých bavlněných kalhotách a bílém tričku ho hodí zpátky. Na bradě má malé červené mateřské znamínko. Kamenné hrdlo nadjezdu se začíná třást. Kovové nosníky se zachvívají dunivou vibrací. Blíží se vlak.

Někdo ti vyrazí knížky z ruky a výrostek s mateřským znamínkem na bradě je odkopne do škarpy. Wayne náhle vykopne pravou nohou a trefí tlouštíka s cukavým víčkem do rozkroku. Tlouštík zaječí.

Bacha, Vinnie, utíká!

Tlouštík s cukavým víčkem křičí něco o svých koulích, ale i jeho bolestný řev se ztrácí ve stupňujícím se hromovém rachotu přijíždějícího vlaku. Pak je vlak nad nimi a burácení zaplní celý svět.

Záblesky světla na čepelích zavíracích nožů. Jeden nůž drží mladík s blonďatým ježkem a druhý výrostek s mateřským znamínkem. Neslyšíš sice Waynea, ale přečteš si jeho slova z tvaru rtů.

Utíkej, Jimmy, utíkej.

Padneš na kolena, ruce, které tě držely, jsou pryč a ty se protáhneš mezi párem nohou jako žába. Na záda ti dopadne ruka, která hledá, čeho by se zachytila, a nic nenachází. A pak běžíš zpátky, odkud jsi přišel, s veškerou tou strašlivou neohrabanou pomalostí snu. Ohlédneš se přes rameno a vidíš…

Probudil se do tmy a slyšel, jak vedle něj Sally poklidně oddechuje. Překousl výkřik, který se mu dral na rty, a když ho zadusil, znovu si lehl.

Když se tehdy otočil a podíval se zpět do té zející temnoty pod nadjezdem, viděl, jak blonďák a výrostek s mateřským znamínkem vrážejí nůž do jeho bratra – blonďák těsně pod hrudní kost a výrostek s mateřským znamínkem přímo do rozkroku.

Ležel v temnotě, přerývaně oddechoval a čekal, až ten devítiletý duch zmizí, čekal na to, až ho konečně odnese poctivý spánek.

Nevěděl, jak dlouho trvalo, než přišel.

Vánoční prázdniny byly na školách jeho obvodu spojeny s pololetními, takže volno trvalo téměř celý měsíc. Sen se vrátil dvakrát hned na začátku prázdnin, víckrát už se však neopakoval. Jeli se Sally na návštěvu k její sestře do Vermontu a užili si lyžování. Byli šťastní.

Problém Jimova kursu Život s literaturou vypadal na čerstvém a křišťálově čistém vzduchu nedůležitě a poněkud pošetile. Vrátil se do školy opálený zimním sluncem, klidný a vyrovnaný.

Simmons ho chytil cestou na druhou hodinu a podal mu složku papírů. „Máš nového studenta v sedmé hodině. Robert Lawson. Přestup z jiné školy.“

„Počkej, Sime, už teď jich tam mám sedmadvacet. To nemůžu zvládnout.“

„Pořád ještě jich máš sedmadvacet. Bill Stearns se v úterý po Vánocích zabil. Porazilo ho auto a ujelo.“

„Bill?“

V duchu si vybavil jeho černobílý obrázek, podobný abiturientské fotografii. William Stearns, člen Key klubu, dobrý fotbalista, slušný angličtinář. V Životě s literaturou byl jedním z mála dobrých studentů. Nenápadný, hodnocený pravidelně jedničkou nebo dvojkou. Sám se příliš často nehlásil, při vyvolání však obvykle znal správnou odpověď (kterou přednesl s příjemným suchým humorem). Ten že je mrtvý? V patnácti letech. V kostech se mu náhle ohlásila jeho vlastní smrtelnost jako studený průvan pode dveřmi.

„Kristepane, to je hrozné. Ví se, jak se to stalo?“

„Přešetřuje to policie. Šel si do centra vyměnit vánoční dárek. Přecházel Rampart Street a porazila ho stará fordka. Poznávacího čísla si nikdo nevšiml, ale na dvířkách byl nápis Hadí oči… jak si to na auta malují mladí kluci.“

„Kristepane,“ řekl znovu Jim.

„Už zvoní,“ upozornil ho Simmons. Spěšně se vzdálil a cestou rozehnal hlouček dětí shromážděných kolem fontánky s pitnou vodou. Jim s pocitem prázdnoty zamířil do své třídy.

Během volné hodiny otevřel složku Roberta Lawsona. Prvním dokumentem byla zelená registrační karta z Milfordské střední školy, o které Jim v životě neslyšel. Druhým bylo studentovo osobní hodnocení. Inteligenční kvocient ustálen na sedmdesáti osmi. Určité manuální nadání, ne však příliš velké. Antisociální odpovědi na Barnett-Hudsonův test osobnosti. Mizerné výsledky talentových testů. Jim si zatrpkle pomyslel, že je to přesně ten pravý typ pro Život s literaturou.

Na dalším listu byly záznamy o kázeňských přestupcích, takzvaná žlutá karta, až na to, že na Milfordské střední škole byla tahle karta bílá s černými okraji; Lawsonova byla znepokojivě zaplněná. Stačil se už namočit do malérů všeho možného druhu.

Obrátil další list; pohlédl na školní fotografii Roberta Lawsona a pak se na ni podíval pozorněji. Hluboko do žaludku se mu náhle vplížil děs a teplý a syčící se tam stočil jako had.

Lawson hleděl do objektivu vzdorovitě, jako by pózoval pro snímek do policejního rejstříku a ne pro školní fotografii. Na bradě měl drobné jahodově červené mateřské znamínko.

Než začala sedmá hodina, stačil už v duchu snést všechny možné racionální argumenty. Přesvědčoval sám sebe, že na světě musejí být tisíce mladých kluků s červeným mateřským znamínkem na bradě. Přesvědčoval sám sebe, že tomu grázlovi, který před šestnácti dlouhými mrtvými lety probodl jeho bratra, už musí být přinejmenším dvaatřicet.

Jenže když stoupal do druhého patra, nervozita ho neopouštěla. A připojily se k ní ještě další obavy: takhle sis připadal, než ses sesypal.

V ústech pocítil zřetelnou ocelovou pachuť paniky.

Přede dveřmi učebny číslo třiatřicet postával obvyklý hlouček studentů; někteří z nich vešli dovnitř, když viděli Jima přicházet. Několik jich zůstalo na chodbě, něco si šeptali a ušklíbali se. Nového studenta spatřil Jim stát vedle Chipa Oswaye. Robert Lawson měl na sobě modré džínsy a těžké, vysoké boty s podrážkou na silném vzorku – nejnovější módu onoho roku.

„Běžte dovnitř, Chipe.“

„To je rozkaz?“ Neurčitě se usmál někam nad Jimovu hlavu.

„Jistě.“

„Z toho testu jste mě nechal rupnout?“

„Jistě.“

„No jasně, to je…“ Dál už si jen tiše mumlal něco pro sebe.

Jim se otočil k Robertu Lawsonovi. „Jste tady nový,“ oslovil ho. „Rád bych vám jen řekl, jak to tady chodí.“

„Jasně, pane Norman.“ Obočí nad pravým okem mu protínala drobná jizva – jizva, kterou Jim znal. Omyl byl vyloučen. Bylo to sice neskutečné, bylo to čiré šílenství, ale byl to také fakt. Tenhle výrostek před šestnácti lety vrazil nůž do jeho bratra.

Otupěle, jakoby z obrovské vzdálenosti, se slyšel, jak zahajuje stručný výklad pravidel a zásad svého kurzu. Robert Lawson si zahákl palce za vojenský opasek, poslouchal, usmíval se a začal přikyvovat, jako by byli staří známí.

„Jime?“

„Hmm?“

„Něco není v pořádku?“

„Ale ne.“

„Ti kluci z Života s literaturou ti pořád ještě dělají problémy?“

Žádná odpověď.

„Jime?“

„Ale ne.“

„Neměl by sis dneska jít dřív lehnout?“

Jim ji neposlechl.

Té noci byl sen obzvlášť zlý. Když ten výrostek s jahodově červeným mateřským znamínkem probodl jeho bratra, zakřičel za Jimem: „Příště jsi na řadě ty, cucáku. Rovnou do pytlíku.“

Probudil se vlastním výkřikem.

Ten týden učil Pána much a mluvil o symbolismu, když Lawson zdvihl ruku.

„Co je, Roberte?“ zeptal se klidně.

„Proč na mě pořád civíte?“

Jim zamrkal a cítil, jak mu vysychá v ústech.

„Mám snad dvě hlavy? Nebo mám rozepnutej poklopec?“

Nervózní chichotání ostatních studentů.

„Necivěl jsem na vás, pane Lawsone,“ odpověděl Jim nevzrušeně. „Mohl byste nám říct, proč se Ralph a Jack neshodli…“

„Civěl jste na mě.“

„Chcete si o tom pohovořit s panem Fentonem?“

Lawson se zatvářil, jako by o tom vážně přemýšlel. „Ani ne.“

„Tak dobře. Můžete nám tedy říct, pročpak se Ralph a Jack…“

„Nečet jsem to. Myslím, že je to debilní knížka.“

Jim se chladně usmál. „Vážně si to myslíte? Měl byste si pamatovat, že když hodnotíte nějakou knihu, ta kniha zároveň hodnotí vás. Tak co, řekne mi někdo jiný, proč se nedohodli v otázce existence zvířete?“

Kathy Slavinová se rozpačitě přihlásila. Lawson po ní cynicky přejel očima a něco pošeptal Chipu Oswayovi. Slova tvořená jeho ústy vypadala jako „príma kozy“. Chip přikývl.

„Kathy?“

„Snad proto, že Jack chtěl na zvíře uspořádat hon?“

„Správně.“ Otočil se a začal psát na tabuli. V okamžiku, kdy byl k třídě obrácen zády, se na tabuli u jeho hlavy rozpleskl grapefruit.

Trhl sebou a honem se otočil. Několik studentů se smálo, ale Osway s Lawsonem se na Jima jen dívali s nevinným výrazem.

Jim se sklonil a grapefruit zdvihl. „Někdo,“ pronesl s pohledem upřeným do zadních lavic, „by si zasloužil tím zatraceným grapefruitem dostat do držky.“

Kathy Slavinová šokované vypískla.

Hodil grapefruit do odpadkového koše a otočil se zpátky k tabuli.

U kávy rozevřel ranní noviny a všiml si titulku v polovině stránky. „Bože můj,“ vydechl a přerušil plynulé ranní klábosení své ženy. Břicho jako by měl najednou plné těžkých třísek…

Smrt děvčete po pádu ze střechy: Katherine Slavinová, sedmnáctiletá studentka druhého ročníku střední školy Harolda Davise, včera v časných večerních hodinách buď spadla, nebo byla shozena ze střechy svého činžovního domu v centru města. Podle svědectví matky šlo děvče se sáčkem krmení na střechu, kde chovalo holuby.

Policie sdělila, že jistá žena ze sousedního bloku, jejíž totožnost nebyla uvedena, viděla v osmnáct pětačtyřicet, pouhých několik minut po nalezení dívčina těla, přes střechu přebíhat tři mladíky.

„Jime, tys ji učil?“

Dokázal však na ni jen beze slova zírat.

O dva týdny později ho po zvonění oznamujícím polední přestávku potkal na chodbě se složkou v ruce Simmons a Jim cítil, jak se mu žaludek stahuje strachem.

„Nový student,“ řekl rezignovaně Simmonsovi. „Život s literaturou.“

„Jak to víš?“ zdvihl Simmons obočí.

Jim pokrčil rameny a sáhl po složce.

„Musím běžet,“ omlouval se Simmons. „Jdu na poradu vedoucích oddělení, budou se tam vyhodnocovat jednotlivé kurzy. Vypadáš tak trochu přejetě. Není ti něco?“

Tak trochu přejetě, to je to pravé slovo. Asi jako Billy Stearns.

„To víš, že ne.“

„To jsem rád,“ přikývl Simmons a poplácal ho po zádech.

Když odešel, otevřel Jim složku na stránce s fotografií a předem se zašklebil jako někdo, kdo čeká ránu.

Obličej na snímku mu však nebyl okamžitě povědomý. Byla to prostě tvář nějakého mladého kluka, možná už ji někdy viděl a možná ne. Zmíněný kluk, David Garcia, byl ramenatý a tmavovlasý s poněkud černošsky tvarovanými rty a s tmavýma ospalýma očima. Žlutá karta prozrazovala, že je také z Milfordské střední školy a že strávil dva roky v polepšovně Granville pro krádež auta.

Jim složku zavřel lehce roztřesenýma rukama.

„Sally?“

Zdvihla hlavu od žehlení. Jim se díval na basketbal v televizi, dohromady ale nic nevnímal.

„Už nic,“ řekl. „Zapomněl jsem, co jsem ti chtěl.“

„Tak to nejspíš byla nějaká lež.“

Automaticky se usmál a znovu se zadíval na televizi. Už už se chystal se jí se vším svěřit. Jenže jak to mohl udělat? Byla to přinejmenším bláznivá historka. Odkud by asi začal? Od toho snu? Od svého nervového zhroucení? Od příchodu Roberta Lawsona?

Ne. Od Waynea – od svého bratra.

O tom ale v životě nikomu nevyprávěl, dokonce ani při psychoanalýze ne. Jeho myšlenky se zatoulaly k Davidu Garciovi a k té neskutečné hrůze, která se ho zmocnila, když si na chodbě pohlédli do očí. Samozřejmě, že na snímku mu připadal jen matně povědomý. Fotografie se nepohybují… a necukají jim oční víčka.

Garcia stál s Lawsonem a Chipem Oswayem, a když vzhlédl a spatřil Jima Normana, usmál se, víčka obou očí mu začala poškubávat a v Jimově hlavě se děsivě jasně ozvaly hlasy:

No tak, cucáku, kolik u sebe máš?

Č-čtyři centy.

Ty lháři zasraná… koukej, Vinnie, pochcal se.

„Říkals něco, Jime?“

„Ne.“ Sám si tím ale nebyl tak úplně jistý. Začínal mít hrozný strach.

Jednoho dne začátkem února se po vyučování ozvalo zaťukání na dveře sborovny, a když je Jim otevřel, stál před nimi Chip Osway. Tvářil se vylekaně. Jim byl ve sborovně sám; bylo už deset minut po čtvrté a ostatní učitelé šli před hodinou domů. Jim ještě opravoval písemné práce z americké literatury.

„Co je, Chipe?“ zeptal se klidně.

Chip nervózně přešlápl. „Moh bych si s váma na minutku promluvit, pane Norman?“

„Samozřejmě. Jestli vám ale jde o tu písemku, tak se zbytečně…“

„Ne, o to nejde. Hmm, můžu si tady zapálit?“

„Poslužte si.“

Chip si lehce se třesoucí rukou zapálil cigaretu. Mlčel a jeho mlčení se protáhlo snad na celou minutu; zdálo se, že není mocen slova. Rty se mu třásly, mimovolně sepjal ruce a přivřel oči, jako by se nějaké jeho vnitřní já úporně snažilo najít vlastní vyjádření.

Náhle překotně vyhrkl: „Jestli to udělaj, tak chci, abyste věděl, že já v tom nejedu! Mně se ty frajeři nezamlouvaj! Jsou to úchyláci!“

„Kteří frajeři, Chipe?“

„Lawson a ten úchylák Garcia.“

„Chystají se mi něco udělat?“ Znovu se ho zmocňovala ta stará známá přízračná hrůza a odpověď znal předem.

„Nejdřív se mi líbili,“ vyprávěl Chip. „Vyrazili jsme si spolu a dali jsme si pár piv a já jsem na vás začal nadávat kvůli tomu testu. Vykládal jsem, že si to s váma vyřídím. Jenže jsem to nemyslel vážně, přísahám!“

„A co se stalo?“

„Hned se toho chytili a vzali mě za slovo. Vyptávali se, v kolik hodin chodíte ze školy, jaký máte auto a tak podobně. Zeptal jsem se, co proti vám maj, a Garcia řek, že vás kdysi dávno znali… hej, není vám dobře?“

„To ta cigareta,“ řekl Jim přidušeně. „V životě si na ten kouř nezvyknu.“

Chip ji zamáčkl. „Zeptal jsem se, kdy vás znali, a Bob Lawson prohlásil, že to jsem si ještě hrál v uhláku na horníka. Jenže jim je přece sedmnáct jako mně.“

„A co dál?“

„No, Garcia se ke mně naklonil přes stůl a povídá: ‚Běž do prdele, to ho asi nechceš moc vážně sejmout, když ani nevíš, kdy chodí ze školy. Cos mu chtěl udělat?‘ Tak jsem jim řek, že se chystám strčit vám pod kola hřebíky, abyste píchnul všechny čtyři pneumatiky.“ Pohlédl na Jima prosebnýma očima. „Já jsem doopravdy nechtěl udělat ani to. Řek jsem to, protože…“

„Protože jsi měl strach?“ zeptal se Jim tiše.

„Jo, a mám strach pořád.“

„Co na to říkali?“

Chip se otřásl. „Bob Lawson povídá: ‚Tak tohles chtěl udělat, ty posero ubohá?‘ Já si hrál na tvrďase a ptám se: ‚A co byste mu chtěli udělat vy, odkráglovat ho?‘ A Garcia – víčka mu začaly strašně cukat – vytáh něco z kapsy, rozevřel to a já koukám, že je to zavírací kudla na péro. A pak jsem raděj zmizel.“

„Kdy to bylo, Chipe?“

„Včera. Mám teď strach s těma frajerama sedět pohromadě, pane Norman.“

„Tak dobře,“ povzdechl si Jim. „Tak dobře.“ Díval se na písemné práce, které opravoval, a nic neviděl.

„Co budete dělat?“

„To nevím,“ zavrtěl Jim hlavou. „To vážně nevím.“

V pondělí ráno to stále ještě nevěděl. Nejdřív ho napadlo, že to všechno poví Sally a začne od zavraždění svého bratra před šestnácti lety. Jenže to nebylo možné; Sally by sice jistě projevila soucit, ale vylekalo by ji to a stejně by mu nevěřila.

Simmons? To taky nešlo. Simmons by si myslel, že mu přeskočilo. A možná že mu doopravdy přeskočilo. Jeden chlapík na té skupinové terapii, kam chodil, tvrdil, že nervově se zhroutit je jako rozbít vázu a střepy zase slepit. Už se nikdy nemůžete spolehnout na to, že vám váza bude normálně sloužit. Nemůžete do ní dát květiny, protože květiny potřebují vodu a ve vodě by mohlo lepidlo povolit.

Takže jsem blázen?

Jenže jestli je blázen, musí být Chip Osway taky blázen. Napadlo ho to v okamžiku, kdy nasedal do auta, a celým tělem mu proběhl záchvěv vzrušení.

Samozřejmě! Lawson a Garcia mu vyhrožovali v přítomnosti Chipa Oswaye. Jako důkaz u soudu by to možná neobstálo; ale bude to stačit k tomu, aby byli oba vyloučeni ze školy, pokud se mu podaří Chipa přimět, aby tu svou historku zopakoval před Fentonem. A byl si téměř jistý, že Chipa přesvědčí, aby to udělal. Chip měl vlastní zájem na tom, aby zmizeli někam hodně daleko.

Právě zajížděl na parkoviště, když si vzpomněl, co se stalo Billymu Stearnsovi a Kathy Slavinové.

O volné hodině zašel do kanceláře školního tajemníka a naklonil se nad stůl jeho sekretářky. Sepisovala právě seznam docházky.

„Je tu dnes Chip Osway?“ zeptal se nenuceně.

„Chip…?“ Pochybovačně na něj pohlédla.

„Charles Osway,“ opravil se Jim. „Chip je přezdívka.“

Začala se probírat hromádkou malých papírků, na jeden z nich pohlédla a vytáhla ho. „Chybí, pane Normane.“

„Můžete mi dát jeho telefonní číslo?“

„Jistě,“ přikývla a zastrčila si tužku do vlasů. Vytáhla je z kartotéční skříňky označené písmenem O a podala mu je. Jim číslo vytočil na jejím telefonu.

Telefon zazvonil asi tucetkrát a Jim se už chystal zavěsit, když se ozval drsný a ospalý hlas. „Co je?“

„Pan Osway?“

„Barry Osway už je šest let po smrti. U telefonu Gary Denkinger.“

„Vy jste nevlastní otec Chipa Oswaye?“

„Co proved?“

„Prosím?“

„Vypařil se, tak chci vědět, co proved.“

„Pokud vím, neprovedl nic. Chtěl jsem si s ním jen promluvit. Nevíte náhodou, kde by mohl být?“

„Ne, já chodím na noční. A jeho kamarády neznám.“

„Nemáte vůbec ponětí…“

„To nemám. Vzal si starej kufr a padesát babek, co si našetřil z krádeží autodílů nebo z prodeje drog nebo čím si vlastně ty mladý dneska vydělávaj. Co já vím? Třeba jel do San Franciska k hipíkům.“

„Kdyby se vám ozval, zavoláte mi do školy? Jim Norman, oddělení angličtiny.“

„No jasně.“

Jim položil sluchátko. Sekretářka tajemníka vzhlédla a věnovala mu krátký neutrální úsměv. Jim úsměv neopětoval.

O dva dny později se v ranní docházce vedle jména Chipa Oswaye objevila slova „odešel ze školy“. Jim čekal, kdy se objeví Simmons s novou osobní složkou. Za týden se dočkal.

Otupěle pohlížel na fotografii. Tentokrát nebylo pochyb. Ježka nahradily dlouhé vlasy, blonďatá barva však zůstala. A obličej byl tentýž, Vincent Corey. Mezi přáteli a důvěrnými kamarády známý jako Vinnie. Vzhlížel ze snímku na Jima se rty zkřivenými provokativním úšklebkem.

Když mířil před sedmou vyučovací hodinou do třídy, srdce mu v prsou hlasitě bušilo. Lawson, Garcia a Vinnie Corey stáli u nástěnky vedle dveří – když se k nim blížil, všichni tři se vzpřímili.

Vinnie se usmál svým provokativním úsměvem, oči měl však studené a mrtvé jako sněhové vločky. „Vy jste určitě pan Norman. Nazdárek, Norme.“

Lawson a Garcia se tiše zasmáli.

„Jmenuji se Norman,“ odpověděl Jim a nevšímal si ruky, kterou mu Vinnie podával. „Laskavě si to zapamatujte.“

„Jasně, budu si to pamatovat. Jakpak se daří vašemu bratříčkovi?“

Jim ztuhl. Cítil, jak mu povoluje močový měchýř, a odněkud jakoby z veliké dálky, z nějaké dlouhé chodby kdesi ve své lebce, slyšel přízračný hlas: Koukej, Vinnie, pochcal se!

„Co víte o mém bratrovi?“ zeptal se chraptivě.

„Nic,“ ujistil ho Vinnie. „Nic moc.“ Všichni tři na něj pohlíželi s prázdným a nebezpečným úsměvem.

Ozvalo se zvonění, takže pomalu vešli do učebny.

Telefonní budka v dragstóru, deset hodin večer téhož dne.

„Ústředna? Chci policejní stanici ve Stratfordu, stát Connecticut. Ne, číslo nemám.“

Cvakání ve sluchátku. Dotazy.

Ten policista se jmenoval pan Nell. Měl tehdy bílé vlasy a mohlo mu být kolem pětapadesáti. Děti nedokážou věk správně odhadnout. Otec jim zemřel a pan Nell o tom z nějakých vlastních zdrojů informací věděl.

Říkejte mi pan Nell, kluci.

Jim se každý den v poledne scházel s bratrem a společně chodili do Stratfordského bistra sníst oběd, který si přinesli z domova. Matka jim každému dávala pět centů, aby si mohli koupit mléko. To bylo ještě předtím, než se začalo mléko vozit přímo do škol. A občas se tam objevil pan Nell s opaskem, vrzajícím pod váhou jeho břicha a služební osmatřicítky, a koupil jim každému kousek koláče se zmrzlinou.

Kde jste byl, když probodli mého bratra, pane Nelle?

Konečně dostal spojení. Telefon zazvonil jen jednou.

„Policie Stratford.“

„Dobrý večer, tady je James Norman. Volám meziměstsky.“ Uvedl jméno města. „Zajímalo by mě, jestli mi můžete dát nějaké spojení na jednoho člověka, který byl u policie někdy kolem sedmapadesátého roku.“

„Počkejte chviličku, pane Normane.“

Chvíle čekání a pak jiný hlas.

„Tady je seržant Morton Livingston, pane Normane. Po kom se sháníte?“

„Totiž,“ zaváhal Jim, „jako kluci jsme mu prostě říkali pan Nell. Nevíte náhodou…“

„No jasně! Don Nell už je v důchodu. Už mu bude třiasedmdesát nebo čtyřiasedmdesát.“

„A bydlí pořád ve Stratfordu?“

„Ano, na Barnum Avenue. Chcete jeho adresu?“

„A telefon, pokud ho máte.“

„Jistě. Vy jste Dona znal?“

„Kupovával mně a bratrovi ve Stratfordském bistru jablkový koláč se zmrzlinou.“

„Panebože, ten podnik už deset let neexistuje. Tak chviličku počkejte.“ Vrátil se k telefonu a nadiktoval mu adresu i s telefonním číslem. Jim si ji poznamenal, poděkoval Livingstonovi a zavěsil.

Vytočil znovu ústřednu, nadiktoval jí číslo a čekal.

Když začal telefon vyzvánět, zmocnilo se ho náhlé horečné napětí a naklonil se kupředu, přičemž se instinktivně odvrátil od pultu dragstóru, přestože u něj seděla pouze boubelatá mladá dívka, která si četla nějaký časopis.

Na druhé straně linky se ozval silný mužný hlas, který ani v nejmenším nepůsobil stařecky: „Prosím?“ Tohle jediné slovo odstartovalo řetězovou reakci prastarých vzpomínek a emocí, stejně překvapivou, jako je pavlovovská reakce, kterou lze vyvolat, když slyšíte v rozhlase nějakou starou nahrávku.

„To je pan Nell? Donald Nell?“

„U telefonu.“

„Tady je James Norman, pane Nelle. Nevzpomínáte si na mě náhodou?“

„Vzpomínám,“ odpověděl hlas bez zaváhání. „Jablkový koláč se zmrzlinou. Vašeho bratra zabili… probodli. Zatracená věc, byl to príma kluk.“

Jim se bezvládně opřel o jednu ze skleněných stěn telefonní budky.

Po náhlém uvolnění napětí si připadal slabý jako plyšová hračka. Chybělo málo, aby vypověděl celý svůj příběh, zoufale však toto své nutkání potlačil.

„Pane Nelle, ty kluky nikdy nechytili.“

„Ne,“ přitakal Nell. „Měli jsme pár podezřelých. Pokud si vzpomínám, na policejní stanici v Bridgeportu se konala identifikační přehlídka.“

„Byli mi ti podezřelí představení jménem?“

„Ne. Podle předepsaného postupu pro policejní identifikační přehlídky se účastníci oslovovali číslem. Proč se o to teď zajímáte, pane Normane?“

„Dovolte mi, abych na vás vyzkoušel pár jmen,“ požádal Jim. „Chci vědět, jestli vám některé z nich bude v souvislosti s tím případem povědomé.“

„Synku, to už je…“

„Třeba si vzpomenete,“ skočil mu do řeči Jim, který si začínal připadat trošičku zoufale. „Robert Lawson, David Garcia, Vincent Corey. Žádný z nich vám…“

„Corey,“ prohlásil pan Nell rozhodně. „Na toho si vzpomínám. Říkali mu Chřestýš Vinnie. Ano, toho jsme v souvislosti s tím případem předvolávali. Jeho matka mu dosvědčila alibi. Robert Lawson, to mi nic neříká, tak se může jmenovat kdokoli. Ale Garcia… to je mi nějak povědomé. Nevím odkud. Krucinál, už jsem dědek.“ Jeho hlas zněl znechuceně.

„Pane Nelle, nemohl byste nějak zjistit, co se s těmi kluky stalo?“

„Až na to, že už by to samozřejmě dneska nebyli žádní kluci.“

Vážně ne?

„Poslyšte, Jimmy, objevil se snad některý z těch kluků u vás a dělá vám problémy?“

„Já nevím. Děje se tady něco divného. A nějak to souvisí s vraždou mého bratra.“

„Co se děje?“

„To vám neřeknu, pane Nelle. Myslel byste si, že jsem se zbláznil.“

„A zbláznil jste se?“ ozvala se okamžitě a se zaujetím hlasitá otázka.

„Ne,“ prohlásil Jim po chvilce zaváhání.

„Tak dobře, můžu si jejich jména prověřit ve stratfordském identifikačním rejstříku. Jak se s vámi spojím?“

Jim mu dal číslo svého domácího telefonu. „Nejspíš mě chytíte v úterý večer.“ Byl doma prakticky každý večer, ale v úterý Sally chodila do kurzu keramiky.

„Co teď vlastně děláte, Jimmy?“

„Učím na střední škole.“

„To je fajn. Bude to ale možná pár dnů trvat. Jsem už v důchodu.“

„Hlas máte úplně stejný.“

„To možná, ale měl byste mě vidět.“ Pobaveně se zasmál. „Ještě pořád si rád dáváte pořádný kus jablkového koláče se zmrzlinou?“

„Jasně,“ ujistil ho Jim. Byla to lež. Jablkový koláč se zmrzlinou nemohl ani cítit.

„To rád slyším. Pokud nechcete nic jiného, tak…“

„Ještě jednu maličkost. Je ve Stratfordu Milfordská střední škola?“

„Pokud vím, není.“

„Odtamtud totiž…“

„Jediné místní jméno, které tady má něco společného s Milfordem, je Milfordský hřbitov za městem na cestě Ash Heights. A z toho nikdy žádní absolventi nevyšli.“ Suše se zasmál a Jimovi jeho smích připadal jako náhlé zachrastění kostí v hrobce.

„Tak díky,“ slyšel říkat sám sebe. „Na shledanou.“

Pan Nell zavěsil. Telefonistka na centrále ho požádala, aby vhodil šedesát centů, a Jim ji automaticky poslechl.

Otočil se a zadíval se do příšerně znetvořené tváře, přitisknuté ke sklu mezi dvěma roztaženými dlaněmi; rozpláclé prsty vypadaly stejně jako špička nosu za sklem úplně bílé.

Byl to Vinnie s úšklebkem ve tváři.

Jim zaječel hrůzou.

A znovu škola.

Život s literaturou psal slohovou práci a většina studentů byla usilovně skloněna nad sešity, do kterých odevzdaně zapisovali svoje myšlenky, jako by štípali dříví. Všichni s výjimkou tří. Těmi třemi výjimkami byli Robert Lawson sedící v bývalé lavici Billyho Stearnse, David Garcia na místě Kathy Slavinové a Vinnie Corey na místě Chipa Oswaye. Seděli s nepopsaným papírem před sebou a dívali se na Jima.

Těsně před zvoněním Jim tiše řekl: „Rád bych si s vámi po vyučování na chvíli promluvil, pane Corey.“

„Jistě, Norme.“

Lawson a Garcia se hlasitě rozřehtali, zbytek třídy se k nim však nepřipojil. Když zazvonilo, odevzdali svoje práce a téměř vyplašeně vyběhli ze dveří. Lawson a Garcia zůstali v učebně a Jim cítil, jak se mu stahuje žaludek.

Už to přijde?

Potom Lawson kývl na Vinnieho. „Tak zatím.“

„Čau.“

Odešli. Lawson zavřel dveře a za jejich mléčným sklem se náhle ozvalo chraptivé zvolání Davida Garcii: „Norm je teplouš!“ Vinnie pohlédl na dveře a pak zpátky na Jima. Usmál se.

„Už jsem si říkal,“ ozval se, „jestli k tomu vůbec někdy sebereš odvahu.“

„Vážně?“ pokrčil rameny Jim.

„Tehdy večer v tý telefonní budce jsem ti nahnal strach, co, parde?“

„Parde už dneska nikdo neříká, Vinnie. Už to nefrčí. Stejně jako ‚nefrčí‘ už nefrčí. To už je pryč jako Buddy Holly.“

„Mluvím, jak se mi líbí,“ odsekl Vinnie.

„Kde je ten čtvrtý? Ten s těmi divnými červenými vlasy?“

„Trhnul se.“ Pod jeho okázalou lhostejností ale Jim vycítil náhlou ostražitost.

„Zůstal naživu, co? Proto tady není. Zůstal naživu a je mu dnes dvaatřicet nebo třiatřicet, jako by bylo vám, nebýt toho, že…“

„Chlórák stál vždycky za hovno, nezáleží na něm.“ Vinnie se posadil do své lavice a položil roztažené ruce na staré nápisy, které do ní byly vyryté. Oči mu svítily. „Člověče, pamatuji si tě na tý policejní parádě. Vypadals, jako že si ty svoje starý manžestráky každou chvíli pochčiješ. Viděl jsem, jak koukáš na mě a na Davieho. Tak jsem tě uřknul.“

„Nejspíš ano,“ přikývl Jim. „Už šestnáct let mě kvůli vám straší noční můra. Copak to nestačilo? Proč jste se teď objevili? A proč jste si vybrali zrovna mě?“

Vinnie se zatvářil udiveně a pak se znovu usmál. „Protože s tebou máme nevyřízený účty, kámo. Musíme se s tebou vyrovnat.“

„Kde jste byli?“ zeptal se Jim. „Než jste se objevili tady?“

Vinnie pevně stiskl rty. „O tom se nebudeme bavit. Jasný?“

„Byli jste pod zemí, co, Vinnie? Šest stop hluboko. Na Milfordském hřbitově. Pod šesti stopami…“

„Drž hubu!“

Vyskočil a lavice se svalila do uličky.

„Nebudete to mít jednoduché,“ ujistil ho Jim. „Já vám to rozhodně nijak neusnadním.“

„Zabijeme tě, parde. Poznáš sám, jaký to tam pod zemí je.“

„Vypadni odtud.“

„A možná taky tu tvou hezounkou paničku.“

„Ty sráči mizerná, jestli se jí dotkneš…,“ vyrazil slepě kupředu, protože zmínka o Sally ho rozzuřila a vyděsila.

Vinnie se ušklíbl a zamířil ke dveřím. „Jen klídek. Klídek, parde.“ Pobaveně se zasmál.

„Jestli se dotkneš mé ženy, zabiju tě!“

Vinnie se zašklebil ještě pobaveněji. „Zabiješ? Kámo, já myslel, že je ti jasný, že já už jsem po smrti.“

„Co to čteš, miláčku?“

Jim zdvihl knihu, aby si Sally mohla přečíst titul na obálce – Vyvolávání démonů.

„No ne.“ Otočila se zpět k zrcadlu, aby si upravila účes.

„Vezmeš si zpátky domů taxíka?“ zeptal se.

„Vždyť jsou to jen čtyři bloky. A procházka mi udělá dobře na figuru.“

„Nějaký chlap na Summer Street obtěžoval jednu z mých studentek,“ zalhal. „Myslí si, že ji chtěl znásilnit.“

„Vážně? Kterou?“

„Dianu Snowovou,“ vymyslel si první jméno, které ho napadlo. „Je to jinak rozumná holka. Tak si raději vezmi taxíka, ano?“

„Dobře,“ přikývla. Zastavila se u jeho křesla, klekla si, položila mu ruce na tváře a pohlédla mu do očí. „Co se děje, Jime?“

„Nic.“

„Ale ano. Něco se děje.“

„Nic, co bych nedokázal zvládnout.“

„Má to něco společného… s tvým bratrem?“

Dýchl na něj závan děsu, jako by někdo otevřel nějaké dveře v jeho nitru. „Proč se ptáš?“

„Včera v noci jsi ze spaní mumlal jeho jméno. Říkal jsi Wayne, Wayne. A potom utíkej, Wayne.“

„To nic není.“

Oba ale věděli, že to není pravda. Díval se za ní, když odcházela.

Pan Nell zavolal ve čtvrt na devět. „Kvůli těm mládencům si nemusíte lámat hlavu,“ ujistil ho. „Ti už jsou všichni mrtví.“

„Opravdu?“ Telefonoval a zároveň si ukazováčkem držel založené místo ve Vyvolávání démonů.

„Zabili se při autohavárii. Šest měsíců po tom, co zavraždili vašeho bratra. Pronásledoval je jeden policista. Přesněji řečeno to byl Frank Simon, co dneska pracuje pro Sikorského. Nejspíš tam vydělává o hodně víc.“

„A rozmlátili se?“

„Auto vyletělo z vozovky v rychlosti kolem stopadesáti kilometrů za hodinu a narazilo do sloupu hlavního elektrického vedení. Když konečně vypnuli elektřinu a seškrábali je, byli spečení na škvarek.“

Jim zavřel oči. „Viděl jste hlášení?“

„Na vlastní oči.“

„Bylo tam něco o tom autě?“

„Starý auťák s nadupaným motorem.“

„Popis?“

„Černá fordka ročník čtyřiapadesát s nápisem Hadí oči na boku. Velice příhodné. Byla kolem toho sloupu omotaná jako had.“

„Měli ještě jednoho kumpána, pane Nelle. Nevím, jak se jmenoval, ale říkalo se mu Chlórák.“

„Tak to bude Charlie Sponder,“ odpověděl pan Nell bez váhání. „Odbarvil si jednou vlasy nějakým chlórovým přípravkem, na to si vzpomínám. Udělaly se mu v nich bílé pruhy a on si je zase zkusil nabarvit. Ty bílé pruhy pak měl oranžové.“

„A víte, co je s ním teď?“

„Dal se k armádě. To bylo v osmapadesátém nebo v devětapadesátém, když předtím přivedl jedno z místních děvčat do jiného stavu.“

„Mohl bych se s ním nějak spojit?“

„Jeho matka bydlí ve Stratfordu. Ta by vám to řekla.“

„Dal byste mi její adresu?“

„Nedal, Jimmy. Nedám vám ji, pokud mi neřeknete, co vás žere.“

„To vám nemůžu říct, pane Nelle. Měl byste mě za blázna.“

„Můžete to zkusit.“

„Nemůžu.“

„Jak myslíte, synku.“

„Řekněte mi…“ Telefon byl ale hluchý.

„Mizera jeden,“ zamumlal Jim a položil sluchátko do vidlice. Telefon pod jeho rukou zazvonil a Jim vylekaně ucukl, jako by se náhle popálil. Těžce oddechoval a díval se na telefon. Zazvonil třikrát, čtyřikrát. Jim zvedl sluchátko, poslouchal a zavřel oči.

Cestou do nemocnice ho zastavil policista, a když slyšel, o co jde, jel před ním se zapnutou sirénou. Na úrazovém oddělení byl mladý lékař s knírkem tvaru zubního kartáčku. Díval se na Jima tmavýma bezvýraznýma očima.

„Promiňte, já jsem James Norman a…“

„Je mi líto, pane Normane. Vaše paní zemřela čtyři minuty po deváté.“

Cítil, že na něj jdou mdloby. Okolní svět se vzdálil kamsi daleko, byl celý rozmazaný a v uších mu pronikavě bzučelo. Očima bezcílně těkal kolem sebe, viděl zelené kachlíkované stěny, vozík pro pacienty lesknoucí se pod stropními zářivkami, ošetřovatelku s nakřivo nasazeným čepečkem. Měla byste se upravit, drahoušku. O stěnu vedle úrazové ordinace číslo jedna stál opřený zřízenec ve špinavém bílém plášti, zastříkaném na prsou několika kapkami krve, a čistil si nožem nehty. Zdvihl hlavu, pohlédl Jimovi do očí a ušklíbl se. Byl to David Garcia. Jim omdlel.

Pohřeb. Něco jako taneční představení o třech jednáních. Jimův dům, smuteční síň, hřbitov. Tváře objevující se odnikud, připlouvající k němu a znovu odplouvající do tmy. Sallyina matka s uslzenýma očima za černým závojem. Sallyin otec vypadající šokovaně a staře. Simmons. A další. Všichni se představovali a potřásali rukou. Přikyvoval, aniž by registroval jejich jména. Několik žen přineslo jídlo a jedna z přítomných dam vytáhla jablkový koláč; někdo si kousek vzal, a když pak Jim přišel do kuchyně, spatřil koláč ležet na lince – byl rozkrojený, na podnos z něj vytékala šťáva podobná jantarové krvi a Jim si pomyslel: Měla by na něm být ještě pořádná porce vanilkové zmrzliny.

Cítil, jak se mu roztřásly ruce i nohy, a měl chuť jít k lince a hodit koláč na zeď.

A pak se začali loučit a Jim pozoroval sám sebe, tak jako se na sebe díváte ve filmu natočeném amatérskou kamerou, jak si s nimi potřásá rukou, přikyvuje a říká: Díky… Ano, jistě… Díky… To určitě… Díky.

Když odešli, byl dům zase jeho. Přešel ke krbové římse, plné nejrůznějších suvenýrů, připomínajících jejich manželství. Plyšový pejsek s korálkovýma očima, kterého o líbánkách vyhrála na Coney Islandu. Dvoje kožené desky – jeho diplom z Bostonské univerzity a její z Massachusettské univerzity. Pár obrovských polystyrénových hracích kostek, které mu žertem darovala, když někdy před rokem prohrál u Pinkyho Silversteina šestnáct dolarů v pokeru. A uprostřed římsy jejich svatební fotografie. Otočil ji a pak se posadil do křesla a díval se na prázdnou televizní obrazovku. V hlavě mu začínal klíčit nápad.

O hodinu později zazvonil telefon a vytrhl ho z chvilkové dřímoty. Rozespale nahmatal sluchátko.

„Teď jsi na řadě ty, Norme.“

„Vinnie?“

„Kámo, byla jako jeden z těch hliněnejch holubů na střelnici. Prásk a celá se rozpleskla.“

„Budu dnes večer ve škole, Vinnie. Učebna třiatřicet. Světla nechám zhasnutá. Bude to úplně jako tehdy pod nadjezdem. Dokonce myslím, že můžu opatřit i vlak.“

„Chceš to mít z krku, co?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Jim. „Tak přijďte.“

„Možná.“

„Však vy přijdete,“ řekl Jim a zavěsil.

Když dojel ke škole, byla už téměř tma. Zaparkoval na svém obvyklém místě, univerzálním klíčem si otevřel zadní vchod a zašel nejprve do kanceláře oddělení angličtiny v prvním patře. Vešel dovnitř, otevřel skříňku s gramofonovými deskami a začal se v nich přehrabovat. Když dospěl asi do poloviny, zarazil se a vytáhl desku s titulem Hi-fi zvukové efekty. Otočil ji. Třetí záznam na straně A byl nadepsaný „Nákladní vlak: 3:04“. Položil album na školní přenosnou stereosoupravu a vytáhl z kapsy pláště Vyvolávání démonů. Nalistoval v knize poznačenou pasáž, něco si přečetl a přikývl. Zhasl světlo.

Učebna třiatřicet.

Instaloval stereosoupravu, reproduktory dal co nejdál od sebe a potom si pustil záznam nákladního vlaku. Z ticha se ozval stále sílící lomoz, který po chvíli zaplnil celou místnost pronikavým rachotem dieselmotorů a skřípěním oceli narážející na ocel.

Když zavřel oči, byl téměř schopen uvěřit, že je pod nosníkem v Broad Street, klečí na kolenou a dívá se, jak to kruté malé drama směřuje k nevyhnutelnému závěru.

Otevřel oči, zastavil gramofon a pak jej znovu nachystal na začátek záznamu. Posadil se za katedru, otevřel Vyvolávání démonů a nalistoval kapitolu s názvem „Zlovolní duchové a jak je přivolávat“. Při čtení pohyboval rty a občas se zarazil, vytáhl něco z kapsy a položil to na stůl.

Jako první to byla stará a zohýbaná fotografie, na níž spolu s bratrem stáli na trávníku před činžovním domem v Broad Street, ve kterém bydleli. Oba měli vlasy zastřižené na ježka a oba se nejistě usmívali do objektivu. Jako druhá přišla na řadu malá sklenička krve. Než sem šel, chytil toulavou kočku a kapesním nožem jí podřízl hrdlo. Třetím předmětem byl sám kapesní nůž. A konečně potní páska vytržená z podšívky staré baseballové čepice žákovského mužstva. Z Wayneovy čepice. Jim si ji nechával v tajné naději, že jednoho dne budou mít se Sally syna, který ji bude nosit.

Vstal, přešel k oknu a vyhlédl ven. Parkoviště bylo prázdné.

Začal přistrkovat školní lavice ke stěnám, až uprostřed učebny utvořil zhruba kruhovité volné místo. Když s tím byl hotový, vytáhl ze zásuvky svého stolu křídu a podle nákresu v knížce, naprosto přesně a pomocí dřevěného měřítka, namaloval na podlahu pentagram.

Začínal trochu namáhavě oddechovat. Zhasl světla, do jedné ruky vzal připravené předměty a začal deklamovat.

„Otče temnot, vyslyš mě pro klid mé duše. Jsem člověk, který ti slibuje přinést oběť. Jsem člověk, který tě za tuto oběť pokorně žádá o službu temných sil. Jsem člověk, který hledá odplatu levé ruky. Na znamení příslibu oběti ti přináším krev.“

Odšrouboval uzávěr skleničky, v níž bylo původně arašídové máslo, a vylil ji do pentagramu.

V potemnělé školní učebně se něco stalo. Nebylo možno říct, co přesně to bylo, ale vzduch uvnitř ztěžkl. Zdálo se, jako by zhoustl a zaplňoval mu hrdlo i žaludek šedou litinou. Hluboké ticho narůstalo a bobtnalo čímsi neviditelným.

Řídil se přesně instrukcemi starých rituálů.

Teď byla atmosféra naplněná čímsi, co Jimovi připomnělo den, kdy vzal jednu třídu na exkurzi do velké elektrárny – měl pocit, že vzduch kolem něj je plný elektrického napětí a chvěje se vibracemi. A pak ho oslovil jakýsi hlas, podivně hluboký a nepříjemný.

„Co si žádáš?“

Nevěděl přesně, jestli ho doopravdy slyší nebo jestli si to jen představuje. Pronesl dvě věty.

„To je jen drobná služba. Co za ni nabízíš?“

Jim řekl jediné slovo.

„Oba,“ zašeptal hlas. „Pravý i levý. Souhlasíš?“

„Ano.“

„Tak mi dej, co mi patří.“

Rozevřel kapesní nůž, obrátil se ke svému stolu, položil na něj roztaženou dlaň pravé ruky a čtyřmi rozhodnými tahy si uřízl pravý ukazováček. Z ruky mu začala prýštit krev a vytvářela na psací podložce temné šmouhy. Ani v nejmenším to nebolelo. Odstrčil prst stranou a uchopil kapesní nůž pravou rukou. Odříznutí levého ukazováčku bylo těžší. Pravá ruka mu bez chybějícího prstu připadala nešikovná a cizí a nůž mu v ní neustále klouzal. Nakonec s netrpělivým zabručením nůž odhodil, přelomil kost a prst prostě utrhl. Pak oba ukazováčky uchopil, jako by to byly slané tyčinky, a hodil je do pentagramu. Vyšlehl oslnivý záblesk světla, podobný blesku magnéziového prášku u starých fotoaparátů. Žádný oblak kouře, povšiml si. Žádný zápach síry.

„Cos mi přinesl?“

„Fotografii. Kus látky, který byl promočený jeho potem.“

„Pot je vzácná věc,“ poznamenal hlas a z jeho tónu zazněla taková nelidská chtivost, že se Jim otřásl. „Tak mi je dej.“

Jim je hodil do pentagramu. Světlo zablesklo.

„Je to v pořádku,“ ozval se hlas.

„Pokud přijdou,“ dodal Jim.

Neozvala se žádná odpověď. Hlas byl pryč – pokud tam vůbec kdy nějaký byl. Jim se naklonil blíž k pentagramu. Fotografie tam ještě ležela, byla však zčernalá a zuhelnatělá. Potní páska zmizela.

Venku na ulici se ozval nějaký zvuk, zpočátku jen nezřetelný, pak ale nabývající na hlasitosti. Staré auto s vylepšeným motorem a tlumiči se skelnou vatou nejprve zahnulo na Davis Street a pak zamířilo ke škole. Jim se posadil a poslouchal, jestli projede kolem nebo zabočí na parkoviště.

Zabočilo dovnitř.

Na schodech se rozléhala ozvěna kroků.

Pronikavé hihňání Roberta Lawsona, pak něčí hlas napomínající ho „Pššt“ a další Lawsonovo zahihňání. Kroky se přiblížily, ztratily ozvěnu a potom se hlasitě rozletěly skleněné dveře nad schodištěm.

„Nazdárek, Normie!“ zahulákal fistulkou David Garcia.

„Jsi tady, Normie?“ zašeptal Lawson a zachechtal se. „Kdepak jsi, bobečku?“

Vinnie nepromluvil, když se k němu ale chodbou blížili, viděl Jim siluety jejich postav. Vinnie byl nejvyšší a v jedné ruce držel nějaký podlouhlý předmět. Ozvalo se tiché cvaknutí a podlouhlý předmět byl náhle ještě delší.

Stáli ve dveřích, Vinnie uprostřed. Všichni tři drželi v rukou nože…

„Tak jsme tady, kámo,“ řekl tiše Vinnie. „Přišli jsme tě sejmout.“

Jim zapnul gramofon.

„Kristepane,“ škubl sebou Garcia. „Co to je?“

Nákladní vlak se k nim blížil. Téměř bylo cítit, jak stěny vibrují jeho rachotem.

Zdálo se, jako by už zvuk nevycházel z reproduktorů, ale odněkud zdola z chodby, z nějakých kolejí nesmírně vzdálených v čase i prostoru.

„Nějak se mi to nelíbí,“ zarazil se Lawson.

„Už je pozdě,“ prohlásil Vinnie. Pokročil dopředu a mávl nožem. „Naval prachy, parde.“

… nechte nás na pokoji…

Garcia vylekaně uskočil. „Co to sakra…“

Vinnie však ani na okamžik nezaváhal. Pokynul ostatním, aby se rozestoupili, a to, co se mu zračilo v očích, poněkud připomínalo pocit úlevy.

„No tak, cucáku, kolik u sebe máš?“ vykřikl náhle Garcia.

„Čtyři centy,“ odpověděl Jim. Byla to pravda. Vybral je z pokladničky v ložnici. Nejnovější z nich měl datum 1956.

„Ty lháři zasraná.“

… nechte ho být…

Lawson se ohlédl přes rameno a vyvalil oči. Stěny kolem nich byly náhle průzračné a téměř neviditelné. Nákladní vlak táhle zapískal. Světlo vrhané lampou na parkovišti zčervenalo jako neonová reklama na budově Burretsovy stavební společnosti a začalo blikat na pozadí soumračné oblohy.

Něco vycházelo ven z pentagramu, něco s obličejem malého, asi dvanáctiletého chlapce. Chlapce s vlasy ostříhanými na ježka.

Garcia skočil dopředu a zasadil Jimovi ránu do úst. Jim z jeho dechu cítil smíšený zápach česneku a feferonek. Bylo to všechno pomalé a bezbolestné.

Jim pocítil v rozkroku náhlou tíhu podobnou olovu a jeho močový měchýř povolil. Pohlédl dolů a zjistil, že se mu na kalhotách objevila rozrůstající se tmavá skvrna.

„Koukej, Vinnie, pochcal se!“, vykřikl Lawson. Tón jeho hlasu byl správný, ale ve tváři měl výraz děsu – výraz loutky, která ožila a zjišťuje, že ji někdo vodí na provázcích.

„Nechte ho být,“ řekla ta věc podobná Wayneovi, nebyl to ale Wayneův hlas – byl to ten nelidský, chtivý hlas z pentagramu. „Utíkej, Jimmy! Utíkej! Utíkej!“

Jim klesl na kolena, na záda mu dopadla ruka, která hledala, čeho by se zachytila, a nic nenašla.

Vzhlédl a spatřil, jak Vinnie s obličejem staženým v karikaturu nenávisti vráží nůž do té Wayneovi podobné věci těsně pod hrudní kost… a pak Vinnie zaječel, tvář se mu jakoby propadla, zuhelnatěla, zčernala a vypadala příšerně.

Potom zmizel.

Garcia s Lawsonem zaútočili o chviličku později, zkroutili se, zuhelnatěli a ztratili se.

Jim ležel na podlaze a chraptivě oddechoval. Rachot nákladního vlaku utichl.

Shora na něj pohlížel jeho bratr.

„Wayne?“ vydechl.

A tvář nad ním se změnila. Zdálo se, že se roztekla a slila dohromady. Oči zežloutly a přízrak na něj hleděl s děsivou, rozšklebenou zlovůlí.

„Já se vrátím, Jime,“ zašeptal nelidský hlas.

A byl pryč.

Jim pomalu vstal a jednou zmrzačenou rukou vypnul gramofon. Sáhl si na ústa; po Garciově úderu se mu z nich řinula krev. Přešel k vypínači a rozsvítil. Učebna byla prázdná. Vyhlédl oknem na parkoviště a to bylo také prázdné až na opuštěný disk z jednoho kola, v němž se v idiotské pantomimě odráželo měsíční světlo. Vzduch v učebně páchl starobou a zatuchlinou – připomínal atmosféru hrobek. Jim smazal z podlahy pentagram a pak začal rovnat lavice, aby měl jeho suplent druhý den všechno v pořádku. Prsty ho strašlivě bolely - jaké prsty? Bude muset jít k lékaři. Zavřel dveře, pomalu scházel po schodech a tiskl si ruce k hrudi.

V polovině schodiště ho cosi – snad stín, snad pouhé tušení – přimělo, aby se prudce otočil.

Něco neviditelného jako by uskočilo zpět.

Jim si vzpomněl na varování z Vyvolávání démonů – na nebezpečí z toho vyplývající. Možná se vám je podaří přivolat, možná je i přesvědčíte, aby splnili to, co po nich chcete. A možná se jich dokonce zbavíte.

