Stephen King

Temná věž 4 ½

Závan klíčovou dírkou

„Mnoho lidí, kteří drží tuto knihu v ruce, sledovalo dobrodružství Rolanda a jeho druhů řadu let. Jiní – a doufám, že jich je spousta, jak nováčků, tak věrných čtenářů – se možná ptají: Mohu tento příběh číst a vychutnat si ho, i když jsem nečetl žádný díl Temné věže? Moje odpověď zní ano, pokud budete mít na paměti několik věcí.

Za prvé to, že Středosvět se nachází mimo náš svět, ale v mnohém se s ním překrývá.

Za druhé – Roland je pistolník, který se snaží udržet řád ve světě rozpadajících se zákonů.

Za třetí, Rolandův život je zatížený strašným prokletím. Zabil svou matku. Stalo se to nedopatřením, ale Roland se za to cítí odpovědný a její smrt ho nepřestala pronásledovat.“

S. K.

Stephen King se narodil v roce 1947 a stal se jedním z nejúspěšnějších amerických spisovatelů současnosti. Žije s rodinou v USA ve státě Maine. Český čtenář ho již důvěrně zná z řady špičkových hororů, které v posledních letech u nás vyšly – například Mrtvá zóna, Nezbytné věci, Žhářka, Pistolník, Tři vyvolení, Pustiny, Čaroděj a sklo, To, Geraldova hra, Noční směna, Svědectví, Prokletí Salemu, Osvícení, Za soumraku, Dolores Claiborneová, Pod Kupolí a další.

ZÁVAN

KLÍČOVOU

DÍRKOU

Temná věž 4½

Copyright © 2012 by Stephen King

Original English title: The Wind Through the Keyhole

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2013

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský - BETA s.r.o., 2013

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-538-6

Tato kniha je věnována Robin Furthové

a partě z Marvel Comics

Předmluva

Mnoho lidí, kteří drží tuto knihu v ruce, sledovalo dobrodružství Rolanda a jeho druhů – ka-tet – řadu let, někteří už od počátku. Jiní – a doufám, že jich je spousta, jak nováčků, tak věrných čtenářů – se možná ptají: Mohu tento příběh číst a vychutnat si ho, i když jsem nečetl žádný díl Temné věže? Moje odpověď zní ano, pokud budete mít na paměti několik věcí.

Především to, že Středosvět se nachází mimo náš svět, ale v mnohém se s ním překrývá. V určitých místech jsou mezi světy dveře a jinde zase řidší, porézní místa, kde se ty dva světy dokonce prolínají. Tři členy ka-tet – Eddieho, Susannah a Jakea – Roland postupně vytrhl z jejich svízelného života v New Yorku, aby se přidali k jeho putování po Středosvětě. Jejich čtvrtý společník, brumlák Ochu, je zlatooké zvíře ze Středosvěta. Středosvět je velice starý, rozpadá se a je plný příšer a kouzel, jimž není radno věřit.

Za druhé je tu skutečnost, že Roland Deschain z Gileadu je pistolník – jeden ze skupiny dalších pistolníků, kteří se snaží udržet řád ve světě rozpadajících se zákonů. Pokud si myslíte, že pistolníci z Gileadu jsou prapodivnou kombinací potulných rytířů a místních šerifů z Divokého západu, nebudete daleko od pravdy. Většina z nich, i když ne všichni, jsou potomci rodu starého Bílého krále, známého jako Artur Eld (říkal jsem vám, že jejich svět se místy překrývá s naším).

Za třetí, Rolandův život je zatížený strašným prokletím. Zabil svou matku, která se zapletla – skoro proti své vůli a rozhodně v rozporu se zdravým rozumem – s jistým chlapíkem, s nímž se na těchto stránkách seznámíte. Stalo se to nedopatřením, ale Roland se za to cítí odpovědný a smrt nešťastné Gabrielle Deschainové ho nepřestala od raného mládí pronásledovat. O těchto událostech se podrobně pojednává v cyklu Temná věž, ale myslím, že nic dalšího pro naše účely nepotřebujete znát.

Pro dlouhodobé čtenáře uvádím, že tuto knihu by měli na poličku zařadit mezi Čaroděje a sklo a Vlky z Cally… takže by se dala označit jako Temná věž 4 1/2, jestli se nepletu.

Pokud jde o mě, s radostí jsem zjistil, že moji staří přátelé mají přece jen ještě co říct. Byl to velký dar, když jsem se s nimi po letech, kdy už jsem si myslel, že jsem všechny jejich příběhy odvyprávěl, potkal znovu.

Stephen King

14. září 2011

Smrtidech

1

Roland, Eddie, Susannah a Jake vyšli ze Zeleného paláce, který však s Ozem neměl vůbec nic společného – teď z něj byla hrobka jistého nepříjemného chlapíka, jehož Roland a ostatní poznali jako Tikytáka a v následujících dnech si malý Jake zvykl chodit stále víc napřed, kus před ostatními.

„Copak se o něho nebojíš?“ zeptala se Susannah Rolanda. „Když je tak daleko úplně sám?“

„Má s sebou Ocha,“ ozval se Eddie a myslel tím brumláka, který si Jakea zvolil za svého nejlepšího přítele. „Pan Ochu vychází s milými lidmi docela dobře, ale pro toho, kdo mu nepřipadá milý, má hubu plnou ostrých zubů. Jak onehdy ke své smůle zjistil Gasher.“

„Jake má navíc otcovu pistoli,“ dodal Roland. „A umí ji používat. Umí to velmi dobře. A neopustí stezku Paprsku.“ Rukou s chybějícími prsty ukázal vzhůru. Nízko visící oblaka se skoro nehýbala, ale prostředkem se táhl koridor mračen, který se neustále posunoval k jihovýchodu. K území Hromové tišiny, pokud vzkaz, jejž jim zanechal muž podepsaný jako R. F., byl pravdivý.

K Temné věži.

„Ale proč…“ začala Susannah, ale pak její kolečkové křeslo najelo na hrbol. Otočila se k Eddiemu. „Dávej pozor, kam mě tlačíš, cukrouši.“

„Promiň,“ omluvil se Eddie. „Silničáři už dlouho tuhle dálnici neopravovali. Nejspíš jim zkrouhli rozpočet.“

Nebyla to žádná dálnice, ale silnice to přece jen byla… aspoň kdysi: cestu označovaly dávno vyježděné koleje a sem tam chatrč na spadnutí.

Ráno dokonce minuli opuštěný obchod se stěží čitelný nápisem: BERKOVO CIZOKRAJNÉ ZBOŽÍ. Pátrali uvnitř po zásobách Jake a Ochu ještě byli s nimi – ale našli pouze prach, prastaré pavučiny a kostru čehosi, co byl buď velký mýval, malý pes, anebo brumlák. Ochu kosti letmo očichal, pak se na ně vyčural a z obchodu vyběhl, posadil se na hrbol mezi kolejemi a ocásek omotal kolem sebe. Čumák otočil směrem, odkud přišli, a větřil.

Roland si všiml, že brumlák to poslední dobou dělá několikrát denně, a i když nic neříkal, přemýšlel o tom. Že by je někdo sledoval? Tomu příliš nevěřil, ale brumlákův postoj – zvednutý čumák, nastražené uši, stočený ocas – vyvolával nějakou starou vzpomínku nebo připomínal něco, na co Roland stále nemohl přijít.

„Proč chce Jake chodit sám?“ zeptala se Susannah.

„Působí ti to starosti, Susannah z New Yorku?“ zeptal se Roland.

„Ano, Rolande z Gileadu, působí mi to starosti.“ Usmála se docela přátelsky, ale v očích jí zajiskřilo to dávné zlé světlo. Patřilo Dettě Walkerové, jak si Roland domyslel, dávné součásti její osobnosti. Nikdy úplně neodejde a Roland toho nelitoval. Bez té podivné ženy, která jí stále vězela v srdci jako štěpina ledu, by byla pouze pohlednou černoškou s nohama, jež jí končí pod koleny. S Dettou na palubě však byla osobou, s níž bylo radno počítat. Nebezpečnou. Pistolnicí.

„Má hodně o čem přemýšlet,“ řekl Eddie potichu. „Bylo toho na něho trochu moc. Málokterý kluk se vrátí z mrtvých. A je to, jak říká Roland – jestli se mu někdo pokusí zkřížit cestu, bude toho litovat.“ Eddie přestal tlačit kolečkové křeslo, předloktím si otřel pot z čela a podíval se na Rolanda. „Žije vůbec někdo konkrétně v téhle čtvrti zdejšího zapadákova, Rolande? Nebo se všichni odstěhovali?“

„Jistě jich tu pár je, to vnímám.“

Nejenže vnímal, několikrát na ně dokonce někdo vykukoval, když procházeli po stezce Paprsku. Jednou to byla vystrašená žena, která k sobě tiskla dvě děti a v šátku na krku měla zavěšené mimino. Jednou to byl starý farmář, poloviční muťák, kterému z koutku úst viselo jakési škubající se tykadlo. Eddie a Susannah žádné z těchto lidí neviděli a nevycítili ani další, o nichž Roland nepochybně věděl a kteří z bezpečí lesa a vysoké trávy sledovali, jak cizinci procházejí kolem. Eddie a Susannah se museli ještě hodně učit.

Zřejmě se však přece jen naučili aspoň něco potřebného, protože Eddie se najednou zeptal: „To jsou oni, koho za námi Ochu pořád větří?“

„Nevím.“ Roland zauvažoval, jestli jim má říct, že podle něj Ochovi tou jeho zvláštní brumláckou hlavičkou vrtá ještě něco jiného, ale nakonec to neudělal. Pistolník strávil spoustu let bez ka-tet a zvykl si nechávat si leccos pro sebe. Tento zvyk bude muset porušit, pokud má tohle tet zůstat silné. Ale ještě ne, dnes ráno ještě ne.

„Pojďme dál,“ řekl. „Určitě zjistíme, že Jake na nás vpředu čeká.“

2

Po dvou hodinách, těsně před polednem, vystoupili na vyvýšeninu, kde se zastavili, a pod sebou spatřili širokou, pomalu tekoucí řeku, která pod zataženým nebem vypadala jako šedý roztavený cín. Na severozápadním břehu – na jejich straně – stála jakási budova podobná stodole a natřená tak zářivě zelenou barvou, až do tichého dne přímo křičela. Její vchod přečníval nad vodu a podpíraly ho kůly natřené podobně zelenou barvou. Ke dvěma kůlům byl silnými lany připoutaný prám velký nejméně devadesát krát devadesát stop, pruhovaně natřený červenou a žlutou barvou. Z prostředku trčela vysoká dřevěná tyč, která vypadala jako stěžeň, ale po plachtě nebylo ani stopy. Před tyčí stálo několik proutěných židlí otočených ke břehu, na němž stála budova. Na jedné židli seděl Jake. Vedle něj stařík v širokém slamáku, plandavých zelených kalhotách a vysokých holínkách. Na horní půlce těla měl tenký bílý oděv – druh košile, kterou Roland znal jako nátělník. Vypadalo to, že Jake a stařík pojídají tlustě obložené popkiny. Při pohledu na ně se Rolandovi začaly sbíhat sliny.

Za nimi, na okraji cirkusácky natřeného člunu, seděl Ochu, a jako uhranutý hleděl dolů na svůj odraz ve vodě. Nebo možná na odraz ocelového lana, které viselo nad ním a táhlo se přes řeku.

„To je řeka Whye?“ zeptala se Susannah Rolanda.

„Jo.“

Eddie se zašklebil. „Říkáš Whye, a já říkám aj vaj!“ Zvedl ruku a zamával s ní nad hlavou. „Jakeu! Hej, Jakeu! Ochu!“

Jake také zamával, a i když řeka a prám zakotvený u břehu byly skoro čtvrt míle daleko, měli všichni tři stejně ostrý zrak, takže uviděli, jak se chlapci v úsměvu zablýskly bílé zuby.

Susannah si přiložila dlaně k ústům. „Ochu! Ochu! Ke mně, zlato! Poběž za maminkou!“

S pronikavým ňafáním, protože pořádně štěkat neuměl, přeběhl Ochu tryskem prám, zmizel v budově připomínající stodolu a vynořil se na druhé straně. Řítil se k nim po stezce s ušima přitisknutýma k hlavě a rozzářenýma zlatě lemovanýma očima.

„Zpomal, zlato, ať nedostaneš infarkt!“ volala rozesmátá Susannah.

Ochu to zřejmě považoval za povel zrychlit. Dorazil ke kolečkovému křeslu za necelé dvě minuty, skočil Susannah do klína, pak seskočil znovu na zem a radostně se na všechny zahleděl. „Olan! Ed! Suze!“

„Buď zdráv, sire Trokene,“ pozdravil ho Roland a použil při tom starobylé označení pro brumláka, které poprvé uslyšel od matky, když mu předčítala jednu knihu: Troken a drak.

Ochu zvedl nožku, pocvrnkal drn trávy, pak otočil čumák směrem, odkud přišli, a upřel oči na obzor.

„Proč to pořád dělá, Rolande?“ zeptal se Eddie.

„Nevím.“ Ale matně mu to cosi připomínalo. Ze by nějaký starý příběh, ne zrovna Trokena a draka, ale jiný, podobný? Podle Rolanda to tak bylo. Letmo si vzpomněl na zelené oči pozorně hledící ze tmy a trochu se zachvěl – ne přímo strachem (i když trocha ho v tom pocitu taky mohla být), ale tou vzpomínkou. Pak to bylo pryč.

Voda bude, pokud bůh dá, pomyslel si a uvědomil si, že mluví nahlas, teprve když se ozval Eddie: „Co?“

„To nic,“ odbyl ho Roland. „Usedneme s Jakeovým novým přítelem ke krátké poradě, ano? Snad má nějaký ten popkin navíc.“

Eddie, který už měl plné zuby tuhých rolek, jimž říkali pistolnické burrito, se ihned rozzářil. „Sakra, to jo.“ Podíval se na pomyslné hodinky na opáleném zápěstí. „Božínku, vidím, že je právě čtvrt na dlabanec.“

„Sklapni a zatlač, brouku,“ pobídla ho Susannah.

Eddie sklapl a zatlačil.

3

Stařík seděl, když do loděnice vstupovali, a stál, když se vynořili u řeky. Uviděl pistole, které měl Roland a Eddie – velké zbraně se santálovou pažbou – a oči se mu rozšířily. Padl na koleno. Byl tichý den a Roland přímo slyšel, jak mu zavrzaly kosti.

„Buď zdráv, pistolníku,“ pronesl stařík a přiložil si artritidou oteklou pěst k čelu. „Vzdávám ti čest.“

„Vstaň, příteli,“ řekl Roland a doufal, že ten stařec je skutečně přítel – Jake si to zřejmě myslel a Roland nakonec začal důvěřovat jeho instinktu. Nemluvě o instinktu malého brumláka. „Vstaň přece.“

Stařík s tím měl potíže, takže Eddie vstoupil na palubu a podepřel ho. „Díky, synku, díky. Jsi rovněž pistolník, nebo zatím učeň?“ Eddie se podíval na Rolanda. Ten nehnul ani brvou, takže Eddie pohlédl znovu na staříka, pokrčil rameny a široce se usmál. „Nejspíš tak trochu obojí. Jsem Eddie Dean z New Yorku. Tohle je moje manželka Susannah. A tohle je Roland Deschain. Z Gileadu.“

Starému člunaři se rozšířily oči. „Opravdu z Gileadu? To říkáš?“

„Opravdu z Gileadu,“ souhlasil Roland a ucítil, jak se mu kolem srdce šíří nezvyklý smutek. Čas byl jen tvář na vodě a stejně jako ta velká řeka před nimi nedělal nic, jen plynul.

„Pak vstupte na palubu. A vítejte. S tímto mladým mužem jsme už dobří přátelé, to tedy jsme.“ Ochu vstoupil na velký člun a stařík se shýbl, aby podrbal brumláka na nastavené hlavě. „A my taky, že ano, chlapče? Jestlipak si pamatuješ moje jméno?“

„Bix!“ odpověděl Ochu bez rozmýšlení, pak se znovu otočil k severozápadu a pozvedl čenich. Jeho zlatě lemované oči upřeně hleděly na pohybující se válec mračen, který označoval stezku Paprsku.

4

„Chcete pojíst?“ zeptal se jich Bix. „To, co mám, je chudé a obyčejné, ale i tak se s vámi rád rozdělím.“

„S díky přijímáme,“ řekla Susannah. Podívala se nahoru na lano, které se šikmo táhlo přes řeku. „Tohle je přívoz, že?“

„Jo,“ ozval se Jake. „Bix mi vyprávěl, že na druhé straně jsou lidé. Ne moc blízko, ale ani ne daleko. Podle něj jsou to farmáři, co pěstují rýži, ale tímhle směrem moc nechodí.“

Bix vystoupil z velkého prámu a vešel do loděnice. Eddie počkal, až uslyší staříka štrachat uvnitř, pak se shýbl k Jakeovi a potichu se zeptal: „Je v pohodě?“

„Je fajn,“ ujistil ho Jake. „Jenom je prostě vedle z toho, co jsme zač, a je šťastný, že má někoho na převoz. Prý tu nikdo nebyl už spoustu let.“

„To věřím,“ souhlasil Eddie.

Bix se opět vynořil s proutěným košem a Roland ho od něj vzal – jinak by se stařík mohl svalit do vody. Brzy všichni seděli v proutěných křesílkách a žvýkali popkiny obložené jakýmsi růžovým rybím masem. Bylo kořeněné a lahodné.

„Snězte, kolik chcete,“ pobízel Bix. „Řeka je slizounů plná a většinou už jsou pravého plemene. Muřáky házím zpátky. Kdysi jsme dostali poručeno, abychom ty špatné vyhazovali na břeh a oni se tak nemohli dál množit, a nějakou dobu jsem to dělal, ale teď…“ Pokrčil rameny. „Žij a nech žít, říkám já. Jako někdo, kdo sám žil dost dlouho, mám pocit, že něco takového můžu říct.“

„Jak jsi starý?“ zeptal se Jake.

„Už je to nějaká doba, co jsem překročil stodvacítku, jenže pak jsem ztratil přehled, to teda ztratil. Čas je na téhle straně dveří krátký, to víte.“

Na této straně dveří. Rolandovi hlavou znovu prolétla vzpomínka na jakýsi starý příběh, ale hned byla pryč.

„Jdete podle toho?“ Stařík ukázal na pohybující se pruh mraků na nebi.

„Jdeme.“

„Do Cally nebo ještě dál?“

„Dál.“

„Do velké temnoty?“ Bix vypadal při té představě ustaraně a zároveň vzrušeně.

„Jdeme svým směrem,“ odpověděl Roland. „Jaký poplatek si vezmeš za to, že nás převezeš, sai převozníku?“

Bix se zasmál. Znělo to chraplavě a radostně. „Peníze nejsou k ničemu, když není za co je utratit, nemáte žádný dobytek a je jasné jako den, že toho mám k jídlu víc než vy. A vždycky byste na mě mohli tasit a k převozu mě donutit.“

„To nikdy,“ ohradila se Susannah šokované.

„Vždyť já vím,“ mávl Bix rukou. „Ohaři by mohli – a ti by mi mohli pro dobrou míru ještě prám spálit, jakmile by se dostali na druhý břeh – ale praví muži pistole, ti nikdy. A ženy nejspíš taky ne. Nevypadáš ozbrojená, paní, ale u žen člověk nikdy neví.“

Susannah se nad tím usmála sevřenými rty a nic neřekla.

Bix se otočil k Rolandovi. „Přicházíte z Ludu, jak tuším. Poslechl bych si o Ludu, a jak to tam chodí. Protože to bylo úžasné město, to tedy bylo. Když jsem je poznal, rozpadalo se a začalo být podivné, ale stále bylo úžasné.“

Čtveřice si vyměnila pohled, který byl zcela an-tet, ta zvláštní telepatie, již měli společnou. V jejich pohledu byl ka-šum, což je starý středosvětský výraz pro stud, ale také žal.

„Co je?“ zeptal se Bix. „Co jsem řekl? Jestli jsem požádal o něco, co mi nechcete dát, prosím za prominutí.“

„Vůbec ne,“ odpověděl Roland, „jenže Lud…“

„Z Ludu je prach ve větru,“ řekla Susannah.

„No,“ ozval se Eddie, „vlastně ani ne prach.“

„Popel,“ upřesnil Jake. „Takový, který ve tmě září.“

Bix nad tím uvažoval, pak pomalu přikývl. „Stejně bych si to všechno rád poslechl, nebo aspoň tolik, kolik mi stačíte za hodinu povědět. Protože tak dlouho trvá převoz.“

5

Bix se urazil, když mu nabídli, že mu pomohou s přípravami. Řekl, že je to jeho práce a stále na ni stačí – jenom ji nezvládne tak rychle jako kdysi, kdy na obou březích řeky stály farmy a několik malých obchodních stanic.

Každopádně té práce nebylo tolik. Přinesl z loděnice stoličku a velký šroub s okem z železného dřeva, postavil stoličku tak, aby mohl připevnit šroub na vršek tyče, a pak zavěsil oko na lano. Odnesl stoličku zase dovnitř a vrátil se s velkou kovovou klikou ve tvaru Z. S jakousi obřadností ji položil k dřevěnému krytu na opačném konci člunu.

„Ne abyste to někdo skopli přes palubu, to už bych se nikdy nedostal domů,“ varoval je.

Roland si dřepl na bobek, aby si věc prohlédl. Kývl na Eddieho a Jakea, kteří se k němu připojili. Ukázal na slova vyražená na těle kliky. „Stojí tam, co si myslím?“

„Jo,“ přisvědčil Eddie. „North Central Positronics. Naši staří známí.“

„Kdy jsi k tomu přišel, Bixi?“ zeptala se Susannah.

„Odhaduju, že tak před devadesáti rokama, nebo ještě víc. Tamhle v podzemí je jedno místo.“ Neurčitě máchl rukou směrem k Zelenému paláci. „Táhne se na celé míle a je plné věcí, které patřily starému lidu, a jsou v dokonalém stavu. Ze stropu pořád hraje divná muzika, takovou jste ještě neslyšeli. Jako by vám míchala myšlenkama. A není radno se tam dlouho zdržovat, jinak vám naskáčou boláky, začnete blít a vypadají vám zuby. Já tam jednou šel. Už nikdy víc. Chvíli jsem si myslel, že umřu.“

„Vypadaly ti kromě tesáků taky vlasy?“ zeptal se Eddie.

Bix vypadal překvapeně, ale pak přikývl. „Jo, trochu, ale zase mi dorostly. Ta klika, víte, je zacelená.“

Eddie nad tím chvíli dumal, ale netušil, jak by se mohl neživý předmět zacelit. Pak si uvědomil, že stařík myslel ocelová.

„Jste připraveni?“ zeptal se jich Bix. Oči mu zářily skoro stejně jako Ochovi. „Mám odrazit?“

Eddie řízně zasalutoval. „Dle rozkazu, kapitáne. Vyplouváme k Ostrovu pokladů, jo hó hó, to tedy vyplouváme.“

„Pojď mi pomoct s těmi lany, Rolande z Gileadu, jestli ráčíš.“

Roland šel, a rád.

6

Prám se zvolna sunul, po šikmém laně ho pomalu táhl líný říční proud. Všude kolem nich skákaly ryby a Rolandovo ka-tet zatím na střídačku vyprávělo staříkovi o městu Lud a o tom, co se jim tam přihodilo. Ochu chvíli se zájmem pozoroval ryby, packami se opíral o hranu člunu obrácenou proti proudu. Pak se znovu posadil, zahleděl se zpátky tam, odkud přišli, a zvedl čenich.

Bix mručel, když mu vyprávěli, jak opouštěli město odsouzené ke zkáze. „Blaine Mono, říkáte. Pamatuju si ho. Třeskací vlak. Byl ještě jeden, ale už si nevzpomenu na jeho jméno…“

„Patricia,“ napověděla mu Susannah.

„Jo, to byla ona. Měla krásné skleněné boky. A vy říkáte, že celé město je pryč?“

„Celé,“ přitakal Jake.

Bix sklonil hlavu. „Smutné.“

„To ano,“ řekla Susannah, vzala ho za ruku a lehce ji stiskla. „Středosvět je smutné místo, i když umí být velmi krásné.“

To už dospěli doprostřed řeky a vlasy jim čechral mírný větřík, kupodivu teplý. Všichni odložili těžký svrchní oděv a pohodlně se usadili v proutěných křesílkách pro cestující, která se otáčela sem a tam, zřejmě kvůli vyhlídce, jež se jim nabízela. Na prám vyskočila velká ryba – pravděpodobně toho druhu, jímž si ve čtvrt na dlabanec naplnili břicho. Zůstala ležet Ochovi u tlap a plácala sebou. Brumlák se obyčejně vrhal na každého drobného tvora, který mu zkřížil cestu, ale teď se zdálo, že si ryby ani nevšiml. Roland ji ošoupanou botou skopl zpátky do vody.