Někdy se ale vracejí.

Pokračoval po schodech dolů a přemýšlel o tom, jestli ta noční můra doopravdy skončila.

JAHODOVÉ JARO

Pérák Jack…

Ráno jsem viděl ta dvě slova v novinách a Bože můj, hned jsem začal vzpomínat. Všechno se to stalo před osmi lety, téměř na den. V průběhu těch událostí jsem se dokonce jednou zahlédl v celostátní televizi v pořadu Report Waltera Cronkitea. Jen jsem se mihl v pozadí za reportérem, ale rodiče si mě okamžitě všimli a meziměstsky mi zavolali. Táta chtěl vědět, jak nahlížím na celou situaci. Byl to přímý a srdečný chlap a mluvil se mnou jako rovný s rovným. Máma chtěla, abych přijel domů, ale mně se nechtělo. Byl jsem okouzlený.

Okouzlený tím temným a mlhavým jahodovým jarem a stínem násilné smrti, který se tehdy před osmi lety plížil těmi večery. Stínem Péráka Jacka.

V Nové Anglii tomu říkají jahodové jaro. Nikdo neví proč; starší lidé tomu prostě tak říkají. Říkají, že to přichází tak po osmi deseti letech. To, co se stalo toho jahodového jara na pedagogické fakultě v New Sharonu… možná to má také nějaký cyklus, ale jestli na to někdo přišel, nikdy to neřekl.

V New Sharonu začalo jahodové jaro 16. března 1968. Toho dne skončila nejstudenější zima za posledních dvacet let. Pršelo a moře bylo cítit na dvacet mil západně od pobřeží. Sníh, kterého bylo místy skoro metr, začal tát a cestičky v kampusu čvachtaly sněhovou břečkou. Sněhové sochy od masopustu, které při mrazivých teplotách vydržely neporušené celé dva měsíce, ztrácely tvar. Posměšná socha Lyndona Johnsona před klubovnou bratrstva Tau Epsilon Fí ronila slzy. Holubice před Prashnerovou kolejí přišla o ledové peří a místy smutně prosvítala překližková kostra.

S večerem přicházela mlha; tiše a bíle se kradla uličkami a průjezdy areálu. Borovice z ní trčely jako odpočítávající prsty. Pomalu, jako cigaretový kouř, se plížila pod můstkem u děl z občanské války. Všechno v ní vypadalo zkreslené, zvláštní, magické. Neprozřetelný turista, který by vyšel z hlučící, jasně osvětlené hospůdky Grinder a očekával hvězdnatou zimní oblohu, by se náhle ocitl v utlumeném bílém světě valící se mlhy, v níž jsou jediným zvukem jeho vlastní kroky a tiché kapání vody ze starých okapů. Napůl jste čekali, že kolem vás proběhne Glum, Frodo nebo Sam, nebo že se otočíte a zjistíte, že hospůdka zmizela a místo ní je tu mlžné panorama vřesovišť a tisů a možná i druidských kruhů a roztančených víl.

Hrací skříně tehdy vyhrávaly „Love Is Blue“. A donekonečna „Hey Jude“. A taky „Scarborough Fair“.

A deset minut po jedenácté večer začal student třetího ročníku John Dancey cestou na kolej řvát do mlhy a upustil knihy na a mezi roztažené nohy mrtvé dívky, která ležela v temném koutě parkoviště před katedrou zoologie. Hrdlo měla proříznuté od ucha k uchu, ale v otevřených očích jiskru, jako by se jí povedl životní fór – a Dancey, který studoval jako hlavní předmět pedagogiku a vedlejší rétoriku, jen řval a řval a řval.

Následujícího dne bylo zataženo a nevlídno a my jsme přicházeli na přednášky s otázkami na rtech – Kdo? Proč? Kdy myslíš, že ho dostanou? A nakonec přišla vždycky rozechvělá otázka: Znal jsi ji? Znala jsi ji?

Jo, chodil jsem s ní na výtvarku.

Jo, kámoš s ní v minulým semestru chodil.

Jo, jednou si mi v Grinderu řekla, abych jí připálil. Seděla u vedlejšího stolu.

Jo,

Jo, já

Jo… jo… jasně, já

Všichni jsme ji znali. Jmenovala se Gale Cermanová (vyslovovala se Kermenová) a studovala jako hlavní předmět výtvarku. Nosila babičkovské brýle a měla pěknou postavu. Byla oblíbená, ale její spolubydlící z koleje ji nesnášely. Na rande nikdy s nikým moc nechodila, i když to byla jedna z nejpromiskuitnějších holek v kampusu. Byla ošklivá, ale kouzelná. Byla to veselá holka, která málo mluvila a usmála se jen zřídka. Byla těhotná a měla leukémii. Byla to lesba, kterou zavraždil její kluk. Bylo jahodové jaro a ráno 17. března jsme Gale Cermanovou znali všichni.

Do kampusu přijelo půl tuctu vozů státní policie a většina jich zaparkovala před kolejí Judith Franklinové, kde Cermanová bydlela. Když jsem šel kolem na přednášku, která mi začínala v deset, požádali mě o můj studentský průkaz. Chytře jsem jim ukázal ten, na kterém jsem necenil zuby.

„Máte nůž?“ zeptal se mě policajt lstivě.

„Jde o Gale Cermanovou?“ zeptal jsem se poté, co jsem mu řekl, že nejnebezpečnější zbraň, kterou u sebe mám, je přívěsek na klíče s králičí pacičkou.

„Proč se ptáte?“ uhodil na mě.

Na přednášku už jsem měl pět minut zpoždění.

Bylo jahodové jaro a ten večer nechodil po tom napůl akademickém, napůl fantaskním kampusu nikdo sám. Znovu padla mlha provoněná mořem, tichá a hluboká. Kolem deváté vtrhl můj spolubydlící do pokoje, kde jsem si od sedmi týral mozek esejem o Miltonovi. „Už ho chytli,“ řekl. „Slyšel jsem to v Grinderu.“

„Od koho?“

„Už nevím. Od někoho. Udělal to její kluk. Jmenuje se Carl Amalara.“

Pohodlně jsem se usadil. Ulevilo se mi a byl jsem zklamaný. S takovýmhle jménem to musí být pravda. Obyčejná, ubohá vražda z vášně.

„Tak jo,“ řekl jsem. „To je dobře.“

Odešel šířit tu zprávu po koleji. Přečetl jsem si po sobě esej o Miltonovi a nějak mi nebylo jasné, co jsem tím chtěl říct, a tak jsem ji roztrhal a začal znovu.

Další den to bylo v novinách. Byla tam nemístně hezká fotka Amalary – zřejmě z maturitního tabla – poměrně smutně vyhlížejícího kluka s olivovou pletí, tmavýma očima a poďobaným nosem. Ještě se nepřiznal, ale důkazy proti němu jsou pádné. Asi tak před měsícem se s Gale Cermanovou ošklivě pohádali a před týdnem se rozešli. Amalarův spolubydlící o něm řekl, že z toho byl „sklíčený“. Ve skříňce u postele našla policie sedmipalcový lovecký nůž od L. L. Beana a fotografii dívky zjevně rozstříhanou nůžkami.

Vedle Amalarovy fotografie byla fotografie Gale Cermanové. Byl na ní rozmazaný pes s pokrčenou přední packou a nesměle vyhlížející blondýna s brýlemi. Nejistě se usmívala a mhouřila oči. Jednu ruku měla položenou na psí hlavě. Takže to byla pravda. Musela to být pravda.

Večer zase přišla mlha, ne pomalu a plíživě, ale tiše a živelně. Procházel jsem se. Vyšel jsem si na vzduch, protože mě bolela hlava. Cítil jsem vlhkou mlžnou vůni jara, která pomalu vyháněla neochotný sníh. Ten po sobě zanechával bezživotné skvrny loňské trávy připomínající vlasy uvzdychané babičky.

Pro mě to byl jeden z nejkrásnějších večerů, na které si vzpomínám.

V rozmlženém světle lamp jsem míjel šeptající stíny lidí, kteří se drželi za ruce a dívali se na sebe jako milenci. Z tajícího sněhu odkapávala a odtékala voda a ze všech odvodňovacích kanálů hučelo moře, temné zimní moře na ústupu.

Procházel jsem se skoro do půlnoci, až jsem byl celý provlhlý, a potkal jsem mnoho stínů a slyšel mnohé kroky zasněně oznívající na klikatých cestičkách. Kdo ví, jestli jeden z těch stínů nebyl člověk (nebo něco jiného), kterému se později přezdívalo Pérák Jack? Já to nevím, protože jsem minul mnoho stínů, ale v té mlze jsem neviděl žádný obličej.

Nazítří mě vzbudil rozruch na chodbě. Vypotácel jsem se ven, abych viděl, koho odvádějí. Oběma rukama jsem si prohrabával vlasy a chlupatou housenkou, v niž se mi lstivě proměnil jazyk, jsem si třel suché patro.

„Dostal další,“ řekl mi někdo, celý pobledlý vzrušením. „Museli ho pustit.“

„Koho?“

„Amalaru!“ řekl někdo další škodolibě. „Byl zavřenej, když se to stalo.“

„Když se stalo co?“ zeptal jsem se trpělivě. Dříve nebo později se to dozvím, tím jsem si byl jistý.

„Ten chlápek včera večer zabil další holku. A poldové teď pátraj jako šílený.“

„Po čem?“

Přede mnou se zase mihl bledý obličej. „Po její hlavě. Ten, kdo ji zabil, si hlavu vzal s sebou.“

New Sharon není ani teď velká škola – a tehdy byla ještě menší – škola, kterou v novinách něžně nazývají „provinční“. A ona skutečně provinční byla, aspoň tehdy. Každý se znal s každým, přinejmenším od vidění. Gale Cermanová byla typ holky, které jste jen kývli na pozdrav, když jste si matně uvědomili, že už jste ji tu viděli.

Ann Brayovou jsme znali všichni. Při volbě Miss Nové Anglie skončila jako první vicemiss a ve volné disciplíně točila hořící hůlkou do rytmu „Hey, Look Me Over“. A byla taky chytrá; až do své smrti byla redaktorkou školního časopisu (týdeníku se spoustou politických kreslených vtipů a nabubřelých dopisů), členkou studentské divadelní společnosti a předsedkyní dívčího spolku. V mladistvém zápalu studenta prvního ročníku jsem jí předložil návrh na novou rubriku a pozval ji na rande – oboje zamítla.

A teď je mrtvá… a nejen to.

Na odpolední přednášky jsem šel jako všichni ostatní, kýval jsem na pozdrav a zdravil možná hlasitěji než obvykle, jako bych chtěl odčinit své zkoumavé pohledy. Jenže stejně zkoumavě si i oni prohlíželi mě. Leželo mezi námi něco temného, temného jako klikaté cestičky v kampusu a mezi staletými duby na nádvoří za tělocvičnou. Temného jako mohutná děla z občanské války viděná přes závoj mlhy. Vzájemně jsme se na sebe dívali a snažili se tou temnotou proniknout.

Policie tentokrát nikoho nezatkla. Hlídkové vozy jezdily za oněch mlhavých jarních večerů osmnáctého, devatenáctého a dvacátého neúnavně po kampusu a jejich reflektory dychtivě slídily i v těch nejzazších koutech. Vedení školy vyhlásilo zákaz vycházení po deváté hodině. Jednu odvážnou dvojici našli při milostných hrátkách v křoví severně od Tateova domu absolventů, odvezli je na místní policejní stanici a tam je tři hodiny nelítostně vyslýchali.

Dvacátého vypukl hysterický falešný poplach, když na parkovišti, kde zemřela Gale Cermanová, našli kluka v bezvědomí. Zmatený hlídkující policista ho naložil do služebního vozu a zakryl mu obličej mapou okresu, aniž se obtěžoval nahmátnout tep. Pak vyrazil do místní nemocnice a siréna vyla vylidněným kampusem jako sbor divoženek.

V polovině cesty se mrtvola na zadním sedadle zvedla a zpitoměle se zeptala: „Kdo to sakra jsem?“ Policista vykřikl a sjel ze silnice. Z mrtvoly se vyklubal student Donald Morris, který poslední dva dny proležel s úpornou chřipkou – nebyla to tehdy asijská? Už si nevzpomínám.

V každém případě omdlel na parkovišti cestou do Grinderu na polévku a topinku.

Dny byly nadále teplé a zatažené. Lidé se shlukovali do malých skupinek, které měly sklony se rozpouštět a s obdivuhodnou rychlostí zase utvářet. Když jste se moc dlouho dívali na stejné obličeje, měli jste z některých zvláštní pocit. A rychlost, s jakou se po kampusu šířily pověsti, se začínala blížit rychlosti světla; oblíbeného profesora historie slyšeli, jak se dole u můstku střídavě směje a pláče; Gale Cermanová zanechala na asfaltu parkoviště před katedrou zoologie dvouslovný zašifrovaný vzkaz psaný vlastní krví; obě vraždy byly ve své podstatě politické zločiny, rituální vraždy, jimiž frakce Studentů za demokratickou společnost protestovala proti válce. To bylo opravdu k smíchu. Newsharonská SDS měla sedm členů. Jediná frakce běžné velikosti by ji naprosto rozložila. Tahle skutečnost vyprovokovala univerzitní pravičáky k ještě hrůznější báji: mají to na svědomí agitátoři zvenčí. Takže v oněch podivných teplých dnech jsme měli všichni oči na stopkách.

Tisk, nevyzpytatelný jako vždycky, pominul silnou podobnost našeho vraha s Jackem Rozparovačem a pátral v ještě hlubší minulosti, až v roce 1819. Ann Brayovou našli na promáčené zemi nějakých dvanáct stop od nejbližšího chodníku, a přesto tam nebyly žádné stopy – ani její vlastní. Smělý newhampshireský novinář se smyslem pro tajemno pojmenoval vraha Pérák Jack po nechvalně proslulém doktoru Johnu Hawkinsovi z Bristolu, který zabil pět svých manželek tajemnými farmaceutickými triky. A to jméno už mu zůstalo, nejspíš proto, že ani v promoklé půdě nezanechal stopy.

Jednadvacátého zase pršelo a celý areál včetně nádvoří se proměnil v bažinu. Policie oznámila, že nasazuje detektivy v civilu, muže i ženy, a stáhla polovinu hlídkových vozů.

Fakultní noviny otiskly velmi rozhořčený, i když poněkud nesouvislý úvodník, který proti tomu protestoval. Úvodník chtěl zřejmě upozornit na to, že při tolika policistech převlečených za studenty bude těžké odlišit skutečného agitátora zvenčí od falešného.

Přišel soumrak a s ním mlha, která se pomalu, téměř zamyšleně táhla uličkami lemovanými stromořadími a postupně vymazávala domy. Byla měkká a nehmotná, ale zároveň nelítostná a děsivá. Pérák Jack byl muž, o tom snad nikdo nepochyboval, ale mlha byla na jeho straně a byla to žena… aspoň mně to tak připadalo. Bylo to, jako by mezi nimi naše malá škola uvízla, jako by ji tiskli v drtivém objetí šílených milenců, které patří ke krvavé svatbě. Seděl jsem, kouřil, pozoroval, jak se v nadcházející tmě rozsvěcejí světla, a přemýšlel, jestli už to skončilo.

Do pokoje vešel můj spolubydlící a tiše za sebou zavřel dveře.

„Brzo bude sněžit,“ řekl.

Obrátil jsem se a podíval se na něj. „To říkali v rádiu?“

„Ne,“ odpověděl. „Na to nepotřebuješ rosničky. Slyšels někdy o jahodovým jaru?“

„Možná,“ řekl jsem, „ale je to už dávno. Povídají si o tom babičky, ne?“

Postavil se vedle mě a vyhlížel do plížící se tmy.

„Jahodový jaro je jako babí léto,“ řekl, „jenže nepřichází tak často. Babí léto tady máme každý dva tři roky. Ale tohle počasí, jaký je teď, přichází tak po osmi deseti letech. Je to falešný, lživý jaro, jako je babí léto falešný léto. Moje babička říkávala, že jahodový jaro věstí nejhorší zimní severák s bouří, a čím je delší, tím je pak ta bouře horší.“

„Lidový báchorky,“ řekl jsem. „Těm nemůžeš věřit.“ Podíval jsem se na něj. „Přesto jsem nervózní. Co ty?“

Blahovolně se usmál a vzal mi cigaretu z balíčku, který jsem měl položený na okenní římse. „Podezírám všechny kromě nás dvou,“ řekl a úsměv mu trochu pohasl. „A někdy mám pochybnosti i o tobě. Nezajdem si do Unionky na pár šťouchů? Dám ti fóra.“

„Příští týden mám předběžnou zkoušku z trigonometrie. Musím si vzít fixku a sednout si ke svým poznámkám.“

Ještě dlouho potom, co odešel, jsem byl schopen nejvýš dívat se z okna. A i když jsem pak otevřel poznámky a začal, duchem jsem byl stále tam venku, procházel jsem se ve stínech, kde teď vládlo něco temného.

Tu noc byla zavražděna Adelle Perkinsová. V kampusu hlídkovalo šest policejních aut a sedmnáct studentsky vyhlížejících policistů v civilu (osm z nich byly ženy, které sem dovezli až z Bostonu). Ale Pérák Jack ji stejně zabil; neomylně sáhl do našich řad. Falešné jaro, lživé jaro mu k tomu napomáhalo – zabil ji a nechal ji sedět za volantem dodge z roku 1964, aby ji ráno našli a aby našli i část jejího těla na zadním sedadle a část v kufru. A na čelním skle byla krví napsána – tentokrát opravdu – dvě slova: HA! HA!

Kampusu se zmocnilo lehké šílenství. Adelle Perkinsovou znali všichni, a přitom ji neznal nikdo. Patřila k těm bezejmenným utrápeným holkám a pracovala v Grinderu v té nejhorší směně od šesti do jedenácti. Musela roznášet hamburgery hladovým studentům, kteří se tu zastavovali cestou z knihovny. Ty poslední tři dny se určitě tolik nenadřela; dodržování zákazu vycházení bylo důsledně sledováno, takže po deváté byli v Grinderu jedinými hosty hladoví policajti a šťastní vrátní – prázdné univerzitní budovy jim značně vylepšily jejich jinak obvykle špatnou náladu.

Moc už toho k vyprávění nezbývá. Policie, stejně náchylná k hysterii jako my všichni a přitlačená ke zdi, zatkla neškodného homosexuálního studenta sociologie Hansona Graye, který tvrdil, že „si nemůže vzpomenout“, kde strávil těch několik kritických večerů. Obvinili ho a pak ho zase rychle poslali do jeho rodného městečka v New Hampshire, když ten poslední večer jahodového jara byla v kampusu zmasakrována Marsha Curranová.

Už se nikdy nikdo nedoví, proč byla venku sama – byla to tlustá, smutně hezká holka, která bydlela s třemi dalšími v bytě ve městě. Do kampusu proklouzla tak tiše a nenápadně jako sám Pérák Jack. Co ji sem přivedlo? Třeba to bylo nutkání tak hluboké a neodolatelné jako nutkání jejího vraha – a stejně nepochopitelné. Nebo touha po vášnivém seznámení s teplým večerem, teplou mlhou, vůní moře a chladným nožem.

To bylo třiadvacátého. Ctyřiadvacátého oznámil předseda kolejní rady, že jarní prázdniny začínají o týden dřív, a my jsme se rozprchli, ne radostně, ale jako vyděšené ovce před bouřkou. A nechali jsme kampus prázdný napospas policii a jednomu temnému přízraku.

Měl jsem v kampusu vlastní auto a vzal jsem s sebou na jih šest lidí, kteří si narychlo sbalili zavazadla. Nebyla to příjemná cesta, protože jsme nemohli vědět, že Pérák Jack nejede s námi.

Ten večer teplota citelně poklesla a celou oblast severní Nové Anglie napadl skučící severák. Začalo to plískanicí a skončilo závějemi sněhu. Při jeho odklízení dostalo jako obvykle infarkt pár starých vandráků a pak, jako kouzlem, přišel duben s osvěžujícími přeháňkami a hvězdnatými nocemi.

Bůhvíproč tomu říkají jahodové jaro, ale je to zlé, lživé období, které přichází jen jednou za osm deset let. Pérák Jack zmizel s mlhou a začátkem června už kampus žil plánovanými protesty proti odvodům a stávkou vsedě v budově, kde dělal nábor známý výrobce napalmu. V červnu už se tématu Péráka Jacka všichni vyhýbali – aspoň v hovoru. Mám podezření, že mnohým to stále leželo v hlavě a že hledali trhlinku ve skořápce toho vejce šílenství, jíž by pronikl nějaký smysl těch vražd.

Toho roku jsem absolvoval a rok nato jsem se oženil. Sehnal jsem dobrou práci v místním nakladatelství. V roce 1971 se nám narodil syn, který už pomalu půjde do školy. Je to milý a zvídavý chlapec, který má moje oči a její ústa.

A teď ty dnešní noviny.

Samozřejmě jsem věděl, že to tam bude. Věděl jsem to už včera ráno, když jsem vstal a slyšel v okapech ty záhadné zvuky tání a na verandě, devět mil od nejbližší pláže, ucítil slanou vůni moře. Když jsem jel z práce domů a musel si rozsvítit čelní světla proti mlze, která se plížila z polí a plání, rozmazávala obrysy domů a věnčila pouliční lampy svatozáří, věděl jsem, že znovu přišlo jahodové jaro.

V ranních novinách psali, že v kampusu New Sharon poblíž děl z občanské války našli na tajícím sněhu zavražděnou dívku. Zemřela včera v noci a nebyla… nebyla tam celá.

Mou ženu to rozčílilo. Chtěla vědět, kde jsem byl včera večer. Nemůžu jí to říct, protože si nevzpomínám. Vzpomínám si, že jsem jel domů z práce a že jsem musel rozsvítit čelní světla, abych se orientoval v té přívětivé plazivé mlze, ale to je tak všechno, co si pamatuju.

Myslel jsem na ten mlhavý večer, kdy mě bolela hlava a vyšel jsem si na vzduch a míjel všechny ty beztvaré a nehmotné stíny. A myslel jsem na kufr svého auta – to je ale ošklivé slovo, kufr – a přemýšlel jsem, proč bych se ho proboha měl bát otevřít.

Když tohle píšu, slyším svou ženu ve vedlejším pokoji plakat. Myslí si, že jsem byl včera večer s jinou ženou.

A Bože, já si to myslím taky.

ŘÍMSA

„No tak,“ opakoval Cressner, „podívejte se do té tašky.“

Byli jsme v jeho podkrovním bytě ve třiačtyřicátém patře. Na podlaze byl hnědooranžový koberec s vysokým vlasem. Na koberci mezi baskickým křeslem z kožených řemínků, v němž seděl Cressner, a pohovkou z pravé kůže, na níž neseděl vůbec nikdo, ležela hnědá nákupní taška.

„Jestli si mě chcete koupit, tak na to zapomeňte,“ prohlásil jsem. „Já ji miluju.“

„Peníze to sice jsou, ale koupit si vás nechci. Tak prosím, podívejte se.“ Cressner kouřil tureckou cigaretu v onyxové špičce. Klimatizační systém dovoloval, aby k mému nosu pronikly jen drobné obláčky suchého tabákového kouře, které následně okamžitě odsával. Cressner na sobě měl hedvábný župan s vyšívaným drakem. Díval se na mne chladnýma a inteligentníma obrýlenýma očima. Vypadal přesně na to, čím také doopravdy byl: na absolutně prvotřídního, pětisetkarátového a nekompromisního hajzla. Zamiloval jsem se do jeho ženy a ona se zamilovala do mne. Počítal jsem s tím, že bude dělat problémy, nevěděl jsem ale přesně, jaké problémy to budou.

Přešel jsem k nákupní tašce a nohou jsem ji převrátil; na koberec se vysypaly přepáskované balíčky bankovek. Samé dvacetidolarovky. Zdvihl jsem jeden balíček a přepočítal jsem ho; bylo v něm deset bankovek. A těch balíčků bylo zatraceně hodně.

„Dvacet tisíc dolarů,“ poznamenal a potáhl z cigarety.

„No prosím.“ Vstal jsem.

„Jsou vaše.“

„Já je nechci.“

„Dostanete k nim i mou ženu.“

Neodpověděl jsem. Marcia mě varovala, jak to asi bude probíhat. Je jako kocour, říkala. Starý zlomyslný kocour. A z tebe bude chtít udělat svou myš.

„Tak vy se živíte tenisem,“ pokračoval. „Ještě nikdy jsem nikoho takového neviděl.“

„Chcete říct, že vaši detektivové nepořídili žádné fotky?“

„Ale ano, to jistě,“ mávl nedbale cigaretovou špičkou. „Dokonce si vás dva natočili v tom motelu v Bayside. Kamera byla schovaná za zrcadlem. Jenže film člověka tak úplně nevystihne, nemyslíte?“

„Asi máte pravdu.“

Bude se snažit v jednom kuse měnit taktiku, říkala mi Marcia. To je jeho metoda, jak dostat lidi do defenzívy. Za chviličku zjistíš, že tě přiměje, abys po něm šel tam, kde si myslíš, že bude, a on tě zatím dostane úplně odjinud. Pokud nebudeš muset, tak nic neříkej, Stane. A pamatuj, že tě mám ráda.

„Pozval jsem vás sem k sobě nahoru, pane Norrisi, protože jsem si myslel, že bychom si měli promluvit jako chlap s chlapem. Prostě si v klidu popovídat jako dva civilizovaní lidé, z nichž jeden spí s manželkou toho druhého.“

Užuž jsem chtěl odpovědět, pak jsem se ale rozhodl nic neříkat.

„Jak se vám líbilo v San Quentinu?“ zeptal se Cressner a líně potáhl z cigarety.

„Nijak zvlášť.“

„Jestli se nepletu, strávil jste tam tři roky. Byl jste tam tuším za vloupání.“

„Marcia o tom ví,“ odsekl jsem a okamžitě jsem toho zalitoval. Přijal jsem jeho hru a přesně před tím mě Marcia varovala. Dával jsem mu pomalé loby, ze kterých mohl snadno smečovat.

„Dovolil jsem si nechat přeparkovat vaše auto,“ oznámil a vyhlédl z okna na protější straně místnosti. Vlastně to ani nebylo okno, celá venkovní stěna byla prosklená. Uprostřed byly šoupací dveře a za nimi balkónek velikosti poštovní známky. A za balkónkem obrovská prázdná hloubka. Ty dveře vypadaly nějak podivně, nedokázal jsem ale přesně říct, co se mi na nich nezdá.

„Tohle je nesmírně pohodlné bydlení,“ pochvaloval si Cressner. „Jsou tu skvělá bezpečnostní opatření, průmyslová televize a všechno ostatní, co k tomu patří. Když jsem viděl, že jste dole v hale, zatelefonoval jsem jednomu svému zaměstnanci. Ten pak zkratoval zapalování vašeho auta a přejel s ním z našich parkovacích garáží na veřejné parkoviště několik bloků odtud.“ Pohlédl na modernistické hodiny ve tvaru sluneční růžice nad pohovkou. Ukazovaly osm a pět minut. „V osm dvacet tentýž zaměstnanec zavolá z veřejné telefonní budky policii a na vaše auto ji upozorní. Nejpozději v osm třicet se dostaví zákon a v rezervní pneumatice ve vašem kufru najde přes šest uncí schovaného heroinu. Budou vás nesmírně horlivě hledat, pane Norrisi.“

Ušil na mě boudu. Snažil jsem se co možná nejlíp si krýt záda, ale nakonec to pro něj byla hračka.

„Všechno to se stane, pokud tomu svému zaměstnanci nezavolám a neřeknu mu, aby na ten telefonát zapomněl.“

„A ode mne za to nechcete nic jiného, než abych vám řekl, kde je Marcia,“ přikývl jsem. „Máte smůlu, Cressnere, ale já to nevím. Zařídili jsme to tak právě kvůli vám.“

„Moji lidé ji sledovali.“

„To se nejspíš mýlíte. Myslím, že na letišti jsme je setřásli.“

Cressner si povzdechl, vytáhl ze špičky čoudící nedopalek a hodil ho do chromovaného popelníku se zašupovacím víčkem. Elegantně a čistě. S vykouřeným oharkem a Stanem Norrisem si poradil stejně lehce.

„Musím přiznat,“ ozval se, „že máte pravdu. Ten starý trik se zmizením na dámské toaletě. Mých agentů se nesmírně dotklo, že se nechali nachytat na takovou staletou fintu. Myslím, že je tak stará, že s ní vůbec nepočítali.“

Mlčel jsem. Když se Marcia na letišti zbavila Cressnerových lidí, odjela kyvadlovým autobusem zpátky do města a pokračovala na autobusové nádraží; tak alespoň jsme to naplánovali. Měla u sebe dvě stě dolarů, všechny peníze, které jsem měl ve spořitelně. Dvě stě dolarů a dálkový autobus vás dopraví do kteréhokoli kouta téhle země.

„To vždycky tak málo mluvíte?“ zeptal se Cressner a zdálo se, že ho to doopravdy zajímá.

„Poradila mi to Marcia.“

Trochu popuzeněji prohlásil: „V tom případě počítám, že až vás policie zatkne, budete se spoléhat na svá práva. A až příště uvidíte mou manželku, bude z ní už možná stará babka v houpacím křesle. Došlo vám vůbec, v jaké jste situaci? Pokud vím, za přechovávání šesti uncí heroinu byste mohl dostat čtyřicet let.“

„Marcii tím zpátky nezískáte.“

Usmál se pevně stisknutými rty. „A v tom to právě vězí, nemám pravdu? Dovolte mi, abych zrekapituloval naše postavení. Vy a moje manželka jste se do sebe zamilovali. Měli jste spolu poměr… pokud se dá říkat poměr několika záskokům na jednu noc v laciných motelech. Manželka ode mne utekla, jenže já mám zase vás. Takže jste, jak se říká, v loji. Vystihuje to správně celou situaci?“

„Začínám chápat, že už vás měla plné zuby,“ ušklíbl jsem se.

K mému překvapení se zaklonil a hlasitě se rozesmál. „Víte, že se mi docela líbíte, pane Norrisi? Jste sice vulgární a jste jen maličký ubožáček, ale zdá se, že máte odvahu. Marcia to sice říkala, ale já jsem o tom tak trochu pochyboval. Nikdy se moc nevyznala v lidech. Vy ale máte určitou… vitalitu. A právě proto jsem to zařídil takhle. Nepochybně od Marcie víte, že rád uzavírám džentlmenské dohody.“

„Jistě.“ Už jsem věděl, co mi na těch dveřích uprostřed prosklené stěny nesedí. Zima byla právě v nejlepším a nikomu se rozhodně nemohlo zachtít vypít si šálek čaje na balkoně ve třiačtyřicátém patře. Z balkonu byl odstraněn všechen nábytek, a přece byla ze dveří odstraněna ochranná síť. Proč to asi Cressner udělal?

„Nemám svou ženu nijak zvlášť rád,“ prohlásil Cressner a pečlivě si nasazoval do špičky další cigaretu. „To není žádné tajemství a ona vám to taky určitě řekla. A já jsem si jist, že muži s vašimi… zkušenostmi je jasné, že šťastně provdané ženy nelezou jen tak na písknutí do postele profesionálům místních tenisových klubů. Podle mého názoru je Marcia afektovaná a vycmrdlá puritánka, ukňouraná a ubrečená, užvaněná a…“

„To by snad stačilo,“ zarazil jsem ho.

Chladně se usmál. „Omlouvám se. Pořád zapomínám, že mluvíme o vaší nehynoucí lásce. Je osm šestnáct. Nejste nervózní?“

Pokrčil jsem rameny.

„Tvrdý chlap až do konce,“ přikývl a zapálil si cigaretu. „Každopádně se asi divíte, proč, když se mi Marcia tak protiví, ji prostě nenechám jít…“

„Ne, vůbec se nedivím.“

Tázavě se zamračil.

„Jste sobecký a nenažraný hajzl, který myslí jen na sebe, proto ji nenecháte jít. Nikdo nesmí vzít nic, co patří vám. Ani když už o to sám nestojíte.“

Zrudl a pak se zasmál. „Výborně, pane Norrisi. Bod pro vás.“

Znovu jsem pokrčil rameny.

„Nabídnu vám určitou džentlmenskou dohodu. Když vyhrajete, odejdete odtud s penězi, s mou manželkou i se svou svobodou. Pokud ovšem prohrajete, přijdete o život.“

Proti své vůli jsem pohlédl na hodiny. Ukazovaly osm devatenáct.

„Tak dobrá,“ souhlasil jsem. Co jiného mi zbývalo? Takhle jsem alespoň mohl získat čas. Čas vymyslet něco, co by mi pomohlo odtud vyváznout s penězi nebo i bez peněz.

Cressner zdvihl telefon, ležící vedle něj, a vytočil číslo.

„Tony? Plán číslo dvě. Ano.“ Zavěsil.

„Co je to plán číslo dvě?“ zeptal jsem se.

„Za patnáct minut Tonymu znovu zavolám, on tu… ilegální látku odstraní z kufru vašeho auta a přejede s ním zpátky sem. Pokud mu nezavolám, spojí se s policií.“

„Moc mi nevěříte, co?“

„Mějte přece rozum, pane Norrisi. Tady na koberci mezi námi leží dvacet tisíc dolarů. V tomhle městě se vraždí třeba pro dvacet centů.“

„Co je to za sázku?“

Zatvářil se nefalšovaně dotčeně. „Dohoda, pane Norrisi, dohoda. Džentlmeni uzavírají dohody. Jenom vulgární nevzdělanci se sázejí.“

„Jak chcete.“

„Výborně. Všiml jsem si, že jste se díval na můj balkon.“

„Ve dveřích není síť.“

„Ne, není. Nechal jsem ji dnes odpoledne vyndat. Navrhuji vám toto: obejdete mou budovu po římse, která vyčnívá ze zdi těsně pod úrovní nejvyššího patra. Pokud ji úspěšně obejdete kolem dokola, výhra je vaše.“

„Vy jste se zbláznil.“

„Právě naopak. Za těch dvanáct let, co tady bydlím, jsem stejnou dohodu už šestkrát nabídl šesti různým lidem. Tři z těch lidí byli stejně jako vy profesionální sportovci – první byl jistý nechvalně známý fotbalový obránce, který se spíš než přesnými přihrávkami proslavil účinkováním v televizních reklamách, ten druhý byl hráč baseballu a třetí poměrně slavný žokej s pozoruhodně vysokými ročními příjmy, kterého ovšem zároveň sužovaly problémy stejně pozoruhodně vysokých alimentů. Ti zbývající tři byli obyčejní občané z různých profesí, měli ale společné dvě věci: potřebovali peníze a byli nadáni jistou dávkou tělesné obratnosti.“ Zamyšleně potáhl z cigarety a pokračoval: „Pět z nich nabídnutou dohodu bez váhání odmítlo. Ten šestý ji akceptoval. Podmínky zněly dvacet tisíc dolarů nebo šest měsíců bezplatné služby pro mne. Vyhrál jsem. Ten chlap se jen jednou podíval přes zábradlí balkonu a málem omdlel.“ Cressner se zatvářil pobaveně a pohrdlivě zároveň. „Říkal, že všechno tam dole vypadá strašně maličké. Ztratil při tom pohledu nervy.“

„A co vás vede…“

Přerušil mě podrážděným máchnutím ruky. „Nechtějte mě nudit, pane Norrisi. Myslím si, že to uděláte, protože nemáte na vybranou. Na jedné misce vah je moje džentlmenská dohoda a na druhé čtyřicet let v San Quentinu. Peníze a moje žena jsou jen takové dodatečné stimuly, které svědčí o mé velkomyslnosti.“

„Jakou mám záruku, že mě nepodrazíte? Může se stát, že to udělám a pak zjistím, že jste stejně zavolal Tonymu a řekl mu, aby dal vědět policii.“

Povzdechl si. „Vy jste klasický případ paranoika, pane Norrisi. Nemiluji svou ženu a mému poměrně vysokému sebevědomí nijak neprospívá, když se kolem mne motá. Dvacet tisíc dolarů je pro mne pakatel, dávám každý týden čtyřikrát tolik na výplaty policejním výběrčím. Pokud ale jde o naši dohodu… ta se nedá penězi ocenit,“ dodal s rozzářenýma očima.

Zamyslel jsem se nad tím a Cressner mě nechal být. Nejspíš znal zásadu, že opravdový kořen vždycky přesvědčí sám sebe. Bylo mi šestatřicet, celý život jsem se potloukal po tenisových kurtech a klub právě uvažoval o mém propuštění, když Marcia nenápadně využila svého vlivu a přimluvila se za mne. Kromě tenisu jsem se v žádném povolání nevyznal a bez tenisu bych byl těžko sháněl práci i jako vrátný – zvlášť se záznamem v rejstříku. Šlo tehdy o obyčejnou klukovinu, ale na to se zaměstnavatelé neptají.

A zvláštní na tom všem bylo, že jsem Marcii Cressnerovou doopravdy miloval. Zabouchl jsem se do ní po dvou dopoledních lekcích tenisu a ona do mě právě tak beznadějně. Klasický případ pověstného štěstí Stana Norrise. Po šestatřiceti letech spokojeného staromládeneckého života jsem se musel zakoukat jako nějaký nezkušený studentík právě do manželky nejvyššího mafiánského bosse.

Ten starý kocour, který tam seděl a pokuřoval dováženou tureckou cigaretu, tohle všechno samozřejmě věděl. A věděl kromě toho i další věci. Neměl jsem žádnou záruku, že mě nepředá poldům, pokud jeho džentlmenskou dohodu přijmu a vyhraju, zatraceně dobře jsem ale věděl, že jestli to neudělám, budu do deseti hodin v base. A že z ní nevylezu dřív než někdy začátkem příštího století.

„Chci vědět jedno,“ ozval jsem se.

„A copak, pane Norrisi?“

„Podívejte se na mě a řekněte mi, jestli jste nebo nejste podrazák.“

Pohlédl mi přímo do očí. „Pane Norrisi,“ řekl tiše, „podmínky dohody nikdy neporuším.“

„Tak dobře,“ přikývl jsem. Co jsem měl dělat jiného?

Rozzářeně vstal. „Výborně! To je doopravdy báječné! Pojďte se mnou ke dveřím balkonu, pane Norrisi.“

Společně jsme přistoupili ke dveřím. Ve tváři měl výraz člověka, který si tuto scénu snad tisíckrát v duchu představoval a teď ji ve skutečné podobě vychutnává do poslední kapky.

„Římsa je asi dvanáct centimetrů široká,“ oznámil mi zasněným hlasem. „Sám jsem ji měřil. Dokonce jsem se na ni i postavil, i když jsem se samozřejmě přidržoval balkonu. Stačí, když se spustíte dolů přes zábradlí z tepaného železa; balkon vám bude dosahovat do výše prsou, jenže za zábradlím už pochopitelně není nic, čeho byste se chytil. Budete muset postupovat krůček po krůčku a dávat moc velký pozor, abyste neztratil rovnováhu.“

Můj pohled upoutalo něco jiného venku za oknem… něco, co způsobilo, že teplota mé krve o několik stupňů poklesla. Tím něčím byl větroměr. Cressnerův byt byl poměrně blízko jezera a byl tak vysoko, že mezi ním a jezerem nebyly žádné vyšší budovy, které by fungovaly jako větrolamy. Věděl jsem, že ten vítr bude studený a řezavý jako nůž. Ručička poměrně stále ukazovala na desítku, při náhlých poryvech se však vychylovala téměř k pětadvacítce, kde několik sekund setrvávala, než se vrátila do předchozí polohy.

„Aha, vidím, že jste si všiml mého anemometru,“ poznamenal žoviálně Cressner. „Po pravdě řečeno bývá vítr obvykle nejsilnější na opačné straně, takže se může stát, že tam bude foukat o trochu víc. V podstatě dnes ale máme klidný večer. Už jsem tady zažil večery, kdy nárazový vítr dosahoval pětaosmdesáti… to pak úplně cítíte, jak se celý dům nepatrně otřásá. Je to trochu jako ve strážním koši na lodi. A na tuhle roční dobu je docela teplo.“

Ukázal rukou a já spatřil světelné číslice na střeše bankovního mrakodrapu vlevo od nás. Podle nich bylo venku sedm nad nulou. Jenže při tom větru musel relativní chlad dosahovat teploty kolem mínus čtyř.

„Nemáte nějaký kabát?“ zeptal jsem se. Měl jsem na sobě lehké sako.

„To bohužel nemám.“ Světelné číslice na bance zamrkaly a tentokrát ukazovaly čas. Bylo osm dvaatřicet. „A myslím si, že už byste měl raději vyrazit, pane Norrisi, abych mohl zavolat Tonymu a říct mu, že začal platit plán číslo tři. Je to prima kluk, ale občas bývá impulzivní. Jistě rozumíte, jak to myslim.“

Rozuměl jsem mu moc dobře. Až příliš dobře.

Pomyšlení na to, že bych mohl být s Marcií, že bych mohl uniknout z dosahu Cressnerových chapadel a mít dost peněz na to, abych začal nějaký nový život, mě však přimělo otevřít šoupací dveře a vyjít na balkon. Bylo tam chladno a vlhko; vítr mi sfoukl vlasy do očí.

„Bon soir,“ ozval se za mnou Cressner, ale nenamáhal jsem se s ohlížením. Přistoupil jsem k zábradlí, dolů jsem se však nepodíval. Ještě ne. Začal jsem zhluboka nadechovat a vydechovat.

Není to v podstatě cvičení, ale určitá forma autohypnózy. Při každém nádechu a výdechu se v duchu oprostíte od nějakého rušivého vlivu, až nezbude nic než soustředění na zápas, který vás čeká. Peněz jsem se zbavil jedním dechem a Cressnera samého dvěma. Marcia mi dala víc práce – neustále jsem před sebou v duchu viděl její obličej, který mi domlouval, abych nebyl blázen, abych nepřistupoval na jeho hru, že sice Cressner možná nikdy neporušil podmínky sázky, že se z nich ale pokaždé dokázal nějak vykroutit. Neposlouchal jsem ji, nemohl jsem si to dovolit. Věděl jsem, že když tenhle zápas prohraji, nebudu muset platit pivo a poslouchat posměšné popichování; bude ze mne jen velký červený flek rozmáznutý v Deakman Street na obě strany v délce celého bloku.

Když jsem myslel, že už je to dobré, podíval jsem se dolů.

Stěna budovy pode mnou spadala jako hladký křídový útes k ulici hluboko dole. Auta, která na ní parkovala, připomínala ty droboučké modely, které si můžete koupit v laciných obchodních domech. Auta projíždějící kolem budovy byla jen jako maličké světelné špendlíkové hlavičky. Kdyby člověk spadl z takové výšky, měl by spoustu času přesně si uvědomit, co se s ním děje, vidět své šaty rozevláté větrem, zatímco by mu zemská přitažlivost dodávala stále větší a větší rychlost. A měl by čas na dlouhé, hodně dlouhé zaječení. A zvuk, který by se ozval při jeho dopadu na chodník, by se podobal rozplesknutí přezrálého melounu.

Chápal jsem, že ten druhý chlápek ztratil nervy. Měl před sebou perspektivu pouhých šesti měsíců, kdežto mě čekalo čtyřicet dlouhých šedivých let bez Marcie.

Podíval jsem se na římsu. Připadala mi úzká; v životě jsem neviděl dvanáct centimetrů, které by tolik vypadaly jako pět. Alespoň že je budova poměrně nová, takže se římsa pode mnou neutrhne.

Přinejmenším jsem v to doufal.

Přehoupl jsem se přes zábradlí a opatrně jsem se spouštěl dolů, až jsem nohama stanul na římse. Podpatky mi přečnívaly do prázdnoty. Podlaha balkonu byla přibližně v úrovni mých prsou a díval jsem se do Cressnerova podkrovního bytu ozdobným vzorem z tepaného železa. Cressner stál hned za dveřmi, kouřil a prohlížel si mě asi tak, jako si vědec prohlíží morče a čeká, co s ním udělá jeho poslední injekce.

„Zavolejte,“ řekl jsem a držel jsem se zábradlí.

„Cože?“

„Zavolejte Tonymu. Dokud to neuděláte, ani se nehnu.“

Vrátil se do obývacího pokoje – vypadalo to tam neuvěřitelně teple, bezpečně a útulně – a zdvihl telefon. Po pravdě řečeno to bylo zbytečné gesto, protože ve skučení větru jsem stejně neslyšel, co říká. Položil sluchátko a vrátil se. „Vyřízeno, pane Norrisi.“

„To doufám.“

„Tak sbohem, pane Norrisi. Těším se na brzké shledání… možná.“

Byl čas pustit se do toho, řeči už skončily. Naposledy jsem si ještě dovolil pomyslet na Marcii, na její světle hnědé vlasy, na její velké šedé oči, na její půvabné tělo a potom jsem veškeré myšlenky na ni definitivně zaplašil. A taky už jsem neměl v úmyslu dívat se dolů. Bylo by až příliš snadné ztratit vládu nad svým tělem při pohledu do té hloubky. Příliš snadné prostě ustrnout a po chvíli ztratit rovnováhu nebo přímo omdlít strachy. Přišel čas nasadit si klapky na oči, čas soustředit se jen na levou a pravou nohu a na nic jiného.

Začal jsem se posunovat doprava, a dokud to šlo, přidržoval jsem se zábradlí balkonu. Netrvalo dlouho a bylo mi jasné, že budu potřebovat všechny tenisové svaly, které jsem měl kolem kotníků. S patami za okrajem římsy musely tyhle šlachy udržet celou mou váhu.

Dostal jsem se na konec balkonu a na okamžik jsem měl dojem, že se nedokážu od jeho bezpečí odpoutat. Násilím jsem se k tomu přinutil. Kristepane, dvanáct centimetrů, to je přece spousta místa! Kdyby ta římsa byla nad zemí jen třicet centimetrů místo sto dvaceti metrů, klidně bys ten barák oběhl za čtyři minuty, říkal jsem si. Tak prostě předstírej, že je to tak.

No jasně, a když spadneš z římsy třicet centimetrů nad zemí, tak jen zanadáváš a zkusíš to znova. Tady nahoře máš jen jednu šanci.

Posunul jsem pravou nohu o kousek dál a pak jsem k ní přisunul levou. Pustil jsem zábradlí, zdvihl jsem rozevřené ruce nad hlavu a dlaněmi jsem se opřel o drsný kámen činžovního domu. Přímo jsem se s tím kamenem mazlil a nejraději bych ho byl políbil. Překvapil mě náhlý poryv větru, který mi připleskl límec saka k obličeji a pod jehož nárazem se moje tělo na římse zakymácelo. Srdce mi vyskočilo až do krku a zůstalo tam, dokud vítr neutichl. Dostatečně silný poryv mě mohl srazit dolů z mého hřadu a poslat mě střemhlav pádem do noci. A na druhé straně bude vítr silnější.

Otočil jsem hlavu doleva a přitlačil jsem se tváří ke kameni. Cressner se vykláněl z balkonu a pozoroval mě.

„Bavíte se dobře?“ zeptal se přátelsky.

Měl na sobě hnědý svrchník z velbloudí srsti.

„Myslel jsem, že nemáte kabát,“ podotkl jsem.

„Lhal jsem,“ odpověděl nevzrušeně. „Já často lžu.“

„Co tím chcete říct?“

„Nic… vůbec nic. Nebo možná přece jen něco chci říct. Možná je to taková malá psychologická válka, pane Norrisi, co říkáte? Musím vás upozornit, že byste neměl příliš dlouho otálet. Kotníky se vám unaví, a kdyby vám měly vypovědět službu…“ Vytáhl z kapsy jablko, jednou z něj ukousl a pak je hodil dolů přes zábradlí. Dlouhou dobu nebylo nic slyšet a pak se ozvalo nezřetelné odporné plesknutí. Cressner se tiše zasmál.

Ztratil jsem díky němu soustředění a v duchu jsem cítil, jak se do mne ocelovými zuby zakusuje panika. Hrozilo mi, že mne zaplaví vlna panického strachu, ve kterém se utopím. Odvrátil jsem od něj hlavu, začal jsem zhluboka dýchat a paniku zahánět. Znovu jsem se podíval na světelnou tabuli banky, na které teď zářilo: 8:46 – je čas uložit úspory u banky Mutual!

Když světelné číslice ukazovaly osm devětačtyřicet, měl jsem pocit, že se už zase plně ovládám. Myslím, že Cressner už se domníval, že jsem strachy zkameněl, a když jsem se začal znovu šourat směrem k rohu budovy, zaslechl jsem, jak mi ironicky pochvalně tleská.

Začal jsem pociťovat účinky chladu. Blízkost jezera ještě přiostřila čepel větru a jeho lepkavá vlhkost se mi zavrtávala do kůže jako nebozez. Když jsem se pomalu posunoval při zdi, vlálo za mnou moje tenké sako. Bez ohledu na chlad jsem se pohyboval pomalu. Věděl jsem, že jestli to chci dokázat, budu to muset udělat zvolna a opatrně. Budu-li to chtít uspěchat, spadnu.

Když jsem dospěl k rohu, ukazovaly bankovní hodiny osm padesát dvě. Nezdálo se, že by to měl být problém – římsa se táhla kolem celé budovy a vytvářela pravoúhlý roh – jenže pravá ruka mi řekla, že za tím rohem fouká boční vítr. Kdyby mě zachytil v okamžiku, kdy budu nakloněný nesprávným směrem, hodně rychle by mě poslal na dlouhou cestu dolů.

Čekal jsem, až se vítr utiší, dlouhou dobu se však utišit odmítal, téměř jako by byl Cressnerovým poslušným spojencem. Dorážel na mne zuřivými neviditelnými prsty, škubal mnou, šťouchal do mne a lechtal mě. Konečně, po jednom zvlášť silném poryvu, po kterém jsem se zakymácel na špičkách nohou, jsem si uvědomil, že bych mohl čekat věčně a vítr by se stejně nikdy neutišil úplně.

Když tedy opět trochu zeslábl, přesunul jsem opatrně pravou nohu za roh a s oběma rukama pevně přitisknutýma ke zdi jsem se otočil. Boční vítr do mne narazil ze dvou směrů najednou, až jsem se zapotácel. Na kratičký okamžik jsem si byl s hrůzou jistý, že Cressner svou džentlmenskou dohodu vyhrál. Potom jsem se posunul o krůček dál, přimáčkl jsem se těsně ke zdi a zadržel jsem dech, který se mi sípavě dral z vyprahlého hrdla.

A právě v tom okamžiku něco explodovalo těsně u mého ucha.

Vyděšeně jsem sebou trhl a jen stěží jsem udržel rovnováhu. Moje ruce se odpoutaly od zdi a bláznivě komíhaly vzduchem ve snaze vybalancovat pozici mého těla. Myslím, že kdyby jedna z nich byla narazila do kamenné stěny budovy, byl by to můj konec. Po chvíli, která se mi zdála dlouhá jako věčnost, se však gravitace rozhodla vrátit mě zpět ke zdi a neshodit mě dolů na chodník třiačtyřicet pater pode mnou.

Vyrážel jsem dech z plic s bolestivým pískáním. Nohy jsem měl úplně gumové. Šlachy v kotnících se chvěly a bzučely jako dráty vysokého napětí. Ještě nikdy v životě jsem si nepřipadal tak blízko smrti. Přízrak s kosou byl tak těsně za mými zády, že mi mohl klidně číst přes rameno.

Zkroutil jsem krk, pohlédl jsem nahoru a asi metr nad sebou jsem spatřil Cressnera, který se vykláněl z okna své ložnice. Usmíval se a v pravé ruce držel velikonoční řehtačku.

„Jenom jsem zkoušel, jestli jste neusnul,“ řekl.

Neplýtval jsem na něj dechem. Stejně bych ze sebe nevydal nic než ubohé zachroptění. Srdce mi v prsou zběsile bušilo. Posunul jsem se o metr nebo dva dál pro případ, že by ho náhodou napadlo vyklonit se a pořádně do mne strčit. Pak jsem se zastavil, zavřel jsem oči a zhluboka jsem dýchal, dokud jsem se zase nesebral.

Byl jsem teď na kratší straně budovy. Po pravé ruce se nade mnou tyčily jen ty největší věžáky městského centra. Nalevo byl pouze temný kruh jezera, na kterém plavalo několik drobných světélek. Vítr naříkal a sténal.

Boční vítr na druhém rohu nebyl tak záludný, takže jsem se kolem něj dostal bez problémů. A pak mě něco kouslo.

Zajíkl jsem se a škubl jsem sebou. Změna rovnováhy mi nahnala strach, takže jsem se pevně přitiskl k budově. A zase mě něco kouslo. Ne… nebylo to kousnutí, ale klovnutí. Podíval jsem se dolů.

Na římse stál holub a vzhlížel ke mně lesklýma, nenávistnýma očima.

Ve městě si člověk na holuby zvykne; jsou tam stejně běžným jevem jako taxikáři, kteří nemají zpátky na desetidolarovku. Neradi létají a jen neochotně před lidmi ustupují, jako by jim chodníky patřily právem samozvaných usedlíků. A jejich vizitky samozřejmě často najdete na kapotě svého auta. Přesto si jich nikdy zvlášť nevšímáte. Občas vás třeba něčím podráždí, ale jsou to vetřelci ve vašem světě.

Tady jsem byl ovšem já vetřelcem v jeho světě a to vetřelcem prakticky bezmocným, což si zřejmě uvědomoval. Znovu mě klovl do unaveného pravého kotníku, až mi celou nohou projela ostrá vlna bolesti.

„Zmiz,“ zavrčel jsem na něj. „Ztrať se.“

Holub mě pouze znovu klovl. Byl jsem evidentně v místě, které považoval za svůj domov; celý tenhle úsek římsy byl pokrytý trusem, starým i čerstvým.

Shora se ozvalo tlumené zapípání.

Vykroutil jsem krk dozadu, jak to jen šlo, a podíval jsem se nad sebe. Proti obličeji mi vyrazil zobák a já jsem málem instinktivně ucukl. Kdybych to byl udělal, mohl jsem se stát první lidskou obětí holubího útoku v tomhle městě. Byla to malinká holubice, chránící několik malých holoubat těsně pod úzkým převisem střechy. Díkybohu byla příliš vysoko na to, aby mě mohla klovnout do hlavy.

Zato její manžel mě znovu klovl a cítil jsem, že tentokrát až do krve. Začal jsem se pomalu šourat dál a doufal jsem, že tím holuba vyplaším a on z římsy uletí. Ani náhodou. Holubi se nedají vyplašit, alespoň městští holubi ne. Když je rozjetý náklaďák přinutí pouze k tomu, aby nepatrně zrychlili svou loudavou chůzi, s jedním člověkem přišpendleným na vysoké římse si přece nebudou vůbec lámat hlavu.

Jak jsem postupoval kupředu, holub přede mnou pomalu couval a nespouštěl lesklé oči ani na okamžik z mého obličeje s výjimkou těch chvilek, kdy sklonil ostrý zobák, aby mě klovl do kotníku. A bolestivost jeho úderů začínala stoupat; kloval mě teď už do živého masa… a pokud jsem mohl soudit, nejspíš to maso i jedl.

Vykopl jsem proti němu pravou nohou. Bylo to slaboučké kopnutí, ale silnější jsem si nemohl dovolit. Holub jen lehce zatřepetal křídly a pak znovu zaútočil. Já jsem naproti tomu málem sletěl z římsy.

Holub mě klovl znovu, znovu a znovu. Udeřil do mne poryv studeného větru takovou silou, že jsem málem ztratil rovnováhu, bříška mých prstů zoufale šmátrala po chladném kameni, zastavil jsem se s levou tváří přitisknutou ke zdi a těžce jsem oddechoval. Cressner si nemohl vymyslet horší mučení, ani kdyby to všechno plánoval deset let. Jedno klovnutí nebylo tak zlé. Dvě nebo tři se dala vydržet. Jenže ten zatracený pták mě musel klovnout nejmíň šedesátkrát, než jsem se dostal k tepanému železnému zábradlí podkrovního bytu, ležícího proti Cressnerovu.

Když jsem k tomu zábradlí došel, připadal jsem si, jako bych dorazil k nebeským bránám. Moje ruce se dychtivě obtočily kolem studených svislých tyčí a držely se jich, jako by je už nikdy nechtěly pustit.

Klof.

Holub na mne vzhlížel lesklýma očima téměř arogantně, přesvědčen o mé nemohoucnosti a o své vlastní nezranitelnosti. Připomínalo mi to výraz, který měl ve tváři Cressner, když mě na protější straně budovy vypouštěl na balkon.

Pevněji jsem sevřel železné tyče a vyrazil jsem nekompromisním silným kopnutím, které holuba zasáhlo přímo doprostřed těla. S bolestným zavřeštěním, ze kterého jsem čerpal nesmírné uspokojení, zamával křídly a vznesl se do vzduchu. Několik světle šedých pírek se usadilo na římse nebo pomalým houpavým letem zmizelo v temnotě pode mnou.

Chraptivě jsem oddechoval, vyškrábal jsem se na balkon a zhroutil jsem se na zem. Navzdory chladu mi po celém těle stékal pot. Nevím, jak dlouho jsem tam ležel a sbíral síly. Bankovní hodiny byly schované za budovou a náramkové hodinky nenosím.

Posadil jsem se dřív, než mi stačily ztuhnout svaly, a opatrně jsem si sroloval ponožku. Pravý kotník byl rozdrásaný a krvácel, vypadalo to ale jen na povrchovou ránu. Přesto jsem si říkal, že s tím budu muset něco udělat, jestli se někdy z téhle bryndy dostanu. Bůh ví, jaké choroby můžou holubi přenášet. Napadlo mě, jestli bych si neměl rozdrásanou kůži ovázat, pak jsem se ale rozhodl to nedělat. Po konci obvazu bych mohl uklouznout a bude na to dost času později. Pak si budu moct nakoupit obvazů za dvacet tisíc dolarů.

Vstal jsem a toužebně jsem se zadíval do neosvětleného podkrovního bytu naproti Cressnerovu. Byl pustý a prázdný, zjevně neobydlený. Dveře byly zakryté silnou okenicí, chránící je proti bouři. Možná by se mi bylo podařilo vylomit ji a dostat se dovnitř, jenže to by znamenalo porušit podmínky sázky. A já mohl prohrát víc než jen peníze.

Když už jsem to nemohl dál odkládat, spustil jsem se přes zábradlí a znovu jsem se postavil na římsu. Holub, kterému chybělo pár pírek, stál pod hnízdem své družky v místě, kde byla vrstva trusu nejsilnější, a nenávistně na mne zíral. Ale počítal jsem, že až mě uvidí zamířit opačným směrem, dá mi pokoj.

Odpoutat se od balkonu bylo strašně těžké – mnohem těžší než předtím u Cressnerova. Moje mysl věděla, že to musím udělat, jenže moje tělo – a zejména kotníky – zuřivě protestovalo, že opustit takový bezpečný útulek je šílenství. Ale pustil jsem se, protože Marciina tvář mě v temnotě vybízela, abych šel dál.

Dostal jsem se ke druhé kratší straně, podařilo se mi obejít roh a pomaličku jsem se přesunul přes celou boční šířku budovy. Teď, když už jsem se blížil k cíli, mě zachvátilo téměř neovladatelné nutkání spěchat, abych to měl konečně za sebou. Spěch by mě ale zabil, takže jsem se přinutil postupovat pomalu.

Na čtvrtém rohu mě boční vítr zase málem dostal; proklouzl jsem kolem něj spíš šťastnou náhodou než díky své obratnosti. Opřel jsem se o budovu, odpočíval jsem a popadal jsem dech. Poprvé za celou dobu jsem si ale byl jistý, že to dokážu a že vyhraju. Moje ruce mi připadaly jako napůl zmrazené steaky, kotníky mě pekelně bolely (zvlášť ten oklovaný pravý), do očí mi neustále stékal pot, ale věděl jsem, že to dokážu.

V polovině délky budovy vyzařovalo zevnitř na Cressnerův balkon hřejivé žluté světlo. Mnohem dál jsem viděl zářit světelnou tabuli banky jako transparent na uvítanou. Bylo deset osmačtyřicet, ale mně připadalo, že jsem na těch dvanácti centimetrech římsy strávil celý svůj život.

A běda Cressnerovi, jestli se pokusí podvádět. Bylo devět minut po jedenácté, když jsem uchopil nejdřív pravou rukou a potom i levou zábradlí balkonu z tepaného železa. Vytáhl jsem se nahoru, namáhavě jsem se přes zábradlí překulil a vděčně jsem se zhroutil na zem… a vtom jsem na spánku pocítil chladné ocelové ústí pětačtyřicítky.

Vzhlédl jsem a spatřil jsem zabijáka tak ošklivého, že by se pod jeho pohledem zastavily šokem i věžní hodiny. Šklebil se na mě.

„Vynikající!“ ozval se zevnitř Cressnerův hlas. „Musím vám zatleskat, pane Norrisi.“ A skutečně zatleskal. „Přiveď ho sem, Tony.“

Tony mě popadl a postavil na nohy tak neurvale, že se moje zesláblé kotníky málem podlomily. Když jsem vcházel dovnitř, zapotácel jsem se a narazil jsem do dveří balkonu.

Cressner stál u krbu v obývacím pokoji a usrkával brandy z poháru velikosti akvária. Peníze byly zase v nákupní tašce, která pořád ještě stála uprostřed hnědooranžového koberce.

V malém zrcátku na protější straně místnosti jsem na okamžik zahlédl svůj odraz. Vlasy jsem měl rozcuchané a obličej smrtelně bledý kromě dvou jasně červených skvrn na tvářích. Moje oči vypadaly jako oči šílence.

Viděl jsem se doopravdy jen chviličku, protože v následujícím okamžiku jsem letěl přes celý pokoj, narazil jsem do baskického křesla a přepadl jsem přes ně, strhl jsem je na sebe a vyrazil jsem si dech.

Když jsem ho zase alespoň částečně popadl, posadil jsem se a podařilo se mi zachroptět: „Hajzle podrazácká. Tak takhle jste si to naplánoval.“

„Přesně tak,“ přikývl Cressner a opatrně postavil brandy na krbovou římsu. „Podrazák ale nejsem, pane Norrisi, to opravdu ne. Jenom mě každá prohra hrozně vyvede z míry. Tony je tady jen proto, aby dával pozor pro případ, že byste chtěl udělat něco… nepředloženého.“ Položil si dlaň pod bradu a tiše se zachichotal. Nevypadal jako někdo, koho prohra vyvedla z míry. Vypadal spíš jako kocour, který má ještě na vousech kanárčí pírka. Vstal jsem a najednou jsem dostal větší strach než tam venku na římse.

„Našvindloval jste to,“ řekl jsem pomalu. „Nějak jste to našvindloval.“

„Ale vůbec ne. Heroin už byl z vašeho auta odstraněn. Auto samo je zase v parkovací garáži. Peníze jsou támhle. Můžete si je vzít a jít.“

„Fajn,“ přikývl jsem.

Tony stál u skleněných dveří na balkon a pořád ještě vypadal jako něco, co zůstalo v sále po plesu upírů. Pětačtyřicítku držel v ruce. Přistoupil jsem k nákupní tašce, zdvihl jsem ji a na roztřesených kotnících jsem zamířil ke dveřím, přičemž jsem s jistotou čekal, že dostanu kulku do zad. Když jsem ale dveře otevřel, začínal jsem mít stejný pocit, jaký jsem měl tam na římse, když jsem obešel čtvrtý roh: dokážu to.

Zarazil mě Cressnerův hlas, protáhlý a pobavený.

„Snad si vážně nemyslíte, že někdo mohl skočit na tu starou fintu s dámskou toaletou?“

Pomalu jsem se otočil s nákupní taškou v rukou. „Co tím chcete říct?“

„Řekl jsem vám, že nikdy neporuším podmínky dohody, a to je taky pravda. Vyhrál jste tři věci, pane Norrisi. Peníze, svou svobodu a moji manželku. Ty první dvě už máte. Tu třetí si můžete vyzvednout v okresní márnici.“

Zíral jsem na něj neschopen pohybu, strnulý uprostřed nehlučného burácení šoku.

„Přece jste si vážně nemyslel, že bych vám ji nechal?“ zeptal se pohrdavě. „Kdepak. Peníze ano. Vaši svobodu ano. Ale Marcii ne. Podmínky dohody jsem ovšem neporušil. A až jí vystrojíte pohřeb…“

Vůbec jsem se k němu nepřiblížil, alespoň v tom okamžiku ne. Nechával jsem si ho na později. Zamířil jsem k Tonymu, který se tvářil tak trochu překvapeně, dokud mu Cressner znuděným hlasem nepřikázal: „Zastřel ho, prosím tě.“

Hodil jsem po něm taškou s penězi. Udeřila ho přímo do ruky, v níž držel pistoli, a byla to pořádná rána. Paže a zápěstí jsem tam venku nepoužíval a ty jsou přitom nejsilnější zbraní každého tenisty. Jeho kulka se zavrtala do hnědooranžového koberce a pak jsem ho měl.

Obličej byl to jediné, čím mohl někomu nahánět hrůzu. Vykroutil jsem mu pistoli z ruky a hlavní jsem ho praštil přes kořen nosu. S jediným nesmírně bolestným vyheknutím se svalil na zem jako vůl na porážce.

Cressner už byl skoro ve dveřích, když jsem mu nad rameno vypálil ránu a poručil jsem mu: „Už ani krok, nebo je po vás.“

Rozmyslel si to a zastavil se. Když se otočil, začaly se v jeho světáckém blazeovaném chování objevovat trhliny. Povážlivě se zvětšily, když spatřil Tonyho ležet na podlaze a zalykat se vlastní krví.

„Není mrtvá,“ vyhrkl překotně. „Musel jsem z toho vyjít nějak se ctí, chápete?“ Usmál se na mne roztřeseným a nuceným úšklebkem.

„Jsem možná trouba, ale tak velký trouba zase ne,“ odpověděl jsem. Můj hlas zněl mdle a neživotně. A jak by ne? Marcia byla můj život a tenhle mizera ji poslal do márnice.

Cressner lehce roztřeseným prstem ukázal na peníze rozsypané kolem Tonyho nohou. „Tohle je jen pakatel,“ zakoktal. „Můžu vám dát sto tisíc. Nebo pět set tisíc. Nebo co byste říkal milionu, kompletně na švýcarském bankovním kontě? Co vy na to? Nebo…“

„Uzavřu s vámi sázku,“ řekl jsem pomalu.

Odvrátil oči od hlavně mé pistole a pohlédl mi do obličeje. „Uzavřete…“

„Sázku,“ opakoval jsem. „Žádnou džentlmenskou dohodu, ale docela obyčejnou sázku. Vsadím se s vámi, že nedokážete obejít tuhle budovu po té římse venku.“

Mrtvolně zesinal. Na okamžik jsem měl dojem, že omdlí. „Vy chcete…“ zašeptal.

„Podmínky jsou následující,“ řekl jsem svým mrtvým hlasem. „Když to dokážete, nechám vás běžet. Co tomu říkáte?“

„Ne,“ zašeptal a zíral na mne široce rozevřenýma očima.

„Jak je libo,“ přikývl jsem a zdvihl jsem pistoli.

„Ne!“ vykřikl a vztáhl ruce před sebe. „Ne! Nestřílejte! Já… tak dobře.“ Olízl si rty.

Pokynul jsem mu pistolí a vedl jsem ho před sebou na balkon. „Vy se celý třesete,“ napomenul jsem ho. „Když se budete třást, bude to ještě těžší.“

„Dva miliony,“ škemral a nedokázal ze sebe vypravit víc než jakési chraptivé sténání. „Dva miliony v neoznačených bankovkách.“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Ani za deset milionů ne. Jestli to ale dokážete, nechám vás běžet. Myslím to vážně.“

O minutu později už stál na římse. Byl menší než já, takže jsem přes okraj balkonu viděl jen jeho oči, vyvalené a úpěnlivě žadonící, a ruce s bílými kotníky křečovitě svírající železné tyče jako vězeňské mříže.

„Prosím,“ zašeptal. „Dám vám, co budete chtít.“

„Marníte čas,“ upozornil jsem ho. „A to je špatné na kotníky.“

Nechtěl se však pohnout, dokud jsem mu nepřiložil ústí pistole k čelu. Pak se s tichým sténáním začal posouvat doprava. Podíval jsem se na bankovní hodiny; bylo jedenáct dvacet devět.

Myslel jsem, že se nedostane ani k prvnímu rohu. Vůbec se mu nechtělo vydat se na cestu, a když to konečně udělal, pohyboval se trhavě a hazardoval se svým těžištěm; župan za ním vlál noční temnotou.

Jednu minutu po půlnoci zabočil za roh a zmizel mi z dohledu; to bylo před téměř čtyřiceti minutami. Pozorně jsem naslouchal, jestli se neozve výkřik doznívající v hloubce na znamení toho, že ho dostal boční vítr, ale nic jsem neslyšel. Možná se vítr utišil. Vzpomínám si, jak jsem si tam venku pomyslel, že je s ním vítr spřažený. Nebo měl třeba prostě štěstí. Možná už je teď na tom druhém balkonu, třese se tam stočený do klubíčka a má strach jít dál.

Nejspíš ale ví, že jestli ho tam nachytám, až vyrazím dveře protějšího podkrovního bytu, zastřelím ho jako psa. A když už mluvím o protější straně budovy, zajímalo by mě, jak se mu zamlouvá ten holub.

Nebyl tohle výkřik? Nevím, možná to bylo jen zaskučení větru. Na tom ale nezáleží. Bankovní hodiny ukazují dvanáct čtyřicet čtyři. Za chviličku vyrazím dveře protějšího bytu a půjdu zkontrolovat balkon, zatím ale sedím tady na Cressnerově balkonu s Tonyho pětačtyřicítku v ruce. Jen pro ten nepravděpodobný případ, že by se s rozevlátým županem objevil za tím posledním rohem.

Cressner tvrdil, že se ještě nestalo, aby nedodržel podmínky dohody.

To bych já o sobě tvrdit nemohl.

TRÁVNÍKÁŘ

V předchozích letech si Harold Parkette velice zakládal na svém trávníku. Vlastnil velkou stříbrnou sekačku Lawnboy a jednomu klukovi z ulice platil pět dolarů za každé posekání. Tehdy poslouchal Harold Parkette s plechovkou piva v ruce zápasy Red Sox v rádiu, věděl, že v nebi je Bůh, a svět je, jak má být, včetně jeho trávníku. Ale loni v polovině října si osud s Haroldem Parkettem ošklivě zahrál. Když se chlapec věnoval poslednímu sekání v sezóně, Castonmeyerův pes zahnal pod sekačku Smithovic kočku.

Haroldova dcera si třešňovou limonádou pozvracela novou halenku a jeho ženu pronásledovaly ještě týden děsivé sny. I když ve skutečnosti přišla až potom, přišla ještě včas, aby viděla, jak Harold se sinalým klukem čistí čepele sekačky. Jejich dcera a paní Smithová stály nad nimi a plakaly, ačkoli Alicia už se stačila převléct do džín a nechutně krátkého a těsného svetříku. Měla zálusk na toho kluka, který sekal trávník.

Když Harold už týden poslouchal, jak jeho žena úpí a naříká na vedlejší posteli, rozhodl se, že se sekačky zbaví. Stejně ji vlastně nepotřebuje, namlouval si. Letos si najímal kluka; příští rok si najme kluka a půjčí sekačku. A Carla možná přestane kvílet ze spánku. A třeba mu zase dá.

Odvezl stříbrného lawnboye k Philovi na pumpu Sunoco a dohodli se na ceně. Harold odjel se zbrusu novou pneumatikou Kelly a plnou nádrží a Phil postavil stříbrného lawnboye k jednomu čerpadlu s vlastnoručně napsanou cedulí na prodej.

A letos Harold vypůjčení sekačky stále odkládal. Když se konečně odhodlal zavolat klukovi z loňska, jeho matka mu řekla, že Frank odjel studovat na státní univerzitu. Harold udiveně zavrtěl hlavou a zašel si do ledničky pro pivo. Ten čas ale letí, co? Panebože.

Minul první květen a Harold se stále neodhodlal najít si nového kluka. Pak se květen přehoupl do června a Red Sox se stále trápili na čtvrtém místě tabulky. Harold o víkendech sedával na zadní verandě a zachmuřeně sledoval nekonečná procesí kluků, které v životě neviděl, jak přicházejí, nedbale pozdraví a odvádějí si jeho vyvinutou dceru někam, kam se místní mladí chodí oddávat vášním. A tráva stále rostla a rostla. To léto bylo trávě nakloněné – po třech slunečných dnech přišel jeden mírně deštivý, s udivující pravidelností.

V polovině června vypadal trávník spíš jako louka než jako předměstská zahrada a Jack Castonmeyer začal nemístně vtipkovat o cenách sena a vojtěšky. A čtyřletá dcera Dona Smithe Jenny se v ní začala schovávat, když měla k snídani ovesné vločky nebo k večeři špenát.

Jednou koncem července si Harold při nadhozu v sedmé směně vyšel na nádvoří a na zarostlém chodníčku uviděl sedět sviště. Usoudil, že už opravdu nadešel čas. Vypnul rádio, vzal noviny a nalistoval inzeráty. A v polovině rubriky Příležitostná práce našel tenhle: Sekám trávníky. Za rozumnou cenu. Tel. 776-2390.

Harold na to číslo zavolal a čekal, že mu luxující žena v domácnosti zavolá zvenčí syna. Místo toho se ozval profesionálně energický hlas: „Péče o zeleň. Jak vám můžeme pomoci?“

Harold opatrně hlasu vysvětlil, jak mu Péče o zeleň může pomoct. To už to opravdu zašlo tak daleko? To už si sekáči trávy shánějí práci přes agenturu? Zeptal se hlasu na cenu a hlas mu řekl přijatelnou částku. Harold s přetrvávajícím pocitem nejistoty zavěsil a vrátil se na verandu, zapnul rádio a zahleděl se přes svůj přebujelý trávník na sobotní mraky, které se pomalu sunuly po sobotní obloze. Carla s Aliciou byly u Carliny matky, takže měl dům sám pro sebe. Budou příjemně překvapené, když chlapec, kterého agentura pošle, stihne posekat trávník ještě před jejich návratem.

Otevřel si pivo a pak si povzdychl, když Dick Drago po dvou špatných nadhozech zasáhl třetím pálkaře. Verandou povíval příjemný vánek. Ve vzrostlé trávě tiše cvrkali cvrčci. Harold utrousil nějakou nelichotivou poznámku na adresu Dicka Draga a usnul.

Za půl hodiny ho vytrhl ze spánku zvonek. Jak vyskočil, převrhl si pivo.

Na zápraží stál tlustý chlap v denimové kombinéze se skvrnami od trávy a žvýkal párátko. Břicho mu nadouvalo modrou kombinézu tak, až ho Harold málem podezíral, že spolkl basketbalový míč.

„Ano?“ řekl Harold Parkette, který se ještě úplně neprobral.

Chlap se usmál, přehodil si párátko z jednoho koutku úst do druhého, popotáhl si na zadku kombinézu a trochu si posunul zelenou baseballovou čepici z čela. Na štítku čepice měl čerstvou skvrnu od oleje. Voněl trávou, zemí a olejem a usmíval se na Harolda Parkettea.

„Posílá mě Péče o zeleň, příteli,“ řekl bodře a poškrábal se v rozkroku. „Volal jste, ne? Tak volal?“ Stále se usmíval.

„Á. Trávník. Vy?“ podíval se na něj Harold tupě.

„Jo, já.“ Trávníkář se hlasitě zasmál do Haroldovy spánkem napuchlé tváře.

Harold bezmocně ustoupil stranou a dusal před ním přes halu, obývák a kuchyň na zadní verandu. Teď už si ho Harold zařadil, takže se zklidnil. Tyhle týpky znal z práce u komunálních služeb a u silničářů. Vždycky si najdou chvilku, aby si vykouřili lucky strike nebo camelku, tváří se, jako by byli solí země, jsou schopni vám pro pět dolarů rozbít hubu nebo se vám vyspat s manželkou, kdykoli si zamanou. Harold se takových chlapů trochu bál; vždycky jsou dohněda opálení, vždycky mají vějířky vrásek kolem očí a vždycky si vědí rady.

„Ten trávník vzadu vám dá zabrat,“ řekl Harold bezděčně hlubším hlasem. „Je sice čtvercovej a nejsou tam žádný překážky, ale nějak mi přerost.“ Hlas se mu vrátil do normální tóniny. Přistihl se, jak se omlouvá. „Tedy já jsem ho nechal přerůst.“

„Buďte v klidu, příteli. Žádnej stres. To je dobrý.“ Trávníkář se na něj vesele usmál. „Čím vyšší, tím lepší. Prostě tu máte dobrou půdu, u Kirké. Já to furt říkám.“

U Kirké?

Trávníkář sklonil hlavu k rádiu. Yastrzemski právě vyautoval pálkaře. „Fandíte Red Sox? Já osobně fandím Yankees.“

Znovu vdusal do domu a zmizel v hale. Harold ho zatrpkle pozoroval.

Usadil se a na okamžik se vyčítavě zahleděl na loužičku a převrženou plechovku piva Coors. Napadlo ho, že by si měl zajít do kuchyně pro mop a vytřít to, ale pak se rozhodl, že to nechá být.

V klidu. Žádnej stres.

Otevřel si finanční přílohu novin a uvážlivě prozkoumal poslední kurzy akcií. Jako pravověrný republikán považoval burziány z Wall Street málem za polobohy –

(UKirké??)

– a mockrát si přál, aby lépe chápal Slovo, ne tak, jak bylo vytesáno do kamene, ale v takových záhadných zkratkách jako pet. a Kdk a 3.28 a o 2/3. Jednou si rozvážně koupil tři akcie společnosti Midwest Bisonburgers, Inc., která v roce 1968 zkrachovala. Přišel o celou svou pětasedmdesátidolarovou investici. Teď se začínal prodej bizoních burgrů zvyšovat. Harold se prostě díval do budoucnosti. Často o tom mluvil se Sonnym, barmanem U Zlaté rybky. Sonny Haroldovi řekl, že je pět let napřed a že by měl…

Z nové dřímoty, do které právě začal upadat, ho vytrhl ohlušující řev. Vyskočil a převrhl židli. Divoce se rozhlížel kolem sebe.

„Tenhle randál dělá sekačka na trávu?“ zeptal se Harold Parkette prázdné kuchyně. „Panebože, tohle že je sekačka?“

Proběhl domem a vyhlédl hlavními dveřmi. Byla tam jen otlučená zelená dodávka s nápisem péče o zeleň na boku. Ten řev teď přicházel zezadu. Harold znovu proběhl domem na zadní verandu, kde zůstal stát jako přimražený.

Bylo to nechutné. Byla to fraška.

Stará červená motorová sekačka, kterou si ten chlap přivezl, jezdila sama. Nikdo ji netlačil, v okruhu půldruhého metru od ní ani nikdo nebyl. Horečnatě si klestila cestu nešťastným trávníkem Harolda Parkettea jako mstivý rudý ďábel přímo z pekel. Řvala a hulákala a prděla mastný modrý kouř v jakémsi záchvatu strojového šílenství, který Haroldovi naháněl hrůzu. Přezrálá vůně posekané trávy visela ve vzduchu jako kyselé hrozny.

Ale skutečným ztělesněním nechutnosti byl sám trávníkář.

Svlékl si šaty – důsledně. Byly úhledně složené ve vypuštěném jezírku pro ptáky uprostřed trávníku. Nahý trávníkář se zelenými skvrnami od trávy na těle lezl po kolenou půldruhého metru za sekačkou a žral posekanou trávu. Zelená šťáva mu stékala po bradě a odkapávala na vzduté břicho. Kdykoli sekačka zatočila, vztyčil se a podivně poskočil, než znovu padl na kolena.

„Dost!“ vykřikl Harold Parkette. „Nechte toho!“

Ale trávníkář si ho nevšímal a jeho uřvaná červená přítelkyně nepolevovala v tempu. Naopak, zdálo se, že zrychluje. Když míjela Harolda, připadalo mu, že se na něj upoceně směje poškrábanou ocelovou maskou.

Pak Harold uviděl krtka. V hrůze se krčil před sekačkou ve vysoké trávě, kterou se právě chystala zmasakrovat. Krtek v panice vyběhl na posekaný pruh trávníku, aby se schoval pod verandou. Sekačka prudce zatočila.

S řevem a vytím krtka přejela a vyplivla cáry kožíšku a vnitřností. Harold si vzpomněl na Smithovu kočku. Když sekačka zlikvidovala krtka, vrátila se k vlastní práci.

Trávníkář rychle lezl za ní a žral trávu. Harold jen ohromeně stál; na akcie, obligace a bizoní burgery naprosto zapomněl. Užasle zíral, jak se to obrovské břicho stále nadouvá. Trávníkář prudce zabočil a sežral krtka.

V tu chvíli se Harold Parkette vyklonil ze dveří verandy a vyzvracel se do cínií. Svět zešedl a Harold si náhle uvědomil, že omdlívá, a omdlel. Zhroutil se pozadu na verandu a zavřel oči.

Někdo jím třásl. Carla jím třásla. Neumyl nádobí a nevynesl odpadky a Carla se bude velice zlobit, ale to nic nebylo. Dokud ho budí, dokud ho probírá ze strašlivého snu, který měl, dokud ho vrací do normálního světa, kde je normální milá Carla v playtexových stahovacích kalhotkách a s předkusem –

Předkus, ano. Ale ne Carlin předkus. Carla sice měla veverčí předkus, ale tyhle zuby byly –

Chlupaté.

Na těchhle zubech rostly zelené chlupy. Vypadaly skoro jako –

Tráva?

„Panebože,“ řekl Harold.

„Vy jste vyhodil kopyta, příteli, co?“ Nad Haroldem se skláněl trávníkář a cenil chlupaté zuby. Rty a bradu měl také chlupaté. Všechno bylo chlupaté. A zelené. Zahrada páchla trávou a benzinem a náhle bylo ticho.

Harold se prudce vztyčil do sedu a zíral na nehybnou sekačku. Trávník byl úhledně posečený. Ani se nebude muset hrabat, pomyslel si Harold ochable. Pokud tam trávníkář nechal jediné stéblo, nebylo vidět.

Stočil pohled k trávníkáři a trhl sebou. Byl stále nahý, stále tlustý, stále děsivý. Z koutků úst mu vytékaly zelené čůrky.

„Co to bylo?“ zeptal se Harold naléhavě.

Chlap vlídně mávl rukou směrem k trávníku. „Tohle? Šéf zkouší novou metodu. A ono to vážně funguje. Výborně funguje, příteli. Zabijou se dvě mouchy jednou ranou. Už to dotahujem do konečný podoby a vyděláváme prachy na spuštění jinejch projektů, rozumíte. Samozřejmě občas narazíme na zákazníka, kterej nemá pochopení – některý lidi nemaj smysl pro efektivitu práce, že jo – ale šéf je vždycky ochotnej přinášet oběti. Prostě maže, aby se kola otáčely, jestli mi rozumíte.“

Harold nic neříkal. V duchu se stále vracel k jedinému slovu, a tím slovem byla „oběť“. Stále se mu vybavovala scéna, jak otlučená červená sekačka plive zmasakrovaného krtka.

Pomalu vstal – jako churavý stařík. „Samozřejmě,“ řekl a zmohl se na verš z jedné Aliciiny folkrockové desky. „Bůh žehnej trávě.“

Trávníkář se plácl po stehně barvy letního jablka. „To je dobrý, příteli. Vlastně dost dobrý. Vidím, že máte toho správnýho ducha. Moh bych to napsat, až se vrátím na ústředí? Třeba mě povýšej.“

„Samozřejmě,“ řekl Harold a začal ustupovat k zadním dveřím a usilovně se snažil udržet ochabující úsměv. „Klidně si jeďte a sepište to. Já si zatím trochu zdřímnu –“

„To víte, že jo, příteli,“ řekl trávníkář a těžkopádně se postavil. Harold si všiml nezvykle velké mezery mezi palci a ukazováky na nohou, jako by ten rozštěp připomínal… kopyta.

„Zezačátku jsou z toho lidi trochu vydřený,“ řekl trávníkář, „ale to si zvyknete.“ Mazaně se zahleděl na Haroldovu tělnatou postavu. „Možná byste to mohl taky zkusit. Šéf dokáže rozpoznat novej talent.“

„Šéf,“ opakoval Harold mdle.

Trávníkář se zastavil pod schody a vlídně se na Harolda podíval. „Ale příteli… já myslím, že už vám to muselo dojít… ‚Bůh žehnej trávě‘ a tak.“

Harold opatrnicky zavrtěl hlavou a trávníkář se zasmál.

„Pan. Šéf je Pan.“ A belhavě poskočil na posečené trávě a sekačka se s řevem probudila k životu a začala objíždět dům.

„Sousedé –“ začal Harold, ale trávníkář mu jen vesele zamával a zmizel.

Na předním trávníku blekotala a vyla sekačka. Harold Parkette se na to odmítal dívat, jako by tím mohl popřít to groteskní divadlo, které se odehrávalo před zraky Castonmeyerových a Smithových – těch všivých demokratů – kteří je zřejmě sledovali se sklenkou v ruce a nepochybně si mysleli, No neříkali jsme to?

Harold šel raději k telefonu, rychle zdvihl sluchátko a podle pohotovostního seznamu důležitých čísel na něm přilepeného vytočil číslo policie.

„Seržant Hall,“ ozval se hlas na druhém konci.

Harold si strčil prst do volného ucha a řekl: „Jmenuju se Harold Parkette. Bydlím na Východní Endicottově 1421. Rád bych nahlásil…“ Co? Co by rád nahlásil? Chlapa, který znásilňuje a vraždí jeho trávník a pracuje pro nějakého Pana a prsty na nohou má rozeklané jako kopyta?

„Ano, pane Parkette?“

„Rád bych nahlásil neslušné obnažování,“ řekl v náhlém návalu inspirace.

„Neslušné obnažování,“ opakoval seržant Hall.

„Ano. Nějaký chlap mi seká trávu. Je jen tak, é, úplně.“

„Myslíte nahý?“ zeptal se seržant Hall se zdvořilou nedůvěrou v hlase.

„Nahý!“ souhlasil Harold, který se úporně přidržoval trosek zdravého rozumu.

„Svlečený. S holou prdelí. Na trávníku před mým domem. Tak pošlete sem sakra někoho?“

„Říkal jste Západní Endicottova?“

„Východní!“ zaječel Harold. „Proboha –“

„A říkáte, že je úplně nahý? Vidíte jeho… genitálie a tak dále?“

Harold chtěl odpovědět, ale dokázal jenom zachroptět. Hluk sekačky byl stále hlasitější a hlasitější, až pohltil všechny zvuky ve vesmíru. Harold cítil, jak se mu zvedá žaludek.

„Můžete mluvit víc nahlas?“ šeptal seržant Hall. „Máte tam nějaký strašný rámus –“

Vchodové dveře se rozrazily.

Harold se ohlédl a uviděl ve dveřích trávníkářovu strojovou družku. Za ní přicházel sám trávníkář, stále ještě úplně nahý. Harold na pokraji skutečného šílenství si všiml sytě zelených chlupů v rozkroku. Na jednom prstě si točil baseballovou čepicí.

„To jste udělal chybu, příteli,“ řekl trávníkář vyčítavě. „Měl jste se držet hesla ‚Bůh žehnej trávě‘.“

„Haló? Haló, pane Parkette –“

Jak se sekačka blížila k Haroldovi, vypadl mu telefon ze znecitlivělých prstů. Cestou ničila hebký povrch Carlina mohawského koberce a plivala za sebe hnědé chuchvalce vláken.

Až ke konferenčnímu stolku ji Harold sledoval uhranutým pohledem ptáka, k němuž se blíží had. Když sekačka odsunula stolek stranou a z jedné nohy při tom nadělala piliny a třísky, přelezl opěradlo své židle a s židlí před sebou začal ustupovat do kuchyně.

„To je k ničemu, příteli,“ řekl trávníkář vlídně. „Navíc vám tu nadělá bordel. Kdybyste mi ukázal, kde máte ten nejostřejší řeznickej nůž, tak to s tou obětí vyřídíme fakt bezbolestně… myslím, že to jezírko pro ptáky bude stačit…“ a pak Harold hodil židli po sekačce, která ho hbitě objela z boku, zatímco nahý chlap odváděl jeho pozornost. Harold vyběhl dveřmi. Sekačka se uhnula židli, odfrkla si, a když Harold rozrazil síťové dveře verandy a seběhl ze schodů, slyšel – cítil, vnímal – že mu je v patách. Sekačka s řevem skočila z horního schodu, jako lyžař přejíždí terénní nerovnost. Harold běžel přes svůj čerstvě ostříhaný trávník, ale vypil za život příliš mnoho piv a příliš často po obědě spával. Cítil, jak se k němu blíží, pak ji ucítil v patách a pak se ohlédl a zakopl o vlastní nohu.

Poslední, co Harold Parkette uviděl, byla rozšklebená maska útočící sekačky, zelené čepele, a nad tím vším tlustý obličej trávníkáře, který vrtěl hlavou v bodré výčitce.

„To je zatracená věc,“ řekl poručík Goodwin po pořízení posledních fotografií. Kývl na dva muže v bílém, kteří odnesli svůj koš přes trávník. „Je to ani ne dvě hodiny, co hlásil, že má na trávníku nahatého chlapa.“

„Opravdu?“ zeptal se pochůzkář Cooley.

„Jo. A taky volal jeden soused, nějaký Castonmeyer. Myslí si, že to byl sám Parkette. A možná byl.“

„Pane?“

„Zešílel z vedra,“ řekl poručík Goodwin vážně a poklepal si na spánek. „Schizofrenie.“

„Jistě, pane,“ přitakal Cooley zdvořile.

„Kde je zbytek?“ zeptal se jeden bílý plášť.

„V tom jezírku pro ptáky,“ odpověděl Goodwin a vážně se zahleděl na oblohu.

„Říkal jste v jezírku pro ptáky?“ zeptal se bílý plášť.

„Jo, to jsem říkal,“ přikývl poručík Goodwin. Pochůzkář Cooley se podíval na jezírko a jeho opálení téměř vybledlo.

„Musel to být sexuální maniak,“ usoudil poručík Goodwin.

„Co otisky?“ zeptal se Cooley zastřeně.

„Na tomhle?“ ukázal Goodwin na posečený trávník. „Na tom nenajdete ani stopu.“

Pochůzkář Cooley přidušeně zachrčel.

Poručík Goodwin si vrazil ruce do kapes a zhoupl se na patách. „Svět je plný bláznů,“ řekl zachmuřeně. „Na to nikdy nezapomínejte, Cooley. Schizofreniků. Chlapci z laboratoře říkali, že někdo honil Parkettea po jeho vlastním obýváku s motorovou sekačkou. Dovedete si to představit?“

„Nedovedu, pane,“ řekl Cooley.

Goodwin přehlédl Haroldův úhledně zastřižený trávník. „No, jak říkal ten chlápek, když viděl černovlasého Švéda, je to rozhodně Skandinávec, jen jinak zbarvený.“

Goodwin se vydal kolem domu a Cooley ho následoval. Vzduch za nimi byl provoněný čerstvě posečenou trávou.

NEKUŘÁCI, A. S.

Morrison právě čekal na někoho, kdo kroužil v letecké zácpě nad Kennedyho mezinárodním letištěm, když na konci baru zahlédl povědomou tvář a vydal se za ní.

„Jimmy? Jimmy McCann?“

Byl to on. O pár kilo těžší než vloni, když ho Morrison potkal na výstavě v Atlantě, jinak ale vypadal až neuvěřitelně fit. Na vysoké škole to býval vyzáblý a pobledlý skrček, schovaný za obrovskými brýlemi s kostěnou obroučkou, který si připaloval jednu cigaretu od druhé. Teď evidentně přešel na kontaktní čočky.

„Dick Morrison?“

„Jo. Vypadáš skvěle.“ Natáhl se a potřásl mu rukou.

„Ty taky,“ přikývl McCann, jenže Morrison věděl, že je to lež. Poslední dobou byl přetažený, hodně jedl a příliš mnoho kouřil. „Co si dáš?“

„Bourbon se sodou,“ poručil si Morrison. Zahákl nohy za barovou stoličku a zapálil si cigaretu. „Na někoho čekáš, Jimmy?“

„Ne, letím na poradu do Miami. Za jedním důležitým klientem, šest milionů dolarů obratu. Mám ho ukonejšit, protože jsme prošvihli velkou speciální kampaň pro příští jaro.“

„Pořád ještě jsi u Cragera a Bartona?“

„Teď už jako výkonný viceprezident.“

„To je fantastický! Gratuluju. Kdy se to všechno stalo?“ Pokoušel se sám sobě namluvit, že ten červíček závisti v jeho žaludku je jen pálení žáhy. Vytáhl z kapsy táfličku antacidových pilulek a jednu honem rozkousl.

„Loni v srpnu. Stalo se něco, co změnilo celej můj život.“ Zkoumavě se podíval na Morrisona a usrkl ze skleničky. „Třeba by tě to taky zajímalo.“

Ach bože, pomyslel si Morrison a v duchu se otřásl. Jimmy McCann se dal na víru.

„Jasně,“ přisvědčil, a když dostal pití, zhluboka si lokl.

„Byl jsem na tom dost mizerně,“ vysvětloval McCann. „Měl jsem osobní problémy se Sharon, umřel mi táta na infarkt a ještě ke všemu jsem začal mít takovej ten suchej kašel. Bobby Crager za mnou jednou přišel do kanceláře s malou otcovskou domluvou. Vzpomínáš si na něj ještě?“

„Jo.“ Morrison pracoval pro Cragera a Bartona osmnáct měsíců, než přešel k agentuře Morton. „Pohni zadkem nebo si běž sednout někam jinam.“

„Vidím, že to znáš,“ zasmál se McCann. „No a všemu tomu nasadil korunu doktor, když mi oznámil, že mám začínající žaludeční vřed. Poradil mi, abych přestal kouřit.“ McCann se zašklebil. „To už mi zrovna mohl poradit, abych přestal dejchat.“

Morrison stoprocentně chápavě přikývl. Nekuřákům je v té jejich samolibosti hej. Znechuceně pohlédl na svou cigaretu a zamáčkl ji, i když mu bylo jasné, že za pět minut si zapálí další.

„A nechals toho?“ zeptal se.

„Nechal. Nejdřív jsem myslel, že to nedokážu – fixloval jsem, kde to šlo. Pak jsem potkal chlápka, kterej mi pověděl o jedný firmě na Šestačtyřicátý ulici. Že jsou to údajně specialisti. Řekl jsem si, že nemám co ztratit, a zašel jsem tam. A od tý doby nekouřím.“

Morrison vyvalil oči. „Jak to dokázali? Napumpovali tě nějakou drogou?“

„Kdepak.“ Vytáhl náprsní tašku a začal se v ní přehrabovat. „Tady je to. Věděl jsem, že ještě jednu někde mám.“ Položil na barový pult mezi sebe a Morrisona obyčejnou bílou vizitku.

NEKUŘÁCI, a. s.

Přestaňte se otravovat kouřem!

Východní 46. ulice 237

Terapie po předchozí dohodě

„Jestli chceš, tak si ji nech,“ vybídl ho McCann. „Vyléčej tě z toho. Zaručeně.“

„Jak?“

„To nemůžu říct,“ zavrtěl hlavou McCann.

„Cože? Proč ne?“

„Je to v podmínkách smlouvy, kterou tam musíš podepsat. A stejně ti řeknou sami, jak to funguje, až s tebou budou mluvit.“

„Tys podepsal nějakou smlouvu?“

McCann přikývl.

„A na základě tý smlouvy…“

„Jo.“ Usmál se na Morrisona, který si pomyslel: Vážně je to tak. Jim McCann je teď jeden z těch samolibejch hajzlů.

„K čemu to obrovský utajení, jestli je ta firma tak fantastická? Jak to, že jsem v životě neviděl žádnou reklamu v televizi, na plakátech, v časopisech…“

„Maj na takovýhle osobní doporučení tolik klientů, kolik stačej zvládnout.“

„Tomu snad sám nevěříš, Jimmy. Děláš přece v reklamě.“

„Ale věřím,“ přikývl McCann. „Uzdravěj devadesát osm procent svejch klientů.“

„Tak moment,“ zarazil ho Morrison. Mávnutím si objednal další skleničku a zapálil si cigaretu. „Přikurtujou tě tam k židli a nutěj tě kouřit, dokud se nepozvracíš?“

„Ne.“

„Daj ti něco, po čem se ti udělá špatně, kdykoli si zapálíš.“

„Ne, to je něco úplně jinýho. Zajdi tam a přesvědč se sám.“ Ukázal na Morrisonovu cigaretu. „V podstatě ti to přece nechutná, nemám pravdu?“

„Hmm, to ne, jenže…“

„Když jsem toho nechal, vážně se všechno změnilo,“ přesvědčoval ho McCann. „Ono to nejspíš nebude u každýho stejný, ale mně připadalo, jako kdyby se prostě všechno otočilo. Cejtil jsem se líp a zlepšilo se to i mezi mnou a Sharon. Měl jsem víc energie a v práci jsem odváděl lepší výkon.“

„Poslyš, to mě docela zaujalo. Nemohl bys aspoň…“

„Promiň, Dicku. Vážně o tom nemůžu mluvit,“ odmítl ho McCann nesmlouvavě.

„Nešels nahoru s váhou?“

Na okamžik se mu zdálo, že se Jimmy McCann zatvářil téměř vztekle. „Šel. Dokonce až moc. Zase jsem to ale shodil a teď jsem prakticky na ideální váze.“

„Cestující letu číslo 206 mohou nastupovat východem číslo devět,“ oznámil reproduktor.

„To je moje letadlo“ prohlásil McCann, vstal a hodil na bar pětidolarovku. „Dej si ještě jednu, jestli chceš. A přemejšlej o tom, co jsem ti říkal, Dicku, vážně.“ A pak byl pryč, ztracený v davu proudícím k pohyblivým schodům. Morrison zdvihl vizitku, zamyšleně se na ni podíval, potom ji zastrčil do náprsní tašky a zapomněl na ni.

O měsíc později mu vizitka z náprsní tašky vypadla na jiný barový pult. Odešel z kanceláře dřív a zašel sem, odhodlán strávit tady u skleničky celé odpoledne. V agentuře Morton to s ním nevypadalo nijak růžově. Upřímně řečeno to s ním vypadalo pěkně na draka.

Podal Henrymu desetidolarovku na úhradu toho, co vypil, potom malou vizitku zdvihl a znovu si ji přečetl – číslo 237 na Východní šestačtyřicáté ulici bylo jen o dva bloky dál; venku byl chladný a slunečný říjnový den a možná by stálo za to, jen tak pro pobavení…

Když mu Henry přinesl zpět drobné, dopil a vyšel ven.

Firma Nekuřáci, a. s. sídlila v nové budově, kde měsíční nájemné kancelářských prostor pravděpodobně dosahovalo výše téměř celoročního Morrisonova platu. Z firemního seznamu v hale nabyl dojmu, že její kanceláře zabírají celé jedno patro, a to znamenalo, že je zazobaná. Pořádně zazobaná.

Vyjel výtahem nahoru, vystoupil do chodby s vysokým kobercem a vešel do elegantně zařízené přijímací kanceláře se širokým oknem, z něhož byl výhled na malé pobíhající broučky dole. Na židlích u stěn seděli tři muži a jedna žena a četli časopisy; všichni vypadali jako manažerské typy. Morrison přistoupil k přijímacímu stolu.

„Tohle mi dal jeden přítel,“ prohlásil a podal vizitku recepční. „Dalo by se říct, že je to váš absolvent.“

Usmála se a zastrčila do psacího stroje nějaký formulář. „Vaše jméno, pane?“

„Richard Morrison.“

Ťuk-ťuky-ťuk. Bylo to ale velice tlumené ťukání; psací stroj byl značky IBM.

„Adresa, prosím?“

„Maple Lane dvacet devět, Clinton, New York.“

„Ženatý?“

„Ano.“

„Děti?“

„Jedno.“ Pomyslel na Alvina a nepatrně se zamračil. „Jedno“ nebylo to pravé slovo. Správnější by asi bylo „půl“. Jeho syn byl duševně retardovaný a byl umístěn v jisté zvláštní škole v New Jersey.

„Kdo vám na nás dal doporučení, pane Morrisone?“

„Můj starý spolužák, James McCann.“

„Výborně. Buďte tak laskav a posaďte se, máme dnes hodně plný program.“

„Jistě.“

Posadil se mezi ženu ve střízlivém modrém dvoudílném obleku a mladíka s módními kotletami, který v saku se vzorkem rybí kosti působil dojmem vedoucího podnikového pracovníka. Vytáhl balíček cigaret, rozhlédl se kolem sebe a zjistil, že nikde nejsou popelníky.

Strčil balíček zpátky do kapsy. No prosím, dohraje tuhle jejich hru až do konce a zapálí si hned, jak bude odcházet. A jestli ho nechají moc dlouho čekat, možná dokonce odklepne popel na ten jejich kaštanový plyšový koberec. Zdvihl výtisk Time a začal v něm listovat.

Zavolali ho za čtvrt hodiny, po té ženě v modrém obleku. Jeho nikotinové centrum už se tou dobou velice hlasitě ozývalo. Nějaký muž, který přišel po něm, vytáhl cigaretové pouzdro, otevřel je, a když viděl, že nikde nejsou popelníky, zase je uložil – Morrisonovi se zdálo, že se zatvářil trochu provinile, a to mu zvedlo náladu.

Konečně se na něj recepční zářivě usmála a vyzvala ho: „Jděte prosím dál, pane Morrisone.“

Morrison prošel dveřmi za jejím stolem a ocitl se v chodbě s nepřímým osvětlením. Jakýsi zavalitý muž s bílými vlasy, které působily dojmem paruky, mu potřásl rukou a přívětivě se usmál. „Pojďte za mnou, pane Morrisone,“ vybídl ho.

Vedl Morrisona kolem několika zavřených a neoznačených dveří a potom přibližně v polovině chodby jedny z nich otevřel klíčem. Za dveřmi byla prostá místnůstka se stěnami obloženými vrtanými bílými korkovými panely. Jediným nábytkem byl psací stůl s jednou židlí na každé straně. Zdálo se, že ve stěně za stolem je malé obdélníkové okénko, bylo však zakryto krátkým zeleným závěsem. Na stěně po Morrisonově levici visela fotografie jakéhosi vysokého muže s ocelově šedými vlasy, který v jedné ruce držel list papíru. Připadal mu nejasně povědomý.

„Jmenuji se Vic Donatti,“ představil se zavalitý muž. „Pokud se rozhodnete zapojit do našeho programu, budu mít na starosti váš případ.“

„Těší mě,“ odpověděl Morrison. Strašně se mu chtělo zapálit si.

„Posaďte se.“

Donatti položil na stůl formulář, který vypsala recepční, potom sáhl do zásuvky a vytáhl další. Podíval se Morrisonovi přímo do očí. „Tak vy chcete přestat kouřit?“

Morrison si odkašlal, přehodil si nohu přes nohu a přemýšlel o nějaké vyhýbavé odpovědi. Žádná ho nenapadla. „Ano,“ přisvědčil.

„Podepíšete tohle?“ podal mu Donatti formulář. Morrison jej v rychlosti přelétl očima. Níže podepsaný se zavazuje, že neprozradí metody, techniky a tak dále a tak dále.

„Jistě,“ přikývl a Donatti mu strčil do ruky pero. Načmáral svůj podpis a Donatti se podepsal pod ním. O chviličku později dokument zase zmizel v zásuvce stolu. Tak je to tady, pomyslel si ironicky, už jsem se k tomu zavázal. Nebylo to poprvé; jednou to vydržel celé dva dny.

„Výborně,“ usmál se Donatti. „Nezdržujeme se tady žádnou propagandou, pane Morrisone. Otázkami zdraví, výdajů nebo společenské přijatelnosti. Nezajímá nás, proč chcete přestat kouřit. Jsme pragmatici.“

„No prosím,“ přikývl Morrison rozpačitě.

„Neužíváme žádné drogy. Nezaměstnáváme žádné lidi typu Dalea Carnegieho, kteří by vám přednášeli a kázali. Nedoporučujeme žádnou speciální dietu. A nevyžadujeme platbu, dokud nepřestanete kouřit po jeden rok.“

„Bože můj,“ vydechl Morrison.

„To vám pan McCann neřekl?“

„Ne.“

„Jak se mimochodem panu McCannovi daří? Je v pořádku?“

„Má se báječně.“

„To rád slyším. Výborně. A teď… jenom pár otázek, pane Morrisone.

Jsou to otázky trochu osobní, ale ujišťuji vás, že vaše odpovědi budeme považovat za přísně důvěrné.“

„Co chcete vědět?“ zeptal se Morrison opatrně.

„Jak se jmenuje vaše manželka?“

„Lucinda Morrisonová, rozená Ramseyová.“

„Milujete ji?“

Morrison prudce vzhlédl, ale Donatti se na něj díval zcela bezvýrazně. „Ano, samozřejmě,“ přikývl.

„Měl jste někdy v manželství nějaké problémy? Nikdy jste třeba nežili odděleně?“

„Co to má společného s tím, že chci přestat kouřit?“ vyštěkl Morrison. Jeho hlas zněl podrážděněji, než měl v úmyslu, jenže už chtěl – k sakru nechtěl, on už přímo potřeboval – cigaretu.

„Hodně,“ ujistil ho Donatti. „Jen se mnou mějte trpělivost.“

„Ne, nic takového nebylo.“ I když poslední dobou situace byla trochu napjatá.

„Máte jen jedno dítě?“

„Ano, Alvina. Je na soukromé škole.“

„Co je to za školu?“

„To vám nepovím,“ odsekl Morrison zatvrzele.

„Jak si přejete,“ přikývl souhlasně Donatti. Věnoval Morrisonovi odzbrojující úsměv. „Všechny vaše otázky zodpovím zítra při vašem prvním terapeutickém sezení.“

„To je báječné,“ odpověděl Morrison a vstal.

„Jen jednu poslední otázku,“ zarazil ho Donatti. „Už přes hodinu jste neměl cigaretu. Jak se cítíte?“

„Dobře,“ zalhal Morrison. „Docela dobře.“

„Tak se mi to líbí!“ vykřikl Donatti. Obešel stůl a otevřel dveře. „Pořádně si je večer vychutnejte. Po zítřku už nikdy kouřit nebudete.“

„Myslíte?“

„Pane Morrisone,“ prohlásil Donatti slavnostně, „za to my ručíme.“

Druhý den přesně ve tři už seděl v přijímací kanceláři Nekuřáků, a. s. Většinu dne strávil tím, že kolísal mezi rozhodnutím smluvenou schůzku, kterou mu recepční na odchodu rezervovala, prostě nedodržet a rozhodnutím jít tam a projevit určitou pasivní spolupráci – tak ukaž, co se mnou dokážeš, kamaráde.

Nakonec ho k tomu, aby schůzku dodržel, přimělo něco, co říkal Jimmy McCann – Změnilo to celej můj život. Přisámbůh, že jeho životu by nějaká změna jen prospěla. A pak tu byla ještě skutečnost, že byl zvědavý. Než vyjel výtahem nahoru, vykouřil cigaretu až k filtru. Snad to vážně není poslední, napadlo ho. Chutnala příšerně.