„Váš troken ví, že se to blíží,“ poznamenal Bix. Podíval se na Rolanda. „Určitě si na to dáte pozor, tak?“

Roland chvíli nedokázal nic říct. Z hlubin mysli na hladinu stoupala jasná vzpomínka na jednu z tuctu ručně vybarvovaných dřevorytových ilustrací ve staré oblíbené knížce. Šest brumláků sedí na povaleném stromu v lese pod srpkem měsíce a všichni mají pozvednuté čumáky. Tuto knihu, Kouzelné příběhy Eldů, miloval víc než všechny ostatní, když byl sotva víc než batole a poslouchal, jak mu matka čte před spaním v jeho ložnici ve vysoké věži, zatímco venku zpívá svou osamělou píseň podzimní vichřice a přivolává tak zimu. „Závan klíčovou dírkou“, tak se jmenoval příběh, k němuž ten obrázek patřil, a byl strašný a nádherný zároveň.

„U všech mých bohů na kopci,“ pronesl Roland a bouchl se hranou ruky bez několika prstů do čela. „Měl jsem to poznat hned. Už jenom podle toho, jak se v posledních pár dnech oteplilo.“

„Chceš říct, žes to nepoznal?“ zeptal se Bix. „A jsi z Vnitřního světa?“ Nespokojeně zamlaskal.

„Rolande?“ ozvala se Susannah. „Co se děje?“

Roland si jí nevšímal. Díval se z Bixe na Ocha a zase na Bixe. „Přichází smrtidech.“

Bix přikývl. „Tak. Troken to říká a trokeni se ve smrtidechu nikdy nepletou. To je jejich přednost, kromě toho, že i trochu mluví.“

„Jaká přednost?“ zeptal se Eddie.

„Myslí tím jejich nadání,“ vysvětlil Roland. „Bixi, víš o nějakém místě na druhém břehu, kde bychom se mohli schovat a počkat, až se to přežene?“

„Náhodou vím.“ Stařík ukázal na zalesněné kopce, které se mírně svažovaly k opačnému břehu Whye, kde na ně čekalo další molo a další loděnice – ta neměla žádný nátěr a zdaleka nebyla tak velkolepá. „Na druhé straně najdete cestu, po které půjdete dál, takovou úzkou cestičku, co bývala silnicí. Sleduje stezku Paprsku.“

„To jistě sleduje,“ ozval se Jake. „Všechny věci slouží Paprsku.“

„Jak říkáš, mladý muži, jak říkáš. Co znáte, kola, nebo míle?“

„Obojí,“ řekl Eddie, „ale pro většinu z nás jsou lepší míle.“

„Nuže dobrá. Jděte po staré Callské silnici pět mil… možná šest… a přijdete do opuštěné vesnice. Většina domů je tam ze dřeva a k ničemu vám nebudou, ale obecní síň je z pevného kamene. Tam vám bude dobře. Byl jsem uvnitř a je tam krásný velký krb. Radím vám obhlídnout komín, to určitě, protože budete potřebovat, aby ten den nebo dva, kdy tam budete muset čekat, dobře táhl. Pokud jde o dřevo, poslouží vám okolní zbořeniny.“

„Co je to ten smrtidech?“ zeptala se Susannah. „Nějaký vítr?“

„Ano,“ odpověděl Roland. „Jeden jsem zažil, ale je to už spousta let. Máme štěstí, že je Ochu s námi. Ale ani tak bych to nepoznal, nebýt Bixe.“ Stiskl staříkovi rameno. „Díky, sai. Všichni říkáme díky.“

7

Loděnice na jihovýchodním břehu řeky byla na pokraji zhroucení, stejně jako spousta jiných věcí ve Středosvětě. Na krovech hřadovali hlavou dolů netopýři a po stěnách pobíhali tlustí pavouci. Lidem se ulevilo, když tudy jen prošli a ocitli se znovu pod širým nebem. Bix uvázal prám a připojil se k nim. Všichni ho poobjímali a při tom dávali pozor, aby ho moc nezmáčkli a nezlámali mu staré kosti.

Když se s ním rozloučili, stařík si otřel oči, pak se shýbl a pohladil Ocha po hlavě. „Postarej se o ně dobře, to udělej, sire Trokene.“

„Ochu!“ odpověděl brumlák. A dodal: „Bix!“

Stařík se narovnal a všichni znovu uslyšeli, jak mu praská v kostech. Opřel se dlaněmi o bedra a zašklebil se.

„Dostaneš se v pohodě zpátky?“ zeptal se Eddie.

„Ale jo,“ odpověděl Bix. „Kdyby bylo jaro, tak možná ne – Whye není tak klidná, když taje sníh a přijdou deště ale teď? Levou zadní. Bouře je ještě dost daleko. Budu kus proti proudu točit klikou, pak pevně zarazím závlačku, abych mohl odpočívat a neklouzal zpátky, a pak budu zase chvíli točit. Možná mi to zabere čtyři hodiny místo jedné, ale dostanu se tam. Aspoň vždycky jsem se tam dostal. Jenom lituju, že jsem vám nemohl dát víc jídla.“

„Povede se nám dobře,“ ujistil ho Roland.

„Tak dobrá. Dobrá.“ Zdálo se, že staříkovi se nechce odcházet. Podíval se jim každému do tváře – vážně –, pak se usmál a ukázal tak bezzubé dásně. „Bylo to utěšené setkání na stezce, je to tak?“

„To tedy ano,“ souhlasil Roland.

„A jestli se budete tudyma vracet, zastavte se a pobuďte u starého Bixe. Povyprávíte mu o svých dobrodružstvích.“

„Určitě,“ řekla Susannah, i když věděla, že tudy už nikdy nepůjdou. Tohle věděli všichni.

„A pozor na smrtidech. S tím si nezahrávejte. Ale možná máte ještě tak den, nebo i dva. Zatím nevytáčíš kruhy, co, Ochu?“

„Ochu!“ přisvědčil brumlák.

Bix zhluboka povzdechl. „Tak už běžte svou cestou,“ řekl, „a já půjdu svou. Brzo se všichni někam důkladně zakutáme.“

Roland a jeho tet vykročili na stezku.

„Ještě jednu věc!“ zavolal za nimi Bix, takže se otočili. „Jestli zahlídnete toho blbce Andyho, vyřiďte mu, že o žádnou písničku nestojím a nechci, aby mi četl nějaký zatracený horoskopy!“

„Kdo je Andy?“ křikl Jake.

„Ale, to je fuk, stejně ho nejspíš nepotkáte.“

To bylo poslední staříkovo slovo na toto téma a žádný z nich si na ně nevzpomněl, i když v Calla Bryn Sturgisu Andyho opravdu potkali. Ale to se stalo později, až když bouře pominula.

8

Do opuštěné vesnice to bylo jen pět mil a dorazili k ní necelou hodinu poté, co vyšli od přívozu. Rolandovo vyprávění o smrtidechu zabralo méně času.

„Obyčejně přicházely do Velkých lesů severně od Nového Kanaánu jednou nebo dvakrát do roka, i když přímo v Gileadu se nikdy žádný neobjevil. Než se dostaly tak daleko, vždycky vystoupaly do vzduchu. Ale pamatuji si, jak jsem jednou viděl jet po Gileadské cestě káry naložené zmrzlými mrtvolami. Byli to nejspíš farmáři a jejich rodiny. Kde byli jejich trokeni – brumláci –, to nevím. Asi onemocněli a pomřeli. Bylo jasné, že když ti lidé neměli žádného brumláka, který by je varoval, nestačili se připravit. Smrtidech přichází náhle, víte. V jednu chvíli je vám teplo jako v troubě – protože počasí se předtím vždycky oteplí –, a vzápětí je to tu, vrhne se to na vás jako smečka vlků na houf jehňat. Jediným varováním jsou zvuky, jaké vydávají stromy, když se přes ně valí ledový smrtidech. Je to takové dunění, jako výbuchy granátů hluboko v zemi. Ty zvuky vydávají živé stromy asi proto, že se prudce smrští. A když to lidé na polích uslyšeli, už pro ně bylo příliš pozdě.“

„Zima,“ přemítal Eddie. „Jak velká?“

„Teplota může za necelou hodinu klesnout až na čtyřicet čárek pod hranici mrazu,“ řekl Roland chmurně. „Rybníky zmrznou okamžitě a ozývají se při tom zvuky, jako když kulka roztříští okno. Tráva se promění ve sklo.“

„Přeháníš,“ usoudila Susannah. „To přece není možné.“

„Vůbec ne. Ale ten chlad není všechno. Provází ho vítr – o síle vichřice, a ten láme zmrzlé stromy jako stébla. Takové bouře se mohou hnát krajem i tři sta kol, než se zvednou do nebe, a to stejně rychle, jako se objevily.“

„Jak to ti brumláci vědí?“ zeptal se Jake.

Roland pouze zavrtěl hlavou. Jak a proč, to ho nikdy u ničeho příliš nezajímalo.

9

Došli k ulomenému kusu vývěsní tabule, který ležel na stezce. Eddie ho zvedl a přečetl vybledlé pozůstatky jediného slova. „Tohle dokonale vystihuje Středosvět,“ řekl. „Tajemný, a přitom tak nějak k popukání.“ Otočil se k nim s kusem prkna zdviženým před hrudník. Velkými kostrbatými písmeny na něm stálo ZÁVRT.

„Závrt je hluboká studna,“ vysvětlil Roland. „Podle zvykového práva se z ní může každý pocestný napít bez poplatku nebo pokuty.“

„Vítejte v Závrtu,“ zahlaholil Eddie a mrskl kusem štítu do křoví vedle cesty. „To se mi líbí. Dokonce bych chtěl nálepku na nárazník s nápisem Přečkal jsem smrtidech v Závrtu.“

Susannah se zasmála. Jake ne. Pouze ukázal na Ocha, který se začal rychle točit v maličkých kruzích, jako by si honil ocásek.

„Možná bychom si měli trochu pospíšit,“ řekl chlapec.

10

Lesy se rozestoupily a stezka se rozšířila v bývalou hlavní ulici vesnice. Ze samotné vesnice zbyl smutný hlouček zbořenin, které se po obou stranách táhly asi čtvrt míle. Něco asi bývaly domy, něco obchody, ale teď už se to nedalo rozeznat. Zbyly z nich jen zhroucené skořepiny, které civěly do okolí tmavýma prázdnýma očima, v nichž možná kdysi byly skleněné tabule. Jediná výjimka stála na konci obce. Zarostlá hlavní ulice se tam rozdělovala a obtáčela podsaditou budovu připomínající pevnůstku, postavenou z šedého kamene. Byla zarostlá křovisky vysokými skoro do pasu a částečně ji kryly mladé jedle, které tam musely růst od doby, kdy lidé Závrt opustili. Kořeny se už začínaly propracovávat k základům obecní síně. Po čase ji kořeny strhnou, a čas byl to jediné, čeho byl ve Středosvětě nadbytek.

„S tím dřevem měl děda pravdu,“ prohodil Eddie. Zvedl ohlazenou lať a položil ji před Susannah na podničky křesla jako provizorní stolek. „Budeme ho mít spoustu.“ Vrhl pohled na Jakeova chlupatého kamaráda, který se už zase rychle točil v kruzích. „Teda jestli máme čas si ho nasbírat.“

„Začneme sbírat, jakmile se přesvědčíme, že se do té kamenné budovy vůbec dostaneme,“ řekl Roland. „Pospěšme si.“

11

V obecní síni Závrtu byla zima a v patře bydleli ptáci – podle Newyorčanů to byly vlaštovky, Roland jim však říkal rézičky –, ale jinak vskutku měli celý domek pro sebe. Jakmile se Ochu ocitl pod střechou, očividně ho opustilo nutkání obracet se čumákem k severozápadu nebo se točit v kruzích, a okamžitě se v něm probudila obvyklá zvědavost, takže se vyřítil po vratkých schodech vzhůru vstříc tichému pleskání křídel a čiřikání. Začal pronikavě ňafat a členové tet brzy spatřili rézičky hromadně odlétat do méně obydlených míst Středosvěta. Jake si pomyslel, že pokud má Roland pravdu, pak se ptáci mířící k řece Whye brzy promění v ptačí rampouchy.

Přízemí tvořilo jedinou rozlehlou místnost. U zdí byly na hromadách stoly a lavice. Roland, Eddie a Jake je odnesli k nezaskleným oknům, která byla naštěstí malá, a otvory jimi zakryli. Okna na severozápadní straně zakryli zvenčí, aby je vítr vanoucí z toho směru spíš přirazil než odfoukl.

Zatímco se tím zabývali, Susannah vjela se svým křeslem až do útrob krbu, což mohla udělat, aniž musela sklonit hlavu. Zahleděla se vzhůru, chopila se zrezivělého kruhu, který tam visel, a zatáhla za něj. Ozvalo se pekelné zaskřípání… chvilka ticha… a pak na ni žuchlo mohutné černé mračno sazí. Její reakce byla okamžitá, barvitá a zcela v duchu Detty Walkerové.

„No to mi polib prdel a odkýbluj se do nebe!“ zařvala. „Ty čuráku jeden nevychcanej, koukni se na ten zasranej bordel!“

Vycouvala s křeslem ven a při tom kašlala a mávala si rukama před obličejem. Kolečka křesla zanechávala v koptu stopy. Susannah měla v klíně hromadu sazí. Smetla ji sérií prudkých ran, které se podobaly spíš boxování.

„Komín hnusnej zkurvenej! Špinavá kundídíra! Ty hajzle zasranej…“

Otočila se a všimla si, že Jake na ni zírá s otevřenou pusou a vykulenýma očima. Ochu, který stál na schodech za ním, se tvářil stejně.

„Promiň, zlato,“ odfrkla si Susannah. „Nechala jsem se trochu unýst.

Vztekám se hlavně na sebe. Odmala jsem byla zvyklá na sporáky a krby, takže mě to mělo napadnout.“

Jake s hlubokým respektem odpověděl: „Znáš lepší nadávky než můj otec. Nenapadlo by mě, že existuje někdo, kdo umí klít líp než on.“

Eddie přešel k Susannah a začal jí utírat obličej a krk. Odstrčila mu ruce. „Jenom to rozmažeš. Pojďme se podívat, jestli najdem ten závrt nebo co to je. Možná je tam pořád voda.“

„Bude, pokud bůh dá,“ odpověděl Roland.

Prudce se k němu otočila a zahleděla se na něj přimhouřenýma očima. „Chceš bejt vtipnej, Rolande? Neradím ti, aby ses pokoušel vtipkovat, když tu sedím jako černej sněhulák.“

„Ne, sai, na to ani nepomysli,“ řekl Roland, ale levý koutek úst mu nepatrně zaškubal. „Eddie, běž se podívat po té vodě, aby se mohla Susannah umýt. Já s Jakém začnu sbírat dříví. Budeme potřebovat, abys nám co nejdřív pomohl. Doufám, že náš přítel Bix to stihl na svůj břeh, protože myslím, že času je méně, než odhadoval.“

12

Obecní studna byla za obecní síní na místě, kde se podle Eddieho možná kdysi nalézala náves. Provaz visící z rumpálu pod ztrouchnivělou stříškou byl dávno pryč, ale v tom nebyl problém. Měli totiž v tlumoku svazek dobrého lana.

„Problém je v tom,“ dumal Eddie, „co přivážeme na konec toho lana. Snad by jeden Rolandův starý sedlový vak mohl…“

„Co je tohle, zlato?“ Susannah ukazovala nalevo od studny na trs vysoké trávy a ostružiní.

„Nevidím…“ Ale pak uviděl. Flíček zrezivělého kovu. Eddie opatrně, aby ho trny poškrábaly co nejméně, hmátl do roští, zamručel námahou a vytáhl zrezivělé vědro s chomáčem uschlého břečťanu uvnitř. Vědro mělo dokonce ucho.

„Ukaž, já se podívám,“ řekla Susannah.

Vyklepal břečťan a nádobu jí podal. Vyzkoušela ucho, a to se okamžitě zlomilo, ne že by prasklo, ale tiše, tence vzdychlo. Susannnah se na Eddieho omluvně podívala a pokrčila rameny.

„To neva,“ řekl Eddie. „Lepší je zjistit to hned, než až by to bylo dole ve studni.“ Odhodil ucho stranou, odřízl kus z jejich lana, odmotal vnější prameny, aby je ztenčil, a zbytek provlékl dírami, v nichž předtím drželo ucho.

„To není špatný,“ usoudila Susannah. „Na bílýho kluka seš dost šikovnej.“ Nakoukla přes okraj studny dolů. „Vidím vodu. Není ani tři metry hluboko. Hu, ta ale vypadá studená.“

„Kominíci si nemůžou vybírat,“ řekl Eddie.

Vědro cáklo o hladinu, naklonilo se a začalo se plnit. Když kleslo pod vodu, Eddie ho vytáhl nahoru. Na několika místech, kde nádobu prožrala rez, stříkala voda, ale byly to jen malé dírky. Eddie si sundal košili, namočil ji ve vodě a začal Susannah umývat obličej. „Panebože!“ vykřikl. „Vidím děvče!“

Vzala od něj zmuchlanou košili, vymáchala ji, vyždímala a začala si umývat ruce. „Aspoň jsem ten zatracenej komín otevřela. Až ten sajrajt umyju z nejhoršího, můžeš nabrat další vodu, a až rozděláme oheň, budu se moct umýt v teplý…“

Daleko na severozápadě zaslechli tiché, dunivé rupnutí. Pak bylo ticho, a znovu cosi prásklo. Následovalo několik další zadunění, a pak úplná kanonáda. Blížila se jejich směrem jako pochodující těžké boty. Jejich vylekané pohledy se setkaly.

Eddie, nahý do pasu, skočil za kolečkové křeslo. „Myslím, že bysme sebou měli mrsknout.“

Z dálky – ale nepochybně stále blíž – doléhaly zvuky jako při střetu armád ve válce.

„Myslím, že máš pravdu,“ řekla Susannah.

13

Když se vrátili, uviděli, že Roland a Jake běží k obecní síni každý s plnou náručí trouchnivého dříví a prken zježených třískami. Stále daleko za řekou, ale rozhodně už blíž, duněly tiché, praskavé exploze, jak se stromům stojícím v cestě smrtidechu křečovitě stahovala jemná dřeň. Ochu byl uprostřed zarostlé hlavní ulice a neustále se točil dokolečka.

Susannah se vyklonila z křesla, obratně dopadla na ruce a začala se plazit k obecní síni.

„Co to sakra děláš?“ vyjekl Eddie.

„Tak uvezeš na křesle víc dřeva. Nasbírej co největší hromadu. Já odchytím Rolanda, aby mi dal svoje křesadlo, a zapálím oheň.“

„Ale…“

„Poslouchej mě, Eddie. Nech mě udělat, co můžu. A obleč si zase košili. Vím, že je mokrá, ale aspoň se tolik nepoškrábeš.“

Udělal to, pak se otočil ke křeslu, naklonil je na zadních kolečkách dozadu a odtlačil k nejbližšímu možnému zdroji paliva. Když míjel Rolanda, vyřídil mu vzkaz od Susannah. Roland, vykukující přes hromadu dřeva v náručí, jen přikývl a bez zastavování běžel dál.

Všichni tři beze slova běhali sem a tam a sbírali dříví na ochranu proti zimě, která se za tohoto podivně teplého odpoledne rychle blížila. Stezka Paprsku dočasně zmizela z nebe, protože všechny mraky se daly do pohybu a valily se k jihovýchodu. Susannah rozdělala oheň a ten teď burácel a šlehal do komína. Uprostřed rozlehlé místnosti v přízemí ležela velká hromada dřeva, z některých kusů trčely rezavé hřebíky. Zatím se nikdo z nich neřízl ani nepíchl, ale podle Eddieho to byla jen otázka času. Snažil se rozpomenout, kdy byl naposled na přeočkování proti tetanu, ale nic se mu nevybavilo.

Pokud jde o Rolanda, pomyslel si, jeho krev by nejspíš zabila každej bacil, kterej by se do toho koženýho pytle, kterýmu říká kůže, odvážil strčit hlavu.

„Proč se usmíváš?“ zeptal se Jake. Prudce oddechoval a slova ze sebe sotva vyrážel. Rukávy košile měl umazané a plné třísek, po čele se mu táhla dlouhá špinavá šmouha.

„Jenom tak, náš malý hrdino. Dávej si pozor na rezavý hřebíky. Každý vezmem ještě jeden náklad a radši to odpískáme. Už je to blízko.“

„Tak jo.“

Dunění už se ozývalo od jejich břehu řeky a vzduch, i když byl stále teplý, najednou podivně zhoustl. Eddie naposledy naložil kolečkové křeslo a drncal s ním zpátky k obecní síni. Jake a Roland byli před ním. Eddie cítil, jak z otevřených dveří sálá vedro. Fakticky by se mělo ochladit, pomyslel si, jinak se uvnitř upečeme na škvarek.

Zatímco čekal, až se ti dva před ním stočí bokem, aby se mohli protáhnout s naloženým dřevem dovnitř, k praskání a dunění smršťujících se stromů se přidalo slabé a vytrvalé skučení. Eddiemu se z něho zježily vlasy na zátylku. Vítr, který se k nim hnal, vydával zvuky jako živý tvor svíraný bolestí.

Vzduch se znovu začal měnit. Nejdřív byl teplý, pak se ochladil natolik, aby Eddiemu usušil pot na tváři, potom byl studený. To se stalo během několika vteřin. K přízračnému kvílení větru se přidalo pleskání, které Eddiemu připomnělo plastové praporky, jaké občas vídal rozvěšené kolem parkovišť autobazarů. Najednou se pleskot změnil v drnčivý příval a vítr začal ze stromů strhávat listí, nejdřív v chomáčích a pak v celých mracích. Větve se zmítaly proti mrakům, které temněly přímo před očima. Eddie na to civěl s otevřenými ústy.

„A sakra,“ vyjekl a rozběhl se s kolečkovým křeslem přímo do dveří. Běžel s ním pro náklad už aspoň desetkrát, ale vzpříčilo se poprvé. Prkna, která naskládal napříč přes opěrky, byla moc dlouhá. U každé jiné dávky by se konce odlomily se stejně tichým, téměř omluvným povzdechem, jaký vydalo ucho u vědra u studny, ale tentokrát ne. Ne, prosím, teď ne, když už je bouře skoro tu. Copak ve Středosvětě nejde nic snadno? Natáhl se přes opěradlo křesla, aby nejdelší prkna vyházel, a v tu chvíli zakřičel Jake.

„Ochu! Ochu je pořád venku! Ochu! Ke mně!“

Ochu si ho nevšímal. Už se přestal točit. Teď už jen seděl s čumákem pozvednutým a pohled svých zlatě lemovaných očí zasněně upíral vstříc přicházející bouři.

14

Jake nepřemýšlel a nedíval se po hřebících, které trčely z Eddieho posledního nákladu dřeva. Jake se prostě vyškrábal přes hromadu prken zježených třískami a skočil. Narazil do Eddieho a toho ten náraz srazil dozadu, až se zapotácel. Eddie se pokusil udržet rovnováhu, ale zakopl o vlastní nohy a padl na zadek. Jake dopadl na koleno, ale hned se vyhrabal na nohy. Oči měl vytřeštěné a z čela mu v zacuchaných pramenech a kudrnách vlály dlouhé vlasy.

„Jakeu, ne!“

Eddie po něm hmátl, ale nechytil nic, jenom podolek chlapcovy košile. Ta byla po mnoha praních v mnoha potocích už tak chatrná, že se roztrhla.

Roland stál ve dveřích. Odhazoval příliš dlouhá prkna nalevo a napravo a nevšímal si trčících hřebíků stejně jako předtím Jake. Pak trhl křeslem dovnitř a zamručel: „Vlez sem.“

„Jake…“

„Jakeovi se buď nic nestane, anebo stane.“ Roland chytil Eddieho za paži a zdvihl ho na nohy. Nohavice starých džín jim v bičujícím větru drnčely na nohou jako kulomet. „Musí se o sebe postarat sám. Vlez dovnitř.“

„Ne! Di do prdele!“

Roland se nehádal, jenom Eddiem trhl, až proletěl dveřmi. Eddie dopadl na zem jak široký, tak dlouhý. Susannah klečela před ohništěm a dívala se na něj. Po tváři se jí lil pot a jelenicovou kůži měla vpředu promáčenou.

Roland stál mezi dveřmi a zachmuřeně sledoval, jak Jake běží pro svého přítele.

15

Jake cítil, jak okolní teplota vzduchu padá jako kámen. Jakási větev praskla a odlomila se a Jake se jen přikrčil, když mu hvízdla nad hlavou. Ochu se vůbec nepohnul, dokud po něm Jake nechňapl. V tu chvíli se brumlák zdivočele otočil a vycenil zuby.

„Kousni, jestli musíš,“ křikl Jake, „ale já tě nepustím.“

Ochu nekousl, ale i kdyby ano, Jake by to zřejmě nevnímal. Vůbec necítil obličej. Obrátil se zpátky k obecní síni a vítr se v tu chvíli proměnil v obrovskou ledovou ruku, která se mu opřela do zad. Znovu se rozběhl a uvědomoval si, že skáče neuvěřitelnými skoky, jako kosmonaut běžící po povrchu Měsíce ve sci-fi filmu. Jeden skok… dva… tři…

Ale při třetím skoku už na zem nedopadl. Vichr se ho chopil a hnal ho přímo vpřed i s Ochem, kterého Jake pořád svíral v náručí. Ozvala se dunivá rána a rachot, když jeden ze starých domků ve vichru povolil a v mračnu trosek se rozletěl na jihovýchod. Jake viděl, jak se kus schodiště i s hrubým plaňkovým zábradlím točí a žene se vstříc uhánějícím mračnům. Další na řadě jsme my, pomyslel si, ale pak ho těsně nad loktem sevřela jakási ruka, které sice chyběly dva prsty, ale síly měla stále dost.