Čekání v přijímací kanceláři bylo tentokrát kratší.

Když mu recepční oznámila, že může jít dovnitř, Donatti už na něj čekal. Potřásl mu rukou, usmál se a Morrisonovi připadalo, že je v tom úsměvu něco téměř dravčího. Začal pociťovat lehkou nervozitu a zatoužil po cigaretě.

„Pojďte se mnou,“ vybídl ho Donatti a zamířil před ním do malé místnůstky. Usadil se znovu za stůl a Morrison se posadil na židli proti němu.

„Jsem moc rád, že jste přišel,“ přivítal ho Donatti. „Velká spousta potenciálních klientů už se tu po úvodním pohovoru neobjeví. Dojdou k závěru, že vlastně nechtějí přestat kouřit tak upřímně, jak si mysleli. Bude mi potěšením pracovat s vámi na vašem problému.“

„Kdy začne terapie?“ Hypnóza, pomyslel si. Určitě to bude hypnóza.

„Ta už přece začala. Začala v okamžiku, kdy jsme si na chodbě podali ruce. Máte u sebe cigarety, pane Morrisone?“

„Ano.“

„Dal byste mi je, prosím?“

Morrison pokrčil rameny a podal balíček Donattimu. Stejně už tam zbývaly jen dvě nebo tři.

Donatti balíček položil na stůl. Potom s úsměvem pohlédl Morrisonovi do očí, stiskl pravou ruku v pěst a začal jí prudce bušit do balíčku cigaret, který se pod nárazy zkroutil a zploštil. Vylétl z ní ulomený konec cigarety a vysypaly se drobty tabáku. Údery Donattiho pěsti zaznívaly v uzavřené místnůstce velice hlasitě. Navzdory síle těchto úderů se Donatti nepřestával usmívat a jeho úsměv naháněl Morrisonovi husí kůži. To je nejspíš přesně dojem, jaký chtějí vyvolat, napadlo ho.

Konečně Donatti přestal do cigaret mlátit. Zvedl balíček, z něhož zbyla jen pokroucená a rozmačkaná troska. „Nevěřil byste, jaké mi to působí potěšení,“ poznamenal, když balíček vyhazoval do odpadkového koše. „Dokonce i po třech letech v téhle branži mě to těší.“

„Jako terapeutická metoda to ovšem má určité nedostatky,“ ozval se suše Morrison. „Přímo tady v budově, dole v hale, je stánek s novinami a tam se prodávají cigarety všech značek.“

„To máte pravdu,“ přisvědčil Donatti a sepjal ruce. „Váš syn se jmenuje Alvin Dawes Morrison a je v Patersonově škole pro duševně postižené děti. Narodil se s kraniální mozkovou poruchou. Testy vykazují inteligenční kvocient 46. Není ani v kategorii retardovaných, avšak vychovatelných dětí. Vaše manželka…“

„Jak jste tohle zjistili?“ vyštěkl Morrison. Byl překvapený a rozvzteklený. „Zatraceně, nemáte právo hrabat se v mých soukromých…“

„Víme toho o vás hodně,“ pokračoval Donatti nevzrušeně. „Jak jsem už ale říkal, všechno to bude považováno za přísně důvěrné.“

„Odcházím,“ prohlásil Morrison nejistě a vstal.

„Zůstaňte ještě chvilku.“

Morrison na něj pozorně pohlédl. Nezdálo se, že by byl Donatti rozčilený, naopak se tvářil trochu pobaveně. Byla to tvář člověka, který už podobnou reakci viděl mnohokrát – možná že u stovek případů.

„No dobře. Ale doufám, že se dozvím něco konstruktivního.“

„Ale samozřejmě.“ Donatti se pohodlně opřel. „Už jsem vám říkal, že jsme pragmatici. A jako pragmatici musíme začít tím, že si uvědomíme, jak obtížné je vyléčit závislost na tabáku. Recidiva dosahuje téměř pětaosmdesáti procent. I v případě narkomanů užívajících heroin je recidiva po léčení nižší. Je to neobyčejný problém. Neobyčejný.“

Morrison pohlédl na odpadkový koš. Jedna cigareta tam byla sice zohýbaná, ale vypadala ještě použitelně. Donatti se dobromyslně usmál, sáhl do koše a dvěma prsty ji přelomil.

„Státní legislativní orgány občas dostávají žádosti, aby náš vězeňský systém zrušil týdenní příděly cigaret. Tyto žádosti se bez výjimky zamítají. V těch několika případech, kdy byly odsouhlaseny, došlo k zuřivým vězeňským vzpourám. Vzpourám, pane Morrisone. Jen si to představte.“

„To mě nepřekvapuje,“ odsekl Morrison.

„Jen se ale zamyslete nad tím, co z toho vyplývá. Když zavřete člověka do vězení, připravíte ho o jakýkoli normální sexuální život, připravíte ho o alkohol, o možnost politického uplatnění, o svobodu pohybu. A nevede to k žádným vzpourám – nebo jen velice málo v porovnání s celkovým počtem věznic. Když ho ale připravíte o cigarety – prásk! a už to jede.“ Na zdůraznění svých slov udeřil pěstí do stolu.

„Za první světové války, když nikdo na německé domácí frontě neměl možnost sehnat cigarety, lidé zcela běžně vídali, jak němečtí aristokraté sbírají nedopalky pod chodníkem. Když za druhé světové války nemohly americké ženy sehnat cigarety, začaly mnohé z nich kouřit dýmku. Pro opravdového pragmatika je to úchvatný problém, pane Morrisone.“

„Mohli bychom přistoupit k terapii?“

„Hned to bude. Pojďte sem, prosím.“ Donatti vstal a stál teď u zelených závěsů, kterých si Morrison povšiml předchozího dne. Když je roztáhl, objevilo se za nimi obdélníkové okénko vedoucí do prázdné místnosti. Vlastně ne, nebyla úplně prázdná. Na podlaze byl králík, který se právě krmil z misky.

„Hezký králíček,“ poznamenal Morrison.

„Moc hezký. Dívejte se na něj.“ Donatti stiskl tlačítko umístěné u okenní římsy. Králík přestal žrát a začal bláznivě poskakovat. Zdálo se, že skáče výš pokaždé, když se jeho nohy dotkly podlahy. Srst se mu zježila všemi směry jako jehelníček a v očích měl šílený výraz.

„Nechte toho! Vždyť ho zabijete!“

Donatti pustil tlačítko. „To ani zdaleka ne, v té podlaze je velice slabé napětí. Jen se ale na toho králíka dívejte, pane Morrisone.“

Králík se krčil asi tři metry od misky s krmivém, jeho nozdry se chvěly a znenadání odhopkal do kouta.

„Když králík dostatečně často dostane elektrický šok v době, kdy se krmí,“ vysvětloval Donatti, „velice rychle si ty dvě věci spojí dohromady. Potrava je zdrojem bolesti. Takže odmítá žrát. Ještě pár šoků a králík přímo vedle potravy chcípne hladem. Říká se tomu averzní výcvik.“

V Morrisonově hlavě se rozbřesklo.

„Díky, nechci.“ Zamířil ke dveřím.

„Počkejte prosím, pane Morrisone.“

Morrison se nezastavil. Popadl knoflík dveří… a cítil, jak mu pod rukou bez pohnutí prokluzuje. „Odemkněte.“

„Pane Morrisone, kdybyste byl tak laskav a posadil se…“

„Odemkněte ty dveře, nebo na vás zavolám poldy, než řeknete Marlboro.“

„Posaďte se!“ Zaznělo to jako prásknutí bičem.

Morrison pohlédl na Donattiho; jeho hnědé oči byly kalné a naháněly hrůzu. Bože můj, pomyslel si, jsem tady zamčený s psychopatem. Olízl si rty. Toužil po cigaretě víc než dosud kdykoli v životě.

„Dovolte mi, abych vám naši terapii vysvětlil podrobněji,“ ozval se Donatti.

„Vy mě nechápete,“ odpověděl Morrison s předstíranou trpělivostí. „Já tu vaši terapii nechci. Rozhodl jsem se, že se jí nepodrobím.“

„Ne, pane Morrisone. Vy jste ten, kdo nechápe celou situaci. Nemáte na vybranou. Když jsem vám říkal, že terapie už začala, byla to pravda doslova a do písmene. Myslel jsem, že už vám to došlo.“

„Vy jste blázen,“ zakroutil Morrison nevěřícně hlavou.

„Blázen ne, jen pragmatik. Dovolte mi, abych vám celou terapii vysvětlil.“

„Samozřejmě,“ přikývl Morrison. „Počítejte ale s tím, že jakmile se odtud dostanu, zajdu si koupit pět balíčků cigaret, a než dojdu na policejní stanici, všechny je vykouřím.“ Náhle si uvědomil, že si okusuje nehet na palci a že ho strká do úst; přinutil se toho nechat.

„Jak si přejete. Myslím si ale, že až pochopíte celkovou situaci, změníte názor.“

Morrison neodpověděl. Znovu se posadil a sepjal ruce v klíně.

„Během prvního měsíce léčebné terapie vás budou mít naši agenti pod nepřetržitým dohledem,“ zahájil svůj výklad Donatti. „Některých z nich si určitě všimnete, nevšimnete si ale všech. Pořád ovšem budou s vámi. Pořád. A když uvidí, že kouříte, zavolají mi.“

„A pak mě nejspíš necháte přivézt sem a pohrajete si se mnou jako s tím králíkem,“ řekl Morrison. Snažil se mluvit sebejistě a sarkasticky, náhle se ho však zmocnil strašlivý strach. Podobalo se to noční můře.

„Ale kdepak,“ zavrtěl hlavou Donatti. „Pohrajeme si s vaší ženou a ne s vámi.“

Morrison na něj němě zíral.

Donatti se usmál. „A vy se na to budete dívat,“ dodal.

Když ho Donatti nechal odejít, Morrison přes dvě hodiny chodil po ulicích ve stavu naprostého ohromení. Nevšímal si ani toho, že je další nádherný den. Monstróznost Donattiho usměvavého obličeje mu nedovolovala vidět nic jiného.

„Abyste rozuměl,“ řekl mu Donatti, „pragmatický problém vyžaduje pragmatická řešení. Musíte si uvědomit, že jednáme ve vašem vlastním zájmu.“

Podle Donattiho slov byla firma Nekuřáci, a. s. jistým druhem nadace – neziskovou organizací, kterou založil muž z toho portrétu na stěně. Zmíněný džentlmen slavil obrovské úspěchy v několika oblastech rodinného podnikání – k nimž patřily hrací automaty, masážní salony, lotynka a čilý (i když nezákonný) obchod mezi New Yorkem a Tureckem. Mort „Tříprsťák“ Morelli byl silný kuřák – vykouřil až tři balíčky cigaret denně. Papír, který na fotografii držel v ruce, obsahoval lékařskou diagnózu: rakovina plic. Mort zemřel roku 1970 a všechny rodinné peníze věnoval nadaci Nekuřáci, a. s.

„Snažíme se krýt z honorářů co možná největší část nákladů,“ vysvětloval Donatti, „ale důležitější je pro nás pomáhat svým bližním. A samozřejmě to nádherně vypadá v daňovém přiznání.“

Terapie byla děsivě prostá. První přestupek znamenal, že Cindy bude převezena do místnosti, které Donatti říkal „králíkárna“. Po druhém přestupku měl dávku elektrického proudu dostat Morrison. V případě třetího přestupku čekala králíkárna na oba společně. A čtvrtý přestupek by byl známkou vážných problémů ve vzájemné spolupráci a vyžadoval by radikálnější opatření. Jeden z agentů by byl vyslán do Alvinovy školy, kde by chlapce zmlátil.

„Jen si představte,“ usmíval se Donatti, „jaká by to pro toho kluka byla hrůza. Věděl by jen, že mu někdo ubližuje, protože tatínek udělal něco ošklivého. Pořádně ho to vyděsí.“

„Ty svině,“ zašeptal bezmocně Morrison. „Ty mizerná hnusná svině.“

„Nechtěl bych, abyste mě špatně chápal,“ přerušil ho Donatti a soucitně se usmíval. „Jsem si jistý, že k tomu nedojde. Čtyřicet procent našich klientů se obejde bez jakýchkoli disciplinárních opatření – a jen deset procent šlápne vedle víc než třikrát. To jsou uklidňující čísla, ne?“

Morrison je za uklidňující nepovažoval. Připadala mu naopak děsivá.

„Samozřejmě, pokud byste porušil pravidla popáté…“

„Co se stane?“

„Králíkárna pro vás i pro manželku, druhá nakládačka pro vašeho syna a nakládačka pro manželku.“

Morrison, dohnaný do situace, kdy už nebyl schopen racionálně uvažovat, se vrhl přes stůl na Donattiho. Donatti na člověka, který až do toho okamžiku seděl zdánlivě naprosto uvolněně, zareagoval s překvapivou rychlostí. Odstrčil židli zpátky a oběma nohama nad stolem prudce kopl Morrisona do břicha. Morrison se odpotácel zpět, dávil se a kašlal.

„Posaďte se, pane Morrisone,“ oslovil ho Donatti laskavě. „Pohovořme si o tom jako rozumní lidé.“

Když konečně popadl dech, Morrison ho poslechl. Každá noční můra přece někdy musí skončit, ne?

Firma Nekuřáci, a. s., vysvětloval dál Donatti, užívá desetistupňové škály trestů. Šestý, sedmý a osmý stupeň spočívají v dalších návštěvách králíkárny (se zvýšeným napětím) a ve vážnějších výprascích. Devátý stupeň by znamenal, že by někdo jeho synovi přerazil ruce.

„A desátý?“ zajímal se Morrison s vyschlými ústy.

Donatti smutně zavrtěl hlavou. „Pak už to vzdáváme, pane Morrisone.

V tom případě se stanete součástí nenapravitelných dvou procent.“

„Vážně to vzdáváte?“

„V jistém smyslu.“ Otevřel jednu ze zásuvek psacího stolu a položil na něj pětačtyřicítku s tlumičem. S úsměvem pohlédl Morrisonovi do očí. „Ale ani ta nenapravitelná dvě procenta už nikdy nekouří. Za to ručíme.“

Ten pátek večer šel v televizi jeden z oblíbených Cindyiných filmů, Bullitův případ, jenže po hodině Morrisonova nervózního mumlání a poposedávání už se prostě nedokázala soustředit.

„Co je s tebou?“ zeptala se v přestávce na reklamu.

„Nic… nebo spíš všechno,“ zavrčel. „Přestal jsem kouřit.“

„A kdy?“ zasmála se. „Před pěti minutami?“

„Nekouřil jsem od tří hodin odpoledne.“

„Tos vážně celou tu dobu neměl ani cigaretu?“

„Neměl,“ přikývl a začal si okusovat nehet na palci. Měl ho už celý bolavý a okousaný až do krve.

„To je báječné! Co to, že ses rozhodl toho nechat?“

„To kvůli tobě,“ prohlásil. „A kvůli… kvůli Alvinovi.“

Oči se jí rozšířily, a když začalo další pokračování filmu, vůbec to nezaregistrovala. Dick jen málokdy mluvil o jejich retardovaném synovi. Přešla k němu, podívala se na prázdný popelník po jeho pravici a pak mu pohlédla do očí. „Vážně toho chceš nechat, Dicku?“

„Vážně.“ A když půjdu k policajtům, dodal v duchu, objeví se tady místní gangsteři, aby ti trochu šlápli do úsměvu, Cindy.

„To mám radost. I kdybys to nedokázal, oba ti děkujeme za snahu, Dicku.“

„Ale ne, myslím, že to dokážu,“ ujišťoval ji při vzpomínce na kalný a vražedný pohled, který se vloudil do Donattiho očí, když ho kopl do žaludku.

Té noci mizerně spal a každou chvilku se probouzel. Někdy kolem třetí hodiny už byl definitivně vzhůru. Jeho touha po cigaretě se podobala mírné horečce. Sešel dolů do své pracovny – byla to místnost uprostřed domu a bez oken. Vytáhl horní zásuvku pracovního stolu a nahlédl dovnitř, hypnotizován pohledem na karton cigaret. Rozhlédl se kolem sebe a přejel si jazykem rty.

Nepřetržitý dohled po celý první měsíc, říkal mu Donatti. V následujících dvou měsících osmnáct hodin denně – až na to, že nikdy nebude vědět, kterých osmnáct. V průběhu čtvrtého měsíce, to znamená měsíce, kdy nejvíc klientů podléhá pokušení, se „služba“ znovu prodlouží na čtyřiadvacet hodin denně. Potom dvanáct hodin přerušovaného dohledu denně po zbytek roku. A pak? Namátkové kontroly po zbytek klientova života.

Po zbytek jeho života.

„Možná vás budeme kontrolovat jednou za dva měsíce,“ vysvětloval Donatti. „Nebo třeba obden. Nebo ode dneška za dva roky celý týden nepřetržitě. Vtip je v tom, že nebudete vědět, kdy to bude. Když si zapálíte, bude to, jako byste hrál s falešnými kartami. Vidí mě někdo? Neodvážejí právě mou ženu nebo neposílají někoho za mým synem? A pokud si opravdu potají zakouříte, bude to chutnat ohavně. Bude to chutnat jako krev vašeho syna.“

Teď ho ale přece pozorovat nemůžou, uprostřed noci a v jeho vlastní pracovně. V domě bylo ticho jako v hrobě.

Díval se na cigarety v krabici téměř dvě minuty a nedokázal od nich odtrhnout oči. Potom přešel ke dveřím pracovny, opatrně vykoukl do prázdné haly, vrátil se a znovu se zadíval na cigarety. V mysli se mu vynořila úděsná perspektiva: že by měl prožít celý zbytek života bez jedné jediné cigarety. Jak proboha dokáže podat další přesvědčivý výklad nějakému nerozhodnému klientovi bez zapálené cigarety nonšalantně držené mezi prsty, až bude přistupovat ke grafům a dispozičním plánům? Jak bez cigarety vydrží ty nekonečné Cindyiny zahradní výstavy? Jak vůbec dokáže ráno vstát a čelit nadcházejícímu dni bez cigarety, kterou by si vykouřil ke kávě a novinám?

Proklínal se za to, že se do něčeho takového nechal zatáhnout. Proklínal Donattiho. A ze všech nejvíc proklínal Jimmyho McCanna. Jak mu to mohl udělat? Ten sviňák to přece věděl. Ruce se mu roztřásly touhou popadnout za krk Jimmyho Jidáše McCanna.

Pokradmu se znovu rozhlédl po pracovně. Sáhl do zásuvky a vytáhl cigaretu. Zamilovaně si s ní pohrával a hladil ji. Jak to bylo v tom starém reklamním sloganu? Tak kulatá, tak pevná, tak dokonale nacpaná. Nikdy nikdo neřekl pravdivější slova. Vložil si cigaretu do úst a pak se zarazil a napjatě naklonil hlavu.

Neozval se v šatním přístěnku nějaký nepatrný zvuk? Skoro neslyšné přesunutí váhy? Určitě ne. Jenže…

Další představa… králík, šíleně poskakující pod účinky elektrického proudu. Pomyšlení na Cindy v té místnosti…

Zoufale naslouchal a nic neslyšel. Přesvědčoval se, že stačí jít ke dveřím přístěnku a otevřít je. Příliš se však bál toho, co by tam mohl najít. Vrátil se do postele, ale ještě dlouho nemohl usnout.

Navzdory tomu, že si ráno připadal prabídně, snídaně mu chutnala. Po kratičkém zaváhání si po obvyklé míse kukuřičných vloček dopřál ještě míchaná vajíčka. Právě v nerudné náladě umýval pánev, když po schodech sešla Cindy v županu.

„No ne, Richarde! Tys měl přece naposledy vajíčko k snídani někdy za krále Klacka!“

Morrison něco zabručel. Úsloví za krále Klacka považoval za jedno z nejpitomějších Cindyiných rčení, kterému se vyrovnalo snad jen hulí jako cikán za pařezem.

„Už jsi měl cigaretu?“ zeptala se, když si nalévala pomerančovou šťávu.

„Ne.“

„V poledne už zas budeš kouřit jako komín,“ prohlásila nevzrušeně.

„Ty mi to tedy doopravdy ulehčuješ!“ vyjel na ni vztekle. „Zrovna jako všichni ostatní nekuřáci si myslíš, že… ale co, nebudu se rozčilovat.“

Očekával, že se naštve, ale dívala se na něj a v očích se jí zračilo něco jako nevěřící úžas. „Ty to fakt myslíš vážně,“ vydechla. „Úplně vážně.“

„Na to vem jed.“ Nikdy se nedozvíš, jak vážně. Aspoň doufám.

„Chudinko moje malá,“ přešla k němu. „Vypadáš jako ohřátá mrtvola. Jsem na tebe ale hrozně pyšná.“

Morrison ji k sobě pevně přitiskl.

Scény ze života Richarda Morrisona, říjen až listopad.

Morrison a jeho starý kamarád z Larkinova studia v baru Jacka Dempseye. Kamarád nabízí cigaretu. Morrison o něco pevněji stiskne skleničku a prohlásí: Přestávám kouřit. Kamarád se zasměje a prorokuje: Možná na týden.

Morrison čeká na ranní vlak a přes horní okraj novin pozoruje mladíka v modrém obleku. Vídá teď tohohle mladíka prakticky každé ráno a někdy i na jiných místech. Sedí v restauraci Onde’s, kde má Morrison schůzku s klientem. Prohlíží si gramodesky v obchodě Sama Goodyho, kde Morrison shání album Sama Cooka. Jednou je ve společnosti dalších tří lidí za Morrisonovou skupinou na místním golfovém hřišti.

Morrison se na jednom večírku opije a má chuť na cigaretu – není ale natolik opilý, aby si ji vzal.

Morrison na návštěvě za synem; přináší mu velký míč, který při stisknutí píská. Synův uslintaný nadšený polibek, který už mu z jakéhosi důvodu nepřipadá tak protivný jako dřív. Pevně k sobě syna přivine a uvědomuje si to, co si Donatti a jeho kolegové s takovým cynismem uvědomili už dávno: láska je tou nejnebezpečnější drogou. Ponechme romantikům, aby diskutovali o její existenci. Pragmatici ji akceptují a využívají jí.

Morrison krůček za krůčkem ztrácí tělesnou potřebu kouření, nikdy však úplně neztrácí psychologickou touhu ani potřebu mít něco v ústech – pastilku proti kašli, bonbón, párátko. Všechno jsou to ubohé náhražky.

A konečně Morrison uvázne uprostřed obrovské dopravní zácpy v tunelu Midtown. Kolem je tma, vřeštění klaksonů a páchnoucí vzduch. Tunel je beznadějně zacpaný. A náhle otevírá palcem přihrádku v palubní desce a vidí v ní ležet poloprázdnou krabičku cigaret. Chvíli se na ně dívá, potom jednu rychle popadne a připálí si ji autozapalovačem. Jestli se něco stane, přesvědčuje se trucovitě, bude to Cindyina vina. Říkal jsem jí přece, aby všechny ty zatracené cigarety zahodila.

Po prvním šluku se zuřivě rozkašlal. Po druhém mu vyhrkly do očí slzy. Po třetím se mu zatočila hlava a cítil se celý malátný. Chutná to strašně, pomyslel si.

A vzápětí další myšlenka: Co to proboha vlastně dělám?

Vzadu za ním se ozvalo netrpělivé houkání klaksonů. Auta před ním se znovu dala do pohybu. Zamáčkl cigaretu v popelníku, otevřel obě přední okénka, pustil ventilátor a pak bezmocně rozháněl kouř rukou jako malý kluk, který právě na záchodě spláchl svého prvního špačka.

Trhaně se zařadil do proudu aut a jel domů.

„Cindy?“ zavolal. „Už jsem doma.“

Nikdo se neozval.

„Cindy? Kdepak jsi, drahoušku?“

Zazvonil telefon a Morrison k němu okamžitě skočil. „Haló! To jsi ty, Cindy?“

„Dobrý den, pane Morrisone,“ ozval se Donatti. Jeho hlas zněl příjemně řízně a věcně. „Mám dojem, že musíme vyřídit jednu drobnou obchodní záležitost. Hodilo by se vám to v pět hodin?“

„Máte mou ženu?“

„Ale samozřejmě,“ zasmál se Donatti shovívavě.

„Poslyšte, pusťte ji,“ žadonil zoufale Morrison. „Už se to nebude opakovat. Bylo to jen takové zaváhání, chvilková slabost, nic jiného. Dal jsem si jenom tři šluky, proboha živého, dokonce mi to ani nechutnalo!“

„To je ovšem smůla. Takže na pátou s vámi mohu počítat, že ano?“

„Prosím vás,“ škemral Morrison a téměř se rozplakal. „Prosím vás…“

Mluvil už do hluchého sluchátka.

V pět odpoledne byla přijímací místnost prázdná až na sekretářku, která si nevšímala Morrisonovy bledosti a neupraveného vzhledu a zářivě se na něj usmála. „Pan Donatti?“ řekla do domácího telefonu. „Přišel za vámi pan Morrison. Můžete jít dál,“ pokynula Morrisonovi.

Donatti čekal před neoznačenou místností ve společnosti nějakého muže, který měl na sobě tričko s nápisem usmívej se a v ruce osmatřicítku. Postavou připomínal gorilu.

„Poslyšte,“ obrátil se Morrison na Donattiho, „můžeme se přece nějak dohodnout. Zaplatím vám…“

„Drž hubu,“ okřikl ho muž v tričku.

„Rád vás vidím,“ ozval se Donatti. „Je mi líto, že to musí být za tak nepříjemných okolností. Pojďte prosím se mnou. Odbudeme to co možná nejrychleji. Ujišťuji vás, že vaší manželce neublížíme – tentokrát.“

Morrison napjal svaly a chystal se po Donattim skočit.

„Ale no tak,“ upokojoval ho Donatti s rozmrzelým výrazem. „Když to uděláte, tady Vazoun vás zmlátí pistolí a vaše žena tomu stejně neujde. Tak k čemu si tím pomůžete?“

„Doufám, že se usmažíte v pekle!“ zařval na Donattiho.

Donatti si povzdechl. „Kdybych měl desetník za každý případ, kdy někdo projevil podobné přání, mohl bych odejít na odpočinek. Vemte si z toho poučení, pane Morrisone. Když se romantik pokusí provést nějaký dobrý skutek a nepodaří se mu to, dostane medaili. Když se to podaří pragmatikovi, posílají ho do pekla. Tak půjdeme?“

Vazoun mu pokynul pistolí.

Morrison vešel do místnosti jako první; připadal si zcela ochromeně. Malý zelený závěs byl odtažený. Vazoun ho popostrčil pistolí. Takhle nějak se musejí cítit svědkové u plynové komory, napadlo ho.

Pohlédl dovnitř. Byla tam Cindy a bezradně se rozhlížela kolem sebe.

„Cindy!“ vykřikl Morrison žalostně. „Cindy, oni…“

„Neslyší vás ani nevidí,“ přerušil ho Donatti. „Je to jednosměrné sklo. Tak ať už to máme za sebou. Byl to vážně jen docela maličký prohřešek, takže myslím, že by mělo stačit třicet sekund. Vazoune?“

Vazoun jednou rukou stiskl tlačítko; ve druhé stále držel pistoli, pevně přitlačenou k Morrisonovým zádům.

Bylo to nejdelších třicet sekund jeho života.

Když bylo po všem, položil Donatti ruku na Morrisonovo rameno a zeptal se: „Nebudete zvracet?“

„Ne,“ zašeptal tiše Morrison. Čelem se opíral o sklo a nohy měl jako z vosku. „Myslím, že ne.“ Otočil se a zjistil, že Vazoun zmizel.

„Pojďte se mnou,“ vyzval ho Donatti.

„Kam?“ zeptal se apaticky Morrison.

„Řekl bych, že musíte pár věcí vysvětlit, ne?“

„Jak se jí můžu podívat do očí? Jak jí můžu říct, že… že jsem…“

„Myslím, že vás čeká překvapení,“ usmál se Donatti.

Kromě pohovky byl pokoj úplně prázdný. Na pohovce ležela Cindy a bezmocně vzlykala.

„Cindy?“ oslovil ji jemně.

Zdvihla k němu oči, které se zalité slzami zdály jakoby zvětšené. „Dicku?“ zašeptala. „Dicku? Ach… ach bože…“ Prudčeji k sobě přitiskl. „Dva chlapi,“ mumlala s ústy zabořenými do jeho prsou. „Přišli k nám domů a já jsem nejdřív myslela, že jsou to lupiči, pak jsem si zase myslela, že mě chtějí znásilnit, jenže oni mi zavázali oči a někam mě odvezli a… a pak… bylo to příšerné…“

„Pššš,“ utišoval ji. „Pššš.“

„Ale proč?“ zeptala se a vzhlédla k němu. „Proč by něco takového…“

„Kvůli mně,“ hlesl. „Musím ti něco povědět, Cindy…“

Když jí všechno vypověděl, na chvíli se odmlčel a pak si povzdechl. „Teď mě nejspíš budeš nenávidět. Vůbec bych ti to neměl za zlé.“

Díval se do země a Cindy uchopila jeho obličej oběma rukama a otočila ho k sobě. „Ne,“ prohlásila, „nebudu tě nenávidět.“

Zíral na ni v němém úžasu.

„Stálo to za to,“ řekla. „Bůh těm lidem žehnej. Vysvobodili tě z vězení.“

„To myslíš vážně?“

„Ano,“ ujistila ho a dala mu polibek. „Co kdybychom šli domů? Už se cítím líp. Neskonale líp.“

Jednoho večera o týden později zazvonil telefon, a když Morrison poznal Donattiho hlas, vyhrkl: „Vaši hoši se spletli. Ani jsem se cigaret nedotkl.“

„To víme. Musíme si popovídat o jedné poslední věci. Můžete se tu zítra odpoledne stavit?“

„Je to…“

„Ale ne, nic vážného. Vlastně jen taková formalita. Mimochodem, blahopřeji k povýšení.“

„Jak o tom víte?“

„Máme svoje informace,“ prohlásil Donatti nezúčastněně a zavěsil.

„Netvařte se tak nervózně,“ uklidňoval ho Donatti, když vstupovali do malé místnůstky. „Nikdo vás nekousne. Pojďte sem, prosím.“

Morrison spatřil obyčejnou osobní váhu. „Poslyšte, trochu jsem přibral, ale…“

„Jistě, třiasedmdesát procent našich klientů přibere. Stoupněte si prosím na váhu.“

Morrison ho poslechl a ručička ukázala devětasedmdesát kilogramů.

„Tak, to je ono. Můžete slézt. Kolik měříte, pane Morrisone?“

„Metr osmdesát devět.“

„Tak se na to podíváme.“ Vytáhl z náprsní kapsy kartičku zatavenou v plastikovém obalu. „Hmm, to není nejhorší. Napíšu vám recept na jisté nesmírně diskrétní dietní pilulky. Užívejte je jen střídmě a podle přiložených pokynů. A vaši maximální váhu stanovíme na… okamžíček…“ Ještě jednou se podíval na kartičku. „Dvaaosmdesát kilo, co říkáte? A protože dnes je prvního prosince, budu vás prvního každý měsíc čekat na převážení. Když vám to nevyjde, nic se nestane, pokud předem zavoláte.“

„A co když budu mít víc než dvaaosmdesát?“

Donatti se usmál. „V tom případě pošleme někoho k vám domů, aby vaší manželce uřízl malíček,“ řekl. „Můžete odejít těmihle dveřmi, pane Morrisone. Přeji vám hezký den.“

Po osmi měsících:

Morrison se v Dempseyově baru setká se svým kamarádem z Larkinova studia. Morrison zhubl a má teď váhu, které Cindy pyšně říká šampionská: sedmdesát šest kilogramů. Třikrát týdně chodí cvičit a vypadá dokonale fit. Kamarád od Larkina vedle něj vypadá jako něco, co vytáhla kočka z popelnice.

Kamarád: Kristepane, jak se ti podařilo přestat? Mě to drží hůř než dluhy. Kamarád s nepředstíraným odporem zamáčkne cigaretu a hodí do sebe skotskou.

Morrison na něj chvíli přemýšlivě hledí a pak vytáhne z náprsní tašky malou bílou vizitku. Položí ji na barový pult. Poslyš, řekne, tihle hoši změnili celý můj život.

Po dvanácti měsících:

Morrison dostane v poště účet. Učet zní následovně:

NEKUŘÁCI, a. s. Východní 46. ulice 237 New York, N. Y. 10017

1 terapeutická kúra Poradce (Victor Donatti)

Spotřeba elektřiny CELKEM (k úhradě)

Hajzlové! vybuchne. Naúčtovali mi elektřinu, kterou spotřebovali, když… když…

Jen to zaplať, řekne Cindy a políbí ho.

Po dvaceti měsících:

Morrison a Cindy čirou náhodou potkají Jimmyho McCanna s manželkou v divadle Helen Hayesové. Následuje vzájemné představování. Jimmy vypadá stejně dobře, ne-li ještě lépe, jako v onen dávný den na letišti. Morrison se s jeho manželkou dosud nesetkal. Je hezká tím zářivým způsobem, jaký někdy nacházíme u jinak ničím pozoruhodných dívek, které jsou nesmírně šťastné.

Nabídne mu ruku a Morrison ji uchopí. Na jejím stisku je něco nezvyklého a on si uprostřed druhého potřesení uvědomí, co to je. Chybí jí malíček na pravé ruce.

JÁ VÍM, CO POTŘEBUJEŠ

„Já vím, co potřebuješ.“

Elizabeth překvapeně vzhlédla od sociologického textu a uviděla nepopsatelného mladíka v zelené maskáčové bundě. Na okamžik jí připadal povědomý, jako by se s ním někdy znávala; ten pocit byl blízký dejá vu, ale vzápětí zmizel. Ten kluk byl vysoký asi jako ona, hubený a… rozechvělý. To bylo přesně to slovo. Ani se nehnul, ale připadalo jí, že se vnitřně chvěje. Měl černé neupravené vlasy a tlusté brýle s rohovinovými obroučkami, které mu zvětšovaly tmavohnědé oči. Skla byla špinavá. Ne, teď už si byla jistá, že ho v životě neviděla.

„O tom pochybuju,“ řekla.

„Potřebuješ kornout jahodový zmrzliny s dvojitou polevou, je to tak?“

Zamžikala upřímným údivem. Někde v podvědomí skutečně myslela na to, že si skočí na zmrzlinu. Učila se na závěrečné zkoušky ve druhém patře studentského klubu a zbývalo jí toho ještě zoufale moc.

„Tak je to tak?“ naléhal s úsměvem. Nervózní a téměř ošklivý obličej se změnil v téměř přitažlivý. Napadlo ji slovo „roztomilý“, které na kluky moc nesedí, ale u tohohle kluka bylo výstižné, když se usmíval. Vrátila mu úsměv dřív, než ho stihla zadržet za rty. Nejmíň ze všeho teď měla zapotřebí odbývat nějakého podivína, který se v nejhorší možnou dobu rozhodl udělat na ni dojem. Musela se prokousat ještě šestnácti kapitolami Úvodu do sociologie.

„Ne, dík,“ řekla.

„Ale jdi, když pojedeš tímhle tempem, rozbolí tě z toho hlava. Koukáš do toho už dvě hodiny bez přestávky.“

„Jak to víš?“

„Pozoroval jsem tě,“ odpověděl pohotově, ale tentokrát na ni jeho uličnický úsměv nezapůsobil. Hlava už ji bolela.

„Tak mě nech na pokoji,“ odbyla ho mnohem nevlídněji, než zamýšlela. „Nesnáším, když mě někdo šmíruje.“

„Promiň.“ Bylo jí ho trochu líto, tak jako jí občas bylo líto toulavých psů. Zelená maskáčová bunda na něm plandala a… ano, měl každou ponožku jinou. Jednu černou, jednu hnědou. Už se zase chtěla usmát, ale potlačila to.

„Mám před sebou závěrečný zkoušky,“ řekla mírně.

„Jasně,“ řekl. „Tak nic.“

Chvíli se za ním zamyšleně dívala. Pak se pohledem vrátila ke knize, ale vjem z toho setkání v ní přetrvával: jahodová zmrzlina s dvojitou polevou.

Na kolej se vrátila ve čtvrt na dvanáct. Alice ležela na posteli, poslouchala Neila Diamonda a četla si Příběh O.

„Netušila jsem, že to máme jako doporučenou literaturu,“ řekla Elizabeth.

Alice se posadila. „Rozšiřuju si obzory, děvče. Rozpínám svý intelektuální křídla. Zvyšuju si… Liz?“

„Hmmm?“

„Posloucháš mě vůbec?“

„Ne, promiň, já –“

„Nejseš tak trochu mimo?“

„Večer jsem se seznámila s jedním klukem. Byl dost zvláštní.“

„Jo? To musela bejt třída, když dokázal odtrhnout velkou Roganovou od jejích milovaných skript.“

„Jmenuje se Edward Jackson Hamner mladší. Malej, hubenej. Vlasy si myl naposled na Washingtonovy narozeniny. Jo, a měl každou ponožku jinou. Jednu černou, jednu hnědou.“

„Já myslela, že jseš spíš na ty týpky ze studentskýho spolku.“

„O nic takovýho nešlo, Alice. Učila jsem se ve studovně ve druhým patře a on mě pozval do Grinderu na zmrzlinu. Odmítla jsem to a on se vypařil. Jenže mi nasadil brouka do hlavy a já na tu zmrzlinu musela pořád myslet. Tak jsem si dala pauzu a vtom se objevil a držel velkej kornout jahodový zmrzliny s dvojitou polevou.“

„Už se celá třesu na rozuzlení.“

Elizabeth odfrkla. „To se fakt nedalo odmítnout. A tak se posadil a ukázalo se, že loni chodil na psychologii k profesoru Brannerovi.“

„Což zázraky nikdy neustanou? Bože, smiluj se. Vánoce v Goshenu –“

„Poslouchej, tohle je fakt zajímavý. Víš, jak jsem v tomhle kurzu dřela.“

„Jo, mluvíš o tom i ze spaní.“

„Mám průměr sedmdesát osm a potřebuju osmdesát, abych si udržela stýpko, to znamená, že při závěrečných zkouškách musím mít nejmíň osmdesát čtyři. No a Ed Hamner říká, že Branner dává každej rok ty samý testy. A Ed je eidetik.“

„Tím myslíš, že má tu… fotografickou paměť?“

„Jo. Podívej se na tohle.“ Otevřela skripta a vytáhla z nich tři hustě popsané papíry z poznámkového bloku.

Alice si je od ní vzala. „To je přece test.“

„Jasně. Loňský Brannerův test slovo od slova.“

„Tomu se mi nechce věřit,“ řekla Alice.

„Ale je tam opravdu všechno.“

„Stejně tomu nevěřím.“ Vrátila jí papíry. „Ten šmírák –“

„Není to žádnej šmírák. Neříkej mu tak.“

„Dobře. Neukecal tě náhodou ten prcek, aby ses to naučila nazpaměť a neučila se všechno, že ne?“

„Jistěže ne,“ řekla Elizabeth nepřesvědčivě.

„A jestli je to opravdu ten zkušební test, myslíš, že je to úplně etický?“

Náhlý příval hněvu Elizabeth samotnou zaskočil, ale nestihla se ovládnout. „Od tebe to sedí, to jistě. Každý semestr jsi na děkanově seznamu nejlepších studentů a rodiče ti platí studium. Zrovna ty… Hele, promiň. To jsem ujela.“

Alice jen pokrčila rameny a s dokonale neutrálním výrazem znovu otevřela svůj erotický román. „Ne, máš pravdu. Nic mi do toho není. Ale proč si neprostuduješ i skripta… pro jistotu?“

„Samozřejmě, že si je prostuduju.“

Ale studovala především test, který jí poskytl Edward Jackson Hamner ml.

Když po zkoušce vyšla z posluchárny, seděl v hale, ztracený ve své zelené vojenské maskáčové bundě. Nejistě se na ni usmál a vstal. „Tak jak to šlo?“

Z náhlého popudu ho políbila na tvář. Takový pocit úlevy už dlouho nezažila. „Myslím, že jsem excelovala.“

„Fakt? To je skvělý. Nezajdem na burgra?“

„Moc ráda,“ řekl nepřítomně. Duchem byla pořád u zkoušky. Dostala test, který jí dal Ed, téměř slovo od slova, a prošla.

Nad hamburgrem se ho zeptala, jak u závěrečných zkoušek prošel on.

„Já žádný nedělal. Jsem na čestný listině, takže je dělat nemusím, když nechci.“

„Tak co tady ještě děláš?“

„Chtěl jsem vědět, jak jsi dopadla, ne?“

„Ede, tos nemusel. Je to od tebe milý, ale –“ Zarážel ji jeho nestydatý pohled. Jako hezká dívka takové pohledy znala.

„Ale musel,“ řekl tiše.

„Ede, jsem ti moc vděčná, zřejmě jsi mi zachránil stýpko. Opravdu. Ale já už mám kluka.“

„Je to vážný?“ zeptal se s předstíranou lehkostí.

„Hodně vážný,“ napodobila jeho tón. „Jsem skoro zasnoubená.“

„Ví o tom, že je šťastnej? Ví vůbec, jak šťastnej?“

„Já jsem taky šťastná,“ řekla s myšlenkami na Tonyho Lombarda.

„Beth,“ řekl náhle.

„Co?“ zeptala se překvapeně.

„Tak ti nikdo neříká, viď?“

„Proč? Ne, neříká.“

„Ani ten tvůj kluk?“

„Ne –“ Tony jí říkal Liz. Někdy Lizzie, což bylo ještě horší.

Naklonil se k ní. „Ale tobě se nejvíc líbí Beth, viď?“

Zasmála se, aby zakryla rozpaky.

„Jak to proboha –“

„To je fuk.“ Zase se usmál tím svým uličnickým úsměvem. „Budu ti říkat Beth. To je lepší. A teď si dojez ten hamburgr.“

Konečně uzavřela předposlední ročník a rozloučila se s Alicí. Trochu to mezi nimi skřípalo a Elizabeth to mrzelo. Připouštěla, že je to její vina; to ona se naparovala, když jim oznámili výsledky závěrečné zkoušky ze sociologie. Dosáhla devadesáti sedmi bodů – byla nejlepší z kruhu.

No dobře, říkala si, když čekala na letišti, až vyvolají její let, není to o nic neetičtější než to biflování ve studovně. Biflování není žádné studium, jen mechanické memorování, jehož výsledky hned po zkoušce vyšumí.

Nahmátla obálku, která jí vyčnívala z kabelky. Bylo v ní oznámení o udělení stipendia na poslední ročník – dostane dva tisíce dolarů. O prázdninách budou s Tonym pracovat v Boothbay v Maine a z vydělaných peněz už přežije. A díky Edu Hamnerovi ji čeká nádherné léto. Teď půjde všechno hladce.

Jenže to bylo nejhorší léto jejího života.

Červen byl deštivý, ropná krize omezila turistický ruch a spropitné v boothbayské hospodě nebylo nic moc. Navíc ji Tony nutil, aby se vyjádřila k svatbě. Říkal, že by si mohl sehnat práci přímo v kampusu nebo někde poblíž, a kdyby k výdělku přidali její stipendium, mohla by v pohodě dostudovat. Překvapivě zjistila, že ji ta myšlenka spíš děsí než těší.

Něco bylo špatně.

Nevěděla co, ale něco tu chybělo, něco se pokazilo, něco nebylo v pořádku. Jednou večer koncem července ji vyděsilo, že se doma zničehonic hystericky rozplakala. Ještěže její spolubydlící Sandra Ackermanová, malá zakřiknutá dívka, byla na rande.

Začátkem srpna měla děsivý sen. Ležela na dně vykopaného hrobu a nemohla se pohnout. Déšť z bílé oblohy jí skrápěl tvář. A pak nad ní stál Tony ve žluté stavbařské přilbě.

„Vem si mě, Liz,“ řekl a bezvýrazně se na ni díval do hrobu. „Vem si mě, jinak…“

Chtěla promluvit, říct mu, že si ho vezme; udělala by cokoli, aby ji dostal z té příšerné blátivé díry, ale byla ochromená.

„Tak dobře,“ řekl, „takže jinak.“

A odešel. Snažila se zbavit té strnulosti, ale nešlo to. Pak uslyšela buldozer.

A za okamžik ho i uviděla, velkou žlutou obludu, která před sebou tlačila hromadu mokré zeminy. Z otevřené kabiny na ni nelítostně shlížel Tony.

Chystal se ji pohřbít zaživa.

A ona, uvězněná ve svém nehybném bezhlesém těle, to mohla jen v tiché hrůze sledovat. Do hrobu se začínala po hrstičkách sypat hlína –

„Běž pryč!“ ozval se povědomý hlas. „Nech ji být! Běž pryč!“

Tony vylezl z buldozeru a utekl.

Pocítila obrovskou úlevu. Kdyby dokázala plakat, rozplakala by se. Pak se na okraji jámy jako hrobník objevil její zachránce. Byl to Ed Hamner v plandavé maskáčové bundě, rozcuchaný, brýle až na špičce nosu. Podal jí ruku.

„Vstávej“ řekl něžně. „Já vím, co potřebuješ. Vstávej, Beth.“

A ona se mohla postavit. Vzlykla úlevou. Chtěla mu poděkovat, ale slova jí splývala dohromady. A Ed se jen něžně usmál a přikývl. Přijala nabízenou ruku a podívala se na zem u svých nohou. A když znovu vzhlédla, držela pracku obrovského slintajícího kanadského vlka se zarudlýma očima a vyceněnými zuby.

Probudila se vsedě na posteli a noční košili měla zmáčenou potem. Neovladatelně se třásla. Ani po teplé sprše a sklenici mléka se nedokázala smířit s tmou. Usnula s rozsvíceným světlem.

Za týden byl Tony mrtvý.

Šla otevřít v županu, protože čekala, že přijde Tony, ale byl to Danny Kilmer, jeden z kluků, kteří s ním pracovali. S Dannym byla legrace – několikrát si s ním a s jeho dívkou vyšli ve čtyřech. Jenže jak teď stál přede dveřmi jejího bytu v prvním patře, vypadal nejen vážně, ale i nemocně.

„Danny?“ řekla. „Co –“

„Liz, musíš být silná. Musíš… bože.“ Kloubnatou špinavou rukou praštil do rámu dveří a ona si všimla, že pláče.

„Danny, jde o Tonyho? Stalo se mu –“

„Tony je mrtvej,“ řekl Danny. „Byl“ Ale to už mluvil do prázdna. Elizabeth omdlela.

Následující týden byl jako sen. Celý příběh si poskládala z žalostně stručných zpráv v novinách a z toho, co jí řekl Danny u piva v Přístavní hospodě.

Opravovali kanál na silnici číslo 16. Silnice byla částečně rozkopaná a Tony řídil dopravu. Nějaký kluk v červeném fiatu sjížděl z kopce a Tony ho zastavoval, ale kluk ani nezpomalil. Tony stál u výklopného náklaďáku a neměl kam uskočit. Kluk ve fiatu to odnesl řeznými ranami na hlavě a zlomenou rukou; byl hysterický, ale naprosto střízlivý. Policie našla několik děr v brzdových trubičkách, jako by se přehřály a místy roztavily. Měl naprosto čistý řidičský rejstřík; prostě nemohl zastavit. Její Tony se stal obětí té nejkurióznější dopravní nehody – nehody bez viníka.

Její šok a deprese byly znásobeny pocitem viny. Osud ji zbavil nutnosti rozhodnutí, jak to má udělat s Tonym. A ve skrytu duše byla ráda, že to dopadlo takhle, protože ona si Tonyho vzít nechtěla… od toho snu určitě ne.

Zhroutila se den před odjezdem domů.

Seděla sama na skalnatém výběžku a asi po hodině se rozplakala. Překvapila ji síla toho záchvatu pláče; plakala, až ji z toho rozbolelo břicho i hlava, a když jí slzy došly, necítila se líp, jen si připadala vyschlá a prázdná.

A v tu chvíli ji oslovil Ed Hamner. „Beth?“

Prudce se otočila a ústa se jí naplnila měďnatou chutí strachu, protože napůl očekávala, že uvidí toho vlka ze snu. Ale byl to jen Ed Hamner, opálený a bez své plandavé bundy a džín podivně bezbranný. Měl na sobě červené krátké kalhoty, které končily těsně nad kostnatými koleny, bílé tričko, které na něm vlálo jako uvolněná plachta v mořském větru, a gumové Vietnamky. Neusmíval se a odlesky slunce v brýlích jí znemožňovaly vyčíst mu něco z očí.

„Ede?“ řekla nejistě, napůl přesvědčená, že má halucinace z žalu. „Jsi to opravdu –“

„Ano, jsem to já.“

„Jak –“

„Pracoval jsem v divadle Lakewood ve Skowheganu a potkal jsem tu tvou spolubydlící… jmenuje se Alice?“

„Jo.“

„Řekla mi, co se stalo, tak jsem hned přijel. Chudinko malá.“

Nepatrně pohnul hlavou a odraz slunce mu zmizel z brýlí a v jeho očích nebylo nic vlčího, nic dravčího, jen tichý, vřelý soucit. Znovu se nečekaně prudce rozplakala. A on ji držel v náručí, a tak to bylo dobře.

Večeřeli U Mlčenlivé ženy ve Waterville, pětadvacet mil daleko – možná to byla přesně ta vzdálenost, kterou potřebovala. Dojeli tam Edovým autem – novou corvettou – a Ed byl dobrý řidič. Ani se nepředváděl, ani nejel příliš bázlivě, jak ho předem podezírala. Nechtělo se jí mluvit a nechtěla, aby ji rozveseloval. Zřejmě to věděl a pustil jen tichou hudbu z rádia.

A objednal plody moře, aniž se s ní poradil. Myslela si, že nemá hlad, ale když přinesli jídlo, hladově se do něj pustila.

Když znovu zvedla oči, měla prázdný talíř. Nervózně se zasmála.

Ed kouřil cigaretu a pozoroval ji. „Zlomená žalem, a takhle žravá,“ řekla. „Musíš si myslet, že jsem strašná.“

„Ne,“ řekl. „Bylo toho na tebe moc a musíš znovu nabrat sílu. Jako po nemoci, víš?“

„Jo. Je to dost podobný.“

Vzal ji přes stůl za ruce, stiskl jí je a pak je pustil. „Ale teď už je čas se zotavit, Beth.“

„Myslíš? Opravdu?“

„Jistě. Tak jaký máš plány?“

„Zítra odjíždím domů. A pak nevím.“

„Ale do školy se vrátíš, ne?“

„Já fakt nevím. Po tomhle mi to připadá tak… nepodstatný. Nějak se mi z toho vytratil smysl. A zábava.“

„To se vrátí. Teď je těžký tomu uvěřit, ale je to pravda. Zkus to šest neděl a uvidíš. Stejně nemáš nic lepšího na práci.“

Ta poslední věta vyzněla skoro jako otázka.

„To je asi pravda, ale – Nedáš mi cigaretu?“

„Jistě, ale jsou to mentolky. Promiň.“

Jednu si od něj vzala. „Jak víš, že nemám ráda mentolky?“

Pokrčil rameny. „Prostě nevypadáš na to, že bys je měla ráda.“

Usmála se. „Jsi zvláštní kluk, víš o tom?“

Neurčitě se usmál.

„Ne, vážně. Že se objevíš zrovna ty… Myslela jsem, že nechci nikoho vidět, ale jsem ráda, že ses objevil, Ede.“

„Občas je dobrý pobejt s někým, s kým nic nemáš.“

„To je asi ono.“ Odmlčela se. „Kdo jsi, Ede, kromě toho, že jsi můj pohádkovej kmotr? Kdo jsi doopravdy?“ Najednou to pro ni bylo strašně důležité.

Pokrčil rameny. „Nikdo zvláštní, jen takovej srandovní kluk, jaký potkáváš v kampusu s haldou knih v podpaží –“

„Ede, ty nejseš srandovní.“

„Ale jsem,“ usmál se. „Od střední školy mám akné, žádnej studentskej spolek mě neuháněl o členství, nikdy jsem nerozvířil společenský kruhy. Jsem normální kolejní krysa, co proplouvá studiem, nic víc. Až tu na jaře budou dělat nábor velký firmy, asi to někomu podepíšu a Ed Hamner navždycky zmizí.“

„To by byla velká škoda,“ řekla tiše.

Usmál se, a byl to velice zvláštní úsměv. Téměř hořký.

„A co tví rodiče?“ zeptala se. „Kde bydlíš, co rád děláš –“

„Někdy jindy,“ řekl. „Teď bych tě rád odvezl zpátky. Zítra tě čeká dlouhá cesta letadlem a spousta nepříjemností.“

Večer byla poprvé od Tonyho smrti klidná, neměla pocit, že se v ní natahuje a natahuje nějaké péro, až praskne. Myslela si, že usne snadno, ale nepodařilo se jí to.

Hlavou se jí honily otázky.

Alice mi řekla, co se stalo… chudinko malá.

Jenže Alice trávila prázdniny v Kittery, osmdesát mil od Skowheganu. Musela si tam zajet na nějaké představení.

A ta corvetta, letošní model. Drahý vůz. Na tu by si jako kulisák nevydělal. Má bohaté rodiče?

Objednal přesně to, co by si objednala sama. Možná to bylo jediné jídlo na jídelníčku, kterého byla schopna sníst tolik, aby si uvědomila, že měla hlad.

Ty mentolky, to, jak ji políbil na dobrou noc, přesně jak to má ráda. A –

Zítra tě čeká dlouhá cesta letadlem.

Věděl, že odjíždí domů, protože mu to řekla. Ale jak věděl, že poletí? Nebo že to bude dlouhá cesta?