Roland ho strhl ke dveřím. Chvíli bylo na vážkách, jestli je vítr nevytrhne z bezpečí oba. Pak Roland zabořil zbývající prsty Jakeovi hluboko do masa a zabral silněji. Tlak větru najednou povolil a oba dopadli zády na zem.

„Díky bohu!“ zvolala Susannah.

„Děkuj mu později!“ křičel Roland, aby ho uslyšeli před vytrvalý hukot vichřice. „Tlačte! Všichni tlačte do těch zatracených dveří! Susannah, ty tlač dole! Vší silou! Ty zavřeš závoru, Jakeu! Rozumíš mi? Spustíš břevno do vidlic! Nečekej!“

„O mě se neboj,“ hekl Jake. Na spánku měl od čehosi řeznou ránu a po straně obličeje mu stékal čůrek krve, ale pohled měl jasný a jistý.

„Teď! Tlačte! Tlačte jako o život!“

Dveře se pomalu dovřely. Neudrželi je dlouho – jen pár vteřin –, ale déle nebylo potřeba. Jake spustil silný dřevěný trámek na místo, a když pak opatrně ucouvli, zrezivělé vidlice držely. Udýchaně se po sobě podívali a pak pohlédli dolů na Ocha. Ten radostně ňafl a šel se opékat ke krbu. Kletba, jíž ho poutala ženoucí se bouře, se zřejmě zlomila.

Kus od krbu už velká místnost prochládala.

„Měl jsi mě nechat pro toho kluka jít, Rolande,“ vyjel Eddie. „Mohlo ho to tam venku zabít.“

„Ocha má na starosti Jake. Měl ho dostat dovnitř dřív. K něčemu ho přivázat, kdyby to nešlo jinak. Nebo si myslíš něco jiného, Jakeu?“

„Jo, je to tak.“ Jake seděl vedle Ocha, jednou rukou hladil brumláka po husté srsti a druhou si utíral krev z obličeje.

„Rolande,“ ozvala se Susannah, „je to ještě dítě.“

„Už ne,“ odpověděl Roland. „Prosím za prominutí, ale… už ne.“

16

První dvě hodiny, co bouře trvala, trochu pochybovali, jestli vůbec kamenná obecní síň vydrží. Vítr ječel a stromy praskaly. Jeden se zřítil na střechu a rozdrtil ji. Mezi prkny nad nimi tryskal dovnitř studený vzduch. Susannah a Eddie se chytili do náručí. Jake chránil tělem Ocha – ten teď klidně ležel na zádech s krátkými nožkami rozvalenými do všech světových stran – a hleděl vzhůru na vířící mračno ptačího trusu, který se na ně sypal prasklinami ve stropě. Roland klidně pokračoval v přípravě jejich malé večeře.

„Co myslíš, Rolande?“ zeptal se Eddie.

„Myslím, že pokud tenhle dům vydrží ještě hodinu, bude to s námi dobré. Dál se ochladí, ale vítr trochu poleví, až padne tma. Zítra za svítání se ztiší ještě víc a do pozítří bude vzduch klidný a mnohem teplejší. Ne tolik jako před příchodem bouře, ale to teplo bylo nepřirozené, jak všichni víme.“

Zadíval se na ně a na rtech se mu objevil náznak úsměvu. Na jeho tváři, obvykle tak klidné a vážné, se vyjímal podivně.

„Do té doby budeme mít dobrý oheň – nedokáže vyhřát celou místnost, ale postačí, když se budeme držet blízko u něj. A budeme si moci trochu odpočinout. Máme toho za sebou hodně, není-liž pravda?“

„Jo,“ přisvědčil Jake. „Až moc.“

„A ještě víc nás toho čeká, o tom nepochybuji. Nebezpečí, tvrdá práce, žal. Možná smrt. Takže teď posedíme u ohně jako za starých časů a užijeme si tolik pohodlí, kolik můžeme.“ Pozoroval je stále s tím nepatrným úsměvem na tváři. Světlo ohně mu vykreslovalo zvláštní profil, takže půlka jeho tváře vypadala mladší a ta druhá polovina prastará. „Jsme ka-tet. Jsme jedno učiněné z mnoha. Buďte vděčni za teplo, přístřeší a společenství, které nás v této bouři chrání. Jiní možná nemají takové štěstí.“

„Budeme doufat, že mají,“ řekla Susannah. Myslela na Bixe.

„Pojďte,“ vybídl je Roland. „Jezte.“

Přišli, usadili se kolem svého dinha a jedli, co jim nachystal.

17

Susannah brzy zvečera prospala hodinu nebo dvě, ale sny – o odporném jídle hemžícím se červy, které ji kdosi donutil jíst – ji probudily. Venku stále vyl vítr, i když teď už to jeho kvílení nebylo nepřetržité. Chvílemi se zdálo, že úplně utichá, ale pak se znovu ozval dlouhými, mrazivými skřeky, když se protahoval pod okapy, kde tvořil ledové víry a rozechvíval kamennou budovu až do morku prochladlých kostí. Dveře rytmicky bouchaly o břevno, které je přidržovalo zavřené, ale stejně jako strop i závora se zrezivělými vidlicemi zatím držely. Susannah napadlo, co by se s nimi stalo, kdyby to břevno bylo stejně chatrné a ztrouchnivělé jako ucho vědra, které našli u závrtu.

Roland byl vzhůru a seděl u ohně. Jake s ním. Mezi nimi spal Ochu s jednou tlapou položenou přes čumák. Susannah se k nim připojila. Plameny šlehaly už trochu níž, ale takhle zblízka jí příjemně zahřívaly tváře a paže. Vzala jedno prkno, zauvažovala, jestli ho má přelomit, ale napadlo ji, že by tím mohla probudit Eddieho, a vhodila prkno na oheň tak, jak bylo. Do komína vychrstly jiskry, zavířily a průvan je vytáhl ven.

Mohla si ty ohledy ušetřit, protože jiskry se stále ještě neusadily, když ji po zátylku těsně pod vlasy pohladila ruka. Nemusela se ohlížet, ten dotek by poznala kdekoli. Ani se neotáčela, jen tu ruku vzala, přitáhla si ji k ústům a políbila na dlaň. Bílou dlaň. Dokonce i po tak dlouhé době strávené společně a po všem tom milování tomu sotva mohla uvěřit. Jenže bylo to tak.

Aspoň že ho nemusím vodit domů představit rodičům, pomyslela si.

„Nemůžeš spát, zlato?“

„Trochu jsem spala. Moc ne. Měla jsem divný sny.“

„Nosí je ten vítr,“ řekl Roland. „Všichni v Gileadu by ti řekli totéž. Ale mně se moc líbí, jak ten vítr zní. Vždycky se mi to líbilo. Tiší mé srdce a připomíná staré časy.“

Pohlédl stranou, jako by se styděl, že prozradil příliš mnoho.

„Nikdo nemůžeme spát,“ ozval se Jake. „Vyprávěj nám nějaký příběh.“

Roland chvíli hleděl do ohně, pak se podíval na Jakea. Pistolník se znovu usmíval, ale díval se kamsi daleko. V krbu praskl suk. Za kamennými zdmi zaječel vítr, jako by zuřil, že se nemůže dostat dovnitř. Eddie vzal Susannah kolem pasu a ona si položila hlavu na jeho rameno.

„Jaký příběh bys chtěl slyšet, Jakeu, synu Elmerův?“

„Jakýkoliv.“ Odmlčel se. „O starých časech.“

Roland se podíval na Eddieho a Susannah. „A vy? Chcete poslouchat?“

„Ano, prosím,“ přisvědčila Susannah.

Eddie přikývl. „Jo. Teda jestli se ti chce.“

Roland se nad tím zamyslel. „Možná vám budu vyprávět dva příběhy, protože do svítání je daleko a zítřek můžeme prospat, jestli budeme chtít. Ty příběhy jsou zasunuté do sebe. Ale vítr vane jimi oběma, což je dobré. Není nad příběhy za větrné noci, kdy lidé našli ve studeném světě teplé místo.“

Vzal odlomený kus dřevěného obložení, prohrábl jím řeřavé uhlíky a pak prkno přiložil. „Jeden příběh, který znám, je pravdivý, protože jsem ho prožil se svým dávným ka-mate, Jamiem DeCurrym. Druhý příběh, ‚Závan klíčovou dírkou‘, mi čítávala matka, když jsem byl ještě malý. Staré příběhy mohou být užitečné, víte, a na tenhle jsem si měl vzpomenout, jakmile jsem viděl Ocha tak zvláštně větřit, jenže je to už dávno.“ Vzdychl. „Ty dny minuly.“

V temnotě za kruhem světla z ohně zaskučel vítr. Roland počkal, až trochu utichne, a začal. Eddie, Susannah a Jake celou tu dlouhou a neklidnou noc uchváceně poslouchali. Lud, Tiky ták, Blaine Mono, Zelený palác – nic z toho jakoby neexistovalo. Dokonce pozapomněli i na samotnou Temnou věž. Byl tu jen Rolandův hlas, který stoupal a klesal.

Stoupal a klesal jako vítr.

„Zanedlouho po matčině smrti, kterou, jak víte, jsem způsobil vlastní rukou…“

Zvěrodlak

(Část 1)

Zanedlouho po matčině smrti, kterou, jak víte, jsem způsobil vlastní rukou, mě otec – Steven, syn Henryho Vysokého – zavolal do své pracovny v severním křídle paláce. Byla to malá studená místnost. Pamatuji se, jak kolem štěrbinových oken hvízdal vítr. Pamatuji si vysoké, chmurné police s knihami – měly cenu celého jmění, to tedy měly, ale nikdo je nikdy nečetl. Určitě ne on. A pamatuji si černý límec, který nosil na znamení smutku. Byl stejný, jako jsem měl já. Každý muž v Gileadu nosil stejný límec nebo pásku na rukávu. Ženy nosily černou síťku ve vlasech. Tak to mělo trvat, dokud Gabrielle Deschainová nebude ležet v hrobce po šest měsíců.

Pozdravil jsem ho, pěst jsem přiložil k čelu. Nevzhlédl od papírů na stole, ale poznal jsem, že to viděl. Můj otec viděl všechno, a velmi dobře. Čekal jsem. Přičinil několik podpisů, zatímco venku hvízdal vítr a na dvoraně krákali havrani. Krb byl jen mrtvá jáma. Otec málokdy nařídil, aby v něm zažehli oheň, ani za nejstudenějších dnů.

Nakonec vzhlédl.

„Jak je Cortovi, Rolande? Jak to jde s tvým učitelem, jímž byl? Musíš to vědět, protože mi bylo dáno na srozuměnou, že většinu času trávíš v jeho chýši, krmíš ho a podobně.“

„Má dny, kdy mě poznává,“ řekl jsem. „Mnoho dnů, kdy ne. Stále trochu vidí na jedno oko. To druhé…“ Nemusel jsem dokončovat. Druhé bylo pryč. Můj sokol David mu ho vzal při mé zkoušce mužnosti. Cort si oplátkou vzal Davidův život, ale nikoho jiného už nikdy nezabije.

„Vím, co se stalo s jeho druhým okem. Skutečně ho krmíš?“

„Tak, otče, krmím.“

„Čistíš ho, když se pokálí?“

Stál jsem před jeho stolem jako peskovaný školák předvolaný před mistra, a přesně tak jsem se cítil. Jenže kolik peskovaných školáků zabilo vlastní matku?

„Odpověz mi, Rolande. Jsem tvůj dinh stejně jako tvůj otec a chci tvoji odpověď.“

„Někdy.“ Což nebyla vyložená lež. Někdy jsem mu měnil ušpiněné pleny třikrát nebo čtyřikrát denně, jindy, za dobrých dnů, jenom jednou nebo vůbec. Dokázal se dostat na záchod, když jsem mu pomohl. A když si vzpomněl, že tam musí.

„Nemá snad bílé bekyně, které k němu chodí?“

„Poslal jsem je pryč,“ řekl jsem.

Podíval se na mě skutečně zvědavě. Hledal jsem v jeho výrazu pohrdání – něco ve mně to chtělo uvidět, ale nic takového jsem nerozeznal.

„Vychoval jsem tě k pistoli, aby ses nakonec stal bekyní a pečovatelkou zlomeného starce?“

Na to jsem pocítil vztek. Cort vychoval řadu chlapců podle tradic Eldů a k cestě pistole. Ty, kteří cílů nedostáli, přemohl v souboji a poslal na západ bez jakýchkoli zbraní a jen s tím, co jim zbylo ze zdravého rozumu. Na západě, v Krésii a místech ještě hlouběji v královstvích bez pevné vlády a zákona, se mnoho těchto zlomených chlapců přidalo k Farsonovi, Dobrému člověku. Který po čase svrhne vše, co vyznával rod mého otce. Těm chlapcům dal zbraně Farson. Měl pistole a měl plány.

„Hodil bys ho snad na hnojiště, otče? Taková by měla být odměna za všechny ty roky služby? Kdo bude na řadě další? Vannay?“

„Nikdy v tomto životě, jak víš. Ale co se stalo, stalo se, Rolande, jak také víš. A neošetřuješ ho z lásky. To víš také.“

„Ošetřuji ho z úcty!“

„Kdyby šlo jen o úctu, nejspíš bys ho navštěvoval a předčítal mu – protože čteš dobře, tvoje matka to vždy říkala, a v tomto mluvila pravdu –, ale nečistil bys jeho výkaly a nepřevlékal mu postel. Trestáš se za matčinu smrt, kterou jsi nezavinil.“

Do určité míry jsem věděl, že je to pravda. Ale zároveň jsem tomu odmítal uvěřit. Oznámení o její smrti bylo prosté: „Gabrielle Deschainová z Artenů zemřela, neboť ji posedl démon, jenž utýral jejího ducha.“ Tak se to vždy rozhlašovalo, když někdo urozené krve spáchal sebevraždu, a tak byl podán i příběh o její smrti. Byl přijat bez otázek dokonce i těmi, kdo se potají nebo ne zas tak potají spřáhli s Farsonem. Protože vešlo ve známost – bohové vědí jak, určitě ne mým přičiněním nebo přičiněním mých přátel –, že se důvěrně stýkala s Martenem Širopláštěm, dvorním mágem a otcovým hlavním rádcem, a že Marten uprchl na západ. Sám.

„Rolande, slyš mě velmi dobře. Vím, že máš pocit, že tě tvá paní matka zradila. To já také. Vím, že něco v tobě ji nenávidí. U mě to bylo také tak. Ale oba jsme ji zároveň milovali a milujeme ji stále. Byl jsi otráven hračkou, kterou sis přivezl z Mejisu, a ošálila tě ta čarodějnice. Ty věci by jednotlivě možná nezpůsobily to, co se stalo, ale ta růžová koule a čarodějnice dohromady… ano.“

„Rhea.“ Cítil jsem, jak mě v očích pálí slzy, a silou vůle jsem je zahnal zpět. Nebudu brečet před svým otcem. Už nikdy. „Rhea z Cóosu.“

„Tak, ta děvka s černým srdcem. To ona zabila tvou matku, Rolande. Proměnila tě v pistoli… a pak stiskla spoušť.“

Nic jsem neřekl.

Musel vidět, v jakém jsem napětí, protože se znovu začal probírat svými papíry a tu a tam je podepisovat. Nakonec zase zvedl hlavu. „Ty bekyně stejně budou muset ke Cortovi nějakou dobu chodit. Pošlu tě ještě s jedním tvým ka-mate do Debarie.“

„Cože? Do Klidného srdce?“

Zasmál se. „Myslíš ten útulek, kde žila tvoje matka?“

„Ano.“

„Tam ne, vůbec ne. Klidné srdce, to je vtip. Tamější ženy jsou černé bekyně. Stáhly by tě zaživa z kůže, i kdybys jenom vkročil do jejich svatých dveří. Většina sestřiček, které tam pobývají, dává přednost dlouhému klacku před mužem.“

Neměl jsem tušení, co tím myslí – pamatujte, že jsem byl stále velmi mladý a v mnoha ohledech velmi nevinný, bez ohledu na všechno, čím jsem prošel. „Nevím, jestli bych se už mohl vydat za dalším posláním, otče. Natož na výpravu.“

Chladně se na mě podíval. „Já posoudím, co už můžeš. Kromě toho nepůjde o takové zmatky, do jakých jste vlezli v Mejisu. Možná to bude nebezpečné, možná dokonce dojde na střelbu, ale v podstatě jde jen o práci, kterou je potřeba vykonat. Částečně kvůli tomu, aby lidé, kteří začali pochybovat, uviděli, že Bílá je stále silná a věrná, ale hlavně proto, že špatnému nesmíme dovolit přetrvat. Kromě toho tě nepošlu samotného, jak už jsem říkal.“

„Kdo se mnou pojede? Cuthbert nebo Alain?“

„Ani jeden. Pro Smíška a Hromburáce mám práci přímo zde. Pojedeš Jamiem DeCurrym.“

Zamyslel jsem se nad tím a dospěl k závěru, že s Jamiem Rudorukým pojedu rád. I když bych dal přednost Cuthbertovi nebo Alainovi. Což můj otec určitě věděl.

„Pojedeš bez dohadování, nebo mě budeš dál rozčilovat, přestože mám tolik práce?“

„Pojedu,“ řekl jsem. Po pravdě řečeno, bude dobré uniknout z paláce – z jeho stinných komnat plných šeptaných intrik a neodbytného pocitu, že se blíží temnota a chaos a nic je nedokáže zastavit. Svět se hnul, ale Gilead se nepohne s ním. Ta zářivá, krásná bublina brzy praskne.

„Dobře. Jsi dobrý syn, Rolande. Možná jsem ti to nikdy neřekl, ale je to pravda. Nic ti nevyčítám. Nic.“

Sklonil jsem hlavu. Až tato schůzka konečně skončí, někam odejdu a dám svému srdci svobodu, ale teď ještě ne. Ne, když stojím před ním.

„Deset nebo dvanáct kol za sídlem žen – Klidným srdcem nebo jak tomu říkají – je samotné městečko Debaria, stojí na pokraji solných planin. Na Debarii není nic klidného. Je to zaprášené městečko, kde končí železnice a páchne to tam vyčiňovanými kůžemi a odkud se posílá dobytek a kamenná sůl na jih, východ a sever – všemi směry kromě toho, kde ten parchant Farson spřádá svoje plány. V dnešní době je už méně pasených stád a já očekávám, že Debaria zanedlouho vyschne a vítr ji rozfouká jako tolik jiných měst ve Středosvětě, ale teď je tam ještě rušno, je tam plno saloonů, bordelů, hazardních hráčů a podvodníků. Možná je tomu těžké uvěřit, ale je tam dokonce i několik dobrých lidí. Jeden je Vysoký šerif, Hugh Peavy. Jemu se budete s DeCurrym hlásit. Ať se podívá na vaše pistole a sigul, který ti dám. Rozumíš všemu, co jsem ti zatím řekl?“

„Ano, otče,“ řekl jsem. „Co je tam tak špatného, že to vyžaduje pozornost pistolníků?“ Pousmál jsem se, což jsem po matčině smrti dělával málokdy. „Dokonce i pistolnických pulců, jako jsme my?“

„Podle zpráv, které mám,“ zvedl několik papírů a potřásl jimi přede mnou, „se tam objevil nějaký zvěrodlak. O tom mám své pochybnosti, zato není pochyb, že tamější lidé jsou vystrašení.“

„Nevím, co to je,“ řekl jsem.

„Někdo, kdo umí měnit podobu, aspoň to tvrdí staré příběhy. Běž za Vannayem, až budeš ode mě odcházet. To on sbírá hlášení.“

„Dobře.“

„Vykonej svou práci, najdi toho šílence, co tam řádí ve zvířecích kůžích – nejspíš nic jiného v tom nakonec nebude ale ať vám to dlouho netrvá. Začínají se na nás hrnout mnohem vážnější záležitosti. Chci tě mít zpátky – tebe a všechny tvoje ka-mate – do podzimu.“

Za dva dny jsme s Jamiem vedli své koně do stájního vozu zvláštního vlaku o dvou vagonech, který pro nás vypravili. Kdysi se Západní dráha táhla víc než tisíc kol daleko, až do pouště Mohaine, ale v letech před pádem Gileadu vedla do Debarie a dál už ne. Za ní mnoho kolejí poničily záplavy a zemětřesení. Další vytrhali ohaři a potulné bandy psanců, kteří si říkali pozemní piráti, protože ta část světa upadla do krvavých zmatků. Říkali jsme těm vzdáleným západním krajům Vnější svět a dobře sloužily záměrům Johna Farsona. To byl koneckonců také pozemní pirát. S velkou ctižádostí.

Náš vlak byl sotva víc než hračka poháněná párou. Gileadský lid mu říkal Mašinka a smál se, když ho viděl bafat přes most na západ od paláce. Mohli jsme jet rychleji na koních, ale vlak je ušetřil. A zaprášená sametová sedadla v našem voze se dala rozložit na lůžka, což nám připadalo skvělé. Ale jenom než jsme se pokusili na nich spát. Při jednom zvlášť tvrdém drncnutí to Jamieho shodilo z provizorní postele rovnou na podlahu. Cuthbert by se zasmál a Alain zaklel, ale Jamie Rudoruký se jen zvedl, znovu se natáhl a opět usnul.

Prvního dne jsme mluvili málo, jen se dívali ven zvlněnými slídovými okny a pozorovali, jak gileadská zelená a zalesněná krajina přechází ve špinavé křoviny, několik skomírajících rančů a chatrčí honáků. Bylo tam několik městeček, jejichž obyvatelé – mnozí z nich muťáci – na nás civěli s otevřenými ústy, když Mašinka pomalu supěla kolem. Několik si jich ukazovalo doprostřed čela, jako by tam měli neviditelné oko. Znamenalo to, že stojí za Farsonem, Dobrým Člověkem. V Gileadu by takové lidi zavřeli za zradu, ale Gilead už byl za námi. Ohromilo mě, jak rychle polevila věrnost těchto lidí, kterou jsme kdysi považovali za samozřejmou.

Prvního dne naší cesty, za Beesfordem nad Artenou, kde stále žilo několik příslušníků matčina rodu, hodil nějaký tlusťoch po vlaku kamenem. Odrazil se od zavřených dveří stájního vozu a já zaslechl, jak koně překvapeně zaržáli. Tlusťoch viděl, jak se na něj díváme. Zašklebil se, popadl se oběma rukama za rozkrok a odkolébal se pryč.

„Někdo má v této chudé zemi plnou spíž,“ poznamenal Jamie, když jsme pozorovali, jak se jeho kýty natřásají v zadnici starých záplatovaných kalhot.

Druhý den ráno, když před nás sluha při snídani postavil studenou ovesnou kaši a mléko, řekl Jamie: „Asi bys měl říct, o co tu jde.“

„Povíš mi nejdřív něco ty? Tedy jestli to budeš vědět?“

„Samozřejmě.“

„Můj otec řekl, že ty ženy v útulku v Debarii dávají přednost dlouhému klacku před mužem. Víš, co to znamená?“

Jamie mě chvíli mlčky pozoroval – jako by se ujišťoval, že se potají nechechtám – a pak mu rty zacukaly v koutcích. U Jamieho to bylo totéž, jako by se popadal za břicho, válel po zemi a vesele hýkal. Což by nepochybně udělal Cuthbert Allgood. „To musí být to, čemu kurvy v dolním městě říkají šidítko. Pomohlo ti to?“

„Opravdu? A ony… co? Berou to jedna na druhou?“

„Říká se to, ale většina řečí jsou tlachy. Víš o ženách víc než já, Rolande, já jsem s žádnou ještě nikdy neležel. Ale to nevadí. Časem nejspíš ulehnu. Pověz mi, co budeme dělat v Debarii.“

„Údajně tam dobré lidi tyranizuje zvěrodlak. Nejspíš i zlé lidi.“

„Člověk, který se proměňuje v nějaké zvíře?“

V tomto případě to bylo trochu složitější, ale Jamie pochopil podstatu. Vítr prudce foukal a kropil stěny vagonu hrstmi žíravého prachu. Při jednom zvlášť prudkém poryvu se náš malý vlak zapotácel. Prázdné misky od kaše sklouzly. Zachytili jsme je dřív, než spadly. Kdybychom něco takového nedokázali, a to dokonce bezmyšlenkovitě, nebyli bychom hodni pistolí, jež jsme nosili. Ne že by Jamie pistoli dával přednost. Kdyby měl na výběr (a čas si vybírat), sáhl by buď po luku, nebo kuši.

„Můj otec tomu nevěří,“ řekl jsem. „Ale Vannay ano. On…“

V tu chvíli nás náraz hodil na sedadla před námi. Starý sluha, který přicházel uličkou k nám, aby posbíral misky a šálky, letěl až ke dveřím mezi vozem a svou kuchyňkou. Přední zuby mu vypadly z úst do klína, a já polekaně vyskočil.

Jamie běžel uličkou, která teď byla prudce nakloněná, a poklekl k němu. Než jsem se k němu připojil, Jamie zuby zdvihl a já uviděl, že jsou vyrobené z nabarveného dřeva a drží pohromadě důmyslnou sponou, tak maličkou, že skoro není vidět.

„Nestalo se ti nic, sai?“ zeptal se Jamie.

Starý chlapík se pomalu zvedl na nohy, vzal si zuby a zaplnil jimi díru za horním rtem. „Nic se mi nestalo, ale ta špinavá mrcha znovu vykolejila. Tyhle jízdy do Debarie už pro mě nejsou, mám manželku. Je to stará sekernice a já jsem odhodlaný ji přežít. Vy, mladí muži, si radši obhlédněte koně. S trochou štěstí nebude mít žádný z nich zlámanou nohu.“

Neměli, ale byli nervózní a rozčileně přešlapovali nedočkavostí, až se z vězení dostanou ven. Spustili jsme rampu a přivázali je ke spojovací tyči mezi dvěma vozy, kde zůstali stát se skloněnou hlavou a ušima přitisknutýma k hlavě na ochranu před horkým větrem plným písku, který foukal od západu. Pak jsme se vyškrábali zpátky do vozu pro cestující a vzali si své tlumoky. Strojvůdce, podsaditý chlapík se širokými rameny a nohama do O, se spustil po stěně svého nakloněného vlaku a hned za ním starý sluha. Když došel k nám, ukázal na cosi, co jsme velmi dobře viděli.

„Tamhle na tom hřebeni bude debarijská hlavní silnice – vidíte ty ukazatele? Můžete být u domu těch žen za necelou hodinu, ale neobtěžujte se ty mrchy o něco žádat, protože nic nedostanete.“ Ztišil hlas. „Daly by si k vás k obědu, aspoň jsem to slyšel. A nemyslím to nijak obrazně, chlapci: ony… žerou… muže.“

Připadalo mi lehčí věřit v existenci zvěrodlaka než tomuhle, ale nic jsem neřekl. Bylo jasné, že strojvůdce je otřesený, a jednu ruku měl rudou jako Jamie. Jenže strojvůdce byl jen trochu popálený, a to se zahojí. Jamieho ruka bude červená, i když ho budou pokládat do hrobu. Vypadala, jako by si ji namočil v krvi.

„Možná vás budou vábit nebo slibovat. Možná vám dokonce ukážou cecky, protože vědí, že mladý muž z něčeho takovýho neodtrhne oči. Ale nevšímejte si jich. Zacpěte si uši před jejich sliby a zavřete oči před jejich cecky. Jenom jděte dál do města. To bude na koni trvat další necelou hodinu. Budeme potřebovat pracanty, aby postavili tuhle otlučenou děvku na nohy. Koleje jsou dobré, kontroloval jsem je. Jenom jsou zaváté tím zatraceným žíravým prachem, nic víc. Asi nebudete moct mužům zaplatit, aby přišli, ale jestli umíte psát – a předpokládám, že tak vznešení pánové jako vy určitě umějí –, můžete jim dát slibovací poukázku nebo jak se to jmenuje…“

„Máme peníze,“ řekl jsem. „Dost na najmutí několika dělníků.“

Strojvůdce vykulil oči. Nejspíš by je vykulil ještě víc, kdybych mu řekl, že mi otec dal dvacet zlaťáků, které jsem měl ve speciální kapse zašité dovnitř vesty.

„A co voli? Protože budeme potřebovat voly, jestli je mají. Jestli nemají, pak koně.“

„Půjdeme do obecních stájí a uvidíme, co se sežene,“ řekl jsem a nasedl na koně. Jamie si k jednomu boku sedla připoutal luk a na druhém zasunul kuši do kožené botky, kterou mu otec nechal speciálně ušít.

„Nenechávejte nás tu trčet, mladí sai,“ prosil strojvůdce. „Nemáme koně ani zbraně.“

„Nezapomeneme na vás,“ řekl jsem. „Hlavně zůstaňte uvnitř. Jestli nedokážeme sehnat dělníky dnes, pošleme nějaký povoz, aby vás dostal do města.“

„Díky. A držte se dál od těch ženštin! Ony… žerou… muže!“

Byl horký den. Chvíli jsme koně hnali klusem, protože se chtěli protáhnout po té době, co byli zavření, a pak jsme zpomalili do kroku.

„Vannay,“ řekl Jamie.

„Prosím?“

„Než vlak vykolejil, řekl jsi, že tvůj otec nevěří, že zvěrodlak existuje, ale Vannay ano.“

„Řekl, že když si přečetl hlášení, které mu poslal Vysoký šerif Peavy, bylo těžké neuvěřit. Víš, co říká aspoň jednou při každé lekci: ‚Když fakta mluví, moudrý muž naslouchá.‘ Třiadvacet mrtvých tvoří hromadu faktů. Nebyli zastřeleni ani probodnuti, to zdůrazňuji, ale roztrhaní na kusy.“

Jamie zamručel.

„Ve dvou případech celé rodiny. A velké, skoro klany. V domech bylo všechno vzhůru nohama a pocákané krví. Končetiny odtržené od těl a odnesené o kus dál, některé se našly – částečně ožrané – a jiné ne. Na jedné takové farmě našel šerif Peavy a jeho zástupce hlavu nejmladšího chlapce nabodnutou na tyčce plotu. Měl promáčklou lebku a vydlabaný mozek.“

„Svědci?“

„Málo. Pasák ovcí, který se vracel se zaběhnutými kusy, viděl útok na svého druha. Ten, který přežil, stál na nedalekém kopci. Dva psi, kteří s ním byli, seběhli dolů, aby se pokusili svého druhého pána ochránit, a také je to roztrhalo. Ten tvor se pustil do kopce za pasákem, ale zaujaly ho ovce, takže svědek využil štěstí a utekl. Říkal, že to byl vlk, který běhal vzpřímeně jako člověk. Pak tam byl případ jedné ženy a hazardního hráče. Nachytali ho, jak v jedné místní putyce podvádí při Dávej bacha. Oba dva se dostali na vývěsku a měli opustit město do západu slunce, jinak dostanou výprask. Měli namířeno do malého městečka poblíž solných dolů, kde je netvor dostihl. Muž bojoval. Tím poskytl ženě dost času, aby unikla. Schovala se ve skalách, dokud netvor nezmizel. Tvrdila, že to byl lev.“

„Na zadních nohou?“

„Jestli ano, pak nečekala, aby se podívala. A poslední byli dva pasáci krav. Tábořili u Debarijského potoka poblíž manželského příbytku jednoho mladého páru Manni, i když to ti pasáci netušili, dokud neuslyšeli křik těch manželů. Když za těmi zvuky vyjeli, uviděli zabijáka uhánět pryč s ženskou nohou v čelistech. Nebyl to člověk, ale přísahali a dušovali se, že běžel vzpřímeně jako člověk.“

Jamie se naklonil přes krk koně a odplivl si. „To není možné.“

„Vannay říká, že je. Prý už se něco takového stalo, i když je to řada let. Věří, že to může být nějaký druh mutace, která se oddělila od zdravé rodové linie.“

„Všichni ti svědci viděli každý jiné zvíře?“

„Tak. Ti pasáci krav ho popisovali jako tygra. Měl pruhy.“

„Lvi a tygři pobíhající jako cvičená zvířata v kočovném představení. A tady v těch odlehlých končinách, v prachu. Víš určitě, že nás někdo neškádlí?“

Nebyl jsem dost starý a neměl jistotu v mnoha věcech, ale přece jen jsem věděl, že časy jsou příliš zoufalé na to, aby někdo posílal mladé pistolníky daleko na západ až do Debarie jen ze šprýmu. Ne že by se o Stevenu Deschainovi dalo říct, že je šprýmař, a to ani v jeho nejlepší chvilce.

„Jenom ti povídám, co mi říkal Vannay. Ti pasáci krav, co přijeli do města a na nosítkách za sebou vlekli zbytky dvou Manni, nikdy o nějakém tygrovi ani neslyšeli. Ale přesně toho popsali. To svědectví je tady, jsou v něm zelené oči a všechno ostatní.“ Vytáhl jsem z vnitřní kapsy vesty dva pomačkané listy papíru, které jsem měl od Vannaye. „Chceš se podívat?“

„Moc toho nenačtu,“ odpověděl Jamie. „Jak víš.“

„Ano, dobrá. Ale věř mému slovu. Jejich popis přesně odpovídá obrazu ze starého příběhu o chlapci, kterého zastihl smrtidech.“

„Co je to za starý příběh?“

„O Srdnatém Timovi – ‚Závan klíčovou dírkou‘. To je jedno. Není to důležité. Vím, že ti honáci mohli být opilí, což obvykle jsou, když se ocitnou poblíž nějakého městečka, kde seženou kořalku, ale pokud je to svědectví pravdivé, pak podle Vannaye je ten tvor pravý zvěrodlak, nejen kouzelník.“

„Dvacet tři mrtvých, říkáš. Ajaj.“

Zadul vítr a hnal před sebou solný prach. Koně se polekali a my jsme si natáhli přes ústa a nos šátky.

„Příšerné vedro,“ poznamenal Jamie. „A ten zatracený prach.“

Pak si zřejmě uvědomil, že nadmíru mluví, a ztichl. To mi vyhovovalo, protože jsem měl hodně o čem přemýšlet.

Ani ne za hodinu jsme vyjeli na kopec a uviděl pod sebou zářivou bílou had. Byla velká jako panské sídlo. Za ní se k úzkému potoku svažovala rozlehlá zeleninová zahrada a cosi, co vypadalo jako altánek porostlý révou. Při pohledu na révu se mi sbíhaly sliny. Naposledy jsem hrozny ochutnal, když jsem měl podpaždí ještě holé a hladké.

Zdi haci byly vysoké a zakončené hrozivým třpytem rozbitého skla, ale dřevěná brána byla otevřená, jako by nás vítala. Před ní na jakémsi trůnu seděla žena v šatech z bílého mušelínu a čepci z bílého hedvábí, který se rozvíral kolem hlavy jako racčí křídla. Jak jsme přijížděli blíž, uviděl jsem, že trůn je z železného dřeva. Jiné křeslo, pokud by nebylo vyrobené z kovu, by její váhu určitě neuneslo, protože to byla největší žena, jakou jsem kdy viděl, přímo obryně, která by se hodila k legendárnímu vyhnanému princi Davidu Quickovi.

Na klíně měla rozloženo jakési pletení. Možná pletla pokrývku, ale jak ji tak držela před sudovitým trupem a prsy tak velkými, že každý by dokázal zastínit dítě před sluncem, vypadal upletený kousek sotva jako kapesník. Zahlédla nás, odložila práci a vstala. Měla dobrých šest a půl stop, možná ještě trochu víc. Vítr v tomto dolíku tolik nefoukal, ale stačil jí rozevlát šaty na dlouhých stehnech. Látka plácala jako plachta v silné bríze. Vzpomněl jsem si, jak strojvůdce říkal ony žerou muže, ale když si přiložila velkou pěst k široké pláni čela a volnou rukou pozvedla po straně sukni, aby poklesla do poklony, přece jen jsem přitáhl otěže.

„Buďte zdrávi, pistolníci,“ zavolala. Měla znělý hlas, téměř jako mužský baryton. „Ve jménu Klidného srdce a žen, které zde pobývají, vás zdravím. Kéž jsou vaše dny na zemi dlouhé.“

Také jsme zvedli pěst k čelu a popřáli jí totéž v dvojnásobné míře.

„Přišli jste z Vnitřního světa? Myslím, že ano, protože vaše hadříky nejsou na tyhle končiny dost špinavé. Ale budou, jestli tu pobudete déle než den.“ A zasmála se. Znělo to jako vzdálené hromobití.

„Pobudeme,“ odpověděl jsem. Bylo jasné, že Jamie neřekne nic. Beztak málomluvný, v tuto chvíli ohromeně mlčel. Její stín se za ní zdvíhal po obílené zdi do výšky, jak by tu stál samotný Lord Perth.

„A přišli jste pro zvěrodlaka?“

„Ano,“ řekl jsem. „Viděla jsi ho, nebo o něm víš jen z doslechu? Jestli je to tak, pojedeme dál a řekneme díky.“

„Jeho jsem neviděla, chlapče. To si vůbec nemysli.“

Jen jsem se na ni díval. Ve stoje byla skoro tak vysoká, že se mi mohla podívat do očí, i když jsem seděl na Mladém Joeovi, pěkném velkém koni.

„Teď už je to ono,“ řekla. „Příšera z Hlubokých puklin, což je stejně jisté jako to, že vy dva sloužíte Eldům a Bílé. Možná to byl kdysi člověk, ale už není. Ano, viděla jsem to a viděla jsem, co dokáže. Zůstaňte, kde jste, ani se nehněte, a také uvidíte jeho práci.“

Nečekala na odpověď a prošla otevřenou bránou. Její bílý mušelín byl jako šalupa plující s větrem. Podíval jsem se na Jamieho. Pokrčil rameny a přikývl. Kvůli tomuhle jsme sem koneckonců přijeli, a jestli bude muset strojvůdce čekat trochu déle, než pomocníci postaví Mašinku zpátky na koleje, budiž.

„ELLEN!“ zaburácela. Její hlas zněl v plné síle jako hlas ženy křičící do elektrického megafonu. „CLEMMIE! BRIANNO! PŘINESTE JÍDLO! PŘINESTE MASO A CHLEBA A PIVO – TO SVĚTLÉ, NE TMAVÉ! PŘINESTE STŮL A NEZAPOMEŇTE NA UBRUS! POŠLETE KE MNĚ IHNED FORTUNU! POSPĚŠTE SI! KVAPEM!“

Když vydala rozkazy, otočila se k nám a delikátně pozvedla lem šatů, aby k němu nemohl písek, který poletoval kolem černých člunů, do nichž měla nasunutá obrovská chodidla.

„Paní-sai, děkujeme ti za nabídku pohostinství, ale opravdu musíme…“

„Musíte se najíst, to musíte,“ přerušila mě. „Najíme se tady venku u cesty, takže vaše zažívání nic nenaruší. Protože znám ty historky, co se o nás vyprávějí v Gileadu, tak, známe je všechny. Muži vyprávějí totéž o všech ženách, které se opováží žít po svém, to vím. Protože jim to přináší pochybnosti o ceně jejich kladiv.“

„Neslyšeli jsme žádné historky o…“

Zasmála se a její hrudník se rozhoupal jako moře. „Je to od tebe zdvořilé, mladý pistolníku, tak, a velmi falešné, ale už je to dlouho, co mě kojná odstavila. Nesežereme vás.“ Její oči, černé jako její boty, zamrkaly. „I když by z vás asi byla chutná svačina – z jednoho nebo z obou. Jsem Everlynne z Klidného srdce. Představená, z milosti Boží a Člověka Ježíše.“

„Roland z Gileadu,“ řekl jsem. „A toto je Jamie, rovněž z Gileadu.“

Jamie se v sedle uklonil.

Znovu nám vysekla pukrle a tentokrát sklonila hlavu, takže se jí křídla hedvábného čepce na okamžik sevřela kolem tváře jako opona. Když vstávala, otevřenou bránou proklouzla drobná žena. Nebo snad byla obvykle velká. Možná jen vypadala maličká, když stála vedle Everlynne. Šaty měla z hrubé šedé bavlny místo bílého mušelínu, paže měla založená na hubeném hrudníku a dlaně zabořené hluboko do rukávů. Neměla čepec, ale i tak jsme viděli jen půlku jejího obličeje. Druhou polovinu schovávala pod tlustou vrstvou obvazů. Poklonila se nám a pak se schoulila v rozměrném stínu své představené.

„Pozvedni hlavu, Fortuno, a zachovej se zdvořile k těmto mladým pánům.“

Když konečně vzhlédla, poznal jsem, proč držela hlavu sklopenou. Obvazy nemohly úplně skrýt poškozený nos. Na pravé straně ho měla pořádný kus pryč. Místo něj tam zelo jen syrově rudé koryto.

„Buďte zdrávi,“ zašeptala. „Kéž jsou vaše dny na zemi dlouhé.“

„Kéž máš svých dnů dvojnásob,“ řekl Jamie, ale podle žalostného pohledu, který mu věnovala zbývajícím okem, asi doufala v opak.

„Pověz jim, co se stalo,“ vybídla je Everlynne. „Tedy co si pamatuješ. Vím, že toho není moc.“

„Musím, matko?“

„Ano,“ řekla, „protože přišli, aby s tím skoncovali.“

Fortuna na nás nedůvěřivě pohlédla, byl to jen takový letmý pohled, a pak se podívala na Everlynne. „Mohou? Vypadají tak mladí.“

Uvědomila si, že to, co řekla, musí znít nezdvořile, a tvář neschovaná pod obvazy zrudla. Trochu se zapotácela a Everlynne ji podepřela. Bylo jasné, že je vážně zraněná a její tělo má do úplného zotavení stále daleko. Krev, která se jí vehnala do tváře, měla konat důležitější práci v jiných částech jejího těla. Hlavně pod tím obvazem, odhadoval jsem, ale vzhledem k rozevlátému šatu, který měla na sobě, nebylo možné rozeznat, kde ještě mohla být zraněná.

„Možná jim nějaký ten rok chybí, než se budou muset holit častěji než jednou týdně, ale jsou to pistolníci, Fortie. Jestli nedokážou tohle prokleté městečko srovnat oni, pak už nikdo. Kromě toho ti to prospěje. Hrůza je červ, který se musí vykašlat dřív, než se rozmnoží. Tak jim to pověz.“

Pověděla. Mezitím vyšly ven další sestřičky Klidného srdce, dvě nesly stůl, ostatní nesly jídlo a pití, které na něj postavily. Od pohledu a podle vůně to byly vybranější pochoutky, než jsme měli v Mašince, ale než Fortuna dokončila svůj krátký, strašný příběh, hlad mě přešel. A podle toho, jak vypadal Jamie, neměl hlad už ani on.

Šeřilo se, bylo tomu patnáct dnů. Fortuna ještě s jednou sestřičkou, Dolores, vyšly ven zavřít bránu a nanosit vodu pro večerní úklid. Fortuna nesla vědro, takže to byla ona, kdo přežil. Když Dolores začínala přivírat křídlo vrat, nějaký tvor je rozrazil dokořán, popadl ji a dlouhými čelistmi jí odkousl hlavu z krku. Fortuna řekla, že to viděla dobře, protože na nebe právě vystoupil Kupcův měsíc v úplňku. Bylo to vyšší než člověk, se šupinami místo kůže a mělo to dlouhý ocas, který se táhl po zemi. Na ploché hlavě netvoru svítily žluté oči se štěrbinami temných zornic. Jeho huba byla past plná zubů, a každý byl dlouhý jako lidská dlaň. Kapala z nich Doloresina krev, když to odhodilo její stále se škubající tělo na dlažbu dvora a rozběhlo se na krátkých nohou ke studni, u níž stála Fortuna.

„Otočila jsem se a chtěla utéct… chytilo mě to… a víc už si nepamatuji.“

„Já ano,“ řekla Everlynne chmurně. „Slyšela jsem křik a vyběhla ven s naší pistolí. Je to velká dlouhá věc s hlavní jako zvonec. Byla nabitá odnepaměti, ale nikdo z nás z ní nikdy nevystřelil. Pokud jsem věděla, mohla mi vybouchnout přímo v rukou. Ale viděla jsem, jak se ten netvor sápe ubohé Fortie po obličeji, a pak ještě něco. V tu chvíli jsem si na riziko vůbec nevzpomněla. Vůbec mě nenapadlo, že bych ji mohla zabít, chudinku, a nejen toho netvora, kdyby ta puška vystřelila.“

„Škoda, že jsi mě nezabila,“ zašeptala Fortuna. „Ach, kéž bys to udělala.“ Posadila se na jednu z židlí, které ostatní donesly ke stolu, schovala tvář do dlaní a rozplakala se. Tedy aspoň svým zbývajícím okem.

„To nikdy neříkej,“ napomenula ji Everlynne a pohladila ji po vlasech na straně hlavy, kterou nezakrýval obvaz. „Protože je to rouhání.“

„Zasáhla jsi to?“ zeptal jsem se.

„Trochu. Ta stará pistole střílí broky a jeden z nich – nebo možná víc než jeden – mu odtrhl z hlavy několik výstupků a šupin. Rozstříkla se z něj jakási černá smola. Viděli jsme ji později na dlažbě a zasypaly ji pískem, aniž jsme se jí dotkly, protože jsme se bály, že by nás mohla otrávit, kdybychom se jí dotkly holou kůží. Ten prohnaný netvor Fortunu pustil a myslím, že si to skoro rozmyslel a chtěl vyrazit po mně. Takže jsem na něho zamířila, i když z téhle zbraně se dá vystřelit jenom jednou, pak se musí zepředu znovu naládovat prachem a broky. Pověděla jsem mu, jen ať přijde blíž. Pověděla jsem mu, že počkám, dokud nebude hezky blízko, aby se broky moc nerozletěly.“ Odchrchlala si a odplivla do prachu. „Musí mít něco jako mozek, i když ztratil lidskou podobu, protože mě slyšel a utekl. Ale než zabočil za zeď a já ho ztratila z očí, otočil se a zahleděl se na mě. Jako by si mě chtěl zapamatovat. No, aťsi. Nemám do pistole další broky a nebudu je mít, pokud se tu náhodou s nějakými neobjeví obchodník, ale mám tohle.“

Vykasala sukně po koleno a my uviděli, že v pochvě ze surové kůže připoutané k vnější straně lýtka má řeznický nůž.

„Takže ať si přijde pro Everlynne, dceru Roseanny.“

„Řekla jsi, že jsi viděla ještě něco jiného,“ ozval jsem se.

Zkoumala mě svýma zářivýma černýma očima, pak se otočila k ženám. „Clemmie, Brianno, noste na stůl. Fortuno, ty odříkáš poděkování a nezapomeň požádat Boha o odpuštění za rouhání a poděkovat Mu za to, že tvoje srdce stále bije.“

Everlynne mě chytila nad loktem, vytáhla mě bránou ven a odešla se mnou ke studni, kde byla nešťastná Fortuna napadena. Byli jsme tam sami.

„Viděla jsem jeho chuj,“ řekla potichu. „Dlouhý a zahnutý jako šavle, a škubal se a byl plný té černé smoly, co mu slouží místo krve… tedy slouží mu místo krve v téhle podobě. Chtěl ji zabít stejně jako Dolores, ano, to určitě, ale chtěl ji taky opíchat. Chtěl ji opíchat, až bude umírat.“

Jamie a já jsme s nimi trochu pojedli – dokonce i Fortuna něco málo snědla – a pak jsme nasedli na koně a chystali se vyrazit do města. Ale než jsme odjeli, Everlynne se postavila k mému koni a znovu na mě promluvila.

„Až dokončíte to, kvůli čemu jste přijeli, přijeď mě znovu navštívit. Něco pro tebe mám.“

„Co to asi bude, sai?“

Zavrtěla hlavou. „Teď není správná chvíle. Ale až bude ten špinavec po smrti, přijeď sem.“ Vzala mě za ruku, zvedla ji ke rtům a políbila ji. „Vím, kdo jsi, copak tvoje matka nežije ve tvé tváři? Přijeď ke mně, Rolande, synu Gabriellin. Nezapomeň.“

Pak odstoupila, než jsem stačil cokoli říct, a vklouzla bránou dovnitř.

Hlavní ulice Debarie byla široká a dlážděná, i když dlažba se na mnoha místech vydrolila na mlat a určitě zmizí dřív, než stačí uplynout příliš mnoho let. Byla tam spousta obchodníků a soudě podle zvuků rozléhajících se ze saloonu si ani tyto podniky nevedly špatně. Viděli jsme však u zábradlí jen málo koní a mul. V této části světa sloužil dobytek jako měna a jídlo, ne k ježdění.

Od kupce vyšla jakási žena s košíkem na ruce, uviděla nás a strnula. Vběhla zase dovnitř a vzápětí vyšlo několik dalších lidí. Než jsme dojeli do kanceláře Vysokého šerifa – malé dřevěné budovy připojené k mnohem většímu městskému vězení z kamene –, ulice po obou stranách lemovali diváci.

„Přijeli jste zabít zvěrodlaka?“ zavolala paní s košíkem.

„Ti dva nevypadají dost staří ani na to, aby skolili láhev režné,“ křikl muž stojící před saloonem a café U Veselých brachů. Po té duchaplné poznámce se ozval smích a mumlání.

„Městečko vypadá docela rušně,“ prohodil Jamie, sesedl a ohlédl se na čtyřicet nebo padesát mužů a žen, kteří se vzdálili od svých povinností (a radostí), aby se na nás vynadívali.

„Po západu slunce to bude jiné,“ řekl jsem. „V tu dobu začínají řádit tvorové jako ten zvěrodlak. Aspoň to říká Vannay.“

Vešli jsme do kanceláře. Hugh Peavy byl břichatý muž s dlouhými bílými vlasy a povislým knírem. Tvář měl hluboce zbrázděnou a ustaranou. Uviděl naše pistole a vypadal, že se mu ulevilo. Všiml si našich bezvousých tváří a zdálo se, že se mu zase tolik neulevilo. Otřel špičku pera, kterým předtím psal, vstal a natáhl k nám ruku. Tento chlapík si pěst k čelu tisknout nebude.