Trápilo ji to. Trápilo ji to, protože byla náchylná se do Eda Hamnera zamilovat.

Já vím, co potřebuješ.

Jako hlas kapitána ponorky, který odpočítává hloubku v sázích. Ta slova ji provázela do spánku.

Na malé letiště v Augustě se s ní rozloučit nepřišel a ji samotnou překvapilo, jak ji to zklamalo. Při čekání na letadlo přemýšlela, jak nenápadně se člověk stane na někom závislý - je to podobné jako s drogovou závislostí. Říkáte si, že toho můžete kdykoli nechat, ale ve skutečnosti –

„Elizabeth Roganová,“ vyvolali ji letištním rozhlasem, „vezměte si prosím bílý telefon.“

Doběhla k telefonu, z kterého se ozval Edův hlas. „Beth?“

„Ede! Moc ráda tě slyším. Říkala jsem si, že by ses mohl –“

„Přijít rozloučit?“ Zasmál se. „To nepotřebuješ. Jsi velká silná holka. A taky krásná. To zvládneš. Uvidíme se ve škole?“

„Já… jo. Myslím, že jo.“

„Dobře.“ V telefonu bylo chvíli ticho. „Protože já tě miluju. Od první chvíle, co jsem tě uviděl.“

Zdřevěněl jí jazyk a nemohla mluvit. Hlavou jí vířily tisíce myšlenek.

Znovu se trochu zasmál. „Ne, nic neříkej. Teď ne. Uvidíme se. Pak na to bude čas. Spousta času. Šťastnou cestu, Beth. Sbohem.“

A nechal ji tam s bílým telefonem v ruce a spoustou chaotických otázek a myšlenek.

Září.

Elizabeth vplula do běžné školní rutiny jako žena, která si jen na chvíli odskočila od pletení. Samozřejmě znovu bydlela s Alicí – bydlely spolu už od prvního ročníku, kdy je k sobě vybral kolejní počítač. Navzdory rozdílným zájmům i názorům spolu vždycky vycházely dobře. Alice byla svědomitá studentka chemie s dobrými studijními výsledky. Elizabeth byla společenštější, neležela tolik v knihách a studovala pedagogiku a matematiku.

Stále spolu vycházely dobře, ale přes léto jejich vztah nějak ochladl. Elizabeth to přičítala rozdílnosti názoru na závěrečnou zkoušku ze sociologie, ale nemluvila o tom.

Události toho léta už jí začaly připadat jako sen. Občas se jí zdálo, že Tony je nějaký kluk, kterého znávala na střední škole. Vzpomínky na něj ji stále bolely a hovorů o něm s Alicí se vyhýbala, ale ta bolest už nevycházela z otevřené rány, ale ze starého zhojeného zranění.

Víc ji bolelo, že nevolal Ed Hamner.

Uplynul týden, pak dva a už tu byl říjen. Vyžádala si na studentském svazu seznam studentů a vyhledala jeho jméno. Nebylo to k ničemu, u jeho jména bylo uvedeno jen Mill Street, a Mill Street byla skutečně velice dlouhá ulice. A tak čekala, a když ji někdo zval na rande – což bylo často – odmítla ho. Alice vždycky jen zdvihla obočí, ale nic neříkala. Byla zaživa pohřbená v šestitýdenním biochemickém projektu a většinu večerů trávila v knihovně. Elizabeth si všimla dlouhých bílých obálek, které měla její spolubydlící jednou dvakrát týdně v poště, protože se obvykle vracela ze školy dřív – ale nepřemýšlela o nich. Soukromá detektivní agentura byla diskrétní a netiskla na obálky zpáteční adresu.

Když zabzučel intercom, Alice se učila. „Vem to, Liz, stejně je to asi pro tebe.“

Elizabeth došla k intercomu. „Ano?“

„Máš tu pánskou návštěvu, Liz.“

Bože.

„Kdo je to?“ zeptala se otráveně a probrala si svůj prořídlý rejstřík výmluv. Migréna. Tu tenhle týden ještě nepoužila.

„Jmenuje se Edward Jackson Hamner mladší,“ řekla pobaveně dívka na recepci. Pak ztišila hlas. „Má každou ponožku jinou.“

Elizabeth si sáhla na límec županu. „Bože. Řekni mu, že jsem hned dole. Ne, řekni za pár minut, jo?“

„Jistě,“ řekla dívka váhavě. „Hlavně se nehoň.“

Elizabeth si vytáhla ze skříně kalhoty. Pak džínovou minisukni. Zjistila, že má ve vlasech natáčky, a zaúpěla. Začala si je strhávat.

Alice to poklidně a beze slova sledovala, ale když Elizabeth odešla, dívala se ještě dlouho zadumaně na dveře.

Vypadal stejně; vůbec se nezměnil. Měl na sobě tu svou zelenou maskáčovou bundu, která stále vypadala nejméně o dvě čísla větší. Jednu nožičku brýlí měl spravenou izolační páskou. Nové a neseprané džíny nebyly zdaleka tak „in“ jako Tonyho elegantně měkké a seprané. Jednu ponožku měl zelenou, druhou hnědou.

A ona věděla, že ho miluje.

„Proč ses neozval dřív?“ zeptala se a šla k němu.

Nacpal si ruce do kapes bundy a plaše se usmál. „Říkal jsem si, že ti poskytnu trochu času, aby ses malinko porozhlídla. Seznámila se s nějakým klukem. Zjistila, co opravdu chceš.“

„Myslím, že to vím.“

„To je dobře. Nezajdem do kina?“

„Kamkoliv,“ řekla. „Je mi to úplně jedno.“

Jak dny plynuly, připadalo jí, že nikdy nepoznala nikoho, muže ani ženu, kdo by její nálady a potřeby poznal tak dokonale a beze slov. Měli stejný vkus. Zatímco Tonymu se líbily násilnické filmy typu Kmotra, Ed dával přednost komedii a nenásilnému dramatu. Jednou, když měla depresi, ji vzal večer do cirkusu, a úžasně se pobavili. Jejich studijní schůzky byly skutečně studijní schůzky, nikoli záminky k vzájemnému osahávání ve studovně. Bral ji i na taneční zábavy a vynikal zejména ve starých tancích, což se jí líbilo. Vyhráli soutěž Nostalgický tanec ve strollu z padesátých let. Ještě důležitější bylo, že chápal, kdy se chce milovat ona. Netlačil na ni a nic neuspěchával. Nikdy neměla pocit, jaký měla s jinými kluky, s kterými chodila – že pro sex existuje jakýsi nepsaný řád, který začíná polibkem na dobrou noc při první schůzce a končí společně strávenou nocí v bytě půjčeném od nějakého kamaráda na schůzce desáté.

V bytě na Mill Street bydlel Ed sám ve druhém patře bez výtahu. Chodili tam často a Elizabeth nikdy neměla pocit, že jde do hnízdečka lásky nějakého druhořadného donchuana. Nenaléhal. Zdálo se, že opravdu chce to, co ona. A vztah se vyvíjel.

Když se po prázdninách mezi semestry studenti znovu sešli, Alici zjevně něco trápilo. Jenom za to odpoledne, kdy pro ni Ed přijel – chystali se na večeři – si Elizabeth několikrát všimla, jak její spolubydlící ustaraně zírá na velkou hnědou obálku na svém psacím stole. Jednou už se jí na ni Elizabeth málem zeptala, ale v poslední chvíli si to rozmyslela. Asi šlo o nějaký nový studijní projekt.

Když ji Ed přivezl zpátky na kolej, hustě sněžilo.

„Tak zítra?“ zeptal se. „U mě?“

„Jasně. Udělám trochu popcornu.“

„Skvěle,“ řekl a políbil ji. „Miluju tě, Beth.“

„Já tebe taky.“

„Nebudeš chtít zůstat přes noc?“ zeptal se klidně. „Myslím zítra?“

„Tak dobře, Ede.“ Podívala se mu do očí. „Jak chceš.“

„Tak dobře,“ řekl tiše. „Hezky se vyspi, holčičko.“

„Ty taky.“

Očekávala, že Alice už bude spát, a vešla do pokoje tiše, ale Alice byla vzhůru a seděla u psacího stolu.

„Alice, co je ti?“

„Musím s tebou mluvit, Liz. O Edovi.“

„Co je s ním?“

„Myslím, že až skončím, už nebudeme kamarádky,“ odpověděla Alice. „Vzdám se tím vztahu, který pro mě hodně znamená.“

„Tak snad radši nic neříkej.“

„Musím to zkusit.“

Elizabeth cítila, že původní zvědavost se mění v hněv. „Tys Eda šmírovala?“

Alice se na ni jen podívala.

„Tys na nás žárlila?“

„Ne. Kdybych žárlila na tebe a tvý kluky, odstěhovala bych se už před dvěma lety.“

Elizabeth se na ni zmateně podívala. Věděla, že Alice mluví pravdu. A najednou se začala bát.

„Na Edu Hamnerovi mi byly divný dvě věci,“ řekla Alice. „Psala jsi mi o Tonyho smrti a zároveň o tom, jaký bylo štěstí, že jsem v divadle v Lakewoodu potkala Eda… a jak hned přijel do Boothbay a opravdu ti pomohl. Jenže já ho nepotkala. Minulý léto jsem nikde poblíž lakewoodskýho divadla vůbec nebyla.“

„Ale…“

„Tak jak mohl vědět, že je Tony mrtvej? To fakt netuším. Jenom vím, že to neměl ode mě. A ta druhá věc je ta jeho eidetická paměť. Bože, Liz, vždyť si ani nepamatuje, jaký si bere ponožky!“

„To je úplně něco jinýho,“ namítla Liz. „To –“

„Ed Hamner byl minulý léto v Las Vegas,“ řekla Alice tiše. „Vrátil se v půlce července a pronajal si pokoj v motelu v Pemaquidu. To je přímo naproti boothbayskýmu přístavu. Skoro jako by čekal, až ho budeš potřebovat.“

„Ale to je šílený! A jak vůbec víš, že byl v Las Vegas?“

„Než začala škola, narazila jsem na Shirley D’Antoniovou. Pracovala v restauraci U Borovic, to je kousek od divadla. Říkala, že tam v životě neviděla nikoho, kdo by vypadal jako Ed Hamner. Takže vím, že ti v několika věcech lhal. Radila jsem se s tátou a on mi to schválil.“

„A co?“ zeptala se udiveně Elizabeth.

„Najmout si soukromou detektivní agenturu.“

Elizabeth vyskočila. „Tak to teda ne, Alice. Tos přehnala.“ Odjede autobusem do města a noc stráví u Eda. Stejně jenom čekala, až ji pozve.

„Měla bys to aspoň vědět. Pak už se můžeš rozhodnout sama.“

„Já nemusím vědět nic, jen to, že je to slušnej a hodnej –“

„Láska je slepá, co?“ řekla Alice a trpce se usmála. „Třeba tě mám náhodou taky ráda, Liz. Napadlo tě to někdy?“

Elizabeth se otočila a dlouze se na ni zahleděla. „Jestli je to tak, dáváš to najevo dost zvláštním způsobem,“ řekla. „Tak teda povídej. Třeba máš pravdu. Třeba ti to opravdu dlužím. Povídej.“

„Znáš ho už dlouho,“ řekla Alice tiše.

„Cože?“

„Sto devatenáctá základní škola v Bridgeportu v Connecticutu.“

Elizabeth oněměla úžasem. V Bridgeportu s rodiči bydleli šest let a do současného bydliště se přestěhovali, když byla ve druhé třídě. A chodila na sto devatenáctou, ale –

„Víš to jistě, Alice?“

„Vzpomínáš si na něj?“

„Ne, samozřejmě ne!“ Ale přece jen si vzpomínala na ten pocit dejá vu, který měla, když se tu s Edem poprvé setkala.

„Hezký holky si nikdy nepamatujou ošklivý kluky. Třeba na tebe měl zálusk. Chodila jsi s ním do první třídy, Liz. Třeba seděl až vzadu a jen… tě sledoval. Mohl tě sledovat i na hřišti. Takovej bezvýznamnej prcek, co už nosil brejle a možná i rovnátka a ty sis ho ani nezapamatovala, ale vsadím se, že on si zapamatoval tebe.“

„A co dál?“ zeptala se Elizabeth.

„Agentura ho vypátrala podle otisků prstů, co jim brali ve škole. Pak už jen stačilo najít ty správný lidi a promluvit s nima. Detektiv, kterýho na to nasadili, všemu tak úplně nerozuměl. Já taky ne. Něco mě dost děsí.“

„Tak ať,“ řekla zachmuřeně Elizabeth.

„Ed Hamner starší byl vášnivěj hazardní hráč. Pracoval ve špičkový reklamní agentuře v New Yorku a pak se přestěhoval do Bridgeportu, jako by před něčím utíkal. Ten detektiv říkal, že se bez něj neobešla skoro žádná pokerová hra o velký peníze nebo velká sázka.“

Elizabeth zavřela oči. „Za svý prachy jsi dostala dost slušnou dávku špíny, co?“

„Možná. V každým případě se Edův táta v Bridgeportu dostal do dalšího průšvihu. Šlo zase o hazard, ale tentokrát narazil na velkýho lichváře a skončil se zlomenou nohou i rukou. Ten detektiv pochyboval, že to byla nehoda.“

„Ještě něco?“ zeptala se Elizabeth. „Týrání dětí, zpronevěra?“

„V jednašedesátým si sehnal práci u druhořadý reklamní agentury v Los Angeles. A to bylo trochu moc blízko do Las Vegas. Začal tam jezdit o víkendech a hrál a hrál… a prohrával. A pak si s sebou začal brát Eda mladšího. A začal vyhrávat.“

„Tohle už si určitě vymejšlíš.“

Alice poklepala na zprávu před sebou. „Tady to všechno je, Liz. Něco by u soudu možná neobstálo, ale podle toho detektiva neměl nikdo z těch lidí, s kterýma mluvil, důvod lhát. Edův táta prohlašoval o Edovi, že je to jeho talisman. Zezačátku proti klukovi nikdo nic nenamítal, i když podle zákona do heren nesměl. Jeho táta byl váženej host. Jenže pak začal hrát jenom ruletu a sázel jen na sudou nebo lichou a na červenou nebo černou. Koncem roku už měl kluk zakázanej přístup do všech kasin. A jeho táta si našel novej hazard.“

„Jakej?“

„Spekulace na burze. Když se Hamnerovi v půlce jednašedesátýho roku přestěhovali do L. A., bydleli v kamrlíku za devadesát dolarů měsíčně a měli devět let starej chevrolet. A koncem dvaašedesátýho, za pouhých šestnáct měsíců, přestal Edův táta pracovat a bydleli ve vlastním domě v San Jose. Pan Hamner jezdil zbrusu novým thunderbirdem a paní Hamnerová měla volkswagen. Je sice proti zákonu vodit malýho kluka do nevadských heren, ale burzovní zprávy v novinách mu nikdo číst nezakáže.“

„Naznačuješ, že Ed… že by mohl… Alice, ty ses zbláznila!“

„Já nic nenaznačuju. Snad jen to, že věděl, co jeho táta potřebuje.“

Já vím, co potřebuješ.

Skoro jako by jí ta slova někdo řekl do ucha. Otřásla se.

„Paní Hamnerová strávila příštích šest let v psychiatrických léčebnách. Údajně pro nervovou poruchu, ale jeden ošetřovatel tomu detektivovi řekl, že trpěla duševní poruchou. Tvrdila, že její syn je ďáblův přisluhovač. Ve čtyřiašedesátým ho bodla nůžkama. Chtěla ho zabít. Prý… Liz? Liz, co je?“

„Ta jizva,“ zamumlala. „Asi před měsícem jsme si byli zaplavat v univerzitním bazénu, když měli den otevřených dveří. Měl na rameni hlubokou jizvu od bodný rány… tady.“ Položila si ruku nad levé ňadro. „Říkal…“ Nevolnost jí začala stoupat do krku, a než mohla pokračovat, musela počkat, až ji to přejde. „Říkal, že se jako kluk napích na plaňkovej plot.“

„Mám pokračovat?“

„Dokonči to, proč ne? Víc už mě to ranit nemůže.“

„V osmašedesátým propustili jeho mámu z luxusní psychiatrický kliniky v San Joaquin Valley. Všichni tři spolu odjeli na dovolenou. Zastavili se na piknikovým odpočívadle na sto jedničce. Kluk šel na dříví a ona to napálila z útesu do moře. V autě byla i s manželem. Možná chtěla přejet kluka. Tehdy mu bylo skoro osmnáct. Táta mu nechal milionový portfolio v akciích. Rok a půl nato odjel Ed na východní pobřeží a zapsal se na univerzitu. A to je konec.“

„Už žádný kostlivci ve skříni?“

„Liz, nebylo jich už dost?“

Vstala. „Není divu, že nechce mluvit o svý rodině. Ale tys to prostě musela vyhrabat, viď?“

„Jsi slepá,“ řekla Alice. Elizabeth už si oblékala kabát. „Předpokládám, že jdeš za ním.“

„Jistě.“

„Protože ho miluješ.“

„Jo.“

Alice přešla pokoj a vzala ji za ruku. „Mohla by ses na chvilku přestat tvářit tak naštvaně a uraženě a zamyslet se? Ed Hamner je schopnej věcí, o kterých si my ostatní můžeme jen nechat snít. Táta si od něj nechával radit při sázení v ruletě a díky němu zbohatl na burze. Zřejmě dokáže vůlí ovlivnit vítězství. Možná má nějaký parapsychologický schopnosti, možná je jasnozřivej, já nevím. Jsou lidi, který to maj od přírody. Liz, nenapadlo tě, že tě přiměl, abys ho milovala?“

Liz se k ní pomalu obrátila. „V životě jsem neslyšela nic tak směšnýho.“

„Myslíš? Vždyť on ti napsal ten test ze sociologie úplně stejně instinktivně, jako poradil svýmu tátovi, jak má vsadit v ruletě. Nikdy nebyl zapsanej do žádnýho sociologickýho kurzu. Ověřila jsem si to. Udělal to, protože to byl jedinej způsob, jak tě přimět, abys ho brala vážně.“

„Nech toho!“ vykřikla Liz a zakryla si rukama uši.

„On znal ten test a věděl, kdy umřel Tony, a taky věděl, že domů poletíš! A loni v říjnu dokonce rozpoznal ten správnej psychologickej moment, kdy se ti má vrátit do života.“

Elizabeth se od ní odtáhla a otevřela dveře.

„Prosím tě,“ řekla Alice. „Prosím tě, Liz, poslouchej mě. Já nevím, jak to dělá. Dokonce pochybuju o tom, že to ví on sám. Třeba ti nechce nijak ublížit, ale už ti ubližuje. Přiměl tě, abys ho milovala, protože zná každý tvý tajný přání a potřebu, a to není žádná láska, to je znásilnění.“

Elizabeth práskla dveřmi a seběhla ze schodů.

Chytila poslední večerní autobus do města. Sněžilo hustěji než kdy předtím a autobus se prodíral závějemi jako zmrzačený brouk. Bylo v něm jen šest nebo sedm cestujících a Elizabeth seděla vzadu a horečnatě přemýšlela.

Mentolové cigarety. Burza. Věděl, že její matce se říká Deedee. Chlapeček, který v první třídě sedí až vzadu a zamilovaně pozoruje čipernou holčičku, která je moc malá, aby to chápala –

Já vím, co potřebuješ.

Ne. Ne. Ne. Já ho přece miluju!

Ale miluje ho skutečně? Nebo jí prostě jen dělá dobře být s někým, kdo vždycky objedná správné jídlo, vezme ji na ten správný film a nechce jít jinam nebo udělat něco jiného, než chce ona? Je snad nějakým psychickým zrcadlem, které jí ukazuje jen to, co chce vidět ona? Vždycky jí dává ty správné dárky. Když se náhle ochladilo a ona zatoužila po fénu, kdo jí ho dal? Ed Hamner, samozřejmě. Náhodou ho viděl v akci u Dayů. Jistěže ji to potěšilo.

To není žádná láska, to je znásilnění.

Vítr se jí zahryzl do tváře, když vystoupila na rohu Mill Street, a trhla sebou, jak se do ní opřel, když autobus s tichým vrčením dieselového motoru odjel. Zadní světla se krátce mihla v zasněžené tmě a byl pryč.

V životě se necítila tak osamělá.

Nebyl doma.

Pět minut klepala a rozpačitě postávala za dveřmi. Napadlo ji, že vůbec netuší, co Ed dělá nebo s kým se stýká, když není s ní. Nikdy o tom nemluvili.

Třeba sází v pokeru částku, která by mu stačila na další fén.

Z náhlého popudu si stoupla na špičky a zašmátrala po horním rámu dveří, kde, jak věděla, schovává náhradní klíč. Narazila do něj prsty a klíč s cinknutím spadl na podlahu chodby.

Zdvihla ho a odemkla si.

Byt bez Eda vypadal jinak – uměle jako divadelní dekorace. Často ji pobavilo, že někdo, kdo tak málo dbá na svůj vzhled, má takový útulný byt jako z časopisu o bydlení. Jako by ho zařídil pro ni, a ne pro sebe. Ale to je samozřejmě směšné, ne?

Znovu ji napadlo – ale jako by to bylo poprvé – jak ráda má židli, na které sedává, když spolu studují nebo se dívají na televizi. Byla tak akorát, jako Medvídkova židle pro Zlatovlásku. Ani tvrdá, ani měkká. Prostě akorát. Jako všechno, co bylo spojené s Edem.

Z obývacího pokoje vedly dvoje dveře – jedny do kuchyňky, druhé do malé ložnice.

Venku hvízdal vítr a ve starém činžáku všechno skřípalo.

V ložnici se zahleděla na mosaznou postel. Nevypadala ani moc tvrdá, ani moc měkká, zkrátka akorát. Až trochu moc dokonalé, ne? ozval se jí v hlavě škodolibý hlas. Došla ke knihovně a bezděky přelétla názvy knih. Jeden ji zaujal a knihu vytáhla. Taneční móda 50. let. Kniha se otevřela asi ve třech čtvrtinách na kapitole Stroll, která byla červeně zakroužkovaná. Na okraji stránky bylo velkými, téměř vyčítavými písmeny napsáno BETH.

Už bych asi měla jít, říkala si. Pořád ještě můžu něco zachránit. Kdyby se teď vrátil, už bych se mu nikdy nemohla podívat do očí a Alice by vyhrála. Pak by se jí ty peníze opravdu zhodnotily.

Ale nedokázala přestat a věděla to. Už to zašlo příliš daleko.

Došla ke skříni a otočila klikou, ale dveře se neotevřely. Skříň byla zamčená.

Ani moc nedoufala v úspěch, ale stoupla si na špičky a zašátrala na skříni. A nahmátla klíč. Sundala ho a vnitřní hlas jí velice zřetelně řekl: Nedělej to. Vzpomněla si, co našla Modrovousova manželka, když otevřela nesprávné dveře. Ale bylo už opravdu příliš pozdě; když toho teď nechá, bude jí to do smrti vrtat hlavou. Otevřela skříň.

A měla velice zvláštní pocit, že právě tady se celou dobu ukrýval skutečný Ed Hamner mladší.

Ve skříni byl strašný nepořádek – poházené oblečení, knihy, tenisové rakety s uvolněným výpletem, tenisky, nazdařbůh poházené staré testy a referáty, rozsypaný pytlík dýmkového tabáku Borkum Riff. V zadním rohu ležela jeho zelená maskáčová bunda.

Vzala jednu knihu a podívala se na titul. Zlatá ratolest. A další. Dávné obřady, současná tajemství. A další. Haitské vúdú. A poslední, vázanou ve staré rozpraskané kůži, s titulem málem smazaným častým ohmatáváním a lehce páchnoucí po zkažených rybách: Necronomicon. Otevřela ji, vyjekla a odhodila, ale ty nechutnosti stále v duchu viděla.

Sáhla po zelené maskáčové bundě, spíš aby se vzpamatovala než cokoli jiného – vůbec si nepřipouštěla, že jí chtěla prohledat kapsy. Ale když ji zdvihla, uviděla něco jiného. Plechovou krabičku…

Zvědavě ji zdvihla a obracela ji v rukou. Slyšela, jak uvnitř něco chrastí. V takových krabičkách si kluci schovávají své poklady. Do dna byla vyražena slova „Bridgeport Candy Co.“

Navrchu byla panenka. Panenka Elizabeth. Podívala se na ni a roztřásla se.

Panenka byla oblečená do červeného nylonového útržku šátku, který ztratila před dvěma třemi měsíci, když byla s Edem v kině. Místo rukou měla čističe dýmek obalené něčím, co vypadalo jako modrý mech. Nejspíš hřbitovní mech. Panenka měla na hlavičce vlasy, ale nebyly to vlasy. Byla to jemná lněná vlákna, přilepená k hlavičce z růžové mazací gumy. Elizabeth měla pískové a hrubší vlasy. Takovéhle vlásky měla, když byla –

Když byla malá.

Naprázdno polkla. Nerozdávali jim snad v první třídě nůžky, malé nůžtičky s okrouhlými čepelemi, přesně pro dětskou ruku? A nepřiplížil se k ní zezadu ten chlapeček, možná při odpoledním spánku, a –

Elizabeth odložila panenku stranou a znovu se podívala do krabičky.

Uviděla pokerový žeton s podivným šestiúhlým obrazcem namalovaným červeným inkoustem. Dále tu byl potrhaný výstřižek s nekrologem pana a paní Hamnerových. Na fotografii se oba nesmyslně usmívali a přes obličeje měli nakreslený tentýž obrazec, jenže tentokrát černým inkoustem. A dvě další figurky, chlapeček a holčička. Podoba s obličeji na fotografii byla děsivá a nepochybná.

A ještě něco tam bylo.

Vytáhla to a prsty se jí tak roztřásly, že to málem upustila. Tiše vyjekla.

Byl to model autíčka, jaké si kupují malí kluci v dragstórech a obchodech pro modeláře a slepují si je modelářským lepidlem. Tohle byl fiat. Červený. A ke kapotě byl přilepený kousek něčeho, co vypadalo jako útržek Tonyho košile. Obrátila model koly nahoru. Podvozek někdo rozmlátil na kousky.

„Tak tys to našla, ty nevděčná mrcho.“

Vykřikla a upustila autíčko i krabici. Jeho odporné poklady se rozsypaly na podlahu.

Stál ve dveřích a pozoroval ji. Ještě nikdy neviděla tak nenávistný lidský pohled.

„Tys zabil Tonyho,“ řekla.

Nepříjemně se usmál. „Myslíš, že bys to mohla dokázat?“

„Na tom nezáleží,“ řekla, překvapená pevností svého hlasu. „Já to vím. A už tě nikdy nechci vidět. Nikdy. A jestli ještě někdy… někomu něco uděláš, budu to vědět. A půjdu po tobě. A nějak tě dostanu.“

Zkřivil obličej. „To mám za všechno. Dal jsem ti všechno, cos chtěla. To, co nikdo jiný mít nemůže. Přiznej si to. Udělal jsem tě dokonale šťastnou.“

„Zabil jsi Tonyho!“ zaječela na něj.

Udělal krok do pokoje. „Ano. A udělal jsem to pro tebe. A co ty, Beth? Ty nevíš, co je láska. Miloval jsem tě od chvíle, kdy jsem tě před víc než sedmnácti lety uviděl. Mohl tohle říct Tony? Tys to nikdy neměla těžký. Jsi hezká. Nikdy jsi nemusela přemýšlet o touze a potřebách a samotě. Nikdy jsi nemusela hledat… jiný způsoby, jak se dostat k tomu, co musíš mít. Tobě vždycky stačilo usmát se a poprosit.“ Trochu zvýšil hlas. „Takhle já jsem nikdy nedostal to, co jsem chtěl. Myslíš, že jsem to nezkoušel? Na tátu to neplatilo. Ten chtěl pořád víc a víc. Dokud jsem mu nepomohl k bohatství, nikdy mi nedal ani pusu na dobrou noc a neobjal mě. A máma byla stejná. Vrátil jsem jí manželství, a myslíš, že jí to stačilo? Nenáviděla mě! Ani se ke mně nepřiblížila. Říkala, že jsem zrůda! Dával jsem jí hezký věci, ale… Beth, nedělej to! Ne… ne –“

Dupla na panenku Elizabeth a ještě ji rozdrtila patou. Něco v ní bolestně vzplálo a vyhaslo. Teď už se ho nebála. Byl to pořád jen ten malý ošklivý chlapeček v mužském těle. A měl každou ponožku jinou. „Myslím, že mi nemůžeš nic udělat, Ede. Teď už ne. Nebo se pletu?“

Odvrátil se od ní. „Jdi pryč,“ řekl tiše. „Vypadni. Ale tu krabici mi tu nech. Aspoň to pro mě udělej.“

„Krabici ti tu nechám, ale ty věci z ní ne.“ Prošla kolem něj. Cuklo mu v ramenou, jako by se chtěl otočit a chytit ji, ale vzápětí ochabl. Když sešla do mezipatra, postavil se nad schody a pronikavě na ni zaječel: „Tak si teda běž! Ale po mně už nikdy s žádným chlapem spokojená nebudeš! A až zestárneš a chlapi ti přestanou dávat, co chceš, ještě po mně zatoužíš. A poznáš, co jsi zahodila.“

Sešla ze schodů a vyšla ven do sněhu. Příjemně ji studil na tváři. Do kampusu to měla dvě míle pěšky, ale nevadilo jí to. Chtěla se projít, toužila po chladu. Chtěla, aby ji očistil.

Zvláštním, zvráceným způsobem jí ho bylo líto. Byl to pro ni malý kluk s obrovskou vnitřní silou stěsnanou v pokřiveném duchu. Malý kluk, který chtěl přimět lidi, aby se chovali jako cínoví vojáčci a pak po nich dupal, když se tak nechovali, nebo když ho odhalili.

A jaká je vlastně ona? Má všechno, co nemá on, a není to ani jeho vina, ani se o to sama nepřičinila. Vzpomněla si, jak reagovala na Alici, jak slepě lpěla na něčem, co bylo spíš snadné než dobré, ale jí to bylo jedno, úplně jedno.

A až zestárneš a chlapi ti přestanou dávat, co chceš, ještě po mně zatoužíš!… Já vím, co potřebuješ.

Ale je skutečně tak přízemní, že jí stačí tak málo?

Bože, to snad ne.

Na mostě mezi kampusem a městem se zastavila a hodila kouzla Eda Hamnera přes zábradlí, jedno po druhém. Červený fiat zahodila jako poslední; převracel se ve vzduchu a spadl někam do závěje. Teprve pak šla dál.

DĚTI KUKUŘICE

Burt prudce otočil knoflíkem a rádio se rozeřvalo. Neztlumil je, protože byli na pokraji další hádky, o kterou nestál. Zoufale o ni nestál.

Vicky něco řekla.

„Co je?“ zakřičel.

„Ztlum to! Chceš mi zničit bubínky?“

Spolkl odpověď a ztlumil zvuk.

Vicky se ovívala šátkem, i když thunderbird byl klimatizovaný. „Kde to vlastně jsme?“

„V Nebrasce.“

Chladně se na něj podívala. „Jistě, Burte. Já vím, že jsme v Nebrasce, Burte. Ale kde přesně?“

„Máš automapu, tak se podívej. Nebo neumíš číst?“

„Chytrej chlapec. Proto jsme sjeli z dálnice. Teď se tři sta mil můžu kochat kukuřicí. A užívat si chytrý a moudrý řeči Burta Robesona.“

Svíral volant tak pevně, až měl bílé kotníky. Soudil, že ho svírá tak pevně proto, že kdyby sevření uvolnil, jedna ruka by se mohla splašit a napálit to bývalé královně maturitního plesu do zubů. Zachraňujeme manželství, řekl si. Ano, a děláme to stejně, jako jsme my mariňáci za války zachraňovali vesnice.

„Vicky,“ řekl opatrně, „co jsme vyjeli z Bostonu, ujel jsem patnáct set mil po dálnicích. A ujel jsem to sám, protože tys odmítla řídit. Takže –“

„Já jsem neodmítla!“ řekla Vicky popuzeně. „Když dlouho řídím, mám migrény a –“

„A když jsem po tobě chtěl, abys mě na nějakých vedlejších silnicích navigovala, řeklas mi, jistě, Burte. Přesně tak jsi to řekla. Jistě, Burte. Takže –“

„Někdy se divím, jak jsem si tě mohla vzít.“

„Řekla jsi ano.“

Skousla si rty a chvíli se na něj dívala. Pak vzala autoatlas a zuřivě jím listovala.

Byla skutečně chyba sjíždět z dálnice, pomyslel si Burt rozmrzele. A byla to také škoda, protože do té doby spolu celkem vycházeli, jednali spolu téměř jako lidé. Občas už to vypadalo, že tahle cesta na pobřeží, pod záminkou návštěvy Vickyina bratra a jeho ženy, skutečně splní svůj skrytý účel – slepit jejich rozpadající se manželství.

Jenže jak sjeli z dálnice, všechno bylo zase špatně. Jako moc špatně? No, hodně špatně.

„Z dálnice jsme sjeli u Hamburgu, ne?“

„Jo.“

„Dál už tu nic není, až Gatlin,“ řekla. „Za dvacet mil. Vesnice u silnice. Myslíš, že bychom se tam mohli zastavit a něco sníst? Nebo zase máš velkorysý plány cestovat do dvou do noci jako včera?“

Odlepil oči od silnice a podíval se na ni. „Já už toho mám plný brejle, Vicky. Pokud jde o mě, můžeme to klidně otočit domů a zajít za tím právníkem, s kterým jsi chtěla mluvit, protože tohle naprosto nemá –“

Vicky už se zase s kamennou tváří dívala před sebe. Najednou se však v jejím výrazu objevil úlek a zděšení. „Burte, pozor, je tam –“

Podíval se na silnici ve chvíli, kdy pod nárazníkem thunderbirdu něco mizelo. Za okamžik, ještě než stihl přesunout nohu z plynu na brzdu, nepříjemně poskočila přední a vzápětí i zadní kola. Prudké zabrzdění podél střední čáry je vrhlo do předklonu a na asfaltu za nimi zůstaly černé stopy.

„Pes,“ řekl. „Vicky, řekni, že to byl pes.“

Byla bledá jako křída. „Byl to kluk. Malej kluk. Vyběhl z kukuřice a… gratuluju, frajere.“

Nahmátla kliku, otevřela dveře, vyklonila se a vyzvracela.

Burt seděl vzpřímeně s rukama volně položenýma na volantu thunderbirdu. Dlouho nevnímal nic než výrazný pach hnojiva.

Pak si uvědomil, že Vicky už ve voze není, a když se podíval do bočního zrcátka, uviděl, jak klopýtá k něčemu, co vypadalo jako hromada hadrů. Za běžných okolností se pohybovala ladně, ale teď byla veškerá ladnost pryč.

To je zabití z nedbalosti. Tak to kvalifikují. Nevěnoval jsem pozornost jízdě.

Vypnul motor a vystoupil. Vítr tiše ševelil v kukuřici velikosti člověka a znělo to zvláštně, jako dech. Vicky stála nad tou hromadou hadrů a vzlykala.

Na polovině cesty od auta k ní zachytil koutkem oka uprostřed zeleně nějakou křiklavě červenou skvrnu.

Zastavil se a zahleděl se do kukuřice. Napadlo ho (hlavně že na chvíli nemusel myslet na tu hromadu hadrů, co nebyla hromadou hadrů), že kukuřice musí mít letos mimořádně dobrou sezónu. Byla hustá a téměř zralá. Člověk se mohl vnořit do těch úhledných stinných řad a celý den pak hledat cestu zpátky. Ale tady byla ta úhledná pravidelnost porušená. Některé vysoké lodyhy byly zlomené a nakloněné. A co to bylo tam dál ve stínu?

„Burte!“ křičela na něj Vicky. „Nechceš se jít podívat, abys mohl těm svým kumpánům z pokeru vyprávět, cos skolil v Nebrasce? Nechceš –“ Další slova pohltily nové vzlyky. U nohou se jí rozlévala loužička stínu. Blížilo se poledne.

Když vešel do kukuřice, pohltil ho stín. Ta červená skvrna byla krev. Ozývalo se od ní tiché ospalé bzučení, jak mouchy přilétaly, ochutnávaly a zase odlétaly, možná, aby to řekly ostatním. Další krev byla na listech vzdálenějších rostlin. Tak daleko snad krev stříkat nemohla. A najednou stál u toho, co viděl ze silnice. Zdvihl to.

Pravidelnost řádků tu byla narušená. Některé stvoly se opilecky kymácely, dva byly úplně zlomené. Půda byla rozrytá. Byla tu krev. Kukuřice šustila. Trochu se zachvěl a vydal se k silnici.

Vicky měla hysterický záchvat. Něco na něj nesrozumitelně křičela, plakala, smála se. Kdo by si byl pomyslel, že to skončí takhle melodramaticky. Při pohledu na ni zjistil, že sám netrpí žádnou krizí identity, neprožívá obtížný životní zlom ani netrpí žádnou jinou módní poruchou – prostě ji jen nenávidí. Dal jí pořádnou facku.

Okamžitě se zarazila a přiložila si ruku na rudnoucí otisk jeho prstů. „Půjdeš sedět, Burte,“ řekla vážně.

„Neřekl bych.“ Položil jí k nohám kufr, který našel v kukuřici.

„Co to –?“

„Nevím. Nejspíš mu to patřilo.“ Ukázal na mrtvolu, která s roztaženýma rukama a nohama ležela na silnici. Od pohledu mu nebylo víc než třináct.

Ten kufr byl starý. Hnědá kůže byla otlučená a odřená. Kufr byl převázaný dvěma šňůrami na prádlo, zakončenými velkými neumělými smyčkami. Vicky se sklonila, aby jednu rozvázala, ale pak si všimla krve na uzlu a stáhla se.

Burt se sklonil a jemně převrátil mrtvolu na záda.

„Já se na to nechci dívat,“ řekla Vicky, ale stejně tomu bezmocně přihlížela. A když na ně mrtvý chlapec upřel nevidoucí pohled, znovu vykřikla. Ve špinavém obličeji se zračila hrůza. Měl podříznuté hrdlo.

Burt vstal a oběma rukama objal Vicky, která se začínala kymácet. „Neomdlívej,“ řekl velice tiše. „Slyšíš mě, Vicky? Neomdlívej.“

Opakoval to stále dokola, až se nakonec vzpamatovala a pevně ho objala. Mohlo to vypadat, že na té polední silnici tančí s mrtvolou chlapce u nohou.

„Vicky?“

„Ano?“ zahuhlala mu do košile.

„Vrať se k autu a dej si klíčky do kapsy. Vem ze zadního sedadla deku a mou pušku. A přines to sem.“

„Pušku?“

„Někdo ho podřízl. A třeba nás teď pozoruje.“

Prudce zdvihla hlavu a zahleděla se do kukuřice. Táhla se, kam až oko dohlédlo, a kopírovala mírné terénní vlny.

„Asi už je pryč, ale proč riskovat? Tak běž, přines to.“

Strnule došla k autu, pronásledovaná vlastním stínem, který se na ni v tuhle denní dobu lepil jako temný maskot. Když se sehnula k zadnímu sedadlu, Burt si dřepl k chlapci. Bílý kluk, žádná zvláštní znamení. Byl přejetý, to ano, ale thunderbird mu rozhodně nepodřízl krk. Ten řez byl hrubý a neumělý – ten vraha neučil žádný voják zběhlý ve finesách boje muže proti muži – ale konečný výsledek byl stejný. Těch posledních pár metrů kukuřicí buď uběhl sám, nebo mu někdo pomohl – smrtelně zraněnému nebo mrtvému. A Burt Robeson ho přejel. Kdyby ho auto srazilo ještě živého, ukrátilo by mu život nejvýš o půl minuty.

Vicky mu poklepala na rameno, až nadskočil. Stála nad ním s hnědou armádní dekou přes levou ruku, v pravé držela brokovnici v pouzdře a odvracela pohled. Vzal si od ní deku, rozprostřel ji na silnici a navalil na ni tělo.

Vicky zoufale kníkla.

„Co je ti?“ Podíval se na ni. „Vicky?“

„To nic,“ řekla přiškrceným hlasem.

Zabalil tělo do deky a s pocitem odporu k jeho mrtvé váze je vzal do náručí. Mělo sklony se pronášet a vyklouznout mu, a tak je musel sevřít pevněji. Pak s ním došel k thunderbirdu.

„Otevři kufr,“ řekl nevrle.

Kufr byl plný cestovních potřeb, zavazadel a suvenýrů. Vicky přesunula většinu jeho obsahu na zadní sedadlo a Burt do uvolněného prostoru uložil mrtvolu a přibouchl víko. Pak vydechl úlevou.

Vicky stála u dveří řidiče a stále držela pouzdro s brokovnicí.

„Dej ji dozadu a nastup si.“

Podíval se na hodinky a zjistil, že uplynula pouhá čtvrthodina. Připadalo mu, jako by tu stáli celé hodiny.

„A co ten jeho kufr?“

Odklusal zpátky, kde jako středobod impresionistického obrazu stál na bílé středové čáře kufr. Zdvihl ho za rozedranou rukojeť a chvíli zůstal stát. Měl neodbytný pocit, že ho někdo pozoruje. O tomhle pocitu čítával v knihách, hlavně v laciných románech, a vždycky o něm měl své pochybnosti. Teď už je však neměl. Připadalo mu, že v té kukuřici jsou lidé, možná hodně lidí, a chladně odhadují, jestli ta ženská vytáhne tu brokovnici z pouzdra a vystřelí, než se ho stačí zmocnit, odvést ho do kukuřičného pole, podříznout mu hrdlo –

S těžkým bušením srdce se rozběhl k vozu, vytáhl klíčky ze zámku kufru a naskočil.

Vicky už zase plakala. Burt se rozjel a za minutu už ve zpětném zrcátku nebylo ani památky po místě, kde se to všechno stalo.

„Jak jsi říkala, že se jmenuje to další město?“ zeptal se.

„A.“ Znovu se sklonila na automapu. „Gatlin. Za deset minut jsme tam.“

„Je to dost velký, aby tam byla policejní stanice?“

„Ne. Je to jen taková tečka.“

„Možná tam mají strážníka.“

Chvíli jeli mlčky. Po levé straně minuli silo. Jinak všude samá kukuřice. Proti nim nejelo vůbec nic, ani farmářský vůz.

„Potkali jsme něco, když jsme sjeli z dálnice, Vicky?“

Zamyslela se. „Auto a traktor. Na tý křižovatce.“

„Ne, já myslím až na týhle silnici, na sedmnáctce.“

„Ne, myslím, že ne.“ Ještě před chvílí to mohl být úvod k nějaké ostřejší poznámce, teď však jen zírala dopředu na odvíjející se silnici a nekonečnou přerušovanou čáru.

„Vicky? Mohla bys otevřít ten kufr?“

„Myslíš, že to k něčemu bude?“

„Nevím. Mohlo by.“

Zatímco rozvazovala uzly (tvářila se při tom zvláštně – obličej měla bezvýrazný, ale rty měla pevně sevřené – takhle se tvářila Burtova matka při kuchání nedělního kuřete), Burt znovu zapnul rádio.

Stanice, kterou předtím poslouchali, už silně šuměla, a tak Burt pomalu hledal náhradní. Zemědělské zprávy. Buck Owens. Tammy Wynnetteová. Všechno nezřetelné, splývající dohromady. Až na samém konci vlnového pásma se ozvalo z reproduktoru jediné slovo, tak hlasitě a zřetelně, že rty, které je vyslovily, mohly být přímo pod mřížkou reproduktoru v palubní desce.

„POKÁNÍ!“ zahulákal ten hlas.

Burt překvapeně hekl. Vicky nadskočila.

„JEN KRVÍ BERÁNKA BUDEME SPASENI!“ zařval ten hlas a Burt rychle ztlumil zvuk.

Tahle stanice vysílala opravdu zblízka. Tak zblízka, že… Ano, tamhle odtud. Na obzoru čněla z kukuřice proti modré obloze červená trojnožka. Vysílač.

„Pokání je to slovo, bratři a sestry,“ sdělil jim ten hlas už ne tak vypjatým tónem. V pozadí, mimo mikrofon, zamumlaly hlasy amen. „Někdo si myslí, že se může jen tak vydat do světa, pracovat v něm a procházet jím, aniž by ho svět poskvrnil. Učí nás to snad slovo boží?“

Mimo mikrofon, ale stále zřetelně: „Ne!“

„SVATÝ JEŽÍŠI!“ zvolal kazatel a další slova chrlil s přesvědčivou kadencí téměř rokenrolového rytmu: „Kdy poznají, že tohle je cesta smrti? Kdy poznají, že světská mzda se vyplácí na druhé straně? Kdy? Kdy? Pán řekl, že v jeho domě je mnoho pokojů. Ale žádný pro smilníka. Žádný pro chamtivce. Žádný pro prznitele kukuřice. Žádný pro homosexuála. Žádný pro –“

Vicky to vypnula. „Z těch keců je mi blbě.“

„Co říkal?“ zeptal se jí Burt. „Co říkal o kukuřici?“

„To jsem neslyšela.“ Rozvazovala druhý uzel na prádelní šňůře.

„Říkal něco o kukuřici. Já vím, že jo.“

„Už to mám!“ řekla Vicky a kufr se jí otevřel na klíně. Míjeli ceduli gatlin 5 mil jeďte opatrně chraňte naše děti. Umístilo ji tam Losí bratrstvo. Byla prostřílená kulkami z dvaadvacítky.

„Ponožky,“ řekla Vicky. „Dvoje kalhoty… košile… pásek… úzká kravata s –“ Zdvihla oprýskanou pozlacenou sponu na límec. „Co byl zač?“

Burt se na sponu podíval. „Asi Hopalong Cassidy.“

„Aha.“ Odložila ji. Už zase plakala.

Po chvíli Burt řekl: „Nepřipadalo ti na tom rozhlasovým kázání něco divnýho?“

„Ne, jako holka jsem se toho naposlouchala tolik, že mám nadosmrti dost. Vždyť už jsem ti to říkala.“

„Nemyslíš, že měl nějakej mladej hlas, ten kazatel?“

Nevesele se zasmála. „Tak to byl asi puberťák, a co? To je na tom právě to zrůdný. Zpracujou si je, dokud jsou tvárný. Vědí, jak do nich nahustit všechen ten emocionální balast. Měl bys zažít jediný shromáždění pod stanem, kam mě tahali máma s tátou… a na kterým mě ‚spasili‘.

Byla tam Malá Hortenzie, ‚Zpívající zázrak‘. Bylo jí osm. Přišla a zpívala ‚Skláním se do věčné náruče‘, zatímco její táta nechával kolovat misku a všechny pobízel, ‚Jen zalovte hlouběji, nenechte to boží dítě na holičkách‘. Pak tam byl Norman Staunton. Chrlil oheň a síru, oblečenej jako malej lord Fauntleroy. Tomu bylo jen sedm.“

Na jeho nedůvěřivý pohled pokývala hlavou.

„A to nebyli jen tihle dva. Na tý šňůře se jich vystřídala spousta. A lidi je fakt žrali.“ Málem si odplivla. „Ruby Stampnellová. Desetiletá léčitelka. Sestry milosti. Ty zas měly na hlavičkách staniolový svatozářičky a – bože!“

„Co je?“

Prudce se k ní otočil, aby se podíval, co drží. Vicky na to uchváceně zírala. Jak se pomalu probírala obsahem kufru, vylovila to ze dna a při řeči to vytáhla ven. Burt se naklonil, aby lépe viděl. Beze slova mu to podala.

Byl to krucifix vyrobený z kukuřičného šustí, kdysi zeleného, teď suchého. K němu byl nití z kukuřičného hedvábí připevněný miniaturní kukuřičný klas. Většina zrnek byla pečlivě odstraněna, patrně postupně vydloubána kapesním nožíkem. Ponechaná zrnka vytvářela basreliéf ukřižované postavy. Zářezy v očích naznačovaly zornice. Rozpažené ruce, bosé, dole překřížené nohy. A nad tím nápis INRI, rovněž z vybělených kukuřičných zrn.

„Slušná řemeslná práce,“ řekl.

„Je to příšerný,“ vypravila ze sebe stísněně. „Vyhoď to.“

„Vicky, třeba to bude chtít vidět policie.“

„Proč?“

„To já nevím, třeba –“

„Vyhoď to. Udělal bys to pro mě, prosím tě? Já to v autě nechci.“

„Dám to dozadu. A hned, jak uvidíme poldy, tak jim to buď dáme, nebo to vyhodíme, dobře?“

„Tak si s tím dělej, co chceš!“ zakřičela na něj. „Stejně si všechno uděláš po svým!“

Otráveně hodil krucifix dozadu, kde přistál na hromadě šatstva. Oči z kukuřičných zrn se uchváceně upřely na klenbu thunderbirdovského dómu. Burt prudce vyrazil, až mu od kol odletoval štěrk.

„Mrtvolu a všechno, co bylo v kufru, odevzdáme poldům,“ slíbil. „Tím to budeme mít z krku.“

Vicky neodpověděla. Prohlížela si ruce.

Po míli se nekonečná kukuřičná pole vzdálila od silnice a objevily se farmářské usedlosti s hospodářskými budovami. Na jednom dvoře apaticky vyzobávaly zem špinavé slepice. Na střechách stodol byly omšelé inzeráty na kolu a žvýkací tabák. Minuli velký billboard s nápisem jen ježíš tě spasí. Projeli kolem bufetu s jedním čerpacím stojanem firmy Conoco, ale Burt se rozhodl zajet dál do centra, pokud tahle díra nějaké centrum měla. Pokud ne, můžou se vrátit zpátky. Až zpětně ho napadlo, že na parkovišti stál jen špinavý starý pickup s dvěma prázdnými pneumatikami.

Vicky se najednou rozesmála vysokým, hihňavým smíchem, který Burtovi připadal nebezpečně blízko hysterii.

„Co je ti tak k smíchu?“

„Ty nápisy,“ zaškytala. „Tys je nečetl? Když to tu pojmenovali Biblický pás, rozhodně si nedělali srandu. Bože můj, tady je další.“ Znovu se hystericky rozesmála a zakryla si ústa oběma rukama.

Na každé ceduli bylo jen jedno slovo. Byly upevněné na bíle natřených tyčích zapíchnutých do písčitého náspu, na první pohled už dávno – barva byla oloupaná a omšelá. Cedule byly asi osmdesát stop od sebe. A Burt četl:

MRAK… VE… DNE… OHNIVÝ… SLOUP… V… NOCI

„Jen na jedno zapomněli,“ neovladatelně se hihňala Vicky.

„A na co?“ zeptal se podmračeně Burt.

„Na holicí pěnu Burma Shave.“ Strčila si do otevřených úst zaťatou pěst, aby potlačila smích, ale její polohysterické hihňání se dralo kolem ní jako bubliny zázvorové limonády.

„Vicky, co je ti?“

„To bude dobrý, jen co budem tisíc mil odsud, ve slunný hříšný Kalifornii, kde nás budou od Nebrasky dělit Skalistý hory.“

V tichosti si přečetli další cedule s nápisem:

VEZMI… SI… A… JEZ… PRAVIL… BŮH

Ale proč bych si měl tahle obecná hesla spojovat s kukuřicí? pomyslel si Burt. Neříká se tohle při přijímání? Nebyl tak dlouho v kostele, že už si opravdu nevzpomínal. Nepřekvapilo by ho, kdyby tu místo hostií podávali kukuřičné placky. Už to chtěl říct Vicky, ale pak si to rozmyslel.

Vyjeli na mírný kopec a pod sebou měli Gatlin, celé tři bloky domů, které vypadaly jako kulisy z filmu o hospodářské krizi.

„Tady budou mít strážníka,“ řekl Burt a v duchu se podivil, proč se mu při pohledu na tuhle ospalou díru dřímající ve slunci svírá hrdlo strachem.

Minuli značku s omezením rychlosti na třicet mil a pak prorezlou ceduli s nápisem VJÍŽDÍTE DO GATLINU, NEJPŘÍJEMNĚJŠÍHO MĚSTA V NEBRASCE – I KDEKOLI JINDE! POČET OBYVATEL 5431.

Silnici lemovaly zaprášené jilmy, většinou nemocné. Projeli kolem Gatlinského skladu dříví a čerpací stanice 76, kde se v poledním vánku líně pohupovaly vývěsky s cenami benzinu: norm. 35,9, spec. 38.9. Na další ceduli stálo: diesel za rohem.

Projeli dvě křižovatky a směřovali k náměstí. Všechny domy byly dřevěné a měly kryté verandy. Byly hranaté a praktické. Trávníky byly žluté a zanedbané. Před nimi se doprostřed ulice přišoural nějaký podvraťák, zastavil se, chvíli je pozoroval a pak si lehl a položil si hlavu na packy.

„Zastav,“ řekla Vicky. „Hned tady.“

Burt poslušně zajel k chodníku.

„Otoč se. Odvezeme tu mrtvolu na Grand Island. To není tak daleko, ne?“

„Co se děje, Vicky?“

„Jak to myslíš, co se děje?“ zeptala se mírně zvýšeným hlasem. „Je to tu vylidněný. Kromě nás tu nikdo není, Burte. Copak to necítíš?“

Podobný pocit v něm už chvíli přetrvával, ale –

„Vypadá to tak,“ řekl, „ale vždyť je to díra, kde je jedinej hydrant. Nejspíš si šli všichni na náměstí koupit pečivo nebo zahrát bingo.“

„Nikdo tu není“ Vyslovila ta slova s podivně napjatým důrazem. „Všiml sis tý benzínky?“

„Jo, u toho skladiště dříví, a co?“ Byl myšlenkami jinde; poslouchal tupé cvrkání cikád usídlených na jednom z okolních jilmů. Cítil kukuřici, zaprášené růže a hnojivo – přirozeně. Od chvíle, kdy sjeli z dálnice, byli poprvé v nějaké osadě. Ve státě, kde ještě nikdy nebyl (i když nad ním několikrát letěl boeingem společnosti United Airlines). A něco tu bylo špatně, ale vem to čert. Někde tu musí být dragstór s pultem s limonádami, zmrzlinou a zákusky, kino Bijou a škola pojmenovaná po JFK.