Když jsme si s ním potřásli rukama a představili se, řekl: „Nechci vás znevažovat, mládenci, ale doufal jsem, že uvidím Stevena Deschaina osobně. A snad i Petera McVriese.“

„McVries zemřel před třemi lety,“ řekl jsem.

Peavy vypadal otřeseně. „To říkáš? Vždyť byl s pistolí obratný. Velmi obratný.“

„Zemřel na horečku.“ Velmi pravděpodobně způsobenou jedem, ale to nebylo nic, co musel Vysoký šerif z Debarijského Vnějšku vědět. „Pokud jde o Stevena, má jinou práci, a tak poslal mě. Jsem jeho syn.“

„Jo, jo, slyšel jsem tvoje jméno a něco o tvých činech v Mejisu, protože nějaké zprávy se dostanou dokonce i k nám.“ Ukázal na jakousi vymyšlenost na zdi. Na cihle pod ní stál nápis NEDOTÝKAD SE BEZ DOVOLENÍ. „Dřív to vedlo až do Gileadu, ale v téhle době jenom do Sallywoodu na jihu, Jeffersonu, co se táhne na sever, a do té vesnice na úpatí kopců – říká se jí Malá Debaria. Dokonce máme pár pouličních lamp, které pořád fungují – nejsou na plyn nebo benzin, ale jsou to opravdová jiskrová světla, však uvidíte. Lidi z města si myslí, že díky nim se sem ten netvor neodváží.“ Vzdychl. „Já tomu moc nevěřím. Tohle je zapeklitá věc, mládenci. Někdy mám pocit, že se svět uvolnil z lan.“

„Uvolnil,“ řekl jsem. „Ale co se uvolnilo, dá se znovu utáhnout, šerife.“

„Když to říkáš.“ Odkašlal si. „Tak, neberte si to jako neúctu, vím, že jste ti, za koho se prohlašujete, ale mám slíbený sigul. Jestli jste ho přinesli, chci ho, protože má pro mě zvláštní význam.“

Otevřel jsem svůj tlumok a vytáhl to, co jsem dostal: malou dřevěnou krabičku s otcovou značkou – D a S vyraženými na víčku s pantíky. Peavy si ji vzal s nepatrným úsměvem, který mu zvlnil koutky úst pod knírem. Připadalo mi to spíš jako vzpomínka na úsměv, a i ta mu vyhladila z tváře spoustu let.

„Víš, co je uvnitř?“

„Ne.“ Nedostal jsem příkaz, abych se podíval.

Peavy krabičku otevřel, nahlédl dovnitř a pak se zahleděl na Jamieho a mě. „Kdysi, to jsem byl ještě pouhý zástupce, vedl Steven Deschain mě, Vysokého šerifa a sedmičlenný oddíl proti Crowovu gangu. Vyprávěl ti někdy otec o Crowových?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nebyli to zvěrodlaci, to ne, ale stejně s nimi byla spousta ošklivé práce. Loupili všechno, co se dalo, nejen v Debarii, ale po celém zdejším rančerském kraji. Taky vylupovali vlaky, pokud se jim doneslo, že stojí za zastavení. Ale soustředili se hlavně na únosy za výkupné. Zločin zbabělců, to jistě – dozvěděl jsem se, že Farson ho má velmi v oblibě ale pěkně výnosný.

Tvůj táta se v městečku ukázal druhý den poté, co unesli manželku jednoho rančera – Belindu Doolinovou. Manžel zavolal na jing-jang, hned jak odjeli a jemu se povedlo vyprostit se z pout. Crowovi o jing-jangu nevěděli a na to doplatili. Jasně že pomohlo, že v téhle části světa byl zrovna na obhlídce pistolník. V těch dobách měli čich na to, že se objevili v pravou chvíli zrovna tam, kde byli zapotřebí.“

Zadíval se na nás. „Možná ho mají pořád. Každopádně jsme vyrazili z ranče, když byl zločin ještě čerstvý. Na některých místech by kdokoli z nás ztratil stopu – na sever odsud je půda většinou tvrdá jako mlat, víte –, ale tvůj otec měl oči k neuvěření. Takové nemají ani sokoli nebo orli.“

O otcově ostrém zraku a stopařském nadání jsem věděl. Také jsem věděl, že tento příběh nejspíš nemá nic společného s naší záležitosti, takže jsem měl Peavyho vyzvat, aby přešel k věci. Ale můj otec nikdy o svém mládí nemluvil a já chtěl ten příběh slyšet. Přímo jsem dychtil ho slyšet. A ukázalo se, že má s naší záležitostí v Debarii společného přece jen trochu víc, než jsem zpočátku myslel.

„Stopa vedla k dolům – Debarští jim říkají solné domy. Tehdy se tam už netěžilo a bylo to tam opuštěné, stalo se to ještě předtím, než se před dvaceti lety našla nová pecka.“

„Pecka?“ podivil se Jamie.

„Ložisko,“ řekl jsem. „Myslí tím nové ložisko.“

„Tak. Jak říkáš. Ale tehdy tam bylo všechno opuštěné, takže se tam ti darebáci Crowovi mohli pohodlně schovat. Jakmile stopa opustila planiny, prošla vysokými skalami a pak se vynořila na Dolním čistém, což jsou louky na úpatí pod solnými domy. Tam byl nedávno zabit jeden pasák ovcí čímsi, co vypadalo jako…“

„Jako vlk,“ přerušil jsem ho. „Tohle víme. Pokračuj.“

„Jste dobře informovaní, co? No, tím líp. Kde jsem to byl? Aha, už vím – skalám v té oblasti se dnes říká Zrádné koryto. Není to žádné potoční koryto, ale lidem se asi líbí, jak to zní. Stopy vedly tam, ale Deschain to chtěl obejít a dostat se tam z východu. Od Horních čistých. Šerif, tehdy ho dělal Pea Anderson, o tom nechtěl slyšet. Byl nedočkavej jako pták, co má v merku červa, a nedal si pokoj. Tvrdil, že to zabere tři dny a do té doby může být ta paní mrtvá a Crowovi kdoví kde. Říkal, že tam půjde rovnou, a že půjde klidně sám, pokud nikdo nechce jít s ním. ‚Ledaže mi poručíš jménem Gileadu udělat něco jiného,‘ řekl tvému tátovi.

‚Nepřipadá v úvahu,‘ řekl Deschain, ‚protože Debaria je tvůj revír. Já mám zase svůj.‘

Šel tam ten oddíl. Já se držel s tvým tátou, chlapče. Šerif Anderson se ke mně v sedle otočil a řekl: ‚Doufám, že na některém ranči berou lidi, Hughie, protože dny, kdy jsi nosil na vestě odznak Jsou pryč. Skončil jsem s tebou.‘

To byla poslední slova, co jsem od něho slyšel. Odjeli. Steven z Gileadu si dřepl a já si dřepl vedle něj. Asi po půl hodině ticha – možná to bylo déle – jsem mu řekl: ‚Myslel jsem, že to obejdeme okolo… leda že jsi se mnou skoncoval i ty.‘

‚Ne,‘ řekl. ‚Do tvého zaměstnání mi nic není, zástupce.‘

‚Tak na co čekáme?‘

‚Na střelbu,‘ řekl a ani ne za pět minut jsme ji slyšeli. Střelbu a řev. Netrvalo to dlouho. Crowovi nás viděli přijíždět – nejspíš stačil pouhý odraz slunce na špičce boty nebo záblesk krumplování na sedle, abychom upoutali jejich pozornost, protože taťka Crow byl hodně mazaný – a vrátili se. Vylezli na ty vysoké skály a pálili olovo na Andersona a jeho muže. Tehdy ještě bylo mezi lidma víc zbraní a Crowovi jich měli pořádné zásoby. Dokonce i nějakou rychlopalnou bouchačku.

Takže my jsme to vzali kolem, jasné? Trvalo nám to jenom dva dny, protože Steven Deschain to hnal pořádným tempem. Třetí den jsme se utábořili na svahu a vstali před svítáním. Pokud to nevíte, a není důvod, proč byste měli, ty solné domy jsou jenom jeskyně v útesu, který se tam zdvíhá. Žily v nich celé rodiny, nejen horníci. Vzadu z těch jeskyní vedou do podzemí tunely. Ale jak říkám, tehdy to tam bylo úplně opuštěné. Ale stejně jsem nad jedním průduchem uviděl stoupat kouř, a to bylo stejně dobré jako vyvolávač, který stojí před karnevalovým stanem a ukazuje, že uvnitř čeká nevídaná podívaná.

‚Tohle je ta chvíle,‘ řekl Steven, ‚protože minulé noci, když si byli jistí, že jsou v bezpečí, strávili mohutným pitím. Budou ještě vyspávat. Zůstaneš se mnou?‘

‚Tak, pistolníku, to zůstanu,‘ řekl jsem mu.“

Když to Peavy vyslovil nevědomky narovnal záda. Vypadal mladší.

„Posledních padesát nebo šedesát yardů se plížili, tvůj táta s tasenou pistolí pro případ, že postavili stráž. Postavili, ale byl to teprve kluk a tvrdě spal. Deschain mu vytáhl pistoli z pouzdra, vzal ho kamenem přes hlavu a poslal ho tak do limbu. Později jsem toho mladého kluka viděl stát na padacích dveřích, slzy se mu hrnuly z očí, v kalhotách měl naděláno a kolem krku provaz. Bylo mu teprve čtrnáct, ale vystřídal se na sai Doolinové – té unesené paní, víte, a byla dost stará, aby mu mohla dělat babičku – stejně jako ostatní, a mně neukápla ani slza, když ten provaz uťal jeho křik o milost. Sůl, kterou si vezmeš, je sůl, za kterou musíš zaplatit, jak vám všichni v těchto končinách řeknou.

Pistolník se vplížil dovnitř a já hned za ním. Všichni se tam povalovali a chrápali jako psi. Sakra, chlapci, vždyť to taky psi byli. Belinda Doolinová byla přivázaná k jakémusi sloupu. Uviděla nás a vytřeštila oči. Steven Deschain ukázal na ni, pak na sebe, pak vytvořil z dlaní kalíšek a nakonec znovu ukázal na ni. Jsi v bezpečí, naznačoval. Nikdy nezapomenu na ten vděčný výraz v její tváři, když na něj kývala, že rozumí. Jsi v bezpečí– to je svět, v němž jsme vyrostli, mladí muži, ten, který už dnes skoro zmizel.

Pak Deschain řekl, ‚Probuď se Allane Crowe, ledaže bys chtěl dojít na mýtinu na konci stezky se zavřenýma očima. Probuďte se všichni.‘

Probudili se. Od začátku neměl v úmyslu je přivést živé – to by bylo šílenství, to určitě chápete –, ale ani je nechtěl zabít ve spánku. Více méně se probudili, ale ne na dlouho. Steven tasil pistole tak rychle, že jsem vůbec neviděl, kdy se mu ruce pohnuly. Byl rychlejší než blesk. V jednu chvíli ty revolvery s velkými santálovými pažbami vězely u jeho boků, a vzápětí už pálil a v tom uzavřeném prostoru to znělo jako hromobití. To mi však nezabránilo, abych i já netasil svoji pistoli. Byla to jen stará bouchačka, kterou jsem měl po dědovi, ale dva jsem s ní sejmul. První dva muže, které jsem kdy zabil. Pak jich byla ještě spousta, jak smutně dodávám.

Jediný, kdo přežil první kanonádu, byl sám taťka Crow – Allan Crow. Byl to starý muž, celý pokroucený a půlku obličeje měl ztuhlou po mrtvici nebo čem, ale i tak byl mrštný jako had. Byl ve spodkách a pistoli měl zastrčenou do boty u kavalce. Popadl ji a otočil se k nám. Steven ho střelil, ale ten starý parchant stačil jednou vypálit. Sice naslepo, ale…“

Peavy, který tehdy nemohl být starší než dva mladí muži stojící dnes před ním, otevřel krabičku na jemných pantech, chvilku přemýšlel nad tím, co vidí uvnitř, a pak se podíval na mě. Ten drobný úsměv plný vzpomínek mu stále pohrával kolem úst. „Viděl jsi někdy jizvu na otcově paži, Rolande? Přímo tady?“ Sáhl si na místo těsně nad ohbím lokte, kde začínají mužské svaly.

Tělo mého otce bylo mapou spousty jizev, ale byla to mapa, kterou jsem dobře znal. Ta jizva na jeho vnitřním lokti tvořila hluboký důlek, skoro jako ty, které jsem zahlédl u kníru šerifa Peavyho, když se usmál.

„Poslední výstřel taťky Crowa zasáhl zeď nad sloupem, u něhož byla uvázaná ta žena, a kulka se odrazila.“ Otočil krabičku a podržel ji přede mnou. Uvnitř byla zmáčknutá střela, velká, těžký kalibr. „Vydloubl jsem ji z paže tvýho táty nožem na stahování kůže a dal jsem mu ji. Poděkoval mi a řekl, že jednou se ke mně vrátí. A je to tu. Kaje kolo, sai Deschaine.“

„Vyprávěl jsi někdy ten příběh?“ zeptal jsem se. „Protože jsem ho nikdy neslyšel.“

„Že jsem vydloubl kulku z masa pravého Arturova potomka? Elda z Eldů? Ne, nikdy, až doteď. Protože kdo by tomu věřil?“

„Já ano,“ řekl jsem, „a děkuji ti. Mohla ho otrávit.“

„Né, né,“ uchechtl se Peavy. „Toho ne. Na to je krev Eldů příliš silná. A kdyby mě oddělali… nebo bych se moc ošklíbal… udělal by to sám. Nakonec mě nechal, abych si zásluhy na dopadení Crowova gangu připsal sám, a od té doby jsem šerifem. Ale to už dlouho nepotrvá. Ta záležitost se zvěrodlakem mě zničila. Viděl jsem dost krve a nemám rád záhady.“

„Kdo nastoupí po tobě?“ zeptal jsem se.

Vypadal, že ho ta otázka překvapila. „Nejspíš nikdo. Doly se za pár let znovu vyčerpají, tentokrát nadobro, a železniční tratě tak, jak jsou, nevydrží o moc déle. Tyhle dvě věci dohromady zlámou Debarii vaz. Kdysi, za časů vašich pradědů, to bylo pěkné městečko. Dál vydrží možná ten slepičí kurník, kolem kterého jste sem určitě šli, nic jiného.“

Jamie vypadal ustaraně. „Ale co do té doby?“

„Necháme rančery, flákače, pasáky a hazardní hráče, ať si jdou do pekla svou vlastní cestou. Mě už se to netýká, aspoň ne moc dlouho. Ale neodejdu, dokud se nevyřídí tahle věc, ať už tak nebo onak.“

Řekl jsem: „Zvěrodlak napadl jednu z žen v Klidném srdci. Je hrozně znetvořená.“

„Takže jste tam byli?“

„Ty ženy jsou vyděšené.“ Přemýšlel jsem o tom a vzpomněl si na nůž připoutaný k lýtku tlustému jako kmen mladé břízy. „Tedy až na představenou.“

Uchechtl se. „Everlynne. Ta by plivla do obličeje i samotnýmu ďáblovi. A kdyby si ji odnesl do Nisu, za měsíc to tam povede ona.“

„Máš ponětí, kdo by ten zvěrodlak mohl být, když má lidskou podobu?“ zeptal jsem se. „Jestli ano, pověz nám to, žádám tě. Protože jak říkal můj otec šerifu Andersonovi, tohle není náš revír.“

„Nemůžu ti dát jméno, jestli máš tohle na mysli, ale možná bych ti mohl dát něco jiného. Pojďte za mnou.“

Vedl nás klenutým průchodem za stolem do vězení, které mělo tvar T. Napočítal jsem osm velkých cel kolem středové uličky a tucet menších v příčné. Všechny byly prázdné až na jednu z těch menších, kde jakýsi opilec na slamníku vyspával odpoledne. Dveře do jeho cely byly otevřené.

„Kdysi by byly všechny tyhle cely o pédnu a esdnu plné,“ řekl Peavy. „Nacpané opilými pohůnky a čeledíny. Teď se večer lidi většinou drží doma. Dokonce i v péden a esden. Pohůnci jsou ve svých chajdách, čeledíni zase ve svých. Nikdo se nechce potácet domů opilý a potkat zvěrodlaka.“

„A co horníci?“ zeptal se Jamie. „Ty také zavíráš?“

„Ne moc často, protože ti mají svoje vlastní saloony v Malé Debarii. Mají dva. Příšerné díry. Když kurvy od Veselých brachů nebo Všivé smůly nebo Zadržených chcanek tady u nás jsou už moc staré nebo tak nemocné, že nepřilákají zákazníky, skončí v Malé Debarii. Jakmile se u Slepecké hole někdo opije, solaři se moc nestarají, jestli má kurva vůbec nos, hlavně když má pipinu pořád na svým místě.“

„Pěkné,“ zamumlal Jamie.

Peavy otevřel jednu z větších cel. „Pojďte sem, chlapci. Nemám žádný papír, ale kus křídy najdu, a tady je pěkně hladká zeď. Je tu taky klid, teda pokud se tamhle starej Slanej Sam neprobere. Ale to se stane málokdy před západem slunce.“

Z kapsy keprových kalhot vytáhl šerif slušný kus křídy a na zeď namaloval jakýsi dlouhý obdélník se zuby po celém horním okraji. Vypadaly jako řada obrácených V.

„Tady je celá Debaria,“ vysvětlil Peavy. „Tamhle je železnice, kterou jste přijeli.“ Nakreslil řadu křížků a já si při tom vzpomněl na strojvůdce a starého chlapíka, který nám sloužil jako sklepník.

„Mašinka vykolejila,“ řekl jsem. „Můžete dát dohromady pár chlapů, aby ji postavili zase na koleje? Máme peníze, abychom jim práci zaplatili, a já a Jamie jim s radostí pomůžeme.“

„Dnes ne,“ řekl Peavy nepřítomně. Studoval svoji mapu. „Strojvůdce tam pořád je, co?“

„Ano. A ještě jeden člověk.“

„Pošlu tam Kellina a Vikku Frye s povozem. Kellin je můj nejlepší zástupce – ti druzí dva za moc nestojí – a Vikka je jeho syn. Vyzvednou je a přivezou sem, než se setmí. Je čas, protože dny jsou v tuhle roční dobu dlouhé. Teď hlavně dávejte pozor, chlapci. Tady jsou koleje a tady Klidné srdce, kde byla zmrzačená ta chudák holka, o které jste mluvili. Na Hlavní silnici, jak vidíte.“ Nakreslil malý čtvereček jako Klidné srdce a přičinil k němu X. Severně od útulku těch žen, směrem k zubům nahoře na mapě, nakreslil další X. „Tady zahynul pasák ovcí Yon Curry.“

Vlevo od tohoto X, ale skoro ve stejné úrovni – což znamená pod zuby nahoře – namaloval další.

„Farma Alorových. Sedm mrtvých.“

Ještě víc nalevo a kousek výš nakreslil křídou další X.

„Na Horním čistém je Timbersmithova farma. Devět mrtvých. Tam jsme našli tu hlavu malýho kluka na tyčce. Všude kolem stopy.“

„Vlčí?“ zeptal jsem se.

Zavrtěl hlavou. „Né, nějaké velké kočky. Na začátku. Než jsme stopu ztratili, změnila se v něco jako kopyta. Potom…“ Zachmuřeně se na nás podíval. „Lidské stopy. Nejdřív velké – skoro obří ale pak byly stále menší, až měly velikost nohy běžného člověka. Každopádně jsme je na tvrdé zemi ztratili. Tvůj otec by je možná viděl, sai.“

Dál kreslil do mapy, a když skončil, odstoupil, abychom na ni pořádně viděli.

„Takoví jako vy mají mít kromě rychlých rukou taky dobrý mozek, jak mi vždycky říkali. Takže co vám z toho plyne?“

Jamie popošel mezi řadami kavalců blíž (tahle cela musela být pro spoustu hostů, nejspíš opilých výtržníků), a přejel špičkou prstu přes zuby nahoře na mapě, takže je trochu rozmazal. „Solné domy se nacházejí tady všude? Všude tady na úpatí hor?“

„Jo. Solné skály, tak se ty hory jmenují.“

„Malá Debaria je kde?“

Peavy nakreslil další obdélník, a to bylo městečko horníků. Bylo blízko X, které označovalo místo, kde byli napadeni ta žena a hazardní hráč… protože měli namířeno do Malé Debarie.

Jamie ještě chvíli mapu studoval, pak přikývl. „Mně to připadá, že zvěrodlak by mohl být jeden z horníků. Myslíš si to taky?“

„Tak, solař, i když pár jich to taky roztrhalo. Dává to smysl – pokud vůbec něco v tak šílené záležitosti může dávat smysl. Ty nové pecky jsou mnohem hlouběji než staré a všichni vědí, že v zemi jsou démoni. Třeba některý havíř do jednoho praštil, probudil ho a neštěstí bylo hotové.“

„V zemi jsou také pozůstatky po Velkých starých,“ poznamenal jsem. „Všechny nejsou nebezpečné, ale některé ano. Možná některá z těch starých věcí… jak jim říkáme, Jamie?“

„Artyfaxy,“ řekl.

„Ano, tak. Možná za to může některý z nich. Možná že nám to ten chlapík dokáže povědět, jestli ho chytíme živého.“

„To je malá šance,“ zamručel Peavy.

Podle mě byla ta šance velká. Tedy v případě, že ho dokážeme rozeznat a přiblížit se k němu za denního světa.

„Kolik je tam těch solařů?“ zeptal jsem se.

„Ne tolik jako za starých časů, protože teď je tam jenom ta jedna pecka, že jo. Řekl bych, že jich nebude víc než… dvě stovky.“

Pohlédli jsme s Jamiem na sebe a v jeho očích jsem si všiml humorného záblesku. „Žádná křeč, Rolande,“ řekl. „Do sklizně je určitě dokážeme všechny vyslechnout. Když si pospíšíme.“

Přeháněl, ale i tak už jsem viděl, že v Debarii strávíme několik týdnů. Mohli bychom zvěrodlaka vyslechnout a přesto ho nevyhmátneme, buď protože je to mistrovský lhář, nebo nemá proč se cítit provinile. Jeho denní osobnost skutečně nemusí vědět o tom, co jeho noční osobnost dělá. Zatoužil jsem po Cuthbertovi, který se uměl podívat na zdánlivě odlehlé věci a najít souvislosti, a zatoužil jsem po Alainovi, který měl schopnost dotýkat se cizí mysli. Ale ani Jamie nebyl tak špatný. Přece jen uviděl to, čeho jsem si měl všimnout sám a měl jsem to přímo před nosem. V jedné věci jsem se s šerifem Hughem Peavym naprosto shodl: nenáviděl jsem záhady. Tahle věc se v mém dlouhém životě nikdy nezměnila. Neumím je totiž luštit, moje mysl tak nikdy nepracovala.

Když jsme se pomalu vrátili do kanceláře, řekl jsem: „Mám několik otázek, které ti musím položit, šerife. První je, budeš k nám upřímný, když my budeme upřímní k tobě? Druhá…“

„Druhá zní, jestli ve vás vidím, co jste, a přijímám vás s tím, co děláte. Třetí je, jestli hledáme pomoc a úlevu. Šerif Peavy říká ano, ano a ano. Teď už u všech bohů zapojte mozek a pusťte se do práce, mládenci, protože už je to víc než dva týdny, co se ten netvor objevil v Klidném srdci, a tehdy se moc nenažral. Brzo se tu zase objeví.“

„Chodí za kořistí jen v noci,“ řekl Jamie. „Víš to jistě?“

„To vím.“

„Má na to nějaký vliv měsíc?“ zeptal jsem se. „Protože rádce mého otce – a náš učitel, když na to přijde – říká, že v některých starých legendách…“

„Slyšel jsem ty legendy, sai, ale v tomhle se mýlí. Aspoň u tohohle tvora. Někdy byl měsíc v úplňku, když zaútočil – byl Kupcův úplněk, když se objevil v Klidném srdci celý porostlý šupinami a hrboly jako nějaký aligátor z Dlouhých slaných bažin –, ale to neplatilo u Timbersmithe, protože tehdy byl měsíc temný. Rád bych vám řekl něco jiného, ale nemůžu. Taky bych to rád ukončil a nemusel už sbírat ničí střeva po křoviskách nebo sundávat hlavu dalšího kluka z plotu. Poslali vás sem na pomoc a já sakra doufám, že pomoct můžete… i když o tom mám svoje pochybnosti.“

Když jsem se Peavyho zeptal, jestli mají v Debarii dobrý hotel nebo penzion, uchechtl se.