„Burte, ty ceny byly 35,9 za normál a 38,9 za speciál. Jak je to dlouho, co v týhle zemi platily takový ceny?“

„Nejmíň čtyři roky,“ připustil. „Ale Vicky –“

„Není tu jediný auto, Burte. Ani jedno.“

„Grand Island je sedmdesát mil daleko. Vypadalo by divně, kdybychom ho odvezli až tam.“

„To je mi jedno.“

„Hele, zajedem na místní úřad a –“

„Ne!“

Krucinál. Rozpadá se nám manželství, jasně. Ale já neustoupím, nikdy. Zadržím dech, až zmodrám, jestli nebude po mým.

„Vicky,“ řekl.

„Já chci pryč, Burte.“

„Vicky, poslouchej mě.“

„Otoč to. Jedem.“

„Vicky, nemůžeš na chvíli přestat?“

„Přestanu, až budem na cestě z týhle díry. Tak jedem.“

„Máme v kufru mrtvý dítě!“ zařval na ni a potěšilo ho, jak sebou cukla, jak změnila výraz. O něco tišeji pokračoval: „Podřízli mu krk a hodili ho na silnici a já ho přejel. Teď zajedu na místní úřad, nebo co to tu mají, a nahlásím to. Jestli se chceš vydat směrem k dálnici, prosím. Já tě pak cestou naberu. Ale neříkej mi, abych se otočil a jel sedmdesát mil na Grand Island, jako bysme v kufru neměli nic než pytel odpadků. Ten kluk měl nějakou mámu a já to chci nahlásit předtím, než jeho vrah zmizí někde daleko za horama.“

„Ty hajzle,“ Vzlykla. „Co já tu s tebou vlastně dělám?“

„To nevím,“ řekl. „Já už nevím vůbec nic. Ale určitě se s tím dá něco dělat, Vicky.“

Prudce se rozjel. Pes při zaskřípění pneumatik zdvihl hlavu, ale pak si ji znovu položil na packy.

Projeli kolem posledního bloku k náměstí. Hlavní ulice se tu dělila vedví a na druhém konci náměstí se zase spojovala. Uprostřed travnaté plochy stál hudební pavilón. Na vzdálenějším konci byly dva úředně vyhlížející domy. Burt přečetl nápis na jedné z nich: Gatlinský místní úřad.

„To je ono,“ řekl. Vicky mlčela.

V polovině náměstí Burt znovu zastavil vedle restaurace označené jako Gatlinská hospoda.

„Kam jdeš?“ zeptala se Vicky znepokojeně, když otevřel dveře.

„Zjistit, kde všichni jsou. Podle tý cedule za oknem je otevřeno.“

„Přece mě tu nenecháš samotnou.“

„Tak pojď se mnou? Drží tě někdo?“

Když přecházel před autem, otevřela dveře a vystoupila. Všiml si, jak je bledá, a na okamžik k ní pocítil lítost. Beznadějnou lítost.

„Slyšíš to?“ zeptala se, když k ní došel.

„Co?“

„To ticho. Žádný auta, žádný lidi, žádný traktory, nic.“

A pak zpovzdálí uslyšeli pronikavý, veselý smích dětí.

„Slyším děti,“ řekl. „Ty ne?“

Znepokojeně se na něj podívala.

Otevřel dveře hospody a vešel do suchého, antiseptického vedra. Podlaha byla zaprášená. Lesk chromů byl matný. Lopatky stropního větráku nehybné. Prázdné stoly. Prázdné barové stoličky. Ale zrcadlo za pultem bylo rozbité a bylo tu ještě něco – za okamžik na to přišel.

Všechny pípy byly uražené. Ležely na výčepním pultu jako podivné suvenýry z večírku.

Vickyin hlas byl kousavý, ale kolísal na pokraji pláče. „No jistě, jen se někoho zeptej. ‚Promiňte, pane, mohl byste mi říct‘“

„Drž hubu,“ okřikl ji, ale jeho hlas byl mdlý a postrádal sílu. Stáli v hospodě, kam velkým oknem dopadalo zaprášené slunce, a Burt měl znovu pocit, že ho někdo sleduje. Vzpomněl si na kluka v kufru jejich auta a na pronikavý dětský smích. Bezděky mu vytanula na mysli úředně znějící věta a začala se mysticky opakovat: Bez předchozího vidění. Bez předchozího vidění. Bez předchozího vidění.

Těkal očima po zažloutlých kartičkách připíchnutých napínáčky za pultem: cheeseburger 35 centů nejlepší kafe na světě 10 centů koláč s jahodami a rebarborou 25 centů dnešní specialita šunka ve vlastní šťávě s bramborovou kaší 80 centů.

Kdy viděl naposled takové ceny?

Odpověděla mu Vicky. „Podívej se,“ ukázala na kalendář na zdi a trpce se zasmála.

Přistoupil blíž. Dva chlapci z obrázku se koupali v rybníce, zatímco jim roztomilý pejsek odnášel šaty. Pod obrázkem byl nápis: vše pro domácnost CO ROZBIJETE, TO SPRAVÍME. Obrázek patřil k měsíci srpnu roku 1964.

„To nechápu,“ znejistěl, „ale jsem si jistej –“

„Ty jseš si jistej!“ zaječela hystericky. „Jasně, jseš si jistej. To je tvůj problém, Burte, ty jseš si celej život jistej!“

Zamířil ke dveřím a ona šla za ním.

„Kam jdeš?“

„Na ten místní úřad.“

„Burte, proč musíš bejt tak zatvrzelej? Víš dobře, že tady něco nehraje. To si to neumíš přiznat?“

„Já nejsem zatvrzelej. Chci se jen zbavit toho, co máme v kufru.“

Vyšli na chodník a Burta znovu zaskočilo to ticho a pach hnojiva. Člověk si na ten pach ani nevzpomene, když si dá na kukuřičný klas máslo a posolí si ho a zakousne se do něj. Je v něm slunce, déšť, umělé fosfáty a spousta kravského hnoje. Ale tenhle pach se lišil od toho, který znal z dětství prožitého na zemědělském severu státu New York. O organických hnojivech si můžete říkat, co chcete, ale ona téměř voní, když je rozstřikují po polích. Není to žádný značkový parfém, to ne, ale když ho podvečerní větřík rozvane nad zoranými poli, dokáže navodit příjemné asociace. Znamená, že zima je nadobro pryč. Znamená, že asi tak za šest týdnů se zabouchnou školní vrata za dětmi, které čekají radosti léta. Tu vůni měl neodvolatelně spojenou s dalšími vůněmi, které působily jako skutečné parfémy: bojínek, jetel, kyprá půda, proskurník, dřín.

Ale tady musejí dělat něco jinak, pomyslel si. Ten pach je podobný, ale ne stejný. Je nepřirozeně nasládlý. Téměř mrtvolně nasládlý. Znal ho dobře ze služby u zdravotního praporu ve Vietnamu.

Vicky seděla tiše v autě, na klíně si držela kukuřicový krucifix a zaujatě na něj zírala. To se Burtovi vůbec nelíbilo.

„Dej to pryč,“ řekl.

„Nedám.“ Ani se na něj nepodívala. „Každej hrajeme svou hru.“

Zařadil rychlost a dojel na roh. Mrtvý semafor se pohupoval v mírném větru. Vlevo stál úhledný bílý kostel. Trávník u něj byl udržovaný, stejně jako záhony podél cesty ke vchodu. Burt zastavil.

„Co to děláš?“

„Zajdu se podívat dovnitř,“ odpověděl. „Je to jediný místo tady, na kterým neleží desetiletej prach. A podívej se na rozpis kázání.“

Podívala se. Nápis z úhledných bílých písmen poskládaných pod sklem hlásal: MOC A milost toho, jenž kráčí za řádky. A datum 24. července 1976 – minulou neděli.

„Ten, jenž kráčí za řádky,“ řekl Burt a vypnul motor. „Jedno z devíti tisíc pojmenování Boha, který se tuším používá jenom v Nebrasce. Tak jdeš?“

Neusmála se. „Dovnitř s tebou nejdu.“

„Dobře, jak myslíš.“

„V kostele jsem nebyla, co jsem odešla z domova, a do tohohle kostela nechci, stejně jako nechci bejt v týhle díře, Burte. Strašně se bojím, nemůžem radši odjet?“

„Za chvilku jsem zpátky.“

„Mám svoje klíčky, Burte. Jestli se nevrátíš do pěti minut, odjedu a nechám tě tu.“

„Tak moment, madam.“

„Přesně to udělám. Pokud mě ovšem nepřepadneš jako sprostej lupič a ty klíčky mi nevezmeš. Myslím, že toho jseš schopnej.“

„Ale nemyslíš si, že to udělám.“

„Ne.“

Její kabelka ležela na sedadle mezi nimi. Popadl ji. Vykřikla a chňapla po řemínku. Odtáhl kabelku z jejího dosahu. Neobtěžoval se hledáním, prostě ji obrátil a vysypal. Mezi papírovými kapesníčky, kosmetikou, drobnými a seznamy nákupů se zablýskly klíčky. Vrhla se na ně, ale srazil ji úderem a strčil si klíčky do kapsy. •

„Tos nemusel,“ zavzlykala. „Dej mi je.“

„Ne,“ řekl a nesmyslně se na ni usmál. „Nikdy.“

„Prosím tě, Burte! Já se bojím!“ Natáhla prosebně ruku.

„Počkala bys dvě minuty a usoudila bys, že už je to dost dlouho.“

„Ale to není –“

„A pak bys ujela a řehtala by ses a říkala si, ‚Tohle Burta naučí stavět se mi, když něco chci.‘ Neprovází tě snad tahle hláška celým naším manželstvím? To Burta naučí stavět se mi?“

Vystoupil z auta.

„Prosím tě, Burte,“ vykřikla a sklouzla po sedadle. „Poslouchej mě… já vím, co uděláme. Odjedem odsud a zavoláme z nějakýho automatu, jo? Mám hromadu drobných. Můžem… nenechávej mě tu, Burte. Nenechávej mě tu samotnou!“

Přibouchl dvířka před jejím pláčem, opřel se o bok vozu a přitiskl si palce k zavřeným očím. Bušila na okénko u řidiče a volala ho jménem. Až se mu konečně podaří najít nějakou úřední osobu, která se postará o mrtvolu, bude jeho žena působit úžasným dojmem, to tedy ano.

Otočil se a vydal se po dlážděné cestě ke kostelním dveřím. Dvě tři minutky se tam porozhlédne a vrátí se. Třeba ani nejsou odemčené dveře. Jenže dveře se snadno otevřely na dobře naolejovaných závěsech (uctivě naolejovaných, napadlo ho a z nějakého neznámého důvodu mu to připadlo směšné) a on vešel do vestibulu tak chladného, až ho skoro zamrazilo. Trvalo chvíli, než se jeho oči přizpůsobily přítmí.

Nejdřív upoutala jeho pozornost hromada dřevěných písmen v protějším rohu, zaprášených a nazdařbůh pomíchaných. Zvědavě k nim došel. Vypadala tak staře a zapomenuté jako ten kalendář v hospodě, na rozdíl od zbylé části vestibulu, která byla uklizená a čistá. Písmena byla asi dvě stopy vysoká a byla zjevně součástí jediné sady. Rozprostřel je na koberci – bylo jich třicet – a začal z nich sestavovat anagramy. Písmena mu buď chyběla nebo přebývala, a po dlouhém úsilí se dopracoval k jedinému:

CÍRKEVNÍM SKRBLICTVÍ STOPADESÁTI

Napadlo ho, že si tady hraje s pitomými písmenky a Vicky v autě vyšiluje. Začal vstávat a najednou to uviděl.

BAPTISTICKÁ

V celkovém kontextu ho tahle stopa poměrně snadno dovedla ke konečnému řešení:

BAPTISTICKÁ CÍRKEV MILOSRDENSTVÍ

Ta písmena musela být na průčelí. Sejmuli je a poházeli do rohu. Kostel nově natřeli, takže už ani nebylo vidět, kde ta písmena původně byla.

Proč?

Kostel už nepatří Baptistické církvi milosrdenství, proto. Ale jaké církvi tedy patří? Ta otázka mu z nějakého důvodu nahnala strach. Rychle vstal a oprášil si ruce. No tak sundali pár písmen, a co? Třeba teď patří církvi Flipa Wilsona a Toho, co se děje teď.

Ale co se tu stalo tehdy?

Netrpělivě ty myšlenky zaplašil a prošel vnitřními dveřmi. Stál teď v chrámové lodi, a když se díval dopředu, cítil, jak mu strach svírá srdce.

V pregnantním tichu bylo slyšet, jak se nadechl.

Prostoru za kazatelnou dominoval obrovský portrét Krista a Burt si pomyslel, že pokud by v téhle vesnici Vicky nedostala hysterický záchvat vůbec z ničeho, tak z tohohle ano.

Kristus se prohnaně usmíval. Vykulené oči Burtovi nepříjemně připomínaly Lona Chaneyho ve Fantomovi Opery. V každé černé zornici se někdo (patrně hříšník) topil v ohnivém jezeře. Ale nejpodivnější bylo, že Kristus měl zelené vlasy… vlasy, v kterých jste při bližším zkoumání rozpoznali spletenec mladé letní kukuřice. Obraz byl neumělý, ale působivý. Vypadal jako komiksová nástěnná malba od nadaného dítěte – starozákonní Kristus nebo pohanský Kristus, který by mohl zmasakrovat své ovečky ve jménu oběti, místo aby je vedl.

Na konci levé řady lavic byly varhany. Burt v první chvíli nedokázal říct, co je na nich divného. Prošel levou uličkou a s pomalu vzrůstající hrůzou zjistil, že mají vytrhané klávesy a vytažené rejstříky… a píšťaly naplněné suchým šustím. Nad varhanami byla plaketa s pečlivě vyvedeným nápisem: nevyluzuj jinou hudbu, než vyloudí lidský hlas, pravil bůh.

Vicky měla pravdu. Něco tu nehrálo. Napadlo ho, že ukončí průzkum a vrátí se k Vicky, nasedne do auta a co nejrychleji odsud odjedou a vykašlou se na místní úřad. Ale hlodalo to v něm. Jen si to přiznej, říkal si. Chceš jí to nandat, než aby ses rovnou vrátil a řekl jí, že měla pravdu.

Stejně bude za chvilku zpátky.

Cestou ke kazatelně ho napadlo, že Gatlinem přece pořád musí někdo projíždět. V okolních městech přece musí žít lidé, kteří tu mají přátele a příbuzné. Čas od času tu přece musí projet hlídkový vůz Nebraské státní policie. A co rozvodné závody? Semafor nesvítil. Musí přece vědět, že sem už dvanáct dlouhých let nejde proud. Závěr: To, co se zdánlivě stalo v Gatlinu, je nemožné.

Přesto ho stále mrazilo.

Vystoupal na kazatelnu po čtyřech schůdcích pokrytých kobercem a přehlédl opuštěné kostelní lavice, které se v polostínu slabě leskly. Zdálo se mu, že cítí v zádech pronikavý pohled těch tajuplných, rozhodně nekřesťanských očí.

Na pultíku ležela velká bible, otevřená na osmatřicáté kapitole Knihy Jobovy. Burt sklopil pohled a četl: „Tehdy odpověděl Hospodin Jobovi z vichru a řekl: Kdož jest to, jenž zatemňuje radu řečmi neumělými?… Kdes byl, když jsem zakládal zemi? Pověz, jestliže máš rozum.“ Pán. Ten, jenž kráčí za řádky. Pověz, jestliže máš rozum. A podej prosím kukuřici.

Listoval stránkami bible, které v tichu šepotavé šustily – jako duchové, pokud existují. A tady by na ně člověk málem uvěřil. Některé části bible byly vytrženy. Všiml si, že převážně z Nového zákona. Někdo se rozhodl, že upraví překlad krále Jakuba nůžkami.

Ale Starý zákon byl nedotčený.

Už se chystal odejít z kazatelny, když si na polici pod pultíkem všiml další knihy. Napadlo ho, že by to mohla být církevní matrika se záznamy o svatbách a biřmováních a pohřbech.

Ušklíbl se nad slovy vytlačenými na deskách a neodborně vyzlacenými: HŘÍŠNÍ NECHŤ JSOU POSEČENI, ABY ZÚRODNILI PŮDU, PRAVIL PÁN, BŮH VĚTŠINY.

Zjevně se tu jednalo o jedinou myšlenkovou linii, a Burt se příliš nestaral, jakými cestami se ubírá.

Otevřel knihu na první linkované stránce. Okamžitě poznal, že zápisy jsou psané dětskou rukou. Místy byla písmena pečlivě vyškrábána žiletkou a opravena, a přestože tu nebyly žádné pravopisné chyby, písmo bylo velké a dětské, spíš kreslené než psané. V prvním sloupci stálo:

Amos Deigan (Richard), 4. 9. 1945 – 4. 9. 1964

Isaac Renfrew (William), 19. 9. 1945 – 19. 9. 1964

Zepeniah Kirk (George) 14. 10. 1945 – 14. 10. 1964

Mary Wellsová (Roberta) 12. 11. 1945 – 12. 11. 1964

Yemen Hollis (Edward) 5. 1. 1946 – 5. 1. 1965

Burt svraštil čelo a listoval dál. Ve třech čtvrtinách sešitu zápisy úmrtí náhle skončily:

Rachel Stigmanová (Donna) 21. 6. 1957 – 21. 6. 1976

Mojžíš Richardson (Henry) 29. 6. 1957

Malachi Boardman (Craig) 15. 8. 1957

Naposled byla v knize zapsaná Ruth Clawsonová (Sandra), 30.4. 1961. Burt se podíval na polici pod pultík, kde knihu našel, a vytáhl dvě další.

První měla na deskách tentýž nápis hříšní nechť jsou posečeni a pokračovala v záznamech jmen s daty narození. Ze začátku září tu byl zapsán Job Gilman (Clayton), 6. 9. 1964, a po něm Eva Tobinová, 16. 6.

1965. Bez druhého jména v závorce.

Třetí kniha byla bez zápisů.

Burt stál za pultíkem a přemýšlel o tom.

V roce 1964 se něco stalo. Něco, co souviselo s náboženstvím, kukuřicí… a dětmi.

Bože, požehnej naši úrodu. Ve jménu Ježíše, amen.

A nůž zdvižený k oběti beránka – ale byl to beránek?

Třeba je zachvátilo náboženské šílenství. Byli sami, úplně sami, odříznuti od vnějšího světa stovkami čtverečních mil tajemně šustící kukuřice. Sami pod sedmdesáti miliony akry modré oblohy. Sami pod bdělým dohledem Boha, nyní podivně zeleného Boha, Boha kukuřice, zestárlého a podivínského a hladového. Toho, jenž kráčí za řádky.

Burta zamrazilo v zádech.

Vicky, dovol, abych ti vyprávěl jeden příběh. Je o Amosů Deiganovi, který se narodil jako Richard Deigan 4. září 1945. V roce 1964 přijal jméno Amos, hezké starozákonní jméno Amos po jednom z méně významných proroků. A stalo se, Vicky – nesměj se – že Dick Deigan a jeho přátelé – mimo jiné Billy Renfrew, George Kirk, Roberta Wellsová a Eddie Hollis – založili vlastní církev a pozabíjeli své rodiče. Všechny. Není to paráda? Postříleli je v postelích, ubodali ve vanách, otrávili jídlem, pověsili, vyvrhli, co já vím.

Proč? Kvůli kukuřici. Možná skomírala. Možná měli dojem, že skomírá, protože se tu moc hřeší. Ale obětí nebylo dost. Obětovali dál mezi řádky kukuřice.

A nějak jsem si jistý, Vicky, že by se nikdo z nich neměl dožít víc než devatenácti let. Richard „Amos“ Deigan, hrdina našeho příběhu, měl devatenácté narozeniny 4. září 1964 – podle zápisu v té knize. Podle mě ho asi zabili. Obětovali ho v kukuřici. No není to pitomost?

Ale podívejme se na Rachel Stigmanovou, až do roku 1964 Donnu Stigmanovou. Devatenácti let dosáhla 21. června, zhruba před měsícem. Mojžíš Richardson se narodil 29. června – ode dneška za tři dny mu bude devatenáct. Tušíš, co se Mojžíšovi stane devětadvacátého?

Já ano.

Burt si olízl suché rty.

A ještě něco, Vicky. Podívej se na tohle. Máme tu Joba Gilmana (Claytona), narozeného 6. září 1964. Až do 16. června tu žádné další záznamy o narození nejsou. To je prodleva deseti měsíců. Víš, co si myslím? Zabili všechny rodiče, i těhotné ženy, to si myslím. A jedna otěhotněla v říjnu 1964 a porodila Evu. Byla to nějaká šestnácti – nebo sedmnáctiletá holka. Eva. První žena.

Zalistoval knihou zpátky a našel záznam o Evě Tobinové. A pod ním: „Adam Greenlaw, 11. června 1965.“

Teď jim je jedenáct, pomyslel si a naskočila mu husí kůže. A možná tam někde jsou.

Ale jak se něco takového může udržet v tajnosti? A jak to může pokračovat?

Jak, pokud to dotyčný Bůh neschválí?

„Ježíši Kriste,“ řekl Burt do ticha a vtom se do tichého odpoledne ozvalo dlouhé táhlé zatroubení klaksonu.

Burt seskočil z kazatelny a proběhl středovou uličkou. Rozrazil dveře z vestibulu a vpustil dovniř horké, oslňující slunce. Vicky seděla vzpřímeně za volantem, oběma rukama tiskla klakson a zběsile se rozhlížela kolem. Odevšad se sbíhaly děti. Některé se vesele smály. Měly v rukou nože, sekery, trubky, kameny, kladiva. Jedna asi osmiletá dívka s krásnými světlými vlasy držela násadu od heveru. Žádné střelné zbraně, jen to, co bylo při ruce. Burt měl silné nutkání vykřiknout: Kdo z vás je Adam a Eva? Kdo jsou matky? Kdo jsou dcery? Otcové? Synové?

Pověz, jestliže máš rozum.

Vycházely z postranních uliček, z parku, z branky v drátěném plotě školního hřiště o blok dál. Některé lhostejně zíraly na Burta, který stál zkameněle na kostelních schodech, některé se pošťuchovaly a ukazovaly a usmívaly se… mile a dětsky.

Dívky měly dlouhé hnědé vlněné šaty a vybledlé čepce proti slunci. Chlapci byli v černém jako kvakerští kazatelé a měli kulaté nízké klobouky. Všichni se hrnuli přes trávníky k autu, několik jich přeběhlo před někdejším baptistickým kostelem. Jeden dva se přiblížili téměř na dosah.

„Pušku!“ zařval Burt. „Vicky, vem si pušku!“

Jenže Vicky byla ochromená panickým strachem, to viděl i ze schodů. A pochyboval, že ho přes zavřená okénka slyší.

Zaútočili na vůz. Sekery a kusy trubek se zdvihaly a dopadaly. Proboha, to se mi snad jenom zdá, pomyslel si. Z boku vozu odpadl chromový šíp. Odlétla ozdoba z kapoty. Nože prořezaly pneumatiky a vůz si sedl. Klakson nepřetržitě troubil. Čelní sklo i boční okénka zbělela… a pak se bezpečnostní skla promáčkla dovnitř a vysypala a Burt znovu viděl. Vicky měla zakloněnou hlavu a na klaksonu držela už jen jednu ruku. Druhou si chránila obličej. Horlivé mladé ruce sahaly dovnitř a hledaly pojistku dveří. Prudce je odstrkovala. Troubení už bylo přerušované a nakonec ustalo úplně.

Omlácené dveře řidiče se otevřely dokořán. Děti se pokoušely Vicky vyvléct, ale ona se pevně držela volantu. Pak se jeden s nožem v ruce nahnul dovnitř a –

Burta opustila strnulost. Vrhl se ze schodů, až téměř upadl, a rozběhl se k nim po dlážděné cestičce. Jeden asi šestnáctiletý kluk s dlouhými zrzavými vlasy, které mu splývaly zpod klobouku, se k němu téměř nenuceně obrátil a něco se mihlo vzduchem. Burt ucítil náraz do levé ruky a zcela absurdně ho napadlo, že dostal úder na dálku. Pak se dostavila bolest – tak prudká a náhlá, až mu zešedl svět.

Připitoměle se podíval na ruku. Jako podivný nádor z ní trčel Pensyho zavírací nůž za půldruhého dolaru. Krátký rukáv jeho košile od J. C. Penneyho začínal rudnout. Nekonečně dlouho na to zíral a snažil se pochopit, jak mu mohl z ruky vyrůst zavírák… je to vůbec možné?

Když konečně zdvihl oči, zrzavý kluk už byl skoro u něj. Sebejistě se usmíval.

„Ty hajzle,“ zaskřehotal zaskočený Burt.

„Poruč svou duši Bohu, neboť brzy staneš před Jeho trůnem,“ řekl chlapec se zrzavými vlasy a vyrazil prsty proti Burtovým očím.

Burt couvl, vytrhl si zavírák z ruky a vrazil ho zrzkovi do krku. Krev okamžitě vystříkla mocným proudem, který Burta zasáhl. Zrzavý kluk se začal zalykat a chodit dokola ve velkém kruhu. Sáhl po noži ve snaze ho vytáhnout, ale nedokázal to. Burt ho pozoroval s otevřenými ústy. Tohle přece není možné, musí to být sen. Zrzavý chlapec se zalykal a chodil. Všechno kolem ztichlo. Děti ho ochromeně pozorovaly.

Tohle ve scénáři nebylo, pomyslel si Burt otupěle. Ve scénáři jsem byl já a Vicky. A ten kluk v kukuřici, který se snažil utéct. Ale ten k nim nepatřil. Rozrušeně se na ně díval, jako by chtěl vykřiknout: Jak se vám to líbí?

Zrzavý chlapec naposled polkl vlastní krev a podlomila se mu kolena. Na okamžik vzhlédl k Burtovi a pak pustil rukama rukojeť nože a padl obličejem k zemi.

Děti shromážděné kolem thunderbirdu tiše vydechly a zahleděly se na Burta. Burt je užasle pozoroval… a vtom si uvědomil, že Vicky je pryč.

„Kde je?“ zeptal se. „Kam jste ji odvedli?“

Jeden z chlapců si přiložil ke krku zakrvácený lovecký nůž a naznačil podříznutí. Pak se zašklebil. To byla jediná odpověď.

Odněkud zezadu se ozval tichý hlas staršího chlapce. „Chyťte ho.“

Chlapci vykročili. Burt couval. Chlapci přidali do kroku. Burt couval rychleji. Brokovnice, ta zatracená brokovnice! Je mimo dosah. Slunce vyřezávalo jejich stíny do trávníku před kostelem… a najednou se ocitl na cestičce. Otočil se a utíkal.

„Zabijte ho!“ zařval někdo. Rozběhli se za ním.

Běžel, ale ne úplně bezhlavě. Vyhnul se budově místního úřadu – tam by se pomoci nedočkal, zahnali by ho do pasti jako krysu – a běžel po Hlavní ulici, která po dvou blocích plynule přešla v okresní silnici. Kdyby byl poslechl Vicky, mohli už po ní uhánět daleko odsud.

Slyšel pleskání vlastních mokasín o dlažbu. Před sebou měl ještě pár domů, včetně Gatlinské cukrárny a kina Bijou. Zaprášená písmena nad vchodem hlásala dnes rajeme nestár oucí kleopa ru s eli a th taylorovou.

Za další křižovatkou už byla benzínka, která označovala hranici městečka. A za ní už svíraly silnici kukuřičné lány. Nekonečné moře zeleně.

Burt běžel. Docházel mu dech a bodné zranění začínalo bolet. Zanechával za sebou krvavou stopu. Za běhu si vytáhl z kapsy kapesník a strčil si ho do rukávu.

Běžel dál. Mokasíny dusaly po popraskaném betonu krajnice, sípavý dech pálil v krku stále víc. V ruce mu začalo škubat. Nějaký jízlivý vnitřní hlas se ho ptal, jestli si myslí, že doběhne až do dalšího města, jestli dokáže uběhnout dvacet mil po dvouproudé silnici.

Běžel. Slyšel je za sebou. Byli o patnáct let mladší a rychlejší než on a doháněli ho. Slyšel pleskání jejich nohou. Výskali a pokřikovali na sebe. Oni se u toho náramně baví, pomyslel si Burt vykolejeně. Ještě dlouho si o tom budou vyprávět.

Burt běžel. Proběhl kolem benzínky na konci městečka. Sípal a chroptěl. Silnice mu ubíhala pod nohama. Teď už mu zbývalo jediné, měl poslední šanci, jak vyváznout životem. Domy zmizely, městečko zmizelo. Kolem silnice se mírně vlnila kukuřice. Zelené mečovité listy tiše šustily.

V těch stinných řádcích kukuřice výšky člověka bude bezpečno. Bezpečno a chladno.

Proběhl kolem cedule s nápisem:

OPOUŠTÍTE GATLIN, NEJPŘÍJEMNĚJŠÍ MĚSTEČKO V NEBRASCE – I KDEKOLI JINDE! ZASTAVTE SE KDYKOLI ZNOVU!

To určitě, pomyslel si Burt chmurně.

Proběhl kolem jako sprinter cílovou páskou. Stočil se doleva, přeběhl silnici a odkopl mokasíny. Kukuřice se za ním zavřela a pohltila ho jako vlny zeleného moře. Ukryla ho. Zmocnil se ho zcela nečekaný pocit náhlé úlevy a současně chytil druhý dech. Unavené plíce se uvolnily a umožnily mu lépe dýchat.

Běžel první řádkou, do které vběhl. Běžel se skloněnou hlavou a širokými rameny rozechvíval listy kukuřice. Po dvaceti yardech zahnul doprava a opět běžel souběžně se silnicí. Krčil se, aby nezahlédli jeho tmavou hlavu mezi žlutými střapci kukuřice. Na několik okamžiků se vrátil k silnici, přeběhl pár řádků a pak se znovu obrátil k silnici zády a nahodile přebíhal z řádku do řádku a nořil se hlouběji do kukuřičného pole.

Nakonec se zhroutil na kolena a položil si čelo na zem. Slyšel jen vlastní supění a v hlavě se mu ve smyčce přehrávala jediná myšlenka: Ještě že jsem skončil s kouřením, ještě že jsem skončil s kouřením, ještě že –

Pak je uslyšel. Pokřikovali na sebe, občas na sebe naráželi („Hele, to je můj řádek!“), a tohle ho povzbudilo. Byli poměrně daleko vlevo od něj a zjevně nebyli organizovaní. Vytáhl si z rukávu kapesník, a když si prohlédl zranění, složil jej a zasunul zpátky. Navzdory vší té námaze přestal krvácet.

Ještě chvíli odpočíval a najednou si uvědomil, že se cítí fyzicky dobře, lépe než celá léta předtím… až na to škubání v ruce. Připadal si trénovaný a náhle připravený poprat se s jasně definovaným (byť jakkoli šíleným) problémem i po dvou letech vyčerpávajícího zápasu s inkubotickými skřety, kteří vysávali jeho manželství.

Říkal si, že by se neměl cítit takhle dobře, když je ve smrtelném nebezpečí a unesli mu ženu, která už může být mrtvá. Zkoušel si vybavit její podobu a tím trochu rozptýlit ten dobrý pocit, ale nevybavila se mu. Vybavil se mu jen ten zrzavý kluk s nožem v krku.

Začínal vnímat vůni kukuřice, která se vznášela všude kolem. Vítr ve vrcholcích rostlin vydával zvuky podobné hlasům. Bylo to uklidňující. To, co bylo učiněno ve jménu téhle kukuřice, ho teď chránilo.

Ale oni se blížili.

V mírném předklonu se rozběhl řádkem, ve kterém byl, přeběhl do druhého, vrátil se a přeběhl pár dalších řádků. Stále se snažil mít jejich hlasy po levé straně, ale jak se odpoledne nachylovalo, bylo to stále těžší. Hlasy slábly a šustění kukuřice je často úplně zastřelo. Utíkal, naslouchal a znovu utíkal. Země byla tvrdá a bez bot v ní nezanechával žádné nebo téměř žádné stopy.

Když se mnohem později zastavil, slunce viselo na poli po jeho pravé straně, rudé a zanícené, a když se podíval na hodinky, zjistil, že je čtvrt na osm. Vrcholky rostlin byly rudozlaté, ale dole bylo hluboké stinné přítmí. Zdvihl hlavu a naslouchal. S příchodem soumraku se vítr zcela utišil a kukuřice stála nehybně a vydechovala svou vůni do teplého vzduchu. Pokud byli stále v kukuřici, tak byli buď hodně daleko, nebo někde dřepěli a naslouchali. Jenže Burt si nemyslel, že by banda dětí, byť šílených, vydržela být tak dlouho zticha. Podezíral je, že se zachovaly zcela dětsky, bez ohledu na důsledky, jaké to pro ně mohlo mít – sebraly se a šly domů.

Otočil se k zapadajícímu slunci, které mizelo v roztrhaných mracích na obzoru, a vydal se na cestu. Když půjde šikmo a bude stále směřovat na západ, dříve nebo později musí narazit na silnici č. 17.

Bolest v ruce se zmírnila do mírných záškubů, které byly téměř příjemné, a dobrý pocit v něm stále přetrvával. Rozhodl se, že dokud je tady, ponechá si jej, aniž by se cítil provinile. Výčitky se nepochybně dostaví, až bude muset vysvětlovat úřadům, co se v Gatlinu stalo. Ale to může počkat.

Razil si cestu kukuřicí a napadlo ho, že nikdy nebyl takhle ostražitý. Po čtvrt hodině už byla polovina slunce za obzorem a Burt se znovu zastavil. Nově nabytá ostražitost mu napovídala, že tu něco nehraje. Tak trochu… tak trochu mu to nahánělo hrůzu.

Zdvihl hlavu. Kukuřice šustila.

Burt už si to nějakou dobu uvědomoval, ale teprve teď ho napadlo, že nefouká vítr. Tak jak může ta kukuřice šustit?

Obezřetně se rozhlédl kolem sebe. Napůl očekával, že uvidí ty usměvavé chlapce v kvakerských pláštích a s noži v rukou. Nic takového. Šustění však neustávalo. Přicházelo zleva.

Vydal se tím směrem a už se nemusel prodírat. Řádek ho přirozeně vedl. A pak skončil. Skončil? Ne, ztratil se v jakési mýtině. A z ní vycházelo to šustění.

Najednou dostal strach a zastavil se.

Vůně kukuřice byla až nasládle silná.

V řádcích se stále drželo teplo a Burt si uvědomil, že je zbrocený potem, na němž ulpěly plevy a jemná kukuřičná vlákna. Měla by po něm lézt všelijaká havěť… ale nelezla.

Tiše stál a zíral na místo, kde se kukuřice rozestoupila, aby utvořila jakýsi kruh holé země. Nebyli tu žádní komáři ani muchničky, kterým s Vicky v období námluv říkali „nezvaní hosté“, vzpomněl si s náhlou a nečekaně smutnou nostalgií. A neviděl jedinou vránu. To bylo zvláštní, kukuřičné pole bez vran.

Ve zbytcích denního světla přehlédl řádek kukuřice vlevo. A viděl, že všechny listy i stvoly jsou dokonalé, což prostě není možné. Žádná žlutá sněť, žádné potrhané listy, žádná housenčí vajíčka, žádné –

Vykulil oči.

Bože, vždyť tu není žádný plevel!

Ani jediná plevelná rostlinka. Stvoly kukuřice vyrůstaly ze země v pravidelných rozestupech. A mezi nimi žádné proso vláskovité, žádný durman, nic.

Burt jenom zíral. Světla na západě ubývalo. Roztrhané mraky se opět scelily. Zlaté světlo pod nimi zrůžovělo. Brzy padne tma.

Bylo načase sejít na mýtinu a podívat se, co tam je – ostatně nesměřoval tam od samého začátku? Nenaváděli ho tam celou tu dobu, kdy si myslel, že jde směrem k silnici?

S hrůzou došel na konec řádku a stanul na okraji mýtiny. Bylo ještě dost světla na to, aby viděl, co tam je. Nedokázal vykřiknout. Jako by neměl dost vzduchu v plicích. Na vratkých nohou se vpotácel na mýtinu. Třeštil oči ze zpoceného obličeje.

„Vicky,“ zašeptal. „Panebože, Vicky.“

Byla zavěšená na příčném břevně kříže jako děsivá lovecká trofej. Ruce v zápěstí a nohy přes kotníky měla omotané obyčejným ostnatým drátem, jaký dostanete za sedmdesát centů za yard v kterémkoli nebraském železářství. Oči měla vydloubané a důlky vyplněné kukuřičnými vlákny. Ústa otevřená v tichém výkřiku vyplňovalo šustí. Po její levici byla na kříži kostra v tlející rochetě. Usmívala se obnaženými čelistmi. Očními důlky vesele zírala na Burta, jako by mu někdejší duchovní Baptistické církve milosrdenství chtěl říct: Není to zas tak špatné být obětován ďábelskými pohanskými dětmi v kukuřici, není tak špatné nechat si vydloubat oči podle Mojžíšových zákonů –

Po levici kostry v rochetě byla další kostra, tentokrát v práchnivějící modré uniformě. Na lebce měla čepici, která jí padala do očí, a nad štítkem nazelenalý odznak s nápisem policejní náčelník.

V tom okamžiku Burt uslyšel někoho přicházet – ne děti, ale něco mnohem většího, co mířilo kukuřicí k mýtině. Ne, děti to nebyly, ne. Děti by se večer do kukuřice neodvážily. Tohle bylo posvátné místo, které náleželo Tomu, jenž kráčí za řádky.

Burt se roztřeseně obrátil k útěku. Řádek, kterým přišel, byl pryč. Uzavřel se. Všechny řádky se uzavřely. Blížilo se to. Slyšel, jak se to prodírá kukuřicí. Slyšel to dýchat. Zachvátil ho pověrečný strach. Přicházelo to. Kukuřice na opačné straně mýtiny náhle potemněla, jako by na ni padl obrovský stín.

Přicházel.

Ten, jenž kráčí za řádky.

Vcházel na mýtinu.

Burt viděl, jak se něco obrovského tyčí proti obloze… něco zeleného s rudýma očima velikosti fotbalových míčů.

Něco, co páchlo jako suché šustí uložené několik let v temné stodole.

Začal řvát. Ale neřval dlouho.

O něco později vyšel zduřelý oranžový měsíc, jaký bývá v době žní.

Děti kukuřice stály v poledne na mýtině a dívaly se na dva kostlivce a dvě mrtvoly… ještě to nebyli kostlivci, ale budou. Za čas. Tady, v srdci Nebrasky, v kukuřici, neexistuje nic kromě času.

„Slyšte, v noci jsem měl sen, v němž mi Pán zjevil následující.“

Všichni se v hrůze a údivu obrátili k Isaacovi, dokonce i Malachi. Isaacovi bylo teprve devět, ale od chvíle, co si kukuřice před rokem vzala Davida, byl prorokem. Davidovi bylo devatenáct a v den svých narozenin vešel do kukuřice, právě v době, co mezi letní řádky padl soumrak.

A Isaac, s vážnou tvářičkou pod širokým kulatým kloboukem, pokračoval:

„A v tom snu byl Pán stínem, jenž kráčí za řádky, a promluvil ke mně slovy, jimiž hovořil už před lety k mým bratrům. Tato oběť se mu velice nelíbila.“

Děti vzlykavě vydechly a rozhlédly se po okolních stěnách zeleně.

„A Pán řekl: Což jsem vám nedal místo, kde můžete obětovat? Což jsem vám neprojevil náklonnost? Avšak tento muž se rouhal, a tak jsem dokonal oběť sám. Stejně jako u toho Modrého muže a falešného kazatele, kteří utekli před lety.“

„Modrý muž… falešný kazatel,“ zašeptaly děti a znepokojeně se po sobě podívaly.

„Takže od nynějška se Věk milosti snižuje z devatenácti setí a sklizní na osmnáct,“ pokračoval Isaac neoblomně. „Přesto se množte, jako se množí kukuřice, a já vám projevím a zachovám svou přízeň.“

Isaac skončil.

Oči všech se obrátily k Malachimu a Josefovi, jediným dvěma přítomným, kterým už bylo osmnáct. V celé komunitě jich bylo víc, možná ke dvaceti.

Čekali, co řekne Malachi, který vedl hon na Jáfeta navěky známého jako Ahaz, Bohem prokletý. Malachi prořízl Ahazovi hrdlo a vyhodil jeho mrtvolu z kukuřice, aby ji neznečišťovala.

„Poslechnu slovo boží,“ zašeptal Malachi.

Kukuřice vzdychla na znamení souhlasu.

V následujících týdnech vyrobí dívky mnoho krucifixů z kukuřičných klasů, aby zažehnaly další zlo.

A té noci přišli tiše kukuřicí na mýtinu všichni, kdo překročili Věk milosti, aby si zachovali přízeň Toho, jenž kráčí za řádky.

„Sbohem, Malachi,“ zavolala Ruth a sklíčeně mu zamávala. Břicho měla obtěžkané Malachiho dítětem a po tvářích jí tiše stékaly slzy. Malachi se neotočil. Vzpřímeně vešel do kukuřice, která ho pohltila.

Ruth se v pláči otočila. Kukuřici tajně nenáviděla a občas měla chuť vejít do ní s pochodní v každé ruce, až přijde suché září a stvoly budou mrtvé a prudce hořlavé. Ale zároveň z toho měla strach. V noci tam něco chodilo a všechno vidělo… i tajemství chovaná v lidských srdcích.

Soumrak utonul v noci. Kolem Gatlinu tajemně šustila a šepotala kukuřice. Byla naprosto ukojená.

POSLEDNÍ PŘÍČKA ŽEBŘÍKU

Katrinin dopis mě dostihl včera, ani ne týden poté, co jsme se s otcem vrátili z Los Angeles. Byl adresován do Wilmingtonu v Delaware, jenže já jsem se od té doby už dvakrát přestěhoval. Lidé jsou v dnešní době pořád v pohybu a je zvláštní, jak tyhle přeškrtané adresy a nálepky s novými adresami dokážou vypadat jako výčitky. Její dopis byl pomačkaný, ušmudlaný a na jednom rohu přehnutý, jak ho neustále bral někdo do ruky. Přečetl jsem si jeho obsah, a než jsem si stačil uvědomit, co vlastně dělám, stál jsem v obývacím pokoji se sluchátkem telefonu v ruce a chystal jsem se zavolat tátovi. S pocitem podobným děsu jsem sluchátko položil. Je to už starý člověk a má za sebou dva infarkty. Mám mu snad zavolat a říct mu o Katrinině dopisu tak krátce poté, co jsme byli v Los Angeles? Mohlo by ho to zabít.

Takže jsem mu nezavolal. A neměl jsem nikoho jiného, komu bych se svěřil – něco jako tenhle dopis má příliš osobní ráz a není možné o tom vykládat nikomu kromě manželky nebo opravdu dobrého přítele. V posledních několika letech jsem moc dobrých přátel nezískal a se svou ženou Helenou jsem se rozvedl v jedenasedmdesátém. Teď už si posíláme jen vánoční pohlednice: Jak se ti daří? Jak to jde v práci? Šťastný nový rok.

Zůstal jsem s ním vzhůru celou noc, s tím Katrininým dopisem. Klidně to mohla napsat na koresponďák. Pod oslovením „Milý Larry“ byla jen jediná věta. Jenže jedna věta může znamenat až dost. Může toho způsobit až dost.

Vzpomínal jsem na tátu v letadle, na jeho obličej, který v tom prudkém slunečním světle ve výšce šesti tisíc metrů nad zemí vypadal staře a zbědované, když jsme mířili na západ od New Yorku. Podle informací pilota jsme právě přeletěli Omahu a táta prohlásil: „Je to o hodně dál, než by se zdálo, Larry.“ Hlas měl plný jakéhosi unaveného smutku, který mi byl nepříjemný, protože jsem mu nerozuměl. Když jsem dostal Katrinin dopis, porozuměl jsem mu o něco líp.

Vyrůstali jsme sto dvacet kilometrů západně od Omahy v městečku zvaném Hemingfořd Home – táta, máma, moje sestra Katrina a já. Byl jsem o dva roky starší než Katrina, které všichni říkali Kitty. Bylo to nádherné dítě a vyrostla z ní nádherná žena – dokonce i v osmi letech, tedy v roce, kdy došlo k té příhodě ve stodole, bylo vidět, že její kukuřičně žluté hebké vlasy nikdy neztmavnou a že její oči si vždycky uchovají tmavomodrou barvu skandinávských moří. Stačil jeden pohled do těch očí a každý muž se v nich musel utopit.

Nejspíš by se dalo říct, že jsme vyrůstali jako venkovští balíci. Táta měl tři sta akrů rovné úrodné půdy, na které pěstoval krmnou kukuřici a choval dobytek. Všichni jsme tomu místu prostě říkali „naše farma“.

V té době byly všechny silnice prašné s výjimkou mezistátní dálnice číslo osmdesát a nebraské trasy číslo šestadevadesát a cesta do města byla něčím, na co jste čekali tři dny.

Dnes o mně lidé říkají, že jsem jeden z nejlepších nezávislých odborníků na podnikové právo v Americe – a upřímně řečeno bych byl nucen přiznat, že podle mého názoru mají pravdu. Prezident jistého velkého podniku mě kdysi své správní radě představil jako svého najatého střelce. Chodím v drahých oblecích a boty mám šité z té nejlepší kůže. Na plný úvazek pro mne pracují tři asistenti a v případě potřeby jich můžu mít k dispozici další tucet. V oněch dnech jsem ale chodíval po prašné silnici do malé jednotřídky s učebnicemi svázanými řemenem a přehozenými přes rameno a Katrina chodívala se mnou. Někdy, zvlášť na jaře, jsme chodili bosi. Bylo to ještě předtím, co vyšlo nařízení, podle kterého vás bez bot neobsloužili v restauraci ani v krámě na trhu.

O něco později nám zemřela matka – Katrina i já jsme v té době byli na střední škole v Columbia City – a další dva roky nato táta o farmu přišel a začal se živit prodejem traktorů. Byl to konec naší rodiny, i když tehdy to ještě tak černě nevypadalo. Tátovi se v práci dařilo, koupil si obchodní zastoupení a někdy před devíti lety si ho dokonce vyhlédli pro vedoucí funkci. Já sám jsem díky fotbalu získal stipendium na Nebraské univerzitě a podařilo se mi nastudovat i něco víc než to, jak běhat s míčem po hřišti.

A Katrina? O té vám přece chci vyprávět.

Stalo se to, totiž ta příhoda ve stodole, v sobotu začátkem listopadu. Po pravdě řečeno už si nevzpomínám, v kterém roce to přesně bylo, ale prezidentem byl tehdy ještě Ike. Máma byla na nějakém společenském dýchánku v Columbia City a táta odjel k našemu nejbližšímu sousedovi (a ten bydlel deset kilometrů od nás), aby mu pomohl opravit žebřiňák. Na farmě měl být ještě podomek, ten ale toho dne vůbec nepřišel a o necelý měsíc později ho táta vyhodil.

Táta mi nechal seznam věcí, které jsem měl udělat (a bylo tam taky pár úkolů pro Kitty), a řekl nám, že dokud nebudeme mít všechno hotové, nemáme si hrát. Netrvalo nám to ale dlouho. Byl už listopad a touhle roční dobou už byl pryč čas, kdy se rozhodovalo o našem dalším živobytí. Zase jsme to toho roku dokázali, nemělo to ale platit navždy.

Vzpomínám si na ten den docela přesně. Obloha byla zatažená a nebyla sice zima, cítili jsme ale v kostech, že už chce být zima, že už chce docela vážně začít s jinovatkou a mrazem, se sněhem a plískanicemi. Pole byla holá a zvířata netečná a nevrlá. Zdálo se, jako by domem protahovaly zvláštní drobné póry průvanu, které tam nikdy dřív nebyly.

V takový den byla jediným opravdu příjemným místem, kam jste se mohli uchýlit, stodola. Byla teplá a plná útulné atmosféry, v níž se mísila vůně sena, zvířat a mrvy, i tajemného bublání a vrkání hrdliček vysoko nahoře v třetím podkrovním seníku. Když jste zaklonili hlavu, viděli jste, jak skulinami ve střeše proniká bílé listopadové světlo a mohli jste se pokoušet najít mezi těmi skulinami písmena svého jména. Byla to hra, která jako by se hodila jen pro podmračené podzimní dny.

Tam nahoře v třetím podkrovním seníku byl k jednomu z příčných trámů přitlučen hřebíky žebřík, který vedl přímo dolů na podlahu stodoly. Měli jsme zakázáno na něj lézt, protože byl starý a rozvrzaný. Táta nejmíň tisíckrát mámě sliboval, že ho strhne a dá tam nějaký pevnější, jenže vždycky když měl chvilku času, přišlo mu do toho něco jiného… jako třeba to, že pomáhal sousedovi se žebřiňákem. A podomek byl prostě k ničemu.

Když jste po tom rozviklaném žebříku vylezli nahoru – měl přesně třiačtyřicet příček; Kitty i já jsme je počítali tolikrát, že jsme to věděli naprosto přesně – ocitli jste se na trámu ve výši dvaceti metrů nad slámou posetou podlahou stodoly. A když jste se pak po tom trámu opatrně s rozklepanými koleny a s kotníky napjatými k prasknutí posunuli asi čtyři metry do strany, stáli jste nad stohem sena. A pak jste mohli skočit z trámu dolů, padat jako kámen celých těch dvacet metrů, s děsivě rozjařeným pocitem letět vstříc smrti a přistát na obrovité měkké matraci aromatického sena. Řeknu vám, že seno voní sladce, a vy jste tam zůstali ležet v té vůni znovuzrozeného léta, zatímco váš žaludek byl ještě někde tam nahoře na polovině cesty, a připadali jste si… asi tak, jak si musel připadat Lazar. Slétli jste z té výšky a přežili jste to.

Samozřejmě, že to bylo zakázané povyražení. Kdyby nás při něm byli chytili, dostala by matka nejspíš hysterický záchvat a otec by bez ohledu na náš pokročilý věk vytáhl řemen. Jednak kvůli tomu žebříku a jednak proto, že kdybyste náhodou ztratili rovnováhu a zřítili se z toho trámu dřív, než jste se stačili došourat nad tu několikametrovou kupu sena, čekala by vás na tvrdé prkenné podlaze stodoly jistá smrt.

Jenže pokušení bylo prostě příliš velké. Když není kocour doma… však víte, jak se to říká.

Ten den to začalo stejně jako vždycky nádherným pocitem obav smíšených s napjatým očekáváním. Stáli jsme u dolního okraje žebříku a dívali jsme se na sebe. Kitty byla v obličeji začervenalá a oči měla tmavší a zářivější než jindy.

„Že to nezkusíš,“ popichoval jsem ji.

„Hecíři jdou první,“ odpověděla bez zaváhání.

„Holky maj přednost,“ zareagoval jsem stejně promptně.

„Nemaj, když je to nebezpečný,“ odsekla a upejpavé sklopila oči, jako kdyby všichni lidé v okolí nevěděli, že je to druhá největší divoška v Hemingfordu. Jenže takhle to s ní chodilo. Byla ochotná tam vylézt, ale nechtěla jít první.

„No dobře,“ přikývl jsem. „Tak já lezu.“

Toho roku mi bylo deset a byl jsem hubený jako lunt, vážil jsem asi pětačtyřicet kilo. Kitty bylo osm a byla o deset kilo lehčí. Žebřík nás vždycky předtím unesl a my jsme si mysleli, že nás vždycky unese zas, což je filozofie, která co svět světem stojí dostává lidi i celé národy do malérů.

Cítil jsem to toho dne, cítil jsem, jak se žebřík začíná v tom prašném vzduchu stodoly lehce rozkmitávat, když jsem lezl výš a výš. Jako vždycky mě asi v polovině napadlo, co by se se mnou stalo, kdyby žebřík najednou povolil a definitivně se zřítil. Lezl jsem ale dál, dokud jsem se rukama nezachytil trámu, nevytáhl se na něj a nepohlédl dolů.

Katrinin obličej, natočený vzhůru ke mně, byl jako malá bílá oválná skvrna. Ve vyrudlé kostkované košili a modrých džínsech vypadala jako panenka. Ještě výš nade mnou mezi zaprášenými okapy měkce cukrovaly hrdličky.

A zase podle zavedeného rituálu:

„Hej, ty tam dole!“ zavolal jsem a můj hlas se k ní nesl na drobném chmýří sena.

„Hej, ty tam nahoře!“

Postavil jsem se a maličko jsem se zakymácel. Jako vždy se najednou zdálo, že tu víří podivné vzdušné proudy, které tam dole vůbec nebyly. Slyšel jsem, jak mi tluče srdce, když jsem se začal krok za krokem posouvat po trámu a roztaženýma rukama jsem udržoval rovnováhu. Jednou mi v téhle fázi celého dobrodružství přeletěla těsně kolem hlavy hrdlička, a když jsem sebou polekaně škubl, málem jsem rovnováhu ztratil. Od té doby jsem měl permanentní strach, aby se to znovu neopakovalo.

Tentokrát se ale nic takového nestalo. Konečně jsem stál v bezpečí nad senem. Teď už pohled dolů působil spíš určitou živočišnou rozkoš než hrůzu. Následoval moment napjatého očekávání a pak jsem vykročil do prázdna, pro větší efekt jsem si stiskl nos, a když se mě náhle zmocnila přitažlivost, surově mě strhla dolů a táhla mě prudkým pádem k zemi, měl jsem jako vždy chuť vykřiknout: Ne, omlouvám se, udělal jsem chybu, pusťte mě zpátky nahoru!