„Poslední penzion vedla vdova Brailleyová. Před dvěma lety se ji pokusil opilý tulák znásilnit na jejím vlastním záchodě, když tam zrovna seděla. Ale ona byla vždycky chytrá. Viděla mu to na očích a šla na záchod s nožem pod zástěrou. Podřízla mu krk, to udělala. Stringy Bidean, který býval naším Mužem spravedlnosti, než se rozhodl zkusit štěstí a pěstovat koně v Oblouku, ji během pěti minut prohlásil za nevinnou z důvodu sebeobrany, ale ta dáma už měla Debarie dost a odjela vlakem zpátky do Gileadu, kde pořád žije, o tom nepochybuju. Dva dny po jejím odjezdu nějaký opilý kašpar vypálil její penzion do základů. Hotel ještě stojí. Jmenuje se Blažená vyhlídka. Vyhlídka vůbec není blažená, mládenci, a postele jsou plné brouků velkých jako ropuší bulvy. Tam bych nespal, leda bych si navlíkl brnění Artura Elda.“

Takže jsme nakonec první noc v Debarii strávili ve velké cele pro opilé výtržníky pod Peavyho mapou nakreslenou křídou. Slaný Sam už byl propuštěn a tak jsme měli vězení pro sebe. Venku začal foukat silný vítr ze solných planin západně od městečka. Kvílení kolem okapů mi znovu připomnělo příběh, který mi matka čítávala, když jsem byl ještě malý – příběh o Timovi Srdnatém a smrtidechu, kterému Tim musel čelit ve Velkých lesích severně od Nového Kanaánu. Pomyšlení na chlapce, který byl v těch lesích sám, mě vždycky zastudilo u srdce, stejně jako mě Timovo hrdinství vždy zahřálo. Příběhy, které slyšíme v dětství, si pamatujeme celý život.

Poté, co jeden zvlášť silný poryv – debarijský vítr byl teplý, ne studený jako smrtidech – udeřil do zdi vězení a vhodil solný štěrk zamřížovaným oknem dovnitř, Jamie promluvil. Bylo u něj neobvyklé, že začal rozhovor.

„Nenávidím to kvílení, Rolande. Bude mě budit celou noc.“

To já ho miloval, kvílení větru mi vždycky připomínalo dobré časy a daleká místa. Ačkoli připouštím, že bez toho štěrku bych se obešel.

„Jak toho netvora máme najít, Jamie? Doufám, že máš nějaký nápad, protože já ne.“

„Budeme muset mluvit se solnými havíři. Tím začneme. Někdo možná viděl zakrváceného chlapíka, který se plížil zpátky k příbytkům solařů. Plížil se zpátky nahý. Protože se nemohl vrátit oblečený, ledaže by se svlékl předem.“

To mi dalo trochu naděje. Jenže jestli ten, koho jsme hledali, věděl, co je zač, mohl si šaty svléknout, když cítil, že se záchvat blíží, šaty si schovat a později se pro ně vrátit. Ale jestli to nevěděl…

Byla to tenká nitka, ale někdy – když si dáte pozor a nepřetrhnete ji – za ni můžete zatáhnout a rozpáráte celý šat.

„Dobrou noc, Rolande.“

„Dobrou noc, Jamie.“

Zavřel jsem oči a vzpomněl si na matku. To jsem toho roku dělal často, ale tentokrát to nebyly vzpomínky na to, jak vypadala mrtvá, ale jak byla v mém raném dětství krásná, když tak seděla vedle mě na lůžku v komnatě s okny s barevnými skly a četla mi. „Podívej se, Rolande,“ říkávala, „tady jsou brumláci, sedí všichni v řadě a větří. Oni vědí, že?“

„Ano,“ odpovídal jsem, „brumláci vědí.“

„A co vědí?“ zeptala se žena, kterou zabiji, „co vědí, srdíčko?“

„Vědí, že přichází smrtidech,“ řekl jsem. To už mi těžkla víčka a za několik minut mě melodie jejího hlasu uspala.

Probudil jsem za prvního chabého ranního světla do jakéhosi ryčného drnčení: DRNG! DRNG! DRNNNNG!

Jamie stále ležel na zádech, nohy roztažené, a chrápal. Vytáhl jsem z pouzdra jeden z revolverů, vyšel ven otevřenými dveřmi od cely a šoural se za tím protivným zvukem. Vydával ho ten jing-jang, na který byl šerif Peavy tak hrdý. Nebyl tu, aby ho vzal. Šel se vyspat domů a jeho kancelář byla prázdná.

Stál jsem tam s holou hrudí, s pistolí v ruce a jenom ve spodkách, v nichž jsem spal – protože v cele bylo horko – a tak jsem sundal ze zdi naslouchací kornout, vložil si ho do ucha užším koncem a naklonil se k mluvicí trubici. „Ano? Haló?“

„Kdo to sakra je?“ zaječel jakýsi hlas tak hlasitě, až mi hlavou projela bolest jako hřebík. V Gileadu jsme jing-jangy měli, možná jich fungovala i stovka, ale žádný nemluvil tak jasně jako tenhle. Zašklebil jsem se a odtáhl sluchadlo dál, ale stejně jsem slyšel, jak z něj vychází hlas.

„Haló? Haló? Bohové, proklejte ten zatracenej krám! HALÓ?“

„Slyším vás,“ řekl jsem. „Ztište hlas, u svého otce.“

„Kdo je tam?“ Ztišil hlas natolik, abych si mohl přistrčit sluchadlo zase blíž k uchu. Ale už ne dovnitř. Tuhle chybu podruhé neudělám.

„Zástupce.“ Jamie DeCurry a já jsem byli něčemu takovému na hony vzdálení, ale to nejjednodušší je obyčejně nejlepší. Vždycky nejlepší, počítám, když mluvíte jing-jangem se zpanikařeným člověkem.

„Kde je šerif Peavy?“

„Doma u manželky. Podle mě ještě není ani pět hodin. Teď mi povězte, kdo jste, odkud voláte a co se stalo.“

„Tady je Canfield od Jeffersona. Já jsem…“

„Jakého Jeffersona?“ Uslyšel jsem za sebou kroky a otočil se s pozvednutým revolverem. Ale byl to jenom Jamie, vlasy měl po celé hlavě zježené spánkem. V ruce držel svoji pistoli a už byl v džínách, i když nohy měl bosé.

„Jeffersonův ranč, ty idiote zabedněnej! Musíš sem přivést šerifa, a hezky rychle. Všichni jsou mrtví. Jefferson, jeho rodina, kuchař, všichni pohůnci. Všude samá krev.“

„Kolik?“ zeptal jsem se.

„Možná patnáct. Možná dvacet. Kdo to má poznat?“ Canfield od Jeffeorsona začal vzlykat. „Všichni jsou na kusy. Ta bestie nechala akorát psy, Rosie a Mozie. Byli tam. Museli jsme je zastřelit. Chlemtali krev a žrali mozky.“

Cesta byla dlouhá deset kol a vedla přímo na sever k Solným horám. Jeli jsme se šerifem Peavym, Kellinem Fryem – tím dobrým zástupcem – a Fryeovým synem Vikkou. Strojvůdce, který se jmenoval Travis, jak se ukázalo, jel také, protože nocoval u Fryeových. Poháněli jsme koně, co jsme mohli, ale byl už jasný den, když jsme se dostali na Jeffersonův pozemek. Aspoň že vítr, který stále sílil, nám foukal do zad.

Peavy si myslel, že Canfield je pohůnek – což znamená potulný kovboj, který není zaměstnaný na jednom ranči. Z některých se vyklubali psanci, ale většinou byli docela počestní, prostě muži, kteří se neuměli usadit na jednom místě. Když jsme projížděli širokou roubenou bránou, která měla nahoře nápis JEFFERSON z písmen z bílé břízy, druzí dva kovbojové – jeho druhové – byli s ním. Všichni tři se shlukli u plotu krytého šindelemi kolem koňského výběhu, který se nacházel u velkého domu. Asi půl míle na sever, na vršku kopečku, stála chajda pro dělníky. Z této vzdálenosti vypadaly v nepořádku jen dvě věci: dveře na jižní straně chajdy měly odklopenou závoru a houpaly se v žíravém větru sem a tam, a na zemi ležely natažené mrtvoly dvou velkých černých psů.

Sesedli jsme a šerif Peavy si potřásl rukou s muži, kteří vypadali nesmírně vděční, že nás vidí. „Tak, Bille Canfielde, vidím tě velmi dobře, honáku.“

Nejvyšší z nich smekl klobouk a podržel si ho na hrudi. „Už nejsem honák. Nebo možná jsem, nevím. Nějakou dobu jsem byl Canfield od Jeffersona, jak jsem řekl tomu, kdo vzal ten zatracenej mluvící krám, protože je to teprve měsíc, co jsem se upsal. Starej Jefferson osobně dohlídl, když jsem psal svoji značku na zeď, ale teď je mrtvej jako všichni ostatní.“

Ztěžka polkl. Ohryzek mu poskočil nahoru a dolů. Strnisko na tváři vypadalo velmi černé, protože pleť mě velmi bledou. Vpředu na košili mu usychaly zvratky.

„Jeho manželka a dcery taky odešly na mýtinu. Poznáte je podle dlouhých vlasů a jejich… jejich… aj, aj, Člověče Ježíši, když vidíte takový věci, přejete si, abyste se narodili slepí.“ Pozvedl klobouk k obličeji a rozbrečel se.

Jeden z Canfieldových druhů řekl: „To jsou pistolníci, šerife? Moc mladí na to, aby nosili pistole, ne?“

„Nevšímejte si jich,“ řekl Peavy. „Povězte mi, co vás sem přivedlo.“

Canfield spustil klobouk níž. Oči měl zarudlé a plné slz. „My tři jsme tábořili tamhle na Čistým. Sháněli jsme zaběhlý kusy a na noc se tam uložili. Pak jsme slyšeli, jak na východě kdosi začal křičet. Probudilo nás to z hlubokýho spánku, protože jsme byli unavení. Pak výstřely, dva nebo tři. Ty přestaly a pak další řev. A cosi – cosi velkýho – řvalo a vrčelo.“

Jeden z nich dodal: „Mně to připadalo jako medvěd.“

„Ne, to ne,“ odporoval třetí. „Vůbec ne.“

Canfield řekl: „Věděl jsem, že to jde od ranče, ať už to bylo, co chtělo. Muselo to být tak čtyři kola od místa, kde jsme byli, možná šest, ale na Čistým se zvuk nese daleko, víte. Nasedli jsme na koně, ale já se sem dostal daleko před tady těma dvěma, protože jsem byl upsanej a oni jsou ještě pohůnci.“

„Nerozumím,“ řekl jsem.

Canfield se ke mně otočil. „Měl jsem koně z ranče, jasný? Dobrýho koně. Tady Snip a Arn měli akorát muly. Zavedli jsme je tamhle, k ostatním.“ Ukázal na ohradu. V tu chvíli zadul silný poryv větru a hnal před sebou prach, takže všechna zvířata odcválala pryč jako vlna.

„Ještě pořád jsou vystrašení,“ poznamenal Kellin Frye.

Strojvůdce Travis se zahleděl k chajdě a řekl: „Nejsou jediní.“

Než se Canfield, nejnovější honák na Jeffersonově ranči – což znamená, že byl najatá síla – dostal k domu, křik ustal. Stejně jako řev zvířete, i když se pořád ozývalo mohutné vrčení. To byli ti dva psi, rvali se nad ostatky. Jelikož Canfield věděl, koho chleba jí, minul chajdu – a psy vrčící uvnitř – a zamířil k velkému domu. Dveře vpředu byly dokořán a v hale a kuchyni byly rozsvícené lampy, ale na jeho pozdrav nikdo neodpovídal.

Jeffersonovu paní-sai našel v kuchyni, tělo měla pod stolem a její napůl sežraná hlava se odkutálela ke dveřím do komory. Ze dveří verandy, které práskaly ve větru, vedly stopy. Některé byly lidské, některé patřily příšerně velkému medvědovi. Ty medvědí stopy byly krvavé.

„Vzal jsem lampu ze stolu u dřezu, kde zůstala, a sledoval jsem stopy ven. Ty dvě děvčata ležely v hlíně mezi domem a stodolou. Ta jedna předběhla sestřičku o tři nebo čtyři tucty kroků, ale byly mrtvý obě stejně, noční košile roztrhaný a záda rozedraný až na páteř.“ Canfield pomalu vrtěl hlavou a velké oči – přetékající slzami – stále upíral do tváře Vysokého šerifa Peavyho. „Nikdy nechci vidět ty pařáty, který dokážou něco takovýho. Nikdy, nikdy, nikdy v životě. Viděl jsem, co udělaly, a to stačí.“

„Co vaše chajda?“ zeptal se Peavy.

„Tak, tam jsem šel potom. Můžete se podívat sám, co je uvnitř. Na ty ženský taky, protože jsou pořád tam, kde jsem je našel. Já vás tam nepovedu. Možná Snip a Arn…“

„Já ne,“ ohradil se Snip.

„Ani já ne,“ řekl Arn. „Bude se mi o nich zdát a to mi stačí.“

„Myslím, že nepotřebujeme průvodce,“ usoudil Peavy. „Vy tři mládenci zůstanete tady.“

Šerif Peavy, těsně následovaný Fryeovými a strojvůdcem Travisem, se vydal k velkému domu. Jamie položil Peavymu ruku na rameno, a když se k němu Vysoký šerif otočil a podíval se na něj, promluvil skoro omluvně: „Pozor na stopy. Budou důležité.“

Peavy přikývl. „Jo. Budeme dávat dobrý pozor. Zvlášť na ty, který povedou tam, kam šla ta bestie.“

Ženy vypadaly tak, jak nám sai Canfield řekl. Už dřív jsem viděl krveprolití – tak, spousty, jak v Mejisu, tak v Gileadu –, ale nic takového jsem dosud nespatřil, ani Jamie. Byl bledý jako Canfield a já mohl jen doufat, že nezostudí svého otce tím, že omdlí. Nemusel jsem si ale dělat starosti, brzy už byl na kolenou v kuchyni a zkoumal několik obrovských zvířecích stop lemovaných krví.

„Tohle jsou opravdu medvědí stopy,“ usoudil, „ale tak velký nikdy nežil, Rolande. Dokonce ani v Nekonečném lese.“

„Včera v noci tady jeden byl, chlapče,“ řekl Travis. Podíval se na tělo rančerovy manželky a otřásl se, i když byla stejně jako její nešťastné dcery zakrytá prostěradly z ložnic. „Budu rád, až se dostanu zpátky do Gileadu, kde jsou takové příšery jenom legendou.“

„Co ty stopy říkají jinak?“ zeptal jsem se Jamieho. „Máš něco?“

„Ano. Nejdřív šel do chajdy, kde byla většina… většina potravy. Kravál ty čtyři tady v domě probudil… byli tu jenom čtyři, šerife?“

„Tak,“ přisvědčil Peavy. „Mají ještě dva syny, ale Jefferson je nejspíš poslal na dražbu do Gileadu. Až se vrátí, čeká je tu hromada žalu.“

„Rančer nechal ženy doma a běžel k chajdě. Ta pistole, kterou slyšel Canfield a jeho druhové, musela být jeho.“

„Ta mu teda posloužila,“ zahučel Vikka Frye. Otec ho praštil do ramene a napomenul ho, aby byl zticha.

„Pak ten netvor přišel sem,“ pokračoval Jamie. „Paní-sai Jeffersonová a ty dvě dívky byly tou dobou asi v kuchyni. A myslím, že sai dcerám nařídila, aby utekly.“

„Tak,“ souhlasil Peavy. „Sama se snažila tu bestii zadržet tak dlouho, aby stačily utéct. Tak to tady vypadá. Jenže jim to nebylo nic platné. Kdyby byly před domem – kdyby viděly, jak je to velké –, paní by věděla, kolik uhodilo, a my bychom našli venku na zemi všechny tři.“ Zhluboka vzdychl. „Pojďte, chlapci, podíváme se, co je v té chajdě. Čekám, že to nebude o nic hezčí.“

„Myslím, že radši zůstanu venku u ohrady s těmi trampy,“ řekl Travis. „Už jsem viděl dost.“

Vikka Frye vyhrkl: „Můžu tu zůstat taky, tati?“

Kellin se podíval na synův ztrhaný obličej a řekl, že může. Než chlapce nechal jít, vlepil mu pusu na tvář.

Asi deset stop před chajdou byla holá zem rozrytá na krvavou změť otisků bot a zvířecích stop s drápy. Poblíž, v chomáči plevele, ležela stará čtyřranka s krátkou pažbou a hlavní ohnutou na stranu. Jamie ukázal na spleť stop, pušku, otevřené dveře chajdy. Pak povytáhl obočí a mlčky se mě zeptal, jestli to vidím. Viděl jsem to velmi dobře.

„Tady se ta bestie – zvěrodlak v podobě medvěda – setkala s rančerem,“ řekl jsem. „Vypálil několik ran, pak pušku upustil…“

„Ne,“ řekl Jamie. „Ten netvor mu ji vytrhl. Proto je hlaveň ohnutá. Možná se Jefferson obrátil na útěk. Možná mu čelil. Každopádně to nebylo k ničemu. Jeho stopy končí tady, takže ten netvor ho zvedl a prohodil ho dveřmi do chajdy. Pak zamířil do velkého domu.“

„Takže ho sledujeme pozpátku,“ řekl Peavy.

Jamie přikývl. „Brzy ho budeme sledovat dopředu,“ řekl.

Netvor proměnil chajdu v jatka. Nakonec ten řeznický účet čítal osmnáct položek: šestnáct honáků, kuchař – ten zemřel vedle sporáku s půjčenou a zakrvácenou zástěrou přehozenou přes obličej jako rubáš – a sám Jefferson s utrhanými končetinami. Jeho rozdrásaná hlava byla otočená tváří vzhůru ke krovům s nebojácným úšklebkem, který odhaloval jenom jeho horní zuby. Spodní čelist mu zvěrodlak utrhl. Kellin Frye ji našel pod palandou. Jeden z mužů se pokusil bránit sedlem, používal je jako štít, ale nijak mu nepomohlo. Netvor je pařáty roztrhl napůl. Nešťastný kovboj v jedné ruce stále držel hrušku sedla. Neměl tvář, netvor mu ji okousal z lebky.

„Rolande,“ řekl Jamie. Měl přiškrcený hlas, jako by se mu hrdlo sevřelo sotva na dírku. „Musíme to najít. Prostě musíme.“

„Pojďme se podívat, co říkají stopy, co vedou pryč, než je vítr zafouká,“ odpověděl jsem.

Nechali jsme Peavyho a ostatní před chajdou a obcházeli velký dům v kruhu až k místu, kde ležela zakrytá těla dvou dívek. Stopy za nimi se začaly na okrajích a kolem špiček drápů rozmazávat, ale těžko by je minul i člověk, který neměl to štěstí, že ho vyučoval Cort z Gileadu. Netvor, který je zanechal, musel vážit k osmi stům liber.

„Podívej se sem,“ upozornil mě Jamie a klekl si k jedné stopě. „Vidíš, jak je vpředu hlubší? Běžel.“

„A po zadních,“ doplnil jsem. „Jako člověk.“

Stopy vedly kolem přístřešku s pumpou, která zůstala v troskách, jako by se po ní netvor ohnal z čisté zloby, když ji míjel. Stopy nás dovedly na stezku, která mířila do kopců na sever, k dlouhé, hospodářské budově, kde byla buď sedlárna, nebo kovárna. Za ní, asi dvacet kol ještě dál na sever, byly skalnaté pustiny a za nimi solné kopce. Viděli jsme díry, které vedly do vyčerpaných dolů. Zely prázdnotou jako vyloupané očnice.

„Můžeme to klidně vzdát,“ navrhl jsem. „Víme, kam stopy vedou – nahoru, kde bydlí solaři.“

„Ještě ne,“ řekl Jamie. „Podívej se sem, Rolande. Něco takového jsi ještě nikdy neviděl.“

Stopy se začaly měnit, drápy splynuly s oblými obrysy velkých neokovaných kopyt.

„Ztratil medvědí podobu,“ řekl jsem, „a stal se z něho… co? Býk?“

„Myslím, že ano,“ přisvědčil Jamie. „Pojďme ještě kousek dál. Mám nápad.“

Když jsme se blížili k dlouhému stavení, kopyta se změnila v tlapy. Z býka se stala nějaká příšerná kočka. Tyhle stopy byly zprvu velké, ale pak se zmenšovaly, jako by se netvor za běhu smršťoval ze lva na pumu. Když odbočily ze stezky na prašnou cestičku vedoucí k sedlárně, našli jsme velký kus zválené ostřice. Zlámaná stébla byla od krve.

„Upadl,“ usoudil Jamie. „Myslím, že upadl… a pak sebou zmítal.“ Vzhlédl od uválené trávy. Vypadal zamyšleně. „Podle mě měl bolesti.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Teď se podívej tamhle.“ Ukázal jsem na stezku, která byla pokrytá otisky kopyt mnoha koní. A také dalšími stopami.

Stopami bosých chodidel, která mířila k vratům kůlny, rozevřeným na rezavých kovových kolejnicích.

Jamie se s rozšířenýma očima otočil ke mně. Přitiskl jsem si ukazovák na rty a tasil jeden revolver. Jamie udělal totéž a společně jsme se vydali ke kůlně. Mávl jsem na něj, aby to vzal z druhé strany. Přikývl a zamířil vlevo.

Stál jsem před otevřenými vraty s pistolí pozvednutou a dával Jamiemu čas, aby se dostal na opačnou stranu sedlárny. Nic jsem neslyšel. Když jsem usoudil, že můj parťák už musí být na místě, shýbl jsem se, zvedl volnou rukou pořádný kámen a vhodil ho dovnitř. Zaduněl a pak se rozkutálel po prknech. Pořád nebylo slyšet nic jiného. Vklouzl jsem dovnitř, přikrčený a s pistolí přichystanou.

Kůlna se zdála prázdná, ale bylo tam tolik stínů, že jsem zprvu nemohl mít jistotu. Už bylo teplo a v poledne tu bude jako v peci. Po obou stranách jsem uviděl pár prázdných stání, malou kovářskou výheň, u ní spoustu zásuvek plných rezavých podkov a stejně rezavých hřebíků, zaprášené nádoby s mastmi a lektvary, značkovací železa v plechovém pouzdru a velkou hromadu starých postrojů, které potřebovaly buď opravit, nebo vyhodit. Nad několika lavicemi visel na hřebících pořádný výběr nářadí. Většinou bylo rezavé jako podkovy a hřebíky. Bylo tam několik dřevěných chomoutů a stojací pumpa s betonovým korytem. Vodu v korytě už dlouho nikdo nevyměnil. Jak si moje oči přivykaly na šero, viděl jsem na hladině plout kousky slámy. Pochopil jsem, že tohle kdysi byla víc než sedlárna. Bylo to také jakési přístřeší, kde se pečovalo o pracovní dobytek z ranče. Nejspíš tu byla také hrubá veterinární ošetřovna. Jednou stranou sem mohli přivádět koně, postarat se o ně a vyvést je druhou stranou ven. Ale vypadalo to tu opuštěně, v rozkladu.

Stopy netvora, který byl už tou dobou člověkem, vedly středovou uličkou na opačnou stranu k druhým vratům, rovněž otevřeným. Sledoval jsem je. „Jamie? To jsem já. Nestřílej na mě, u svého otce.“

Vykročil jsem ven. Jamie zastrčil pistoli do pouzdra a ukázal na velkou hromadu koňských koblih. „On ví, co je zač, Rolande.“

„To poznáš z hromady koňských hoven?“

„Náhodou ano.“

Neřekl mi jak, ale po několika vteřinách jsem to uviděl sám. Přístřešek byl opuštěný, nejspíš protože postavili jiný blíž k hlavní budově, ale koňské koblihy byly čerstvé. „Jestli sem přijel na koni, přijel jako člověk.“

„Tak. A také jako člověk odjel.“

Dřepl jsem si a přemýšlel o tom. Jamie si ubalil cigaretu a nechal mě být. Když jsem zvedl hlavu, trochu se usmíval.

„Chápeš, co to znamená, Rolande?“

„Dvě stovky solařů, více nebo méně,“ řekl jsem. Vždycky jsem byl pomalý, ale nakonec jsem se obvykle dostal do cíle.

„Tak.“

„Solařů, nezapomeň, ne honáků nebo pohůnků. Jsou to kopáči, ne jezdci. Zpravidla.“

„Jak říkáš.“

„Kolik z nich tam nahoře má koně, co myslíš? Kolik z nich vůbec umí jezdit?“

Jeho úsměv se rozšířil. „Možná tak dvacet nebo třicet, řekl bych.“

„To je lepší než dvě stovky,“ řekl jsem. „O mnoho lepší. Vyrazíme tam nahoru hned, co…“

Nedokončil jsem, co jsem měl na jazyku, protože právě v tu chvíli se ozvalo zasténání. Vycházelo ze sedlárny, kterou jsem považoval za prázdnou. Jak jsem byl v té chvíli rád, že s námi není Cort. Vyťal by mi takový záhlavec, že bych se natáhl jak široký, tak dlouhý. Aspoň když byl v nejlepších letech.

Pohlédli jsme s Jamiem na sebe vylekanýma očima a pak běželi zpátky dovnitř. Sténání se ozývalo dál, ale vypadalo to tam stejně prázdné jako předtím. Pak se ta velká hromada starých postrojů – rozbitých uzd, ohlávek, podpěnek a otěží – začala zdvíhat a klesat, jako by dýchala. Změť kožených řemenů se pomalu rozsypávala, až se zprostředka vynořil chlapec. Bíle blonďaté vlasy mu trčely všemi směry. Měl na sobě džíny a starou košili, která na něm visela rozepnutá. Nevypadal zraněný, ale ve stínech to bylo těžko poznat.

„Je to pryč?“ zeptal se roztřeseně. „Prosím, sai, řekněte, že ano. Řekněte, že je to pryč.“

„Je pryč,“ přisvědčil jsem.

Začal se brodit hromadou kůží ven, ale jeden řemínek se mu omotal kolem nohy a chlapec přepadl dopředu. Zachytil jsem ho a uviděl oči, jasně modré a nesmírně vystrašené, které se mi zahleděly do tváře.

Pak omdlel.

Odnesl jsem ho ke korytu. Jamie si stáhl šátek, namočil ho ve vodě a začal chlapci otírat umouněný obličej. Bylo mu tak jedenáct, možná o rok nebo dva méně. Byl tak hubený, že se to nedalo určit. Po chvilce se mu zachvěla víčka a otevřel oči. Podíval se na mě, na Jamieho a pak zase na mě. „Kdo jste?“ zeptal se. „Vy nepatříte k ranči.“

„Jsme přátelé ranče,“ řekl jsem. „Kdo jsi ty?“

„Bill Streeter,“ řekl. „Honáci mi říkají Mladý Bill.“

„Tak ti říkají? A tvůj otec je Starý Bill?“

Posadil se, vzal od Jamieho šátek, namočil ho v korytě a vyždímal ho tak, aby mu voda stékala po hubené hrudi. „Ne, Starý Bill byl můj děda, ten odešel před dvouma rokama na mýtinu. Můj táta je prostě a jednoduše Bill.“ Při vyslovení otcova jména z nějakého důvodu vytřeštil oči. Popadl mě za paži. „Není mrtvý, že ne? Řekněte, že není, sai!“

Vyměnili jsme si s Jamiem pohled, a to ho vystrašilo ještě víc.

„Řekněte, že není! Prosím, řekněte, že můj tatínek není mrtvý!“ Rozbrečel se.

„Jenom tiše a v klidu,“ řekl jsem. „Čím je tvůj tatínek? Honákem?“

„Né, to ne, on je kuchař. Řekněte, že není mrtvý!“

Jenže ten chlapec věděl, že mrtvý je. Viděl jsem mu to v očích stejně jasně, jako jsem předtím v chajdě viděl kuchaře se zakrvácenou zástěrou přehozenou přes tvář.

Vedle velkého domu rostla vrba a tam jsme Mladého Billa Streetera vyslechli – jenom já, Jamie a šerif Peavy. Ostatní jsme poslali zpátky, aby počkali ve stínu v chajdě, protože jsme si mysleli, že příliš mnoho lidí kolem by chlapce jenom ještě víc rozrušilo. Ukázalo se, že nám může říct jen velmi málo z toho, co jsme potřebovali vědět.

„Tatínek mi říkal, že bude teplá noc a že mám jít na pastvinu na druhé straně ohrady a vyspat se pod hvězdami,“ vyprávěl nám Mladý Bill. „Říkal, že tam bude větší chládek a že se líp vyspím. Ale já věděl proč. Elrod někde sehnal flašku – už zas – a pil.“

„To myslíš Elroda Nuttera?“ zeptal se šerif.

„Tak, toho. Dělá klukům předáka.“

„Znám ho dobře,“ řekl Peavy. „Copak jsem ho aspoň tucetkrát nezabásnul? Jefferson si ho nechává, protože je skvělý jezdec a umí to s lasem, ale když se napije, je z něho zlej parchant. Je to tak, Mladej Bille?“

Mladý Bill vážně přikývl a odhrnul si z očí dlouhé vlasy, pořád celé zaprášené od postrojů, pod kterými se schoval. „Ano, pane, a měl ve zvyku si na mně vybíjet zlost. Což můj otec věděl.“

„Tys byl kuchařský učedník, co?“ zeptal se Peavy. Věděl jsem, že se snaží být laskavý, ale já si přál, aby si dával pozor na to, co říká, a přestal mluvit způsobem, kterým naznačoval kdysi, ale teď už ne.

Ale zdálo se, že si toho chlapec nevšiml. „Byl jsem podomek. Ne kuchtík.“ Otočil se k Jamiemu a mně. „Stlal jsem kavalce, smotával lana, skládal pokrývky, leštil sedla, večer zavíral brány, když se vrátili koně. Píďa Braddock mě naučil házet lasem, a jde mi to dobře. Roscoe mě učil s lukem. Freddy Dvoukročák říká, že mi ukáže, jak se značkuje, až přijde podzim.“

„Vedeš si dobře,“ řekl jsem a poklepal si po hrdle.

To ho přimělo k úsměvu. „Jsou to dobří kluci, většinou.“ Úsměv vyprchal stejně rychle, jako přišel, jako když slunce zajde za mrak. „Až na Elroda. Když je střízlivý, tak je prostě bručoun, ale když se napije, rád si z lidí utahuje. Zle utahuje, jestli rozumíte.“

„Rozumím dobře,“ řekl jsem.

„Tak, a když se nesmějete a nechováte se, jako by to všechno byl vtip – i když vám kroutí ruku nebo s váma smýká za vlasy po zemi – je ještě zlejší. Takže když mi tatínek řekl, abych spal venku, vzal jsem si deku a celtu a šel. Moudrému stačí napovědět, jak tatínek říká.“

„Co je celta?“ zeptal se Jamie šerifa.

„Kus plátna,“ řekl Peavy. „Déšť nezadrží, ale uchová člověka v suchu, když padá rosa.“

„Kam ses uložil?“ zeptal jsem se chlapce.

Ukázal za ohradu, kde pobíhali koně, stále neklidní kvůli sílícímu větru. Vrba nad námi a kolem nás vzdychala a houpala větvemi. Pěkné na poslech, ještě pěknější na pohled. „Moje deka a celta tam nejspíš ještě budou.“

Podíval jsem se tam, kam ukazoval, pak na sedlárnu, kde jsme ho našli, a potom na chajdu. Ta tři místa tvořila vrcholy trojúhelníku o stranách dlouhých asi čtvrt míle a s ohradou uprostřed.

„Jak ses dostal z místa, kde jsi spal, do skrýše pod hromadou těch postrojů?“ zeptal se šerif Peavy.

Chlapec se na něj dlouho beze slova díval. Pak se mu znovu začaly kutálet slzy. Zakryl si oči, abychom slzy neviděli. „Nevzpomínám si,“ řekl. „Nevzpomínám si vůbec na nic.“ Nedá se říct, že ty ruce spustil. Vypadalo to spíš, že mu padly do klína, jako by ztěžkly natolik, že se už nedaly udržet ve vzduchu. „Chci tatínka.“

Jamie vstal a odešel, ruce zastrčené hluboko do zadních kapes. Pokusil jsem se říct, co je v takové chvíli zapotřebí říkat, ale nedokázal jsem to. Nesmíte zapomenout, že i když jsme s Jamiem nosili pistole, nebyly to ještě velké pistole našich otců. Už nikdy nebudu tak mladý jako předtím, než jsem potkal Susan Delgadovou, miloval ji a ztratil, ale stále jsem byl příliš mladý na to, abych tomu chlapci uměl říct, že jeho otce roztrhala na kusy nějaká příšera. Takže jsem se podíval na šerifa Peavyho. Vzhlížel jsem k dospělému.

Peavy si sundal klobouk a položil ho vedle sebe do trávy. Pak vzal chlapce za ruce. „Synku,“ začal, „mám pro tebe hodně tvrdé zprávy. Zhluboka se nadechni a přijmi je jako muž.“

Jenže Mladý Bill Streeter měl za sebou jenom devět nebo deset let, nanejvýš jedenáct, a nemohl být mužem vůbec v ničem. Rozkvílel se na celé kolo. V tu chvíli jsem uviděl bledou tvář své mrtvé matky tak jasně, jako by ležela pod vrbou vedle mě, a to jsem už nevydržel. Cítil jsem se jako zbabělec, ale to mi nezabránilo, abych nevstal a neodešel pryč.

Chlapec plakal tak dlouho, až usnul nebo upadl do bezvědomí. Jamie ho odnesl do velkého domu a položil na jedno z lůžek v patře. Byl jenom synem kuchaře, ale v těch postelích nikdo jiný spát nebude, teď ne. Šerif Peavy zavolal jing-jangem do kanceláře, kde měl jeden z jeho méně dobrých zástupců nařízeno čekat, dokud mu šerif nezavolá. Zanedlouho debarijský hrobník – pokud tam nějakého měli – vypraví malý konvoj vozů, které si přijedou pro mrtvé.

Šerif Peavy odešel do malé kanceláře sai Jeffersona a spustil se do židle na kolečkách. „Co dál, chlapci?“ zeptal se. „Počítám, že solaři… a nejspíš se tam budete chtít dostat dřív, než se ten vítr rozfouká do samumu. Na což rozhodně vypadá.“ Vzdychl. „Ten chlapec vám nebyl k ničemu, to je jisté. Pokud něco viděl, bylo to tak zlé, že mu to všechno vymazalo z hlavy.“

Jamie začal: „Roland umí…“

„Ještě jsem se nerozmyslel, co dál,“ přerušil jsem ho. „Rád bych to trochu probral se svým parťákem. Mohli bychom si udělat malou pasear zpátky k té sedlárně.“

„Teď už budou stopy rozfoukané,“ namítl Peavy, „ale jak chcete a kéž vám to prospěje.“ Zavrtěl hlavou. „Říct to tomu klukovi bylo těžké. Strašně těžké.“

„Udělal jsi to správně,“ řekl jsem.

„Myslíš? Tak? No, díky. Chudák malá. Počítám, že může nějakou dobu zůstat u mě a mojí ženy. Dokud nevymyslíme, co s ním dál. Vy, chlapci, jděte a raďte se, jestli vám to vyhovuje. Já tu asi zatím budu jen sedět a snažit se trochu dát do kupy. Teď už není spěch, ta zatracená bestie se včera v noci pořádně nažrala. Bude nějakou dobu trvat, než se vydá znovu na lov.“

S Jamiem jsme dvakrát obešli kůlnu a ohradu a při tom hovořili, a sílící vítr nám škubal nohavice a rozfoukával vlasy.

„Opravdu se mu to vymazalo z mysli, Rolande?“

„Co myslíš ty?“ zeptal jsem se.

„Nevymazalo,“ odpověděl. „Protože první, na co se zeptal, bylo, jestli je to pryč.“

„A věděl, že jeho otec je mrtvý. I když se nás ptal, měl to v očích.“

Jamie chvíli šel beze slov a se skloněnou hlavou. Převázali jsme si šátkem ústa a nos na ochranu před poletujícím prachem. Jamieho šátek byl stále mokrý od vody z koryta. Nakonec řekl: „Když jsem chtěl šerifovi říct, že umíš vydolovat věci, které jsou hluboko zasuté – v lidské mysli –, skočil jsi mi do řeči.“

„Nemusí to vědět, protože to nevyjde pokaždé.“

Se Susan Delgadovou v Mejisu se to podařilo, ale něco v Susan toužilo mi říct, co se čarodějnice Rhea pokusila schovat před Susaninou povrchovou myslí, kde slyšíme vlastní myšlenky velmi jasně. Chtěla mi to povědět, protože jsme byli zamilovaní.

„Ale zkusíš to? Zkusíš, viď?“

Neodpověděl jsem, dokud jsme nezačali druhé kolečko kolem ohrady. Pořád jsem si rovnal myšlenky. Jak už jsem možná řekl, tahle práce mi vždycky šla pomalu.

„Solaři už v dolech nebydlí. Mají svůj vlastní tábor několik kol západně od Malé Debarie. Cestou sem mi to pověděl Kellin Frye. Chci, abys tam nahoru zajel s Peavym a Fryeovými. Taky s Canfieldem, jestli bude ochotný. Myslím, že bude. Ti dva pohůnci – Canfieldovi společníci – můžou zůstat tady a počkat na hrobníka.“

„Chceš vzít toho chlapce do města?“

„Ano. Sám. Ale neposílám tě tam nahoru jenom proto, abych tě i s ostatními dostal z cesty. Jestli pojedete dost rychle a oni tam mají nějaké stádo koní, pořád ještě budeš schopný rozeznat koně, který má za sebou tvrdou cestu.“

Možná se pod šátkem usmál. „To pochybuji.“

Já také pochyboval. Bylo by to pravděpodobnější nebýt větru – samumu, jak ho nazval Peavy. Zakrátko vysuší na koni pot, i když ho někdo hnal tryskem. Jamie by si mohl všimnout koně, který bude zaprášenější než ostatní, s bodláčím a kousky ostřice v ocasu, ale pokud jsme měli pravdu a zvěrodlak věděl, co je zač, určitě svého oře hned po příjezdu dokonale vyhřebelcoval a vytřel od kopyt až po hřívu.

„Někdo ho třeba viděl přijíždět.“

„Ano… pokud ovšem nejdřív nejel do Malé Debarie, kde se umyl, a nevrátil se do tábora solařů až pak. Chytrý muž by to mohl udělat.“

„I tak byste s šerifem měli být schopni zjistit, kolik z nich vlastní koně.“

„A kolik jich umí jezdit, i když žádného nemají,“ řekl Jamie. „Tak, to můžeme.“

„Všechny seberte,“ pověděl jsem mu, „nebo aspoň tolik, kolik budete moct, a přiveďte je do městečka. Pokud bude někdo něco namítat, připomeň jim, že pomáhají chytit příšeru, která sužuje Debarii… i Malou Debarii… celé Panství. Nebudeš jim muset říkat, že pokud někdo i pak odmítne, budeme na něho pohlížet se zvláštním podezřením. To pochopí i ti největší tupci.“

Jamie přikývl a pak se chytil ohrady, protože se do nás opřel zvlášť silný poryv. Otočil jsem se tváří k němu.

„A ještě jedna věc. Nastražíš na ně léčku a Kellinův syn Vikka bude tvůj nástroj. Budou věřit, že z malého kluka leccos vytáhnou, i když má zakázáno žvanit. Zvlášť když to má zakázáno.“

Jamie čekal, ale byl jsem si jistý, že ví, co se chystám říct, protože měl ustaraný pohled. Něco takového by totiž nikdy sám neudělal, dokonce i kdyby na to pomyslel. To byl důvod, proč mě otec pověřil velením. Ne kvůli tomu, že jsem si dobře vedl v Mejisu – tam jsem to vlastně nezvládl –, a ani ne kvůli tomu, že jsem jeho syn. I když svým způsobem to tak asi bylo. Moje mysl byla stejná jako jeho: chladná.

„Solařům, kteří to umějí s koňmi, povíš, že máme svědka vražd na ranči. Řekneš, že jim nemůžeš prozradit, kdo to je – přirozeně –, ale že viděl zvěrodlaka v jeho lidské podobě.“

„Přece nevíš, jestli ho Mladý Billy doopravdy viděl, Rolande. A i kdyby ano, nemusel mu vidět do obličeje. U tvého otce, vždyť se schovával v hromadě postrojů.“

„To jistě, ale zvěrodlak nebude vědět, jestli je to pravda. Zvěrodlak bude vědět jen to, že by to mohla být pravda, protože byl člověkem, když odjížděl z ranče.“

Znovu jsem vykročil a Jamie šel po mém boku.

„V tu chvíli přijde Vikkova chvíle. Trochu se od tebe a ostatních oddělí a pošeptá někomu – jinému chlapci, a svého věku, to by bylo nejlepší –, že ten útok přežil kuchařův syn. A že se jmenuje Bill Streeter.“

„Ten kluk právě ztratil otce, a ty ho chceš použít jako návnadu.“

„Možná to tak daleko nedojde. Jestli ta historka doputuje ke správným uším, pak ten, koho hledáme, třeba spěšně vyrazí do města. Pak budeš mít jistotu. A nijak to neuškodí, pokud se pleteme a zvěrodlak není solař. Plést bychom se mohli, že.“

„Co když máme pravdu, ale ten chlapík se rozhodne, že zachová klid?“

„Přivedete je všechny do vězení. Já budu mít toho chlapce v jedné cele – zamčené, rozumíš – a ty povedeš ty koňáky kolem něj, jednoho po druhém. Nařídím Mladému Billovi, aby mlčel a neříkal tak ani tak, dokud neodejdou. Máš pravdu, možná toho muže nepozná, i kdyby se mi podařilo pomoci mu rozpomenout se, co se včera v noci stalo. Ale náš muž nebude vědět ani tohle.“

„Je to riskantní,“ váhal Jamie. „Riskantní pro toho kluka.“

„Riziko je malé,“ řekl jsem. „Bude to za denního světla, zvěrodlak bude mít lidskou podobu. A Jamie…“ Chytil jsem ho za paži. „Já v té cele budu taky. Ten parchant bude muset začít se mnou, jestli se bude chtít dostat na kluka.“

Peavymu se můj plán líbil víc než Jamiemu. Vůbec mě to nepřekvapilo. Nakonec, bylo to jeho městečko. A co pro něj Mladý Bill znamenal? Byl jen synkem jakéhosi mrtvého kuchaře. Nic významného ve velikém plánu všehomíra.

Jakmile malá výprava vyrazila do městečka solařů, probudil jsem chlapce a pověděl mu, že jedeme do Debarie. Na nic se neptal a souhlasil. Byl otupělý a duchem nepřítomný. Každou chvíli si pěstmi promnul oči. Když jsme vyšli ven k ohradě, znovu se mě zeptal, jestli vím určitě, že je jeho tatínek mrtvý. Pověděl jsem mu, že je to tak. Zhluboka vzdychl, sklopil hlavu a opřel se rukama o kolena. Dal jsem mu čas a pak se ho zeptal, jestli chce, abych mu osedlal koně.

„Jestli nevadí, že pojedu na Millie, tak si ji osedlám sám. Krmím ji a jsme spolu velcí kamarádi. Lidi říkají, že muly nejsou chytré, ale Millie je.“

„Uvidíme, jestli to zvládneš a ona tě nenakopne,“ řekl jsem.

Ukázalo se, že to zvládne, a obratně. Nasedl a řekl: „Já jsem asi připravený.“ Dokonce se na mě pokusil usmát. Pohled na něj byl hrozný. Bylo mi líto, jaký plán jsem uvedl do pohybu, ale stačilo mi vzpomenout si na masakr, který jsme nechávali za sebou, a roztrhaný obličej sestry Fortuny, abych se upamatoval, co je v sázce.

„Neodfoukne ji vítr?“ zeptal jsem se a kývl na úhlednou drobnou mulu. Mladému Billymu, usazenému na jejím hřbetě, sahaly nohy skoro k zemi. Příští rok už bude na ni moc velký, ale příští rok bude nejspíš daleko od Debarie, bude z něj další tulák na tváři vyhasínajícího světa. Z Millie zůstane vzpomínka.

„Millie ne,“ odpověděl. „Ta je pevná jako dromedár.“

„Tak, a co je to dromedár?“

„Copak já vím? To jenom tak říká můj táta. Jednou jsem se ho ptal a ani on to nevěděl.“

„Tak pojeďme,“ řekl jsem. „Čím dřív se dostaneme do města, tím dřív se dostaneme z toho písku.“ Ale ještě před městečkem jsem se chtěl někde zastavit. Musel jsem chlapci něco ukázat, dokud jsme byli sami.

Asi v půli cesty mezi rančem a Debarií jsem zahlédl opuštěný přístřešek pro pasáky ovcí, a tak jsem navrhl, abychom se tam na chvíli schovali a něco pojedli. Bill Streeter docela ochotně souhlasil. Přišel o tatínka a všechny další lidi, které znal, ale stále to byl chlapec ve vývinu a od včerejší večeře neměl v ústech.

Uvázali jsme svá zvířata v závětří a posadili se na podlahu v přístřešku, zády se opřeli o stěnu. Měl jsem v sedlové brašně sušené hovězí balené v listí. Maso bylo slané, ale měch na vodu jsem měl plný. Chlapec snědl půl tuctu kousků toho masa, odtrhával si velká sousta a zapíjel je vodou.

Přístřeškem otřásl silný poryv větru. Millie zahýkala na protest a zase ztichla.

„Do večera z toho bude úplný samům,“ prohodil Mladý Billy. „Však počkej a uvidíš.“

„Líbí se mi, jak vítr zní,“ řekl jsem. „Připomíná mi to jeden příběh, který mi četla matka, když jsem byl ještě malý. Jmenoval se ‚Závan klíčovou dírkou‘. Jestlipak ho znáš?“

Mladý Bill zavrtěl hlavou. „Pane, jsi opravdu pistolník? Říkáš pravdu?“

„Jsem.“

„Můžu si na chvilku podržet jednu pistoli?“

„Nikdy v životě,“ řekl jsem, „Ale můžeš se podívat na tohle, jestli chceš.“

Vytáhl jsem z opasku jeden náboj a podal mu jej.

Pozorně si ho prohlížel od mosazné nábojnice až po olověnou špičku. „Bohové, ten je těžký! A jak dlouhý! Vsadím se, že když s ním někoho střelíš, už se nezvedne.“

„Ano. Náboj je nebezpečná věc. Ale umí být také krásný. Chtěl bys vidět jeden trik, který s ním umím?“

„Jasně.“

Vzal jsem si od něj náboj zpět a začal ho proplétat mezi prsty sem a tam. Moje prsty vlnivě stoupaly a klesaly a Mladý Bill to sledoval s očima dokořán. „Jak to děláš?“

„Stejně jako každý, když něco dělá,“ odpověděl jsem. „Chce to cvik.“

„Ukážeš mi ten trik?“

„Jestli se budeš pořádně dívat, sám ho možná uvidíš,“ řekl jsem. „Teď je tady… a už není.“ Schoval jsem náboj v dlani tak rychle, že zmizel, a vzpomněl si na Susan Delgadovou. Zřejmě si na ni vzpomenu pokaždé, když budu tenhle trik provádět. „A už je tu zas.“

Náboj tančil rychleji… pak pomalu… a znovu rychle.

„Sleduj ho očima, Bille, a uvidíš, jestli dokážeš rozeznat, jak to, že zmizí. Nespouštěj z něho oči.“ Klesl jsem hlasem do konejšivého mumlání. „Dívej se… a dívej… a dívej. Jsi z toho ospalý?“

„Trochu,“ řekl. Oči se mu pomalu zavřely, pak se víčka znovu zdvihla. „Včera jsem se moc nevyspal.“

„Tak? Sleduj, jak kmitá. Sleduj, jak zpomalí. Vidíš, jak zmizí, a potom… vidíš, jak znovu tančí.“

Náboj putoval sem a tam. Vítr foukal a konejšil mě, stejně jako můj hlas konejšil chlapce.

„Spi, jestli chceš, Bille. Poslouchej vítr a spi. Ale poslouchej i můj hlas.“

„Slyším tě, pistolníku.“ Oči se mu znovu zavřely a tentokrát už tak zůstaly. Ruce měl volně sepjaté na klíně. „Slyším tě velmi dobře.“

„Stále vidíš ten náboj, že? I když máš oči zavřené.“

„Ano… ale teď je větší. Blýská se jako zlato.“

„To říkáš?“

„Ano…“

„Jdi hlouběji, Bille, ale slyš můj hlas.“

„Slyším.“

„Chci, abys svou mysl obrátil ke včerejší noci. Svou mysl a své oči a své uši. Jsi ochoten to udělat?“

Zamračeně svraštil čelo. „Nechci.“

„Je to bezpečné. Všechno se to už stalo a kromě toho jsem tu s tebou.“

„Jsi se mnou. A máš pistole.“

„To mám. Nic se ti nestane, dokud slyšíš můj hlas, protože jsme spolu. Postarám se, abys byl v bezpečí. Rozumíš tomu?“

„Ano.“

„Tvůj tatínek ti řekl, aby ses šel vyspat pod hvězdy, je to tak?“

„Tak. Měla být teplá noc.“

„Ale to nebyl skutečný důvod, že?“

„Ne. Bylo to kvůli Elrodovi. Kočku z chajdy dvakrát chytil za ocas a roztočil nad hlavou a ona se už pak nikdy nevrátila. Někdy mě vláčel za vlasy a zpíval ‚Chlapec, co miloval Jenny‘. Tatínek ho nedokázal zarazit, protože Elrod je větší. Taky má v botě nůž. Mohl mě s ním říznout. Ale toho netvora říznout nedokázal, že?“ Spojené ruce se zaškubaly. „Elrod je mrtvý a já jsem rád. Všech ostatních je mi líto… a tatínek, já nevím, co si počnu bez tatínka… ale kvůli Elrodovi jsem rád. Už mě nebude trápit. Už mě nebude děsit. Viděl jsem to, tak.“

Takže přece jen věděl víc, než co mu hladina mysli dovolila zapamatovat si.

„Teď jsi venku na pastvině.“

„Na pastvině.“

„Zabalený do pokrývky a caldy.“

„Celty.“

„Pokrývky a celty. Jsi vzhůru, možná se díváš na hvězdy, Starou hvězdu a Starou matku…“

„Ne, ne, spím,“ opravil mě Bill. „Ale probudil mě křik. Křik z chajdy. A randál, jako by se tam někdo pral. Rozbíjely se věci. A cosi řvalo.“

„Co děláš, Bille?“

„Jdu tam. Bojím se, ale můj tatínek… je tam můj tatínek. Podívám se dovnitř oknem na opačné straně. Je v něm mastný papír, ale vidím dovnitř docela dobře. Možná líp, než chci. Protože vidím… vidím… pane, můžu se probudit?“

„Ještě ne. Pamatuj, že jsem s tebou.“

„Tasil jsi pistole, pane?“ Třásl se.