Potom jsem byl v seně, vletěl jsem do něj jako vystřelená kulka. Ze všech stran mě pohltila jeho sladká a prašná vůně, pořád ještě jsem se propadal jakoby do těžké vody, až jsem se kompletně pohřbený uvnitř docela zastavil. Jako vždycky jsem cítil, že se mi chce kýchnout. A slyšel jsem vystrašenou myšku nebo dvě utíkat do nějakého klidnějšího zákoutí stohu. A tím zvláštním způsobem jsem měl pocit, že jsem se znovu narodil. Vzpomínám, jak mi Kitty jednou říkala, že si po skoku do sena připadá čerstvá a nová jako mimino. Tenkrát jsem to odbyl pokrčením ramen – tak trochu jsem věděl, jak to myslí, a tak trochu jsem to nevěděl – ale od chvíle, co jsem dostal její dopis, přemýšlím i o tom.

Vyškrábal jsem se ven ze sena; bylo to trochu, jako bych plaval, dokud jsem se nemohl postavit na podlahu stodoly. Měl jsem seno v kalhotách i za košilí. Bylo na mých teniskách a ulpívalo mi na loktech. A že mi trčela sláma z vlasů? Na to vemte jed.

Kitty už v tom okamžiku byla v polovině žebříku, zlaté copy jí poskakovaly po lopatkách, jak se šplhala tím sloupem prašného světla. Jiné dny bývalo někdy to světlo stejně zářivé jako její vlasy, toho dne však její copy neměly konkurenci – byly tam nahoře jasně nejbarevnějším objektem.

Vzpomínám, že jsem přemýšlel o tom, že se mi vůbec nelíbí, jak se žebřík pohupuje ze strany na stranu. Zdálo se mi, že je rozviklanější než kdy dřív.

A pak byla vysoko nade mnou na trámu – teď jsem byl já ten malý dole, moje tvář byla malým bílým vzhůru otočeným oválem a její hlas ke mně dolů připlouval na poletujícím chmýří, rozvířeném mým skokem.

„Hej, ty tam dole!“

„Hej, ty tam nahoře!“

Pomalu postupovala po trámu a srdce se mi v prsou nezklidnilo dřív, dokud podle mého odhadu nebyla v bezpečí nad senem. Bylo tomu tak pokaždé, i když se pohybovala graciézněji než já… a také atletičtěji, přestože může vypadat zvláštně, když takhle kluk mluví o mladší sestře.

Stála na špičkách starých kecek s nízkým svrškem a ruce měla napřažené před sebou. A potom skočila po hlavě dolů. Jsou určité věci, na které se nezapomíná, věci, které nelze popsat. Já to ale můžu popsat… aspoň do jisté míry. Ne ale tak, abyste dokázali pochopit, jak to bylo nádherné, jak to bylo dokonalé, jedna z mála věcí v mém životě, které se zdají naprosto reálné a naprosto pravdivé. Ne, tak vám to vypovědět nedokážu. Na to nemám dostatečně obratné pero ani jazyk.

Na kratičký okamžik se zdálo, jako by se vznášela ve vzduchu, jako by ji nadnášel jeden z těch tajemných vzdušných proudů, které existovaly jen v třetím podkrovním seníku, podobná zářivé hrdličce se zlatým peřím, jakou od té doby Nebraska neviděla. Byla to Kitty, moje sestřička, s pažemi za tělem a s prohnutými zády a jak já jsem ji v tom okamžiku miloval!

Potom se snesla dolů, zabořila se do sena a zmizela mi z dohledu. Z díry, kterou udělala, se nesl oblak chmýří a zvuk jejího hihňání. Zapomněl jsem, jak rozvrzaně žebřík vypadal, když na něm stála, a než vylezla ven, byl jsem už zase na poloviční cestě nahoru.

Zkoušel jsem také skočit po hlavě, ale jako vždycky mě popadl strach a můj skok se změnil v překotný pád. Nejspíš jsem nikdy tak pevně jako Kitty nevěřil, že tam dole opravdu to seno je.

Jak dlouho jsme takhle vyváděli? Těžko říct. Po dalších deseti nebo dvanácti skocích jsem ale vzhlédl vzhůru a viděl jsem, že se světlo změnilo. Za chvíli se měli vrátit máma s tátou a my jsme byli celí obalení senem… což se v podstatě rovnalo podepsanému přiznání. Dohodli jsme se, že každý skočíme ještě jednou.

Když jsem se jako první šplhal nahoru, cítil jsem, jak se žebřík pode mnou hýbe a slyšel jsem – nesmírně nezřetelně – naříkavě skřípění starých hřebíků, které se uvolňovaly ze dřeva. A vůbec poprvé jsem pocítil opravdový, nefalšovaný strach. Myslím, že kdybych to měl blíž dolů, byl bych slezl a tím to všechno mohlo skončit, jenže trám byl blíž a připadal mi bezpečnější. Tři příčky od vrcholku sténání vytahujících se hřebíků zesílilo a mě náhle zalila chladná hrůza; byl jsem si jistý, že tentokrát jsem zašel příliš daleko.

A pak jsem pod rukama pocítil trám plný třísek, přesunul jsem na něj váhu z žebříku a na čele jsem měl studeným, nepříjemným potem přilepená stébla sena. Najednou to už nebyla žádná zábava.

Rychle jsem přešel nad seno a skočil dolů. Dokonce i příjemný pocit vyvolaný pádem byl pryč. Když jsem letěl dolů, představoval jsem si, jak by mi asi bylo, kdybych se místo do poddajné kupy sena řítil vstříc tvrdým prknům podlahy.

Když jsem vylezl doprostřed stodoly, viděl jsem, jak Kitty hbitě šplhá po žebříku nahoru. „Slez dolů!“ zavolal jsem na ni. „Není to bezpečný!“

„Udrží mě!“ odpověděla sebejistě. „Jsem lehčí než ty!“

„Kitty…“

To už jsem však nedořekl. Právě v tom okamžiku totiž žebřík povolil.

Rozpadl se s tříštivým praskotem prohnilého dřeva. Vykřikl jsem a Kitty zaječela. Byla asi v tom místě, kde se mne předtím zmocnilo přesvědčení, že jsem zašel příliš daleko.

Příčka, na které stála, praskla a potom se ulomily obě postranice. Žebřík se pod ní zcela odlomil a na okamžik připomínal nějaký nemotorný hmyz – kudlanku nábožnou nebo červotoče – který se právě rozhodl někam zmizet.

Pak se zřítil a narazil na podlahu stodoly s hlasitým prásknutím, po němž se zdvihl do vzduchu oblak prachu a krávy začaly vylekaně bučet. Jedna z nich kopla do dveří boxu.

Kitty pronikavou fistulkou zavřeštěla.

„Larry! Larry! Pomoz mi!“

Věděl jsem, co je třeba udělat, uvědomil jsem si to okamžitě. Měl jsem strašlivý strach, ne ale takový, aby mě připravil o rozum. Visela víc než patnáct metrů nade mnou, nohy v modrých džínsech divoce kmitaly vzduchem a někde nad ní cukrovaly hrdličky. Samozřejmě, že jsem měl strach. A něco vám řeknu, dodnes se nedokážu dívat na cirkusovou vzdušnou akrobacii, ani v televizi ne. Dělá se mi z toho slabo od žaludku.

Věděl jsem ale, co je třeba udělat.

„Kitty!“ volal jsem na ni zoufale nahoru. „Hlavně se nehýbej! Nehýbej se!“

Okamžitě mě poslechla. Její nožky přestaly kopat kolem sebe, visela nehybně a drobnýma ručkama svírala poslední příčku zubatého zbytku žebříku jako akrobatka, jejíž létající hrazda se zastavila.

Rozběhl jsem se ke stohu sena, nabral jsem oběma rukama, běžel jsem zpátky a hodil jsem seno na zem. Pak jsem znovu běžel ke stohu. A znovu. A znovu.

Na to, co se dělo potom, si pořádně nevzpomínám, pamatuju jen, že se mi seno dostalo do nosu, takže jsem se rozkýchal a nemohl jsem přestat. Běhal jsem sem a tam a vršil kupu sena na místě, kde předtím stál spodek žebříku. Byla to strašně malá kupa. Když jste se podívali nejdřív na ni a potom na Kitty visící tak vysoko nad ní, připomínalo to kreslené filmy, ve kterých ten chlápek skáče ze stovky metrů do sklenice vody.

Tam a zpátky. Tam a zpátky.

„Já už se dlouho neudržím, Larry!“ Její hlas byl ječivý a zoufalý.

„Musíš, Kitty! Musíš se ještě držet!“

Tam a zpátky. Za košilí spousta sena. Tam a zpátky. Nakupená hromada mi už dosahovala až po bradu, jenže ten stoh, do kterého jsme skákali, byl hluboký asi osm metrů. Pomyslel jsem si, že kdyby si jen zlámala nohy, vyvázla by z toho ještě lacino. A věděl jsem, že kdyby se do toho sena vůbec netrefila, zabila by se. Tam a zpátky.

„Larry! Ta příčka praská!“

Slyšel jsem až dolů táhlé a skřípavé sténání příčky, která pod její vahou povolovala. V panice začala znovu kopat nohama, jenže kdyby sebou takhle házela, určitě by nedopadla do sena.

„Ne!“ zařval jsem. „Ne! Nech toho! Prostě se pusť! Pusť se, Kitty!“ protože už nebyl čas přinést další seno. Nebyl čas dělat něco jiného než slepě doufat.

Pustila se a spadla přesně v okamžiku, kdy jsem jí to nařídil. Letěla přímo dolů jako hozený nůž. Připadalo mi, že padá věčně, zlaté copy jí stály nad hlavou kolmo vzhůru, oči měla zavřené a v obličeji byla bílá jako křída. Neječela. Ústa měla zakrytá sepjatýma rukama, jako by se modlila.

A dopadla přímo doprostřed kupky sena. Propadla dolů, ztratila se mi z očí – seno se rozlétlo na všechny strany, jako by do něj vletěl dělostřelecký granát – a slyšel jsem náraz jejího těla na prkna podlahy. Při zvuku toho hlasitého úderu mě polil smrtelný pot. Byl moc hlasitý, zdaleka moc hlasitý. Musel jsem se ale přesvědčit.

Rozplakal jsem se, vrhl jsem se do té kupky sena a začal jsem ji rozhazovat; házel jsem seno za sebe plnými hrstmi. Na světle se objevila jedna noha v modrých džínsech, potom kostkovaná košile… a potom Kittyina tvář. Byla smrtelně bledá a oči měla zavřené. Jakmile jsem ji spatřil, bylo mi jasné, že je mrtvá. Svět kolem mne zešedl listopadovou šedí. Jediné, co v něm mělo nějakou barvu, byly její zářivě zlaté copy.

A pak zasvítily její tmavomodré duhovky, když otevřela oči.

„Kitty?“ Můj hlas zněl chraptivě, nakřáplé a nevěřícně. Hrdlo jsem měl potažené senným prachem. „Kitty?“

„Larry?“ zeptala se ohromeně. „Já jsem naživu?“

Zdvihl jsem ji ze sena, přitiskl jsem ji k sobě a ona mě objala kolem krku a můj stisk opětovala.

„Jsi naživu,“ vydechl jsem. „Jsi naživu, jsi naživu.“

Zlomila si levý kotník a to bylo všechno. Když doktor Pedersen, praktický lékař z Columbia City, zašel s otcem a se mnou do stodoly, dlouho se beze slova díval do stínů nahoře. Poslední příčka žebříku tam ještě nakřivo visela na jednom hřebíku.

Jak říkám, díval se tam hodně dlouho. „Zázrak,“ řekl mému otci a potom pohrdlivě kopl do sena, které jsem tam nanosil. Vyšel ven, nasedl do svého zaprášeného modelu DeSoto a odjel.

Pocítil jsem na rameni otcovu ruku. „Půjdeme do dřevníku, Larry,“ oznámil velice klidně. „Počítám, že víš, co tě tam čeká.“

„Ano,“ zašeptal jsem.

„Chci, abys při každé ráně děkoval bohu, Larry, za to, že je tvoje sestra ještě naživu.“

„Ano.“

A pak jsme šli. Dal mi těch ran nepočítané, dal mi jich tolik, že jsem týden jedl vestoje a další dva týdny s polštářem na židli. A pokaždé, když mě velkou rudou mozolnatou rukou udeřil, děkoval jsem bohu.

Děkoval jsem mu nahlas, hodně nahlas. A při posledních dvou nebo třech ranách jsem si byl naprosto jistý, že mě bůh slyší.

Krátce před spaním mi dovolili za ní zajít. Vzpomínám si, že za jejím oknem seděl drozd. Nohu, celou v obvazech, měla položenou na prknu.

Hleděla na mne tak upřeně a láskyplně, až mě to uvádělo do rozpaků. „Seno,“ řekla potom. „Tys tam nanosil seno.“

„Samozřejmě,“ vyhrkl jsem. „Co jsem měl dělat jinýho? Když se ten žebřík zlomil, nemoh jsem se dostat k tobě nahoru.“

„Nevěděla jsem, co děláš,“ prohlásila.

„Tos přece musela vědět! Pro kristapána, vždyť jsem byl přímo pod tebou!“

„Neodvážila jsem se podívat dolů,“ vysvětlovala. „Měla jsem moc velkej strach. Celou dobu jsem měla zavřený oči.“

Ohromeně jsem na ni zíral.

„Tys to nevěděla? Nevědělas, co dělám?“

Zavrtěla hlavou.

„A když jsem ti řek, aby ses pustila… tak jsi to prostě udělala!“

Přikývla.

„Jak jsi to mohla udělat, Kitty?“

Zadívala se na mne těma svýma tmavomodrýma očima. „Věděla jsem, že určitě děláš něco, abys mě z toho dostal,“ prohlásila. „Jsi přece můj starší brácha. Věděla jsem, že se o mě postaráš.“

„Páni, Kitty, ani nevíš, jaký jsi měla štěstí.“

Zabořil jsem obličej do dlaní. Kitty se posadila, odtáhla mi ruce a políbila mě na tvář. „To nevím,“ přikývla, „ale věděla jsem, že jsi tam dole. To je hrůza, jak jsem ospalá. Tak ahoj zejtra, Larry. Doktor Pedersen říká, že dostanu na nohu sádru.“

Tu sádru měla na noze necelý měsíc a podepsali se na ni všichni její spolužáci – přinutila dokonce i mě, abych se jí podepsal. A když jí sádru sundali, byl to konec celé té příhody ve stodole. Otec nahradil žebřík do třetího podkrovního seníku žebříkem novým a pevným, já jsem už ale nikdy nevyšplhal nahoru na trám a neskočil jsem do sena. A pokud vím, Kitty taky ne.

Tím to skončilo, a přece to vlastně neskončilo. Skončilo to doopravdy teprve před devíti dny, když Kitty skočila z nejvyššího patra budovy jisté pojišťovny v Los Angeles. V náprsní tašce mám výstřižek z Los Angeles Times. Počítám, že už ho tam budu nosit pořád, ne ale pro potěšení, jako u sebe nosíte fotografie lidí, na které si chcete občas vzpomenout, lístky z nějakého doopravdy vynikajícího divadelního představení nebo kus programu z finále baseballové ligy. Nosím ten výstřižek tak, jako lidé nosí něco těžkého, protože to patří k jejich povinnostem. Jeho titulek zní: SEBEVRAŽDA PROSTITUTKY: SKOK PO HLAVĚ Z OKNA.

Vyrostli jsme. To je všechno, co vím, kromě různých podružností, které nic neznamenají. Chtěla jít do Omahy studovat obchodní akademii, jenže to léto potom, co ukončila střední školu, zvítězila v soutěži o královnu krásy a provdala se za jednoho z členů poroty. Zní to jako špatný vtip, co? Moje Kitty.

Když jsem byl na právnické fakultě, rozvedla se a napsala mi dlouhý dopis o deseti nebo ještě víc stránkách, ve kterém mi vylíčila, jak to všechno bylo, jak to bylo trapné, jak to mohlo dopadnout mnohem líp nebýt toho, že nemohla mít dítě. Ptala se, jestli bych se na ni nemohl přijet podívat. Jenže ztratit na právnické fakultě týden, to je jako ztratit na umělecké škole celý semestr. Vypadá to tam jako na chrtích dostizích. Jakmile toho malého mechanického zajíce ztratíte z dohledu, je pryč navždy.

Přestěhovala se do Los Angeles a znovu se provdala. Když se zhroutilo i tohle manželství, měl jsem už právnickou fakultu hotovou. Přišel další dopis, tentokrát kratší a zatrpklejší. Psala mi, že na tenhle kolotoč už ji nikdy nikdo nenaláká. Je to všechno podvod a ten mosazný prstýnek můžeš chytit jen za tu cenu, že sletíš z koně a rozbiješ si hlavu. A jestli člověk musí zaplatit tímhle, aby se svezl zadarmo, kdo by o to stál? P. S. Nemohl bys přijet, Larry? Dlouho jsme se neviděli.

Odepsal jsem jí a vysvětloval jsem, že bych strašně rád přijel, ale že to nejde. Podařilo se mi sehnat místo v nesmírně agresivní firmě, kde jsem zatím zastával naprosto podřadnou funkci se spoustou práce a žádným uznáním. Jestli chci postoupit o jeden stupínek výš, musím to dokázat ještě letos. To byl můj dlouhý dopis a nepsal jsem v něm o ničem jiném než o své kariéře.

Odepisoval jsem na všechny její dopisy. Nikdy jsem se ale doopravdy nepřinutil věřit tomu, že je to vážně Kitty, kdo mi je píše, asi tak jako jsem se nikdy nepřinutil věřit, že to seno tam dole vážně je… dokud na konci klesání nezbrzdilo můj pád a nezachránilo mi život. Nepřinutil jsem se uvěřit tomu, že moje sestra a ta životem zdeptaná žena, která své dopisy podepisuje „Kitty“ a kolem podpisu dělá kroužek, jsou doopravdy jedna a tatáž osoba. Moje sestra byla copatá holčička, které se ještě nenalila prsa.

Nakonec to byla ona, kdo přestal psát. Dostával jsem od ní vánoční pohlednice a gratulace k narozeninám a o odpovědi se starala moje žena. Pak jsme se rozvedli, já jsem se přestěhoval a prostě jsem zapomněl. Další vánoční pohlednice a přání k narozeninám mi došly na novou adresu prostřednictvím zasilatelské služby. Tedy na první novou adresu. A já jsem si pořád říkal: Zatraceně, musím Kitty napsat a dát jí vědět, že jsem se přestěhoval. Nikdy jsem se k tomu nedostal.

Jak jsem ale říkal, to všechno jsou jen podružnosti, které nic neznamenají. Jediné, na čem záleží, je to, že jsme vyrostli, že skočila po hlavě z budovy té pojišťovny a že to byla Kitty, která vždycky věřila, že to seno tam dole bude. Byla to Kitty, která řekla: „Věděla jsem, že určitě děláš něco, abys mě z toho dostal.“ Na tom záleží. A na Kittyině dopisu.

Lidé jsou v dnešní době pořád v pohybu a je zvláštní, jak tyhle přeškrtané adresy a nálepky s novými adresami dokážou vypadat jako výčitky. Do levého horního rohu obálky napsala hůlkovým písmem zpáteční adresu, na které bydlela až do toho dne, kdy skočila. Byl to velice slušný činžák na bulváru Van Nuys. Byli jsme tam s tátou pro její věci. Domácí byla příjemná a tvrdila, že měla Kitty ráda.

Datum na razítku bylo dva týdny před její smrtí. Nebýt těch dvou nových adres, byl bych její dopis dostal už dávno. Asi už ji unavovalo čekat.

Milý Larry,

hodně jsem o tom poslední dobou přemýšlela… a dospěla jsem k závěru, že by pro mě bývalo bylo lepší, kdyby se ta poslední příčka zlomila, než jsi tam stačil nanosit seno.

Tvoje Kitty

Ano, počítám, že ji nejspíš unavovalo čekat. Raději bych chtěl věřit tomu, než abych si musel představovat, jak si nakonec řekla, že jsem na to všechno zapomněl. Byl bych moc nerad, jestli si to myslela, protože právě tahle jedna věta by mě snad jako jediná věc byla přiměla k tomu, abych se za ní okamžitě rozjel.

Ale ani to není ten pravý důvod, proč teď tak těžko usínám. Když zavřu oči a nechám se unášet spánkem, vidím ji padat z třetího podkrovního seníku s tmavomodrýma očima široce rozevřenýma, s prohnutými zády a s pažemi za tělem.

Byla to ona, kdo vždycky věděl, že to seno tam dole bude.

MUŽ, KTERÝ MILOVAL KVĚTINY

V podvečer jednoho květnového dne roku 1963 rázoval po newyorské Třetí Avenue mladý muž s rukou v kapse. Vzduch byl příjemný a modrá obloha postupně temněla soumrakem dofialova. Jsou lidé, kteří to město milují, a tohle byl jeden z večerů, kdy jim k tomu dávalo důvod. Všichni lidé, kteří postávali před lahůdkářstvími a čistírnami a restauracemi se usmívali. Stařenka, která si ve starém dětském kočárku vezla dvě tašky potravin, se na mladíka usmála a pozdravila ho: „Ahoj, krasavče!“ Mladík se pousmál a zamával jí.

Když kolem něj procházela, pomyslela si: Je zamilovaný.

Bylo to na něm poznat. Byl oblečený do světlešedého obleku s lehce povolenou úzkou kravatou v rozepnutém límečku. Tmavé vlasy měl nakrátko ostříhané. Měl světlou pleť a bleděmodré oči. Nebyl nijak mimořádně hezký, ale za toho vlahého jarního večera, na té ulici, v květnu 1963, byl krásný a stará paní si nostalgicky pomyslela, že na jaře může být krásný každý… když pospíchá s dívkou svých snů na večeři, po které si možná půjdou zatančit. Jaro je jediné období, kdy nostalgie nehořkne, a stará paní pokračovala v cestě s dobrým pocitem, že ho oslovila a že jí zamával na pozdrav.

Mladík lehkým krokem přešel Šedesátou třetí ulici a ze rtů mu nemizel úsměv. Asi v polovině bloku se zastavil u oprýskaného zeleného vozíku s květinami – převážně žlutými žonkylami a pozdními krokusy. Starý pán měl také karafiáty a skleníkové růže, převážně žluté a bílé. Jedl preclík a poslouchal velké tranzistorové rádio, které stálo přes roh vozíku.

Z rádia se linuly špatné zprávy, které nikdo neposlouchal: kladivového vraha ještě nechytili, JFK prohlásil, že situace v asijské zemi Vietnam (hlasatel četl „Vajtnam“) zasluhuje pozornost, z East River vytáhli neznámou ženu, velké porotě se nepodařilo obvinit mafiánského bosse, i když město vyhlásilo distributorům heroinu válku, Rusové provedli další jadernou zkoušku. Všem to připadalo neskutečné, nikomu na tom nezáleželo. Vzduch byl vlahý a příjemný. Před pekárnou hráli čáru o pěticenty dva pupkatí chlápkové a vzájemně se popichovali. Jaro se chystalo ustoupit létu a léto bývá v tomhle městě snové.

Mladík prošel kolem stánku s květinami a špatné zprávy odezněly. Zaváhal, ohlédl se přes rameno a zamyslel se. Sáhl do kapsy saka a znovu se dotkl toho, co tam měl. Do tváře se mu na okamžik vloudil zmatený, osamělý, téměř utrápený výraz, ale když vytáhl ruku z kapsy, vrátil se mu předchozí výraz dychtivého očekávání.

S úsměvem se vrátil ke květinovému stánku. Přinese jí květiny, to ji potěší. Měl rád, když se jí oči rozzářily překvapením a radostí z nějaké maličkosti, kterou jí přinesl. A nosil jí jenom maličkosti, protože ani zdaleka nebyl bohatý. Bonboniéru. Náramek. Jednou jen tašku valencijských pomerančů, protože věděl, že jsou to Norminy oblíbené.

„Můj mladej příteli,“ oslovil květinář mladíka v šedém obleku, který si prohlížel květiny ve vozíku. Mohlo mu být k sedmdesátce, měl na sobě obnošený šedý pletený svetr a navzdory teplému večeru i čepici. Obličej měl zbrázděný vráskami, váčky pod očima, v rozechvělých prstech cigaretu. Ale ještě si pamatoval, jaké je to být mladý na jaře – mladý a tak zamilovaný, až to z člověka vyzařuje. Květinář se normálně tvářil zatrpkle, ale teď se trochu usmíval, stejně jako ta stařenka, která si v kočárku vezla potraviny, protože tenhle mladík byl jasný případ. Smetl si rukou preclíkové drobky z neforemného svetru a pomyslel si: Kdyby tenhle kluk onemocněl, odvezli by ho v tu ránu na JIPku.

„Po kolika máte ty kytky?“

„Za dolar vám uvážu krásnou kytici. Tyhle růže jsou ze skleníku, takže jsou trochu dražší, sedmdesát centů za kus. Za tři padesát vám jich dám půl tuctu.“

„To je drahý,“ řekl mladík.

„Nic dobrýho nevyjde levně, to vás máma neučila?“

Mladík se usmál. „Možná to někdy zmínila.“

„Určitě. Určitě vám to říkala. Tak vám dám půltucet růží. Dvě rudý, dvě žlutý, dvě bílý. Líp to ani nejde, ne? Přidám trochu šateru – to holky milujou – a dozdobím to kapradím. Moc pěkný. Anebo můžete mít kytici za dolar.“

„Holky?“ zeptal se mladík, stále s úsměvem.

„Můj mladej příteli,“ řekl květinář, odhodil nedopalek cigarety a vrátil mu úsměv, „nikdo si v květnu nekupuje kytky pro sebe. To je něco jako zákon, rozumíte mi?“

Mladík si představil Normu, její šťastné překvapené oči a mírný úsměv. Trochu sklonil hlavu.

„Myslím, že v tomhle ano.“

„Samozřejmě. Tak co to bude?“

„Co myslíte vy?“

„Já vám řeknu, co myslím já. Rada je pořád zadarmo, ne?“

Mladík se usmál. „Myslím, že to už je to jediný, co je zadarmo.“

„To teda máte recht,“ řekl květinář. „No tak dobře, můj mladej příteli. Jestli chcete kytky pro mámu, vemte kytici. Pár žonkyl, pár krokusů, nějaká ta konvalinka. Aspoň vám neřekne, ‚Ale mladej, ty jsou krásný, kolik tě stály? Tolik? To máš na rozhazování?‘“

Mladík zaklonil hlavu a zasmál se.

„Ale jestli je chcete pro holku,“ pokračoval květinář, „tak to je jiná, synku, a vy to víte. Vemte jí růže a určitě se vám nepromění v účetní, jestli mi rozumíte. Vrhne se vám kolem krku –“

„Vezmu si ty růže,“ řekl mladík a tentokrát bylo na květináři, aby se zasmál. Dva pupkáči se na ně s úsměvem podívali.

„Chlapče!“ zavolal jeden z nich. „Nechceš levně koupit snubní prstýnek? Prodám ti svůj… já už ho nechci.“

Mladík se usmál a zrudl až ke kořínkům tmavých vlasů.

Květinář vybral šest růží, ořízl stonky, pokropil květy vodou a zabalil kytici do velkého papírového kornoutu.

„Dnešní večerní počasí určitě splní vaše očekávání,“ ozvalo se z rádia. „Bude příjemné, s teplotami kolem dvaceti stupňů, ideální pro pozorování hvězd ze střechy, pokud jste romanticky založení. Tak si to užívejte, Newyorčané!“

Květinář přelepil kornout lepicí páskou a řekl mladíkovi, ať dámě poradí, že když přidá do vody trochu cukru, vydrží jí květiny déle.

„Vyřídím,“ řekl mladík a vytáhl pětidolarovku. „Díky.“

„Dyť je to moje práce, můj mladej příteli,“ odpověděl květinář a vrátil mu dolar a dva čtvrťáky. Jeho úsměv trochu posmutněl. „A dejte jí za mě pusu.“

V rádiu začali Four Seasons zpívat „Sherry“. Mladík si uložil drobné do kapsy a vydal se ulicí, v očích ostražitost a dychtivost. Nedíval se ani tak kolem sebe na život pulzující na Třetí Avenue, jako do svého nitra a dopředu, jako by něco tušil. Určité vjemy mu však utkvěly: maminka s dítětem v kočárku, dítě je komicky upadané od zmrzliny; holčička skákající přes švihadlo do rytmu dětské říkanky. Dvě ženy před samoobslužnou prádelnou, kouří a porovnávají svá těhotenství. Skupinka mužů před výlohou s obrovskou barevnou televizí, pod níž je cenovka se čtyřmístnou cifrou – v televizi běží baseball a všichni hráči mají zelené obličeje. Hřiště má mírně jahodovou barvu a New York Mets vedou v deváté směně nad Phillies šest jedna.

Mladík s kyticí šel dál a nevnímal, že dvě ženy před samoobslužnou prádelnou na okamžik zmlkly a teskně sledovaly, jak kolem nich prochází s kyticí růží; dny, kdy dostávaly květiny, už dávno minuly. Nevnímal mladého dopravního policistu na křižovatce Třetí a Šedesáté deváté, který s pískáním na píšťalku zastavil auta, aby mu umožnil přejít ulici; policista byl sám zasnoubený a mladíkův zasněný výraz znal dobře z vlastního zrcátka, kde ho poslední dobou vídával dost často. Nevnímal dvě dívky, které šly proti němu, a když ho minuly, chytily se za ruce a rozchechtaly se.

U Sedmdesáté třetí ulice se zastavil a odbočil doprava. Tahle ulice byla trochu temnější, lemovaná honosnými domy a suterénními restauracemi s italskými jmény. Tři bloky od něj hráli kluci v padajícím šeru pouliční baseball, ale tak daleko mladík nedošel. Ušel ještě půl bloku a odbočil do úzké uličky.

Už se začaly objevovat hvězdy. Ulička byla temná, lemovaná neurčitými obrysy popelnic. Mladík tu byl sám – i když ne tak docela. Z narudlého šera se ozvalo rozechvělé zamňoukání a mladík se zachmuřil. Byla to kocouří píseň lásky, a na té nebylo nic pěkného.

Zpomalil krok a podíval se na hodinky. Bylo čtvrt na osm a Norma by měla být –

Pak ji uviděl, jak vychází ze dvora, oblečená do modrých kalhot a námořnické blůzky. Až ho zabolelo u srdce. Vždycky ho překvapilo, když ji uviděl, a bylo to příjemné překvapení – vypadala tak mladě.

Usmál se – rozzářil se – a přidal do kroku.

„Normo!“ řekl.

Zdvihla oči a usmála se… ale jak se k sobě blížili, její úsměv pohasl.

Jeho úsměv trochu znejistěl a on pocítil mírný neklid. Její obličej se mu náhle rozmlžil. Už se stmívalo – nemohl se splést? Určitě ne. Byla to Norma.

„Přinesl jsem ti květiny,“ řekl s pocitem úlevy a podal jí papírový kornout.

Vzala si ho, usmála se – a pak mu ho vrátila.

„Díky, ale spletl jste se,“ řekla. „Já se jmenuju –“

„Norma,“ zašeptal a vytáhl z kapsy saka kladivo s krátkou násadou, které tam měl celou dobu. „Jsou pro tebe, Normo… jenom pro tebe.“

Couvla. Její obličej byl kulatá bílá skvrna se zejícím černým kruhem vyděšených úst a nebyla to Norma. Norma byla mrtvá, byla mrtvá už deset let, ale to mu bylo jedno, protože se chystala křičet. Napřáhl kladivo, aby ten výkřik umlčel, a jak kladivem máchl, vypadly mu z ruky květiny, kornout se roztrhl a růže se vysypaly vedle omlácených popelnic, kde ve tmě smilnily kočky a ječely a ječely a ječely.

Máchl kladivem, a ona ani nevykřikla – ale mohla, protože to nebyla Norma, žádná z nich nebyla Norma, a tak mlátil a mlátil a mlátil. Nebyla to Norma, a tak ji umlátil, jako už to udělal pětkrát.

Za nějakou dobu, sám netušil, za jakou, si zastrčil kladivo zpátky do kapsy saka a odešel temnými stíny od růží rozsypaných u popelnic. Když vycházel z úzké uličky, byla už úplná tma. Hráči pouličního baseballu zmizeli. Jestli měl na obleku skvrny od krve, nebyly vidět, ne v téhle tmě, ne v téhle něžné předletní tmě, a nejmenovala se Norma, ale on věděl, jak se jmenuje on. Jmenuje se… jmenuje se…

Láska.

Jmenuje se láska a jde těmihle temnými ulicemi, protože na něj čeká Norma. A on ji najde. Brzy ji najde.

Začal se usmívat. Na Sedmdesáté třetí ulici se jeho kroku vrátila lehkost. Na schodech svého domu seděli manželé středního věku a pozorovali, jak kolem nich prochází s hlavou vztyčenou, nepřítomným pohledem a mírným úsměvem na rtech.

„Jak to, že ty už se takhle nikdy netváříš?“

„Co?“

„Nic,“ vzdychla a dívala se, jak mladík v šedém obleku mizí v příšeří nastupující noci, a napadlo ji, že jestli je něco krásnějšího než jaro, tak je to mladá láska.

NA DOBROU NOC

Bylo už čtvrt na jedenáct a Herb Tooklander se právě chystal zavírat, když do Tookeyho baru, co leží v severní části Falmouthu, vpadl ten chlápek ve fešáckém svrchníku; byl bílý jako křída a oči měl vyvalené. Bylo to desátého ledna, zrovna v době, kdy se většina lidí začíná pomalu smiřovat s tím, kolik novoročních předsevzetí už porušili, a venku foukal sakramentský vítr od severovýchodu. Než se setmělo, napadlo patnáct centimetrů a od té doby pořád dál hustě a vytrvale sněžilo. Dvakrát jsme viděli, jak vysoko nad silnicí projíždí kolem nás v kabině obecního sněžného pluhu Billy Larribee, a když jel kolem podruhé, Tookey mu natočil pivo – moje matka by tomu řekla projev dokonalého samaritánství a bůh ví, že dokud byla ještě naživu, prolila hrdlem pořádnou spoustu Tookeyho piva. Billy mu řekl, že na hlavní silnici se jim to zatím daří zvládat, vedlejší silnice že jsou ale nesjízdné a nejspíš zůstanou zavřené až do příštího rána. Rádio v Portlandu prorokovalo dalších třicet centimetrů a vítr o rychlosti dvaceti metrů za sekundu, který bude vytvářet závěje.

V baru jsme byli jen Tookey a já, poslouchali jsme, jak v okapech skučí vítr, a dívali jsme se, jak rozfoukává plameny v krbu. „Dej si panáka na dobrou noc,“ povídá Tookey. „Pak už sbalím krám.“

Nalil mi skleničku, sobě taky a právě v tom okamžiku se rozletěly dveře a dovnitř klopýtavě vpadl ten cizí chlápek, celý obalený sněhem až po ramena a vlasy, jako by se vyválel v práškovém cukru. Vítr za ním dovnitř foukl záclonu sněhu jemného jako písek.

„Zavřete ty dveře!“ zařval na něj Tookey. „Máte snad v zadku voj?“

V životě jsem ještě neviděl někoho vypadat tak vyděšeně. Připomínal koně, který se celé odpoledne pásl v žahavých kopřivách. Oči se mu stočily k Tookeymu a zašeptal: „Moje manželka… moje dcera…“ Pak omdlel a svalil se na podlahu jako špalek.

„No nazdar,“ povídá Tookey. „Zavři ty dveře, Boothi, buď od tý dobroty.“

Šel jsem ke dveřím, zavřel jsem je a musím říct, že mi to dalo dost práce, když jsem je tlačil proti větru. Tookey klečel na koleně, držel hlavu toho chlápka nadzdviženou a plácal ho po tvářích. Přešel jsem k němu a v tu ránu jsem věděl, že je na tom zle. Obličej měl rozpálený do červena, ale tu a tam na něm byly šedivé skvrny, a když někdo tak jako já prožil v Maine všechny zimy od té doby, co byl prezidentem Woodrow Wilson, tak ví, že takovéhle šedivé skvrny znamenají omrzliny.

„Omdlel,“ oznámil mi Tookey. „Přines prosím tě tu brandy, co je na polici za barem.“

Popadl jsem láhev a vrátil jsem se k němu; Tookey mezitím chlápkovi rozepnul kabát. Začínal už přicházet k sobě, oči měl pootevřené a něco mumlal tak tiše, že jsme mu nerozuměli.

„Nalej mi kalíšek,“ poručil Tookey.

„Jenom kalíšek?“ zeptal jsem se.

„Tahle kořalka je dynamit,“ povídá Tookey. „Nemá cenu zahltit mu karburátor.“

Nalil jsem kalíšek a podíval jsem se na Tookeyho. „Rovnou do volátka,“ přikývl.

Vlil jsem chlápkovi brandy do krku a následovala pozoruhodná podívaná. Celý se roztřásl a rozkašlal se. V obličeji ještě víc zrudl a víčka, která až do té doby měl na půl žerdi, vyletěla nahoru jako vytažené rolety. Trochu mi to nahnalo strach, ale Tookey ho jen posadil jako obrovské mimino a praštil ho do zad.

Chlápek se začal dávit a Tookey ho praštil ještě jednou.

„Jen to nechte vevnitř,“ napomenul ho. „Tahle brandy stojí majlant.“

Chlápek ještě chvíli kašlal, teď už ale ne tak prudce. Poprvé za celou tu dobu jsem si ho pořádně prohlédl. Nepochybně městský týpek a nejspíš odněkud jižně od Bostonu. Měl kozinkové rukavice, drahé, ale tenké, takže se dalo čekat, že další podobné šedobílé skvrny bude mít i na rukou a že bude zatracená klika, jestli nepřijde o pár prstů. Kabát měl elegantní, to se muselo přiznat; byl bych se vsadil, že ho přišel nejmíň na tři sta dolarů. Na nohou měl prťavé boty, které mu sahaly sotva po kotníky, a mě napadlo, v jakém stavu má asi prsty na nohou.

„Už je mi líp,“ prohlásil.

„No dobře,“ přikývl Tookey. „Dokážete přejít k ohni?“

„Moje žena a dcera,“ zajíkl se. „Jsou tam venku… v té bouřce.“

„Podle toho, jak jste sem vletěl, jsem ani nepočítal, že by seděly doma a koukaly na televizi,“ ujistil ho Tookey. „To nám ale zrovna tak dobře můžete povědět u krbu jako tady na podlaze. Popadni ho, Boothi.“

Postavil se na nohy, ale tiše přitom zasténal a ústa se mu bolestně zkřivila. Znova jsem pomyslel na jeho prsty u nohou a strašně by mě bylo zajímalo, proč bůh považoval za nutné stvořit idioty z New York City, co chtějí jezdit autem po jihu Maine zrovna uprostřed toho nejhoršího severovýchodního blizzardu. A napadlo mě, jestli jeho manželka a holčička mají nějaké teplejší oblečení než on.

Dovlekli jsme ho ke krbu a usadili jsme ho do houpacího křesla, ve kterém nejraději sedávala Tookeyho manželka, než ve čtyřiasedmdesátém naposledy vydechla. Právě Tookeyho manželka se nejvíc zasloužila o tenhle podnik, o kterém se psalo v novinách Down East a Sunday Telegram a jednou dokonce i v nedělní příloze bostonského Globe. Je to vlastně spíš hospoda než bar – podlaha je z velkých prken, která nejsou přitlučená hřebíky, ale spojená dřevěnými kolíky, barový pult je z javorového dřeva, stropní krokve připomínají střechu stodoly a stojí tam až nestvůrně obrovský kamenný krb. Když vyšel ten článek v Down East, začaly se Tookeyho manželce honit hlavou nejrůznější nápady a chtěla podnik přejmenovat na Tookeyho hostinec nebo Tookeyho restaurant; musím sice přiznat, že by to mělo určitý koloniální nádech, sám ale dávám přednost obyčejnému Tookeyho baru. Něco jiného je takové snobství v létě, když je celý stát plný turistů, a něco úplně jiného v zimě, když si musíte vystačit jen sami se svými sousedy. A zažil jsem spoustu zimních nocí podobných téhle, které jsme strávili o samotě jen já a Tookey a popíjeli jsme skotskou whisky s vodou nebo třeba jen pár piv. Moje Victoria odešla k pánu ve třiasedmdesátém a Tookeyho bar byl útulkem, kam jsem mohl zajít a kde bylo dost hlasů překřikujících neustálé tikání hodin odměřujících čekání na smrt – i když jsme tam byli jen Tookey a já, stačilo to. Kdyby se to tam jmenovalo Tookeyho restaurant, necítil bych se tam tak dobře. Zní to sice hloupě, ale je to tak.

Když jsme toho chlápka přistrčili k ohni, rozklepal se ještě víc než předtím. Oběma rukama si držel kolena, zuby mu drkotaly a z konečku nosu mu steklo několik kapek čistého hlenu. Počítám, že mu zrovna začínalo docházet, že dalších patnáct minut tam venku by ho možná bylo stačilo zabít. Nejhorší není sníh, ale studený vítr, který člověka připraví o tělesné teplo.

„Kde jste odbočili ze silnice?“ zeptal se ho Tookey.

„D-deset kilom-metrů j-jižně odtud,“ odpověděl.

Podívali jsme se s Tookeym na sebe a mě znenadání polila zima. Cítil jsem mráz v celém těle.

„Víte to určitě?“ ujišťoval se Tookey. „To jste šel deset kilometrů sněhem?“

Přikývl. „Když jsme projížděli městem, podíval jsem se na tachometr. Dostali jsme instrukce, k-kudy máme jet… jeli jsme na návštěvu k m – manželčině sestře… do Cumberlandu… ještě nikdy jsme tam nebyli… my jsme sami z New Jersey…“

Z New Jersey. Jestli chcete najít ještě většího idiota než chlapa z New Yorku, hledejte ho v New Jersey.

„Určitě to bylo deset kilometrů?“ přesvědčoval se ještě jednou Tookey.

„Jo, určitě. Našel jsem odbočku, ale ta byla plná navátého sněhu… byla…“

Tookey ho popadl. V poskakujících plamíncích ohně byl jeho obličej bledý a vyděšený, takže nevypadal na svých šestašedesát, ale o deset let starší. „Zahnuli jste doprava?“

„Jo, doprava. Manželka…“

„Viděli jste ceduli?“

„Ceduli?“ Nechápavě se na Tookeyho podíval a otřel si špičku nosu. „Samozřejmě, že jsem viděl ceduli. Měl jsem to napsané v těch instrukcích. Pojedete po Jointner Avenue, projedete Jerusalem’s Lot a dostanete se k nájezdu na dálnici číslo dvě stě devadesát pět.“ Podíval se z Tookeyho na mě a pak znova na Tookeyho. Venku v okapech sténal, kvílel a pištěl vítr. „Jel jsem snad špatně, pane?“

„Lot,“ zašeptal Tookey tak tiše, že ho skoro nebylo slyšet. „Bože můj.“

„Co se stalo?“ vyptával se chlápek a hlas mu začal přeskakovat. „Jel jsem špatným směrem? Já vím, že ta silnice vypadala zavátá, ale říkal jsem si, že když je tam město, tak vyjedou pluhy a… pak jsem…“ Jeho hlas pomalu ztichl.

„Boothi,“ otočil se ke mně tiše Tookey. „Běž k telefonu a zavolej šerifa.“

„Jasně,“ povídá ten idiot z New Jersey, „to je ta správná věc. A co se vám dvěma vlastně stalo? Vypadáte, jako byste potkali ducha.“

„Duchové v Lotu nejsou, pane,“ ujistil ho Tookey. „Řek jste jim, aby nevystupovaly z auta?“

„Samozřejmě,“ přikývl ublíženě. „Nejsem přece blbec.“

To podle mě nebylo ani zdaleka jisté.

„Jak se jmenujete?“ zeptal jsem se ho. „Abych to moh říct šerifovi.“

„Lumley,“ odpověděl. „Gerald Lumley.“

Obrátil se zase k Tookeymu a já jsem přešel k telefonu. Zdvihl jsem sluchátko a neslyšel jsem nic než mrtvé ticho. Klepl jsem párkrát do vidlice. Pořád nic.

Vrátil jsem se zpátky. Tookey zatím Geraldu Lumleyovi nalil další náprstek brandy, která do něj tentokrát vklouzla mnohem lépe.

„Není doma?“ zeptal se Tookey.

„Telefon nefunguje.“

„Zatraceně,“ zaklel Tookey a pak jsme se na sebe podívali. Vítr venku ještě zesílil a hnal sníh proti oknům.

Lumley pohlédl z Tookeyho na mne a zase zpátky.

„Co se děje? Copak ani jeden z vás nemá auto?“ zeptal se. Jeho hlas byl už zase plný nervozity. „Musely nechat běžet motor, aby fungovalo topení. Měl jsem jen asi čtvrt nádrže benzinu a trvalo mi půl druhé hodiny, než jsem… Proč mi sakra neodpovídáte?“ Vstal a popadl Tookeyho za košili.

„Poslyšte, pane,“ povídá Tookey, „mám dojem, že byste udělal líp, kdybyste myslel hlavou a ne tou rukou.“

Lumley se podíval na svou ruku, pak na Tookeyho a pustil ho. „Maine,“ zasyčel a znělo to jako ta známá nadávka něčí matce. „Jak chcete,“ přikývl. „Kde je nejbližší benzinová pumpa? Tam musejí mít odtahové auto…“

„Nejbližší benzinová pumpa je ve Falmouth Center,“ řekl jsem. „To je odtud po silnici pět kilometrů.“

„Díky,“ kývl s nádechem ironie, zamířil ke dveřím a zapínal si kabát.

„Jenže bude mít zavřeno,“ dodal jsem.

Pomalu se otočil a podíval se na nás.

„Co to povídáte, dědo?“

„Snaží se vám vysvětlit, že ta pumpa ve Falmouth Center patří Billymu Larribeeovi a že Billy je venku s pluhem, vy blázne zatracená,“ povídá Tookey trpělivě. „Tak pojďte zpátky a posaďte se, než si uženete kýlu.“

Vrátil se a tvářil se nevěřícně a vyděšeně. „Chcete říct, že nemůžete… že není nic…“

„Vůbec nic vám nechci říct,“ odsekl Tookey. „Zatím mluvíte jenom vy, a kdybyste na chviličku držel klapačku, mohli bychom si to promyslet.“

„Co je to za město, ten Jerusalem’s Lot?“ zeptal se. „Proč byla ta silnice zavátá? A proč nikde nesvítilo žádné světlo?“

„Jerusalem’s Lot přede dvěma lety vyhořel,“ oznámil jsem mu.

„A už se tam znova nestavělo?“ Vypadal, jako by tomu nechtěl věřit.

„Už to tak vypadá,“ přikývl jsem a podíval jsem se na Tookeyho. „Tak co s tím uděláme?“

„Tam venku je nechat nemůžeme,“ zabručel.

Přešel jsem blíž k němu. Lumley poodešel k oknu a díval se ven do zasněžené noci.

„Co když už je dostali?“ zeptal jsem se.

„To se mohlo stát,“ přisvědčil. „Jenže to nevíme jistě. Bibli mám na polici. A co ty, pořád ještě nosíš to papeženský znamení?“

Vytáhl jsem zpod košile krucifix a ukázal jsem mu ho. Narodil jsem se a byl jsem vychovaný v kongregacionalistické víře, ale většina lidí, kteří žijí v okolí Lotu, u sebe něco takového nosí – krucifix, medailonek svatého Kryštofa, růženec nebo něco podobného. Protože přede dvěma lety, během jediného pochmurného říjnového měsíce, se Lot změnil v cosi ošklivého. Občas pozdě večer, když se kolem Tookeyho krbu shromáždilo jenom pár štamgastů, se o tom rozhovořili. Vlastně o tom spíš mluvili jen nepřímo v náznacích. Abyste totiž chápali, obyvatelé Jerusalem’s Lotu se začali ztrácet. Nejdřív jenom pár, potom zase pár dalších a nakonec jich byla pěkná řádka. Na školách se přestalo učit a město bylo většinu roku prázdné.

Samozřejmě, že se tam i pár lidí nově přistěhovalo – většinou to byli zatracení blázni z jiných států, jako tenhle výstavní kousek tady; nejspíš je tam přilákaly nízké ceny nemovitostí. Dlouho tam ale nevydrželi.

Většina z nich se odstěhovala měsíc nebo dva potom, co tam přišli. A ostatní… ti prostě zmizeli. A potom město vyhořelo do základů – bylo to koncem dlouhého suchého podzimu. Říká se, že požár vypukl někde u Marstenova domu na kopci nad Jointner Avenue, do dnešního dne ale nikdo doopravdy neví, co ho vlastně způsobilo. Požár tam neovladatelně zuřil celé tři dny. Potom se na nějakou dobu situace zlepšila, jenže později to začalo znova.

Jenom jednou jsem slyšel, že někdo nahlas řekl slovo „upíři“. Jistý blázen jménem Richie Messina, co jezdil s náklaďákem pro celulózku u silnice na Freeport, byl ten večer u Tookeyho a měl už pořádně nakoupeno. „Ježíši Kriste,“ zařve najednou tenhle kořala, vyskočí a v těch svých vlněných kalhotách, kostkované košili a vysokých kožených botách vypadá snad tři metry vysoký. „To jste všichni takoví poserové, že se to bojíte říct? Upíři! To si všichni myslíte, nemám pravdu? Kristepane na nebesích i s panenkou Marií sedmibolestnou! Jste jako banda kluků, co jim nahnal strach nějakej film! Víte, co tam v ‚Salem’s Lotu je? Mám vám to říct? Mám vám to říct?“

„Jen nám to řekni, Richie,“ povídá Tookey. V celém baru zavládlo hrobové ticho. Bylo slyšet jen praskání ohně a zvenku tiché šumění listopadového deště, padajícího tmou. „Máš slovo.“

„Není tam nic jinýho než docela obyčejná smečka zdivočelejch psů,“ vykřikuje Richie Messina. „Tak je to. Psi a potom ještě spousta starejch bab, co si s gustem vyprávěj strašidelný historky. Zatraceně, za osmdesát doláčů bych vylez na ten kopec a přespal bych ve zbytku toho zakletýho domu, co vám všem nahání takovou hrůzu. No, co tomu říkáte? Chce se se mnou někdo vsadit?“

Nikdo ale nechtěl. Richie se rád vytahoval a míval ošklivou opici, a kdyby se mu něco stalo, nikdo by pro něj neuronil slzu, nikdo z nás ale nebyl ochoten poslat ho po setmění do Salem’s Lotu.

„Můžu se na vás všechny vysrat,“ povídá Richie. „Mám v kufru v chevroletce brokovnici a ta zastaví všechno ve Falmouthu, v Cumberlandu nebo třeba v Jerusalem’s Lotu. A taky že tam pojedu.“

Vypadl z baru, práskl za sebou dveřmi a po jeho odchodu dlouhou chvíli nikdo neřekl ani slovo. Potom se nesmírně tiše ozval Lamont Henry. „Svatý bože, tak Richieho Messinu už v životě nikdo neuvidí.“ A Lamont, kterého od narození vychovávali jako metodistu, se pokřižoval.

„Až vystřízliví, tak si to rozmyslí,“ řekl Tookey, ale hlas mu zněl nejistě. „Ještě před zavírací hodinou bude zase tady a bude dělat, že to nemyslel vážně.“

Jenže tentokrát měl pravdu Lamont, protože Richieho už doopravdy nikdy nikdo neviděl. Jeho manželka řekla státním poldům, že podle jejího názoru odjel na Floridu, aby utekl před mafiánskými výběrčími dluhů, v očích jste jí ale mohli vidět pravdu – ve vylekaných a chorobných očích. Nedlouho potom se odstěhovala na Rhode Island. Možná si myslela, že někdy za temné noci si pro ni Richie přijde. A já bych rozhodně netvrdil, že se to nemohlo stát.

Teď se na mě Tookey koukal a já zase koukal na něj, když jsem si zastrkoval krucifix zpátky pod košili. Ještě nikdy v životě jsem si nepřipadal tak starý a vyděšený.

„Nemůžeme je tam venku jen tak nechat, Boothi,“ opakoval Tookey.

„Jo, já vím.“

Ještě chviličku jsme se na sebe dívali a potom Tookey natáhl ruku a popadl mě za rameno. „Jsi príma chlap, Boothi.“ To stačilo, aby se mi vrátila trocha sebevědomí. Vypadá to, že když překročíte sedmdesátku, začnou lidé zapomínat, že jste nebo jste býval chlap.

Tookey přešel k Lumleyovi a řekl: „Mám malý náklaďák s náhonem na všechna čtyři kola. Vyjedu s ním ven.“

„Prokristapána, člověče, proč jste to neřekl dřív?“ Prudce se otočil od okna a vztekle na Tookeyho zíral. „Proč jste se nejdřív musel deset minut vykrucovat?“

Tookey velice tiše odpověděl: „Zavřete klapačku, pane. A kdyby se vám ji náhodou zachtělo otevřít, tak si vzpomeňte, kdo uprostřed zatracenýho blizzardu zabočil na tu neprotaženou silnici.“

Lumley otevřel ústa, pak se ale rozmyslel a nic neřekl. Tváře mu zrudly jako rajčata. Tookey odešel, aby vyjel s náklaďákem z garáže. Nahmatal jsem pod barem jeho plochou chromovanou láhev a nalil jsem ji plnou brandy. Měl jsem pocit, že než noc skončí, budeme ji potřebovat.

Blizzard v Maine – už jste někdy něco takového zažili?

Sníh padá tak hustě a tak jemně, že vypadá jako písek a přesně stejně taky zní, když naráží na boky vašeho osobního auta nebo náklaďáku. Nemůžete zapnout dálková světla, protože jejich záře se odráží od sněhu, takže nevidíte ani tři metry před sebe. S potkávačkami vidíte možná na pět metrů. Se sněhem bych se ale dokázal smířit; co mi doopravdy vadí, to je vítr. Když nabere na rychlosti a začne skučet, vytváří ze sněhu stovky podivných poletujících tvarů a kvílí tak, jako by v něm byla veškerá nenávist, bolest a hrůza celého světa. Ve spárech sněhové vánice číhá smrt, bílá smrt – a možná že ještě něco horšího než smrt. Není to kvílení, které by se příjemně poslouchalo, ani když jste zalezlí v bezpečí své postele s přiraženými okenicemi a zamčenými dveřmi. V autě na silnici je to ještě mnohem horší. A my jsme měli namířeno přímo do Salem’s Lotu.

„Šlápněte na to trochu, proboha,“ ozval se Lumley.

„Na chlápka, co k nám přišel napůl zmrzlej,“ poznamenal jsem, „máte nějak zatraceně naspěch na to, abyste musel jít zase pěšky.“

Podíval se na mě nevraživýma a zmatenýma očima a neřekl už ani slovo. Jeli jsme po dálnici stálou rychlostí čtyřiceti kilometrů za hodinu. Stěží bylo k uvěření, že před pouhou hodinou tenhle úsek Billy Larribee protáhl pluhem; leželo na něm dalších pět centimetrů sněhu a vítr nepřetržitě foukal nový. Při nejsilnějších poryvech se náklaďák na pérování pohupoval sem a tam. Reflektory před námi ukazovaly jen vířivé bílé prázdno; nepotkali jsme v protějším směru jediné auto.

Asi po deseti minutách Lumley vyděšeně vyjekl: „Hej! Co to bylo?“

Ukazoval ven okénkem na mé straně; já sám jsem se do té doby díval přímo před sebe. Otočil jsem se a o zlomek sekundy jsem to propásl. Zdálo se mi, že vidím za autem mizet jakousi přihrbenou postavu splývající se sněhem, možná ale byla jen dílem mé představivosti.

„Co tam bylo? Jelen?“ zeptal jsem se.

„Nejspíš ano,“ povídá a hlas se mu třásl. „Ale ty oči – vypadaly jako červené.“ Podíval se na mě. „Jelení oči vypadají v noci červeně?“ Skoro to znělo, jako by prosil, abych přisvědčil.

„Můžou mít jakoukoliv barvu,“ ujistil jsem ho a přitom jsem si pomyslel, že je to sice možná pravda, že jsem ale potmě viděl spoustu jelenů ze spousty různých aut a v životě jsem se ještě nesetkal s očima, které by svítily červeně.

Tookey neřekl nic.

Asi po dalších patnácti minutách jsme dojeli k místu, kde sněžný val po pravé straně silnice nebyl tak vysoký, protože pluhy mají nařízeno zdvihnout radlici o kousek výš, když projíždějí křižovatkou.

„Tohle vypadá jako ta odbočka, na kterou jsme zajeli,“ prohlásil Lumley nepříliš jistým hlasem. „Nevidím sice ten ukazatel…“

„Je to ona,“ odpověděl Tookey. I on sám mluvil zcela nezvyklým hlasem. „Prostě nevidíte vrcholek sloupku.“

„Ach tak, jasně.“ Zdálo se, že se Lumleyovi ulevilo. „Poslyšte, pane Tooklandere, omlouvám se, že jsem tam u vás byl takový podrážděný. Byl jsem promrzlý, dělal jsem si starosti a sám sebe jsem proklínal jako úplného pitomce. A chtěl bych vám oběma poděkovat…“

„Počkejte s tím děkováním Boothovi a mně, dokud je nebudeme mít v tomhle autě,“ zarazil ho Tookey. Zapnul náhon na všechna čtyři kola malého náklaďáku, prorazil sněhový val a vjel na Jointner Avenue, která vede Lotem a pokračuje k dálnici číslo dvě stě devadesát pět. Z blatníků vyletoval do výše sníh. Zadek vozu se pokoušel o kousek ustřelit, jenže Tookey jezdil ve sněhu už nepočítanou řadu let. Chvíli otáčel volantem, něco si s autem povídal a pak jsme jeli dál. Ve světle reflektorů jsme čas od času viděli téměř neznatelné stopy jiných pneumatik, které tam zanechalo Lumleyovo auto a které se vždycky po chviličce ztratily. Lumley byl nakloněný dopředu a rozhlížel se po svém autě. A z ničeho nic Tookey promluvil: „Pane Lumley.“

„Co je?“ Otočil se a podíval se na Tookeyho.

„Když přijde na ‚Salem’s Lot, jsou lidi v tomhle kraji tak trochu pověrčivý,“ povídá Tookey docela normálním hlasem – já jsem ale viděl hluboké vrásky duševního vypětí kolem jeho úst a všiml jsem si, jak jeho oči těkají ze strany na stranu. „Pokud bude vaše rodina v autě, tak je všechno v pořádku. Naložíme je, vrátíme se ke mně, a až se zejtra bouřka přežene, Billy vám rád auto z tý závěje vytáhne. Pokud ale v autě nebudou…“

„Nebudou v autě?“ přerušil ho ostře Lumley. „Proč by nebyly v autě?“

„Pokud v tom autě nebudou,“ pokračoval Tookey a nenamáhal se s odpovědí, „prostě se otočíme, pojedeme zpátky do Falmouth Center a zburcujeme šerifa. Stejně by nemělo smysl brodit se uprostřed noci a ve vánici sněhem, nemyslíte?“

„Budou v autě. Kde jinde by měly být?“

„A ještě něco, pane Lumley,“ přidal jsem se. „Kdybychom náhodou někoho viděli, nebudeme na něj mluvit. I kdyby on mluvil na nás. Je vám to jasné?“

„Co je to vlastně za pověry?“ zeptal se nesmírně pomalu Lumley.

Než jsem stačil něco říct – bůh sám ví, co bych byl asi řekl – přerušil nás Tookey. „Už jsme tady.“

Blížili jsme se zezadu k velkému mercedesu. Celá přední kapota vozu byla zabořená ve sněhové závěji a druhá závěj se utvořila podél celého levého bloku. Zadní světla ale svítila a viděli jsme, jak z výfukové roury uniká kouř.

„Benzin jim každopádně nedošel,“ poznamenal Lumley.

Tookey zastavil vedle auta a zatáhl ruční brzdu. „Pamatujte, co vám říkal Booth, Lumley.“

„Jistě, jistě.“ Nemyslel ale na nic jiného než na svou ženu a dceru. Nechápu taky, jak by mu to někdo mohl mít za zlé.

„Jsi připravený, Boothi?“ zeptal se mě Tookey. Upřeně se na mě podíval odhodlanýma očima, šedavé světélkujícíma v záři světla palubní desky.

„Snad ano,“ přikývl jsem.

Všichni tři jsme vystoupili a vítr se do nás opřel a začal nám metat do obličeje sníh. Lumley byl první, šel sehnutý proti větru a jeho fešácký svrchník za ním vlál jako plachta. Vrhal dva stíny – jeden z Tookeyho reflektorů a druhý ze svých vlastních zadních světel. Za ním jsem šel já a Tookey byl krůček za mnou. Když jsem došel ke kufru mercedesu, Tookey mě zadržel.

„Nech ho bejt!“ vybídl mě.

„Janey! Francie!“ zavolal Lumley, „je všechno v pořádku?“ Otevřel dveře u volantu a naklonil se dovnitř. „Je všechno…“

Zůstal stát jako zařezaný. Vítr mu vytrhl těžké dveře z ruky a rozevřel je naplno.

„Bože můj, Boothi,“ vydechl Tookey a v řevu větru ho sotva bylo slyšet. „Myslím, že se to stalo zas.“

Lumley se otočil zpátky k nám. Tvářil se vystrašeně a nechápavě a oči měl vykulené. Znenadání skočil ve sněhu směrem k nám, uklouzl a málem upadl. Odstrčil mě stranou jako pírko a popadl Tookeyho.

„Jak jste to věděl?“ zařval na něj. „Kde jsou? Co se to tady sakra děje?“

Tookey se vymanil z jeho sevření a protlačil se kolem něj. Společně jsme nahlédli do mercedesu. Bylo v něm teplo jako v pokojíčku, to už ale nemělo trvat dlouho. Malá jantarově žlutá kontrolka, signalizující docházející palivo, nepřetržitě svítila. Velké auto bylo prázdné. Na podlaze pod sedadlem spolujezdce ležela panenka Barbie a na zadním sedadle byla hozená zmačkaná dětská lyžařská větrovka.

Tookey si zakryl obličej rukama… a pak náhle zmizel. Lumley ho popadl a odstrčil ho přímo do závěje. Obličej měl bledý a strhaný. Rty se mu pohybovaly, jako by kousl do něčeho kyselého, co mu tak stáhlo ústa, že to nedokázal vyplivnout. Sáhl dovnitř a chytil větrovku.

„Franciina bunda,“ zašeptal strnule. A pak hlasitě zařval: „Franciina bunda!“ Otočil se a držel ji před sebou za malou kapuci lemovanou kožešinou. Nechápavě a nevěřícně na mě pohlédl. „Nemůže být přece venku bez bundy, pane Boothi. Vždyť… vždyť… by zmrzla.“

„Pane Lumley…“

Klopýtavě kolem mě proběhl, v ruce stále držel větrovku a volal: „Francie! Janey! Kde jste? Kdejsteeee?“

Podal jsem Tookeymu ruku a vytáhl jsem ho na nohy. „Jsi v po…“

„Na mě se vykašli,“ povídá. „Musíme ho chytit, Boothi.“

Rozběhli jsme se za ním, jak nejrychleji jsme mohli, což nebylo nijak zvlášť rychle, protože sníh nám místy sahal až po pás. Pak se ale Lumley zastavil a my jsme ho dohnali.

„Pane Lumley,“ začal Tookey a položil mu ruku na rameno.

„Tudy,“ prohlásil Lumley. „Tudy šly. Podívejte!“

Podívali jsme se dolů. Stáli jsme v jakési prohlubenině, takže jsme byli částečně chránění před větrem. A na zemi byly vidět dvoje stopy, jedny velké a jedny malé, které se právě plnily sněhem. Kdybychom přišli o pět minut později, byly by už pryč.

Vyrazil se skloněnou hlavou kupředu a Tookey ho zadržel. „Ne! Nedělejte to, Lumley!“

Lumley otočil strhanou tvář k Tookeymu a sevřel ruku v pěst. Rozmáchl se… ale něco v Tookeyho obličeji způsobilo, že zaváhal. Pohlédl z Tookeyho na mě a pak zase zpátky.

„Zmrzne,“ prohlásil, jako bychom byli párek připitomělých kluků. „Copak to nechápete? Nemá na sobě bundu a je jí teprv sedm…“

„Můžou být kdekoli,“ přesvědčoval ho Tookey. „Tyhle stopy nemůžete sledovat, v příští závěji se vám ztratí.“

„Tak co navrhujete?“ zaječel Lumley vysokým hysterickým hlasem. „Když pojedeme zpátky na policii, tak zatím zmrznou. Francie i moje žena!“

„Možná už zmrzly,“ povídá Tookey. Podíval se Lumleyoví do očí. „Pokud se jim nestalo něco horšího.“

„Co tím myslíte?“ zašeptal Lumley. „Tak mi to řekněte rovnou, zatraceně. Řekněte mi to!“

„Pane Lumley,“ vysvětloval Tookey, „v Lotu je totiž něco, co…“

Byl jsem to ale já, kdo to nakonec řekl naplno, kdo řekl to slovo, které jsem ze svých úst nikdy nečekal. „Upíři, pane Lumley. Jerusalem’s Lot je plný upírů. Počítám, že nám to sotva budete věřit…“

Díval se na mě, jako bych najednou zezelenal. „Cvoci,“ zašeptal. „Jste párek cvoků.“ Potom se otočil, přiložil si dlaně k ústům a zahulákal: „Francie! Janey!“ Začal se znova prodírat závějemi; sníh mu dosahoval až k fešáckému svrchníku.

Podíval jsem se na Tookeyho. „Co uděláme teď?“

„Půjdeme za ním,“ povídá Tookey. Vlasy měl sněhem přilepené k lebce, takže vážně trošičku vypadal jako cvok. „Nemůžeme ho tady jen tak nechat. Ty bys to dokázal, Boothi?“

„Ne,“ povídám já. „To asi ne.“

Takže jsme se brodili sněhem za Lumleyem, jak to nejlíp šlo. Ten před námi ale získával čím dál větší náskok. Byl ještě mladý a plný síly, razil si cestu závějemi a prodíral se sněhem jako vzteklý býk. Moje artritické klouby mě začaly pekelně bolet, takže jsem se díval na nohy a říkal si: „Ještě kousek, jen ještě kousíček, běž dál, zatraceně, musíš jít ještě dál…“

Vrazil jsem přímo do Tookeyho, který stál široce rozkročený v závěji. Hlavu měl svěšenou a obě ruce si tiskl na prsa.

„Tookey,“ povídám, „jsi v pořádku?“

„Nic mi není,“ ujistil mě a odtáhl ruce z prsou. „Budeme se ho držet, Boothi, a až se vyčerpá, nechá si říct.“

Vystoupili jsme na vrcholek malého návrší a dole pod sebou jsme viděli Lumleyho, jak zoufale hledá další stopy. Neměl ubožák sebemenší šanci, že je najde. Tam dole, kde byl, nestálo větru nic v cestě a jakékoli stopy musely zmizet za tři minuty, nemluvě už vůbec o několika hodinách.

Zdvihl hlavu a zakřičel do noci: „FRANCIE! JANEY! KDE JSTE, PROBOHA?“ A v jeho hlase zaznívala taková beznaděj a hrůza, že by nad ním člověku srdce ustrnulo. Jedinou odpovědí, která se ozvala, bylo kvílení větru hlasité jako rachocení nákladního vlaku. Skoro se zdálo, jako by se mu vítr vysmíval a volal na něj: Odnesl jsem si je, ty frajere z New Jersey s tím parádním autem a kabátem z velbloudí srsti. Odnesl jsem si je a zavál jsem jejich stopy a do rána je budu mít tuhé a studené jako dvě jahůdky v mrazáku…

„Lumley!“ snažil se Tookey překřičet řev větru. „Poslouchejte, možná že nevěříte na upíry, na strašidla a na nic takového, tomuhle snad ale uvěříte! Jenom jim to zhoršujete! Musíme dojet pro…“

Jenomže pak se doopravdy ozvala odpověď, z temnoty se ozval hlas podobný cinkajícím stříbrným zvonkům a moje srdce ztuhlo jako kus ledu.

„Jerry… to jsi ty, Jerry?“

Lumley se při zvuku jejího hlasu prudce otočil. A pak se objevila ona, tiše jako duch se vynořila z temných stínů malého lesíku. Na první pohled to byla žena z velkého města a hned v tom okamžiku mi připadala jako to nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy viděl. Měl jsem pocit, jako bych chtěl jít k ní a říct jí, jakou mám radost, že se jí přece jen nic nestalo. Měla na sobě takový nějaký tlustý zelený pulovr; jestli se nemýlím, tak se tomuhle oblečení říká pončo. Vlál kolem ní do všech stran a její tmavé vlasy se v tom divokém větru klikatily jako pramínky vody v prosincovém potůčku těsně předtím, než je zimní mrazy zavřou a schovají pod ledovou pokrývkou.

Možná, že jsem postoupil o krok směrem k ní, protože jsem na rameni pocítil drsnou a teplou Tookeyho ruku. A přece – jak to mám říct? – jsem po ní toužil, po té tmavé a překrásné ženě se zeleným pončem rozevlátým kolem krku a ramenou, tak exotické a zvláštní, že si člověk vzpomněl na krasavice z básní Waltra de la Mareho.

„Janey!“ vykřikl Lumley. „Janey!“ S rozpřaženou náručí se k ní začal namáhavě prodírat sněhem.

„Ne!“ volal za ním Tookey. „Nechoďte k ní, Lumley!“

Vůbec se neohlédl… zato ona se na nás podívala. Zdvihla k nám oči a ušklíbla se. A když to udělala, cítil jsem, jak se moje vášeň, moje touha mění v děs tak studený jako hrob, tak bílý a tichý jako kosti zahalené rubášem. Dokonce i z toho návrší jsme viděli vzpurný pohled těch rudých očí; bylo v nich ještě míň lidského citu než v očích vlka. A když se ušklíbla, bylo vidět, jak se jí prodloužily zuby. Nebyla to už lidská bytost, bylo to něco mrtvého, co se v téhle černé burácející bouři nějakým způsobem znova probudilo k životu.

Tookey na ni udělal znamení kříže. Trhla sebou… a pak se na nás zase zašklebila. Byli jsme moc daleko a možná jsme měli moc velký strach.

„Zaraz to,“ zašeptal jsem. „Nemůžeme to zarazit?“

„Už je pozdě, Boothi,“ povídá ponuře Tookey.

Lumley už dorazil až k ní. Celý pokrytý sněhem vypadal sám jako nějaký duch. Vztáhl k ní ruce… a pak začal křičet. Do smrti budu ve snu slyšet ten řev, jak ten člověk křičí jako děcko, které trápí noční můra. Pokusil se před ní couvnout, ale její dlouhé nahé paže, bílé jako okolní sníh, vyrazily jako dva hadi a přitáhly si ho. Viděl jsem, jak naklání hlavu a pak vyráží proti němu…

„Boothi,“ ozval se chraptivě Tookey. „Musíme odtud zmizet!“

A tak jsme utekli. Někdo by možná řekl, že jsme utíkali jako krysy, jenže ten někdo tam tehdy v noci nebyl. Prchali jsme zpátky ve vlastních stopách, padali jsme a zase jsme se zdvihali, klouzali jsme a namáhavě jsme udržovali rovnováhu. V jednom kuse jsem se ohlížel přes rameno, abych se přesvědčil, jestli za námi neběží ta žena, nešklebí se tím příšerným úšklebkem a nedívá se na nás těma rudýma očima.

Doběhli jsme k náklaďáku a Tookey se bolestně předklonil a popadl se za prsa. „Tookey!“ oslovil jsem ho pořádně vyděšeně. „Co…“

„To ta moje pumpa,“ vysvětloval. „Už pět nebo ještě víc let s ní mám problémy. Pomoz mi dovnitř, Boothi, a honem nás odtud odvez.“

Zaklesl jsem mu jednu paži pod kabát, dovlekl jsem ho k autu a nějak se mi podařilo podepřít ho a strčit dovnitř. Opřel si hlavu o sedadlo a zavřel oči. Pleť měl voskově žlutou.

Rychle jsem se rozběhl kolem kapoty náklaďáku a nechybělo moc, abych narazil do malé holčičky. Stála nepohnutě vedle dvířek řidiče, vlasy měla spletené do copů a na sobě jen lehké žluté šatičky.

„Pane,“ promluvila vysokým jasným hláskem, sladkým jako ranní mlha, „nepomohl byste mi najít maminku? Někam zmizela a mně je strašná zima…“

„Miláčku,“ řekl jsem, „miláčku, honem si vlez do auta. Tvoje maminka…“

Zarazil jsem se, a jestli jsem měl někdy v životě blízko k mdlobám, bylo to právě v tom okamžiku. Stála totiž přede mnou, jenže stála na vrstvě neušlapaného sněhu a v žádném směru kolem ní nevedly stopy.

Pak vzhlédla a podívala se na mě, tahle Lumleyova dceruška Francie.

Nemohlo jí být víc než sedm a mělo jí být sedm ještě nekonečné množství nocí. Její tvářička byla děsivě mrtvolně bledá a oči jí svítily rudě a stříbrně, až jsem měl pocit, že bych do nich mohl spadnout jako do studny. A pod bradou jsem viděl dvě drobné dírky, podobné špendlíkovým vpichům, s okraji příšerně rozervanými.

Natáhla ke mně ruce a usmála se. „Vemte mě do náruče, pane,“ poprosila měkce. „Chci vám dát pusu. A pak mě můžete vzít k mamince.“

Nechtěl jsem to udělat, ale nedokázal jsem se tomu ubránit. S rozpřaženou náručí jsem se k ní sklonil. Viděl jsem, jak otevírá pusu, v růžovém kroužku jejích rtů jsem viděl drobné ostré zoubky. Po bradě jí sklouzlo něco stříbřitě zářivého a já jsem si s matnou, vzdálenou a neosobní hrůzou uvědomil, že slintá nedočkavostí.

Její malé ručky mě objaly kolem krku a já jsem si pomyslel: No co, třeba to nebude tak strašné, nebude to tak strašné, třeba to nakonec ani nebude taková hrůza – když vtom z náklaďáku vyletělo něco černého a udeřilo ji to do prsou. Vyvalil se chomáč podivně páchnoucího kouře, následovaný oslnivým zábleskem, který v příštím okamžiku zmizel, a pak přede mnou holčička se vzteklým syčením couvala. Tvářičku měla zkřivenou v ohavnou masku zlosti, nenávisti a bolesti. Otočila se ke mně bokem a pak… a pak byla pryč. V jednom okamžiku stála přede mnou a v příštím tam byl jen vířivý chumel sněhu, který nezřetelně připomínal tvar lidského těla. Potom ho vítr roztrhal a rozehnal po okolních polích.

„Boothi!“ zašeptal Tookey. „Tak už si pospěš!“ A já jsem si pospíšil.

I v tom spěchu jsem ale stačil zdvihnout předmět, který hodil po té holčičce z pekla. Douayovu bibli po své matce.

Tohle všechno se stalo už před delší dobou. Dneska jsem o pár let starší a to už jsem tehdy nebyl žádný zajíc. Jsou to dva roky, co zemřel Herb Tooklander; odešel klidně ve spánku. Bar je pořád tam, kde byl, koupil ho nějaký chlapík s manželkou z Waterville, je to docela příjemný párek a nechali všechno v podstatě tak, jak to bylo. Moc často tam už ale nechodím; když už je Tookey v pánu, není to nějak ono.

Situace v Jerusalem’s Lotu je prakticky pořád stejná jako dřív. Auto toho chlápka Lumleyho našel druhý den šerif bez benzinu a s vybitou baterií. Tookey ani já jsme mu k tomu nic neřekli; čemu by to prospělo? A vždycky jednou za čas tam někde zmizí nějaký stopař nebo výletník, třeba nahoře na Schoolyard Hillu nebo někde poblíž hřbitova Harmony Hill. Najde se jeho batoh nebo brožovaná knížka celá nasáklá a vyrudlá sněhem nebo deštěm nebo nějaké jiné pozůstatky. Lidé sami se ale nenajdou nikdy.

Pořád ještě se mi občas zdává o té bouřlivé noci, kdy jsme se tam vypravili. Ani ne tak o té ženě jako spíš o holčičce a o tom, jak se usmívala, když vztáhla ruce, abych ji mohl vzít do náruče. Aby mi mohla dát pusu. Jsem už ale starý a brzy přijde čas, kdy ty sny skončí.

Možná že při nějaké příležitosti budete i vy sami projíždět jižní Maine; je to docela hezký kraj. Třeba se dokonce zastavíte na skleničku v Tookeyho baru. Příjemný podnik. Nechali mu původní jméno. Vypijte si svůj drink, a jestli vám můžu radit, pokračujte pak dál rovnou na sever. A v žádném případě se nedávejte tou silnicí k Jerusalem’s Lotu.

Zvlášť ne po setmění.

Někde tam venku je malá holčička. A myslím, že pořád ještě čeká, až jí někdo dá pusu na dobrou noc.

ŽENA V POKOJI

Otázka zní: Dokáže to?

To neví. Ví jen, že je občas chroustá a křiví obličej nad tou příšernou pomerančovou příchutí a z úst jí vychází zvuk, jako by chroustala dřívka od nanuků. Jenže tyhle pilulky jsou jiné… želatinové kapsle. Na krabičce je napsáno darvon complex. Našel ji v její lékárničce a zamyšleně ji převracel v rukou. Zřejmě jí je dal doktor, než se musela vrátit do nemocnice. Lékárnička je plná léků, vyrovnaných jako medicíny vúdúistického léčitele. Gris-gris západního světa, čípky firmy fleet. V životě si nevzal čípek a z pomyšlení na to, že by si strčil do zadku něco voskového, co se má rozpustit jeho tělesnou teplotou, se mu dělalo špatně. Je nedůstojné strkat si něco do řiti. phillipsovo hořčíkové mléko, anacin, přípravek proti artritickým bolestem, pepto-bismol. A další. Podle léků se dal vysledovat průběh její nemoci.

Ale tyhle pilulky jsou odlišné. Jsou jako normální darvon, ale ve formě šedých želatinových kapslí. A jsou větší – takovým otec říkával koňské pilule. Na krabičce stojí Asp. 350 g, Darvon 100 g. Spolykala by je, i kdyby jí je dal on? Spolykala? Dům je stále ještě připravený k bydlení – lednička běží, topení se zapíná, z hodin občas nerudně vyskočí kukačka a odkuká hodinu nebo půlhodinu. Věděl, že až matka umře, bude na Kevinovi a na něm, aby ukončili chod domácnosti. Je pryč, jistě. Na domě je to poznat. Je v Ústřední maineské nemocnici v Lewistonu. V pokoji 312. Odvezli ji, když už jí bolest nedovolila ani zajít do kuchyně a uvařit si kávu. Některé návštěvy proplakala a vůbec ho nevnímala.

Při jízdě nahoru výtah skřípe. Přistihl se, že si čte modré osvědčení o technické způsobilosti výtahu. Podle osvědčení je zřejmé, že výtah je bezpečný, ať skřípe nebo neskřípe. Je tady už skoro tři týdny a dnes byla na operaci, které říkají „kortotomie“. Nebyl si jistý, zda se to tak píše, ale rozhodně to tak vyslovovali. Doktor jí řekl, že při kortotomii jí zapíchnou jehlu do zátylku, odkud ji vedou do mozku. Řekl jí, že je to jako vrazit špendlík do pomeranče a napíchnout semínko. Když jehla zasáhne centrum bolesti, zničí je. Jako když odpojíte televizi. Pak ji ta rakovina v břiše přestane tolik trápit.

Z pomyšlení na tuhle operaci je mu ještě hůř než z pomyšlení na čípek, který se mu rozpouští v konečníku. Vždycky si vzpomene na knihu Člověk na konci od Michaela Crichtona, kde lidem strkají do hlav dráty. Podle Crichtona to není nic příjemného. Tomu se dá věřit.

Dveře výtahu se otvírají ve druhém patře a on vystupuje. V tomhle starém křídle nemocnice vládne sladký pach, podobný pachu pilin, jimiž se na venkovských trzích zasypávají zvratky. Pilulky nechal v přihrádce v palubní desce auta. Před touhle návštěvou se ani nenapil.

Zdi tu jsou dvoubarevné: dole hnědé a nahoře bílé. Říkal si, že na světě existuje jediná ještě odpornější kombinace, a to růžová a černá. Nemocniční chodby jsou barevné jako měkké lékořicové bonbóny Good’n’Plenty. Usmál se té myšlence a zároveň se mu z ní dělalo nanic.

Před výtahem tvoří dvě chodby křižovatku ve tvaru písmene T. Je tu pítko, kde se vždycky zastaví, aby návštěvu trochu odložil. Jsou tu vyskládané různé kusy nemocničního zařízení, které působí jako hračky z nějakého podivného hřiště. Spleť chromových trubek a gumových kol, na níž vás odvážejí „na sál“, když jsou připraveni udělat vám „kortotomii“. Pak je tu velký okrouhlý předmět, jehož funkce je mu neznámá. Vypadá jako velké kolečko, v němž běhají v kleci veverky. Je tu také pojízdný stojan s dvěma kapačkami, které vypadají jako sen Salvadora Dalího o ženských ňadrech. Na konci jedné chodby je sesterna, z níž k němu doléhá smích a vůně kávy.

Napije se a loudá se k jejímu pokoji. Bojí se toho, co tam uvidí, a doufá, že bude spát. A když bude spát, nebude ji budit.

Nade dveřmi každého pokoje je malé hranaté světlo. Když pacient volá sestru nouzovým signálem, světlo se červeně rozsvítí. Po chodbách se plouží pacienti v nemocničním spodním prádle a laciných nemocničnich županech. Župany jsou modrobíle proužkované a mají kulaté límce. Nemocničnímu prádlu se říká „andělíček“. Na ženách působí celkem přirozeně, ale na mužích vypadá divně, jako šaty po kolena. Muži nosí většinou koženkové pantofle, ženy dávají přednost pleteným bačkorám s bambulkami. Takové má i jeho matka.

Pacienti mu připomínají hororový film Noc oživlých mrtvol. Chodí pomalu, jako by jim někdo odšrouboval víčka orgánů jako víčka sklenic od majonézy, a oni se bojí, že tekutiny budou uvnitř těla vystřikovat ven. Někteří chodí o holi. Jejich pomalá chůze po chodbách člověka trochu děsí, ale zároveň je důstojná. Je to chůze lidí, kteří nikam nespěchají, chůze univerzitních studentů v čepicích a talárech, kteří míří do auly.

Z tranzistorových rádií se line povrchní hudba. Hlasy se prolínají. Slyší, jak Black Oak Arkansas zpívají „Jima Dandyho“ („Jeď, Jime Dandy, jeď, Jime Dandy!“ ječí hlas vesele falzetem na pomalé chodce na chodbách). Slyší moderátora talk-show, který nenávistně propírá Nixona. Slyší francouzsky zpívanou polku – v Lewistonu se stále mluví francouzsky a zdejší obyvatelé tančí stejně rádi, jako se rádi podřezávají v barech na Lisbon Street.

Zastaví se před matčiným pokojem a nějakou dobu ho to děsilo tak, že se opíjel. Styděl se za to, že chodí k matce opilý, ale ona byla tak nadopovaná elavilem, že to nepoznala. Elavil je utišující lék, který dávají pacientům s rakovinou, aby je tak netrápilo, že umírají.

Dělal to tak, že si odpoledne u Sonnyho koupil dva kartony po šesti pivech Black Label. Pak se s dětmi díval na odpolední programy v televizi. Tři piva mu vystačila na „Sezamovou ulici“, dvě na „Pana Rogerse“ a jedno na „Elektrárnu“. A pak jedno k večeři.

Zbylých pět piv si vzal do auta. Z Raymondu do Lewistonu to bylo po silnicích č. 302 a 202 dvaadvacet mil, takže než dojel do nemocnice, měl už slušně naváto a zbývalo mu poslední pivo, dvě. Věci, které vezl matce, nechal v autě, aby měl záminku vrátit se pro ně a vypít další půl plechovky piva pro udržení hladinky.

Umožnilo mu to také vymočit se venku, což bylo na celé té mizérii to nejlepší. Parkoval na vedlejším parkovišti, na rozježděné zmrzlé listopadové hlíně, a chladný noční vzduch mu pomáhal k lepšímu vyprázdnění měchýře. Močit na nemocničním záchodě mu připadalo jako vyvrcholení celého hrůzného nemocničního zážitku – signální zařízení pro přivolání sestřičky vedle splachovadla, chromovaná rukojeť v pětačtyřicetistupňovém úhlu, láhev růžového dezinfekčního prostředku nad umyvadlem. Strašné, opravdu.

Cestou zpátky už neměl potřebu pít. Takže se mu doma v ledničce hromadila zbylá piva, a když jich bylo šest, nikdy by sem nejel, kdyby věděl, že to bude takhle zlé. Hned ho napadlo, že ona přece není žádný pomeranč, a vzápětí, že umírá opravdu rychle, jako by chtěla chytit vlak do nicoty. Je natažená na posteli a hýbe jenom očima, ale uvnitř je napjatá – tam se něco hýbe. Zátylek jí namazali něčím oranžovým, co vypadá jako rtuťochromová mast. Obvaz pod levým uchem označuje místo, kam jí nějaký doktor píchl tu jehlu, která jí odstranila centrum bolesti a šedesát procent hybnosti. Její oči ho neustále sledují.

– Dneska jsi za mnou radši neměl chodit, Johnny. Dneska mi není moc dobře. Zítra mi možná bude líp.

– A co je ti?

– Všude mě svědí. Mám nohy u sebe?

Neví, jestli má nohy u sebe. Má je pod nemocniční přikrývkou. V pokoji je strašné horko. Druhá postel je prázdná. Napadá ho, že spolupacienti přicházejí a odcházejí, ale matka tu zůstane navždy. Bože!

– Máš je u sebe, mami.

– Sundej mi je z postele, ano, Johnny? A pak už radši jdi. Takhle mizerně jsem na tom nikdy nebyla. Nemůžu se ani pohnout. Svědí mě nos. To je hrozný, když tě svědí nos a nemůžeš se ani poškrábat.

Poškrábe ji na nose a pak ji vezme přes pokrývku kolem lýtek a položí jí nohy na zem. Bez obtíží jí obejme lýtka jednou rukou, přestože nemá příliš dlouhé ruce. Matka zaúpí. Slzy jí stékají po tvářích k uším.

– Mami?

– Můžeš mi dát nohy na zem?

– To jsem právě udělal.

– Aha. Pak je všechno v pořádku. Myslím, že pláču. Nechtěla jsem před tebou plakat. Už bych to chtěla mít za sebou. Dala bych všechno na světě, abych už to měla za sebou.

– Nechceš si zakouřit?

– Nemohl bys mi dát napřed napít vody, Johnny? Jsem vysušená jako treska.

– Jistě.

Bere jí sklenici s ohebným brčkem a jde za roh k pítku. Chodbou se belhá nějaký tlusťoch s elastickým obvazem na noze. Nemá na sobě proužkovaný župan a vzadu si přidržuje „andělíčka“.

Naplní sklenici z pítka a vrací se s ní do pokoje 312. Mezitím přestala plakat. Sešpulí rty kolem brčka tak, jak to viděl u velbloudů v prospektech cestovních kanceláří. Má vychrtlý obličej. Jeho nejživější vzpomínka na ni pochází z doby, kdy mu bylo dvanáct let. S bratrem Kevinem a touhle ženou se přestěhovali do Maine, aby se mohla starat o své rodiče. Její stará matka byla upoutaná na lůžko. Z vysokého tlaku byla senilní, a aby toho nebylo dost, oslepla. Všechno nejlepší k šestaosmdesátinám. Celý den ležela v posteli ve velkých plenách a gumových kalhotkách, slepá a senilní, nepamatovala si, co snídala, ale dokázala přeříkat všechny prezidenty až k Ikeovi. A tak žily pohromadě tři generace v tom domě, kde našel ty pilulky (i když to bylo už dlouho po smrti jeho prarodičů), a on u snídaně prohodil nějakou uštěpačnou poznámku, už si nevzpomíná jakou, a jeho matka, která prala babiččiny prochcané pleny a pak je dávala do ždímačky své předpotopní pračky, se otočila a chtěla ho plácnout těžkou mokrou plenou, ale zasáhla misku s jeho rýžovými cereáliemi, která odskočila přes stůl jako velká modrá blecha, a druhou ranou ho přetáhla přes záda; nebolelo to, ale přimělo ho to spolknout další drzou poznámku, a žena, která tu teď leží schoulená v posteli, ho dál mlátila plenou a říkala: Zavři už tu nevymáchanou hubu, to největší, co na tobě je, je huba, tak si počkej, až ti zbytek doroste do přiměřený velikosti, a každé slovo, vyznačené kurzívou, provázela úderem babiččiny mokré pleny – PLESK! – až z něj vymlátila všechny drzé poznámky, které měl ještě na jazyku. Uvědomil si, že drzé poznámky dělat nesmí, a toho dne pochopil, že není lepší metody, jak odkázat dvanáctiletého kluka do patřičných mezí, než ho zmlátit mokrou babiččinou plenou přes záda. Trvalo mu čtyři roky, než se odvážil další drzosti.

Trochu se zakuckala vodou, a to ho vyděsilo, přestože se chystal dát jí ty pilulky. Znovu se jí zeptal, jestli si nechce zakouřit, a ona odpověděla:

– Když myslíš. Ale pak už radši běž. Třeba na tom zítra budu líp.

Vyklepal koolku z jednoho z balíčků poházených po nočním stolku, a zapálil ji. Mezi ukazovákem a prostředníkem pravé ruky jí přidržel cigaretu u rtů a ona je našpulila a potáhla. Slabě. Kouř jí unikal mezi rty.

– Musela jsem se dožít šedesátky, aby mi syn mohl přidržovat cigaretu.

– Mně to nevadí.

Znovu potáhla a držela filtr mezi rty tak dlouho, až se jí podíval na oči a zjistil, že je má zavřené.

– Mami?

Trochu pootevřela oči.

– Johnny?

– Ano?

– Jak dlouho tu jsi?

– Moc dlouho ne, ale myslím, že půjdu. Nechám tě spát.

– Hmmmm.

Udusil cigaretu v popelníku a vyklouzl z pokoje. Musím si promluvit s tím doktorem, pomyslel si. Krucinál, chci mluvit s tím doktorem, který jí to udělal.

Když nastupoval do výtahu, napadlo ho, že označení doktor se stává synonymem pro člověka až po dosažení určitého stupně odborné zdatnosti, jako by se očekávalo, že doktor musí být krutý, a teprve tím dosáhne zvláštního stupně lidskosti. Jenže

„Už tady asi dlouho nebude,“ říká svému bratrovi toho večera. Jeho bratr žije v Andoveru, sedmdesát mil západně. Do nemocnice se dostane tak jednou dvakrát týdně.

„A polevily jí trochu ty bolesti?“ ptá se Kev.

„Říká, že ji svědí celý tělo.“ Pilulky má v kapse svetru. Jeho žena spí. Vytahuje pilulky, kořist uloupenou z prázdného matčina domu, v němž kdysi žili s prarodiči. Při řeči převrací krabičku v ruce jako králičí packu.

„Takže je to lepší.“ Pro Keva je vždycky všechno lepší, jako by život spěl k nějakému vznešenému vyvrcholení. Tenhle názor jeho starší bratr nesdílí.

„Je ochrnutá.“

„Záleží na tom v tomhle stadiu?“

„Samozřejmě záleží‘!“ vybuchne a vzpomene si na její nohy pod bílou přikrývkou.

„Johne, ona umírá.“

„Ještě není mrtvá.“ A to ho ve skutečnosti děsí.

Pak už kolem toho tématu jen krouží, z čehož profituje jen telefonní společnost, ale v podstatě jde o jedno. Ještě není mrtvá. Jen leží v tom pokoji s nemocniční visačkou na zápěstí a poslouchá z chodby přízračná rádia. A bude se muset poprat s časem, říká doktor. Je to velký, skoro dvoumetrový chlap s nazrzlým plnovousem a nesmírně širokými rameny. Když začala usínat, taktně ho vyvedl na chodbu.

Doktor pokračuje:

– Víte, motorické zhoršení je u operace typu „kortotomie“ téměř nevyhnutelné. Vaše matka má částečně zachovanou určitou hybnost v levé ruce. Za dva až čtyři týdny může reálně očekávat návrat hybnosti i do pravé.

– Bude chodit?

Doktor se uvážlivě zahledí na strop chodby obložený děrovaným korkem. Plnovous mu padá až na límec kostkované košile a Johnny si z nějakého důvodu vzpomene na Algernona Swinburnea; proč, to neví. Tenhle chlap je v každém směru pravým opakem nebohého Swinburnea.

– Neřekl bych. V tomhle stavu už těžko.

– To bude až do smrti upoutaná na lůžko?

Začínal cítit obdiv k tomuhle chlapovi, který měl být podle všeho naprosto odporný. Tenhle pocit ho vzápětí znechutil; copak musí někoho obdivovat jen proto, že říká holou pravdu?

– Jak dlouho může takhle žít?

– Těžko říct. (Znovu.) Nádor jí blokuje jednu ledvinu. Ta druhá ovšem funguje dobře. Až ji taky zablokuje nádor, usne.

– Uremické koma?

– Ano, říká doktor, ale už obezřetněji. Uremie je patologický odborný termín, který používají výhradně doktoři, ale Johnny ho zná, protože na totéž zemřela jeho babička, i když ta k tomu neměla rakovinu. Její ledviny to prostě zabalily a ona zemřela, když se jí moč dostala do hrudní dutiny. Zemřela doma v posteli v době večeře. Johnny byl první, kdo pojal podezření, že tentokrát skutečně zemřela a že jen somaticky nespí s otevřenou pusou, jako to dělají tihle staří lidé. V očích měla dvě slzičky.

Stará bezzubá ústa jí propadla a jemu připomínala vydlabané rajče, které asi mělo být naplněné vaječným salátem, ale několik dní zůstalo ležet zapomenuté na kuchyňské lince. Na chvíli jí podržel před ústy kulaté kosmetické zrcátko, a když se nezamžilo a neskrylo odraz rajčatových úst, zavolal matku. Tehdy mu to připadalo stejně přirozené, jako mu to teď připadalo nepřirozené.

– Říká, že má bolesti. A že ji svědí celé tělo.

Doktor si vážně poklepe na hlavu.

– Ona si tu bolest jen představuje, přesto je reálná. Pro ni reálná. Proto je čas tak důležitý. Vaše matka už nemůže měřit čas na vteřiny a minuty a hodiny, ale na hodiny, dny a měsíce.

Uvědomí si, co ten vousatý hromotluk říká, a je otřesen. Uslyší tiché zvonění. Už s tím chlapem nemůže mluvit. Je to technik. Mluví o čase tak nezaujatě, jako by se ten pojem dal uchopit jako rybářský prut. A jemu se to možná podařilo.

– Můžete pro ni ještě něco udělat?

– Velice málo.

Ale chová se vyrovnaně, jako by to všechno bylo, jak má být. Koneckonců „nenabízí falešnou naději“.

– Může to být horší než koma?

– Jistěže může. Tyhle věci se nedají přesně vymezit. Je to, jako byste měl v těle žraloka. Může se nadýmat.

– Nadýmat?

– Zbytní jí břicho a pak splaskne a znovu zbytní. Ale proč se zabývat takovými věcmi. Dá se s jistotou říct že odvedou svou práci, ale co když ne? Co když mě chytnou? Nechci jít před soud za euthanasii. Ani kdybych to měl vyhrát. Nemám žádný důvod nechat se popotahovat. Představí si novinové titulky, které vyřvávají o matkovraždě, a ušklíbne se.

Sedí na parkovišti v autě a donekonečna si pohrává s krabičkou, DARVON COMPLEX. Otázka stále zní: Dokáže to? A měl by? Řekla: Už bych to chtěla mít za sebou. Dala bych všechno na světě, abych už to měla za sebou. Kevin mluví o tom, že jí připraví pokoje ve svém domě, aby neumřela v nemocnici. Nemocnice se jí chce zbavit. Dali jí nějaké nové prášky, po kterých vyváděla. To bylo čtyři dny po „kortotomii“. Rádi by ji přemístili někam jinam, protože se ještě nikdy nikomu nepodařilo přijít s jednoduchou kancerektomií. A i kdyby to z ní v téhle fázi všechno dostali, zůstanou jí jen nohy a hlava.

Přemýšlel o tom, jak asi vnímá čas – možná jako něco, co se vymklo kontrole, jako košík se šitím plný špulek s nitěmi, které se vysypou na podlahu, kde si s nimi hraje velký zlý kocour. Dny na pokoji 312. Noc na pokoji 312. Od signálního zařízení jí vyvedli šňůrku k levému ukazováčku, protože už na ně nedosáhla, když si myslela, že potřebuje mísu.

Stejně na tom moc nezáleží, protože ona žádný tlak necítí; místo útrob by klidně mohla mít hromadu pilin. Vyprazdňuje se do postele a pozná to, až když to páchne. Z osmašedesáti kilo zhubla na třiačtyřicet a svaly má tak ochablé, že působí jako hadrová panenka. Bylo by to u Keva jiné? Dokáže ji zavraždit? Ví, že je to vražda. Ta nejhorší vražda, matkovražda, jako by byl vnímající plod z rané hororové povídky Raye Bradburyho, rozhodnutý zničit toho tvora, který mu dal život. Stejně je to nejspíš jeho vina. Je jediným dítětem, které porodila, dítětem, které jí změnilo život. Jeho bratra adoptovala, když jí další usměvavý doktor sdělil, že už nebude moct mít vlastní děti. A ta její současná rakovina začala v lůně jako druhé dítě, jako jeho temnější dvojče. Jeho život a její smrt vzešly z téhož místa. Neměl by udělat to, co tak pomalu a nešikovně dělá ta nemoc?

Potají jí dává aspirin na bolest, kterou si představuje. Má ho v krabičce od pastilek na bolest v krku v zásuvce nočního stolku společně s přáními brzkého uzdravení a brýlemi na čtení, které už jí jsou k ničemu. Odebrali jí zubní protézu, protože se bojí, že by ji mohla spolknout a zadusit se jí, takže teď aspirin cucá, až jí zbělá jazyk.

Samozřejmě by jí ty pilulky mohl dát; stačily by tři nebo čtyři. Čtrnáct set gránů aspirinu a čtyři sta gránů darvonu podaných ženě, která za pět měsíců ztratila třetinu váhy.

Nikdo neví, že ty pilulky má; ani Kevin, ani jeho žena. Myslí si, že jestli dali na druhou postel pokoje 312 nějakou spolupacientku, má po starostech. Krásně se z toho vyvlékne. Přemýšlí, zda by to nakonec nebylo nejlepší. Jestli je v tom pokoji druhá žena, má po příležitosti a může to brát jako pokyn prozřetelnosti. Myslí si

– Dneska vypadáš líp.

– Myslíš?

– Jistě. Jak se cítíš?

– A, nic moc. Dneska to není nic moc.

– Ukaž, jestli pohneš pravou rukou.

Zdvihne ji z pokrývky. Ruka s roztaženými prsty se zdvihne k očím a vzápětí padá. S žuchnutím. Usměje se a ona jeho úsměv opětuje. Zeptá se jí,

– Byl tu dneska doktor?

– Jo, zastavil se. Je hodnej, chodí denně. Nepodal bys mi vodu, Johne?

Dává jí napít ze sklenice s ohebným brčkem.

– Jsi hodnej, že chodíš tak často, Johne. Jsi dobrej syn.

Znovu pláče. Druhá postel zeje vyčítavou prázdnotou. Občas kolem pokoje propluje chodbou postava v pruhovaném županu. Dveře jsou pootevřené. Jemně jí odebere vodu a klade si pitomou otázku: Je ta sklenice poloprázdná, nebo napůl plná?

– Co levá ruka?

– Ta je celkem dobrá.

– Ukaž.

Zdvihá ruku. Matka byla vždycky levačka, proto se jí levá ruka rychleji vzpamatovala z ničivých následků „kortotomie“. Zatíná ji. Ohýbá ji. Slabě luská prsty. Pak ji nechá padnout na pokrývku. Žuch. Stěžuje si,

– Ale nemám v ní žádný cit.

– Na něco se podívám.

Jde k její skříni, otvírá ji, sahá za kabát, v kterém přišla do nemocnice, a vytahuje kabelku. Schovává si ji tam, protože se bojí zlodějů. Slyšela, že někteří nemocniční zřízenci jsou mistry v okrádání a ukradnou, na co přijdou. Spolupacientka jí říkala, že jedna paní v novém křídle přišla o pět set dolarů, které si schovala v botě. Jeho matka se poslední dobou bojí spousty věcí a jednou mu říkala, že se jí v noci pod postelí občas schovává nějaký chlap. Částečně to způsobují léky, které na ní zkoušejí. Proti nim je benzedrin, který si občas vzal na studiích, neškodný bonbónek. V zamčené skříňce na konci chodby za sesternou je všechno: povzbuzující i tišící léky, drogy včetně halucinogenů. Možná je tam i smrt, milosrdná jako příjemná černá přikrývka. Zázraky moderní vědy.

Odnáší kabelku k její posteli a otvírá ji.

– Dokážeš odtud něco vyndat?

– Johnny, já nevím…

Přesvědčivě říká:

– Zkus to. Kvůli mně.

Levá ruka se zdvihá z pokrývky jako porouchaný vrtulník. Krouží. Klesá. Vytahuje z kabelky pomuchlaný papírový kapesníček. Tleská jí:

– Výborně! Výborně!

Ale ona se odvrací.

– Ještě loni jsem těmahle rukama dokázala odtlačit dva plné vozíky s nádobím.

Jestli je někdy vhodná doba, tak teď. V pokoji je horko, ale pot na jeho čele je studený. Myslí si: Jestli si neřekne o aspirin, tak to neudělám. Dneska večer ne. A ví, že když to neudělá dneska, tak nikdy. No dobře.

Její oči se stočí k pootevřeným dveřím.

– Můžeš mi podstrčit pár těch mých prášků, Johnny?

Takhle si o ně říká vždycky. Kromě předepsaných léků už by neměla nic brát, protože tolik zhubla a vypěstovala si to, čemu jeho drogově zběhlí přátelé na koleji říkali „těžkej návyk“. Tělesná imunita je na samé hraně. Další prášek už může být smrtící. Říká se, že takhle skončila Marilyn Monroeová.

– Přinesl jsem ti nějaký prášky z domova.

– Vážně?

– Jsou dobrý na bolest.

Podává jí krabičku. Dokáže číst jen hodně zblízka. Svraští čelo nad velkými písmeny a pak říká,

– Darvon už jsem měla. Nepomáhal mi.

– Tenhle je silnější.

Zdvihne oči od krabičky a podívá se na něj. Lhostejně říká,

– Vážně?

Dokáže se jen pitomě usmát.

– Můžu je cucat?

– Já nevím. Tak jeden zkus.

– Dobře. Nesmí to nikdo vidět.

Otvírá krabičku a odšroubuje z lahvičky plastové víčko. Z jejího hrdla vytahuje vatu. Dokáže tohle ona se svou pochroumanou rukou? Budou tomu věřit? To se neví. Možná nebudou. A možná jim to bude jedno.

Vyklepe si do dlaně šest pilulek. Pozoruje, jak ho pozoruje. Je jich moc, to musí vědět i ona. Jestli k tomu něco řekne, vrátí je všechny do lahvičky a dá jí jeden jediný prášek na artritické bolesti.

Venku přejde sestra a jemu se zachvěje ruka a šedé pilulky zachrastí, ale sestra se ani nezastaví, aby se podívala, jak se má ta „kortotomická paní“.

Jeho matka nic neříká; dívá se na pilulky, jako by to byly naprosto obyčejné prášky (pokud něco takového vůbec existuje). Ale na druhou stranu nikdy neměla ráda obřady; nikdy by nerozbila o svou loď láhev šampaňského.

– Tady je máš,

říká naprosto přirozeným hlasem a vkládá jí do úst první pilulku.

Zamyšleněji žvýká mezi dásněmi, dokud se želatina nerozpustí, a pak sebou trhne.

– Je nechutná? Tak –

– Ne, není to tak zlý.

Dává jí další. A další. Žvýká je stejně zamyšleně. Dává jí čtvrtou. Usměje se na něj a on si hrůzou všímá, že má žlutý jazyk. Kdyby ji udeřil do břicha, třeba by je zvrátila, ale to nedokáže. Nikdy by matku neudeřil.

– Podíval by ses, jestli mám nohy u sebe?

– Nejdřív si vem prášky.

Dává jí pátou. A šestou. Pak se dívá, jestli má nohy u sebe. Má. Říká,

– Myslím, že si trochu schrupnu.

– Dobře. Já se zajdu napít.

– Vždycky jsi byl hodnej syn, Johnny.

Ukládá lahvičku do krabičky a krabičku do kabelky. Plastové víčko nechává vedle ní na přikrývce. Otevřenou kabelku nechává vedle víčka a myslí si: Požádala mě o kabelku. Tak jsem ji přinesl a před svým odchodem otevřel. Říkala, že si odtud vyndá, co chce. A že řekne sestře, ať jí tu kabelku dá zpátky do skříně.

Jde se ven napít. Nad pítkem je zrcadlo. Vyplázne na sebe jazyk.

Když se vrátí do pokoje, matka už spí se sepjatýma rukama, na kterých výrazně vystupují nepravidelné žíly. Líbá ji a její oči se za víčky pohnou, ale zůstanou zavřené.

Ano.

Necítí se ani dobře, ani špatně.

Vychází z pokoje a myslí na něco jiného. Ještě se k ní vrací, vytahuje lahvičku z krabičky a celou ji otírá o košili. Pak na lahvičku otiskuje její mdlé spící prsty. Ukládá všechno na místo a rychle, bez ohlédnutí vychází z pokoje.

Vrací se domů a čeká na zazvonění telefonu a zatouží ji ještě jednou políbit. Čekání si krátí sledováním televize, při kterém vypije spoustu vody.

Stephen King NOČNÍ SMĚNA

Z anglického originálu Night Shift vydaného nakladatelstvím Doubleday přeložili Ivan Němeček a Pavel Medek Grafická úprava obálky: Petr Bauer Odpovědný redaktor: Jiří Zahradnický Vydalo nakladatelství Pavel Dobrovský – BETA s.r.o. (Praha 4, Květnového vítězství 332/31) PRAHA 2009 www.dobrovsky.cz www.knihycz.cz

e-mail: nakladatelstvi@dobrovsky.cz Sazba: SF SOFT, Praha Tisk: CPI Moravia Books s.r.o., Pohořelice Vydání druhé, v nakladatelství BETA první

Tady, kde teď zrovna jsem, je pořád ještě tma a prší.

Je to náramně vhodná noc.

Něco bych vám chtěl ukázat, něco byste si měli ohmatat.

Je to v pokoji nedaleko odsud – vlastně je to hned na následující stránce.

Takže půjdeme?

Z předmluvy Stephena Kinga