„Tasil. Abych tě ochránil. Co vidíš?“

„Krev. A jakési zvíře.“

„Jaké, poznáš ho?“

„Medvěda. Jenže je tak velký, že hlavou sahá ke stropu. Jde prostředkem chajdy… mezi kavalci, a jde po zadních… a chňapá po chlapech… každého chňapne a roztrhá na kusy velkými dlouhými drápy.“ Zpod zavřených víček mu začnou vytékat slzy a hrnou se mu po tvářích. „Poslední byl Elrod. Utíkal k zadním dveřím… tam je hned venku hromada dřeva… a když pochopil, že ho to zvíře chytí dřív, než stačí otevřít dveře a vyběhnout, otočil se, že se bude bránit. Měl nůž. Chtěl ho bodnout…“

Pomalu, jako by byl pod vodou, se chlapcova pravá ruka zvedla z klína. Byla sbalená do pěsti. Učinil s ní pohyb, jako by bodal.

„Medvěd ho za tu ruku chytil a utrhl mu ji od těla. Elrod zakřičel. Řičel jako kůň, kterého jsem jednou viděl, jak šlápl do díry po syslákovi a zlomil si nohu. Ten netvor… praštil Elroda do obličeje jeho vlastní rukou. Šplíchla krev. Šlachy pleskaly a vlály na okraji kůže jako provázky. Elrod padl na dveře a začal klouzat dolů. Medvěd ho popadl, zvedl do výšky, zakousl se mu do krku a pak se ozval takový zvuk… pane, on Elrodovi ukousl hlavu z krku. Už se chci probudit. Prosím.“

„Brzy. Co jsi udělal potom?“

„Utekl jsem. Chtěl jsem jít do velkého domu, ale sai Jefferson… on… on…“

„Co on?“

„On po mně střelil! Podle mě asi nechtěl. Asi mě zahlédl koutkem oka a myslel si… slyšel jsem kolem letět kulku. Šššvu! Tak těsné to bylo. Takže jsem radši utíkal k ohradě. Protáhl jsem se mezi kůly. Když jsem ohradu přebíhal, uslyšel jsem další dva výstřely. Pak další řev. Neohlížel jsem se, ale věděl jsem, že tentokrát křičí sai Jefferson.“

Tuhle část jsme znali ze stop a ostatků: jak netvor vyrazil z chajdy, jak hrábl po čtyřranné pistoli a ohnul jí hlaveň, jak rozpáral rančerovi břicho a vhodil ho do chajdy k jeho honákům. Výstřel, který Jefferson vypálil na Mladého Billa, zachránil chlapci život. Nebýt jeho, kluk by utíkal rovnou do hlavního domu a tam by ho čekal stejný masakr jako Jeffersonovu ženu a dcery.

„Jdeš do staré sedlárny, kde jsme tě našli.“

„Tak, jdu tam. A schovám se pod postroje. Ale pak to slyším… přicházet.“

Vrátil se ke vzpomínkám, jako by se všechno dělo teď, a slova mu z úst vycházela pomaleji. Přerušovaly je záchvaty pláče. Věděl jsem, že ho to bolí, měl jsem na paměti, že strašné věci vždycky bolí, ale naléhal jsem dál. Musel jsem, protože to, co se stalo v opuštěné sedlárně, bylo důležité, a Mladý Bill byl jako jediný přímo na místě. Dvakrát se pokusil vrátit ke vzpomínání, jako by to bylo tehdy, potom dávno. To bylo znamení, že se snaží vymanit z tranzu, tak jsem ho zavedl hlouběji. Nakonec jsem získal vše.

Hrůzu, kterou cítil, když se ten mručící, funící netvor přiblížil. Jak se ty zvuky změnily, přešly ve vrčení kočkovité šelmy. Jednou zařvala, řekl Mladý Bill, a když ten zvuk uslyšel, počural se. Nedokázal se ovládnout. Čekal, že ta kočka přijde, věděl, že vyčenichá, kde Bill leží – podle pachu moči –, ale ta kočka to neudělala. Rozhostilo se ticho… ticho… a pak další řev.

„Nejdřív křičí to zvíře, pak to přechází do lidského křiku. Nejdřív vysokého, jako by to byla žena, ale pak se začne prohlubovat, až zní jako muž. Křičí a křičí. I mně se z toho chce křičet. Myslel jsem…“

„Myslím,“ opravil jsem ho. „Myslíš, Bille, protože se to děje právě teď. Jenže jsem zde já, abych tě chránil. Pistole mám připravené.“

„Myslím, že se mi rozskočí hlava. Pak to přestane… a vejde to dovnitř.“

„Projde středem ke druhým dveřím, že?“

Zavrtěl hlavou. „Nejde. Šourá se. Potácí se. Jako zraněný. Projde přímo kolem mě. On. Teď je to on. Skoro upadne, ale zachytí se vrátek od jednoho stání a udrží se na nohou. Pak jde dál. Už je mu trochu líp.“

„Je silnější?“

„Tak.“

„Vidíš mu do tváře?“ Pomyslel jsem si, že odpověď už znám.

„Ne, jenom jeho nohy, skrz postroje. Měsíc je vysoko a já je vidím velmi dobře.“

Snad ano, ale zvěrodlaka podle nohou nepoznáme, tím jsem si jistý.

Otevřel jsem ústa, abych Malého Billa začal vyvádět z tranzu, když znovu promluvil.

„Kolem jednoho kotníku má kroužek.“

Předklonil jsem se, jako by mě mohl vidět… a jestli byl dost hluboko, možná i viděl, byť s očima zavřenýma. „Jaký kroužek? Byl kovový, jako pouto?“

„Nevím, co to je.“

„Jako svatební prsten? Víš, taková ta třpytivá ozdoba?“

„Ne, ne. Něco podobného, jako měl Elrod na paži, ale ten měl obrázek nahaté ženské, takový, co se už těžko dá sundat.“

„Bille, mluvíš o tetování?“

Chlapec, hluboko v tranzu, se usmál. „Tak, to je to slovo. Ale tohle nebyl obrázek, jenom modrý kroužek kolem kotníku. Modrý kroužek na kůži.“

Máme tě, pomyslel jsem si. Ještě to nevíš, sai zvěrodlaku, ale máme tě.

„Pane, už se můžu probudit? Chci se probudit.“

„Je na něm ještě něco?“

„To bílé znamení?“ Zdálo se, že se ptá sám sebe.

„Jaké bílé znamení?“

Pomalu vrtí hlavou a já se rozhodl nechat to být. Billy toho měl dost.

„Pojď za mým hlasem. Jak přicházíš, necháváš za sebou všechno, co se stalo včera v noci, protože už je po všem. Pojď, Bille. Už pojď.“

„Jdu.“ Oči za zavřenými víčky se mu koulely sem a tam.

„Jsi v bezpečí. Všechno, co se stalo na ranči, se stalo dávno. Je to tak?“

„Ano…“

„Kde jsme?“

„Na debarijské hlavní silnici. Jedeme do města. Byl jsem tam zatím jenom jednou. Tatínek mi tam koupil cukroví.“

„Já ti také nějaké koupím,“ řekl jsem, „protože sis vedl dobře, Mladý Bille od Jeffersona. Teď otevři oči.“

Udělal to a nejdřív jen civěl skrz mě. Pak se mu oči zaostřily a Bill se nejistě usmál. „Usnul jsem.“

„Ano. A teď bychom měli vyrazit do města, než vítr příliš zesílí. Zvládneš to, Bille?“

„Tak,“ řekl, a když vstával, dodal: „Zdálo se mi o cukroví.“

Ti dva nepříliš zdatní zástupci byli v šerifově kanceláři, když jsme tam dorazili, a jeden z nich – tlustý chlapík v cylindru s křiklavou stuhou z chřestýší kůže – se rozvaloval za Peavyho stolem. Zahlédl pistole, které jsem měl, a spěšně vstal.

„Ty jsi ten pistolník, že?“ vyhrkl. „Dobré setkání, dobré, to oba říkáme. Kde je ten druhý?“

Bez odpovědi jsem vedl Mladého Billa klenutým průchodem do vězení. Chlapec se díval na cely se zájmem, ale beze strachu. Opilec Slaný Sam byl dávno pryč, ale jeho aroma se tu stále vznášelo.

Za mnou se ozval druhý zástupce: „Co to děláš, mladý sai?“

„Svou práci,“ odpověděl jsem. „Vraťte se do kanceláře a přineste mi svazek klíčů k těmto celám. A pospěšte si, jestli ráčíte.“

V žádné z malých cel nebyl na lůžku slamník, tak jsem vzal Mladého Billa do cely pro opilce a výtržníky, kde jsme s Jamiem přespali. Když jsem skládal dva slamníky na sebe, abych chlapci poskytl trochu víc pohodlí – po tom, čím prošel, si ho určitě zasloužil vrchovatě –, Bill se podíval na mapu nakreslenou křídou na zdi.

„Co je to, sai?“

„Nic, s čím by sis musel dělat starosti,“ řekl jsem. „Teď mě poslouchej. Zamknu tě tady, ale neboj se, protože jsi neprovedl nic špatného. Je to jenom kvůli tvé bezpečnosti. Mám nějakou pochůzku, kterou musím obstarat, a až budu hotový, přijdu sem za tebou dovnitř.“

„A zamkneš nás tu oba,“ doplnil. „Měl bys nás tu zamknout oba. Kdyby se vrátil.“

„Už si na něho vzpomínáš?“

„Trochu,“ řekl se sklopenýma očima. „Nebyl to člověk… a pak byl. Zabil mi tatínka.“ Přimáčkl si hrany dlaní na oči. „Chudák tatínek.“

Zástupce v černém cylindru se vrátil s klíči. Druhý mu byl v patách. Oba na chlapce civěli, jako by byl dvouhlavá koza v kočovném divadle.

Vzal jsem si klíče. „Dobře. Teď se vraťte do kanceláře, oba.“

„Vypadá to, jako bys chtěl někoho stavět do latě, mladíku,“ prohodil Cylindr a druhý – malý mužík s vystupující dolní čelistí – horlivě přikyvoval.

„Už běžte,“ řekl jsem. „Tenhle chlapec si potřebuje odpočinout.“

Přejeli po mně pohledem od hlavy k patě a šli. Což byla správná věc. Vlastně jediná. Neměl jsem dobrou náladu.

Chlapec si zakrýval oči, dokud cvakání jejich podpatků neztichlo za průchodem, a pak ruce spustil. „Chytíš ho, sai?“

„Ano.“

„A zabiješ ho?“

„A ty chceš, abych ho zabil?“

Zamyslel se nad tím a pak přikývl. „Ano. Za to, co udělal mému tatínkovi a sai Jeffersonovi a všem ostatním. Dokonce i Elrodovi.“

Zavřel jsem dveře cely, našel správný klíč a otočil jím. Kroužek s klíči jsem si zavěsil na zápěstí, protože byl na mou kapsu moc velký. „Dám ti slib, Mladý Bille,“ řekl jsem. „Který ti odpřisáhnu na jméno svého otce.

Nezabiju ho, ale budeš u toho, až se zhoupne, a vlastní rukou ti podám chléb, abys ho nadrobil pod jeho mrtvá chodidla.“

Dva ne tak zdatní zástupci si mě v kanceláři prohlíželi obezřetně a s nechutí. To pro mě nic neznamenalo. Zavěsil jsem kroužek s klíči na hřebík vedle jing-jangu a řekl: „Vrátím se za hodinu, možná trochu dřív. Do té doby nikdo do vězení nevkročí. Včetně vás dvou.“

„Na mládenečka trochu moc pánovitej,“ poznamenal ten s vystrčenou bradou.

„Nezklamte mě v tom,“ řekl jsem. „Nebylo by to moudré. Rozumíte?“

Cylindr přikývl. „Ale šerif uslyší, jak s námi jednáš.“

„Tak se snažte, aby vaše huby byly stále schopné mluvit, až se vrátí,“ řekl jsem a vyšel ven.

Vítr nadále sílil a hnal mezi domy s falešným průčelím mračna drobného štěrku a slaně chutnající prach. Měl jsem hlavní debarijskou ulici zcela pro sebe až na několik uvázaných koní, kteří stáli zadkem otočení proti větru a s hlavami nešťastně skloněnými. Já bych svého koně takhle nenechal – ani Millie, tu mulu, na níž jel chlapec –, takže jsem oba odvedl do nájemné stáje na opačném konci ulice. Tamější štolba se jich rád ujal, zvlášť když jsem pro něj uloupl půl zlaťáku z váčku, který jsem nosil ve vestě.

Ne, odpověděl mi na první otázku, v Debarii není žádný klenotník a co pamatuje, ani nebyl. Ale odpověď na mou druhou otázku zněla ano, a ukázal přes ulici na kovárnu. Kovář stál mezi dveřmi, okraj jeho kožené zástěry ověšené nářadím plácal ve větru. Došel jsem k němu a on si přiložil pěst k čelu. „Buď zdráv.“

Oplatil jsem mu pozdrav a řekl, co chci – co jsem podle Vannaye mohl potřebovat. Pozorně poslouchal, pak vzal náboj, který jsem mu podal. Byl to přesně ten, s jehož pomocí jsem uvedl do tranzu Mladého Billa. Kovář ho podržel výš ve světle. „Kolik gránů prachu v tom bouchá, můžeš to říct?“

Samozřejmě jsem mohl. „Padesát sedm.“

„Tolik? Bohové! Je zázrak, že se ti hlaveň revolveru neroztrhne, když zmáčkneš spoušť!“

V nábojích do pistolí mého otce – v těch, které možná budu jednoho dne nosit – jich bylo sedmdesát šest, ale to jsem neřekl. Stejně by tomu nejspíš nevěřil. „Můžeš udělat, oč žádám, sai?“

„Myslím, že ano.“ Zamyslel se, pak přikývl. „Tak. Ale ne dnes. Nerad rozpaluju výheň za větru. Stačí jeden odfouklý uhlík, a celé městečko by mohlo chytit plamenem. Nemáme tu hasiče už do té doby, co byl můj táta malý kluk.“

Vytáhl jsem váček zlaťáků a vyklepal dva na dlaň. Zamyslel jsem se, pak jsem přidal třetí. Kovář na ně užasle hleděl. Díval se na výdělek za dva roky.

„Musí to být dnes,“ řekl jsem.

Zašklebil se a ukázal v houštině zrzavých vousů zářivě bílé zuby. „Ďáble pokušiteli, neustupuj! Za to, co mi ukazuješ, bych riskoval vypálení samotného Gileadu do základů. Budeš to mít do západu slunce.“

„Budu to mít do tří.“

„Tak, myslel jsem tím tři. Na minutu přesně.“

„Dobře. Teď mi pověz, v které restauraci ve městě si nejvíc pošmáknu?“

„Jsou tu jenom dvě a ani jedna ti nebude připomínat mámin ptačí pudink, ale ani tě tam neotráví. Lepší nejspíš bude Raceyho Café.“

To mi stačilo. Rostoucí chlapec jako Bill Streeter podle mého názoru dá kdykoli přednost množství nad chutí. Zamířil jsem do café a musel jsem se prodírat proti větru. Do tmy z toho bude samum, řekl mi chlapec a podle mě měl pravdu. Prodělal toho hodně a potřeboval čas na odpočinek. Teď když jsem věděl o tetování na kotníku, možná ho vůbec nebudu potřebovat… ale to zvěrodlak nemohl tušit. A ve vězení byl Mladý Bill v bezpečí. Aspoň jsem v to doufal.

Měli guláš a já bych přísahal, že ho ochutili tím žíravým pískem místo solí, ale chlapec snědl celou porci a po mně dojedl zbytky, když jsem misku odložil. Jeden z méně zdatných zástupců uvařil kávu a my ji teď popíjeli z plecháčků. Pojedli jsme přímo v cele, usazení na zemi se zkříženýma nohama. Poslouchal jsem, jestli neuslyším jing-jang, ale ten zůstával zticha. Nepřekvapovalo mě to. I kdyby Jamie a Vysoký šerif nějaký v pustině našli, vítr nejspíš stejně strhal vedení.

„Ty asi víš všechno o těch bouřích, kterým říkáš samum,“ prohodil jsem k Billovi.

„No jo,“ řekl. „Teď je na ně roční doba. Čeledíni je nesnášejí a honáci ještě víc, protože když jsou na objížďce, skoro se nevyspí. A večer si samozřejmě nemůžou rozdělat oheň, kvůli…“

„Kvůli uhlíkům,“ řekl jsem, protože jsem si vzpomněl na kováře.

„Přesně jak říkáš. Guláš už nezbyl, že?“

„To tedy nezbyl, ale mám tu ještě něco.“

Podal jsem mu malý sáček. Nahlédl dovnitř a rozzářil se. „Cukroví! Rolky a čoko-krucánky!“ Natáhl ruku se sáčkem. „Tu máš, vezmi si první.“

Vzal jsem si jeden malý čokoládový krucánek a pak jsem sáček přistrčil zase k němu. „Zbytek si sněz. Hlavně aby ti nebylo špatně.“

„Nebude!“ A pustil se do toho. Dělalo mi dobře, když jsem ho tak viděl. Když mu v puse zmizela třetí rolka, zastrčil si ji pod tvář – takže vypadal trochu jako veverka s ořechem – a řekl: „Co se mnou bude, sai? Když je můj tatínek pryč?“

„Nevím, ale voda bude, pokud bůh dá.“ Už jsem měl představu, kde by ta voda mohla být. Pokud se zvěrodlakem zatočíme, jistá rozložitá paní jménem Everlynne nám bude něco dlužit, a já pochyboval, že by Bill Streeter byl první opuštěné mládě, kterého se ujme.

Vrátil jsem se k tématu samumu. „Jak moc ještě zesílí?“

„V noci bude vichřice. Nejspíš po půlnoci. A do zítřka do poledne bude pryč.“

„Víš, kde bydlí solaři?“

„Tak, už jsem tam i byl. Jednou s tatínkem, podívat se na závody, které tam někdy pořádají, a jednou s pár honáky, kteří hledali zaběhlé kusy. Solaři je pochytali a my jsme zaplatili sucharama za ty, na kterých byla Jeffersonova značka.“

„Můj společník tam se šerifem Peavym a několika dalšími odjel. Myslíš, že mají šanci dostat se zpátky do soumraku?“

Byl jsem si jistý, že řekne, že ne, ale překvapil mě. „Jelikož je to ze Solné vesnice – ta je na této straně Malé Debarie – celou dobu z kopce, podle mě by mohli. Pokud pojedou rychle.“

Takže jsem byl rád, že jsem kováři řekl, aby spěchal, i když jsem nebyl tak bláhový, abych spoléhal na odhad pouhého chlapce.

„Poslouchej mě, Mladý Bille. Očekávám, že až se vrátí, budou mít sebou několik solařů. Možná tucet, možná i dvacet. Jamie a já je asi necháme projít vězením, aby ses na ně podíval, ale nemusíš se bát, protože dveře téhle cely budou zamčené. A ty nemusíš nic říkat, jenom se dívat.“

„Jestli si myslíš, že poznám, který mi zabil tatínka, tak to teda nepoznám. Ani se nepamatuju, jestli jsem ho viděl.“

„Nejspíš je nebudeš muset vidět všechny,“ řekl jsem. Tomu jsem skutečně věřil. Budeme je vodit do šerifovy kanceláře po třech a poručíme jim vyhrnout nohavice. Až najdeme toho s modrým kroužkem vytetovaným kolem kotníku, budeme mít svého člověka. Ne že by to byl člověk. Už ne. Ne doopravdy.

„Nechtěl bys další čokoládu, sai? Zbyly ještě tři a já už další nemůžu.“

„Schovej si je na později,“ řekl jsem a vstal.

Tvář se mu zachmuřila. „Vrátíš se? Nechci tu být sám.“

„Tak, vrátím se.“ Vyšel jsem z cely, zamkl dveře a pak mu prohodil mezi mřížemi klíče. „Pusť mě pak dovnitř.“

Tlustý zástupce v černém klobouku se jmenoval Strother. Ten druhý, s vyčnívající čelistí, byl Pickens. Dívali se na mě opatrně a nedůvěřivě, což pro mě byla u takovýchhle dobrá kombinace. S opatrností a nedůvěrou jsem uměl pracovat.

„Kdybych se vás, chlapi, zeptal na muže s modrým tetováním na kotníku, říkalo by vám to něco?“

Vyměnili si pohled a potom Cylindr – Strother – řekl: „Palisáda.“

„Jaká to má být palisáda?“ Už podle zvuku se mi nezamlouvala.

„Beelijská palisáda,“ řekl Pickens a díval se na mě, jako bych byl král všech idiotů. „Ty o ní nevíš? A to jsi pistolník?“

„Městečko Beelie je na západ odsud, že?“ zeptal jsem se.

„Bylo,“ řekl Strother. „Teď je z Beelie město duchů. Před pěti lety se tamtudy prohnali ohaři. Někdo říká, že to byli lidé Johna Farsona, ale já tomu nevěřím. Nikdy v životě. Tohle byli obyčejní psanci, stará odrůda. Kdysi tam měla posádku domobrana – ještě v dobách, kdy nějaká domobrana existovala – a Beelijská palisáda byla jejich základna. Tam obvodní soudce posílal zloděje a vrahy a falešné hráče.“

„Taky čarodějnice a čaroděje,“ dodal Pickens. Měl tvář muže, který pamatuje staré dobré časy, kdy železniční vlaky jezdily na čas a jing-jang nepochybně zvonil častěji a hovory přicházely z více míst. „Co praktikujou temná umění.“

„Jednou chytili kanibala,“ vzpomněl si Strother. „Sežral manželku.“ Na to se hloupě zahihňal, ale nepoznal jsem, jestli mu připadalo legrační to sežrání nebo jejich vztah.

„Pověsili ho, toho chlapa,“ řekl Pickens. Odkousl kus žvýkacího tabáku a začal ho svou zvláštní čelistí zpracovávat. Stále vypadal jako člověk, který vzpomíná na lepší, růžovější minulost. „Tehdy se v Bellijské palisádě hodně věšelo. Párkrát jsem se tam jel s tátou a mámou podívat. Máma nám vždycky zabalila oběd.“ Pomalu a zamyšleně přikyvoval. „Tak, spousty jich byly. Přijelo tam hodně lidí. Byly tam stánky a šikovní lidi dělali šikovné věci, třeba žonglovali. Někdy se v ohradě pořádaly psí zápasy, ale skutečná podívaná bylo samozřejmě věšení.“ Uchechtl se. „Pamatuju si, jak jeden kopal, jako by tancoval komalu, když se zhoupl a nezlámalo mu to…“

„Co to má společného s modrým tetováním na kotníku?“

„Aha,“ vzpomněl si Strother na původní téma. „Každý, kdo si odkroutil nějaký rok v Beelie, měl takové tetování. I když si nevzpomínám, jestli to bylo za trest nebo prostě poznávací znamení pro případ, že by utekli z některé pracovní party. To všechno skončilo před deseti lety, kdy palisádu zavřeli. Proto se mohli ohaři prohnat městem – protože vojsko odešlo a palisádu zrušili. Teď se musíme se všemi špatnými živly a chátrou vypořádat sami.“ Nestydatě si mě změřil od hlavy k patě. „V dnešní době se velké pomoci z Gileadu nedočkáme. Né. To spíš od Johna Farsona, a jsou tací, co poslali na západ vyjednávače, aby ho o pomoc požádali.“ Možná něco spatřil v mém pohledu, protože se na židli trochu narovnal a řekl: „Já ne, samozřejmě. To nikdy. Já věřím ve správné právo a rod Eldů.“

„To my všichni,“ přikyvoval Pickens horlivě.

„Mohli byste odhadnout, jestli některý solný havíř sloužil v Beelijské palisádě, než byla zavřená?“ zeptal jsem se.

Strother vypadal, že uvažuje, pak řekl: „No, možná jich pár bude. Podle mě tak čtyři z deseti.“

V pozdějších letech jsem se naučil ovládat tvář, ale tohle byly rané časy a on si musel všimnout mého zklamání. To ho přimělo k úsměvu. Pochybuji, že věděl, jak blízko ho ten úsměv dostal k bolesti. Měl jsem za sebou dva obtížné dny a kuchařův chlapec mi tížil myšlenky.

„Kdo by podle tebe vzal práci, při které se dolují kvádry soli z příšerné díry v zemi za pár mizerných drobných?“ zeptal se Strother. „Vzorní občané?“

Zdálo se, že Mladý Bill se přece jen bude muset na pár solařů podívat. Jen budeme muset doufat, že chlapík, kterého jsme chtěli, neví, že kruhové tetování je to jediné, co z něj chlapec zahlédl.

Když jsem se vrátil do cely, Mladý Bill ležel na slamnících a já si myslel, že spí, ale jakmile uslyšel moje kroky, posadil se. Oči měl zarudlé, tváře mokré. Takže nespal, ale truchlil. Odemkl jsem si, posadil se vedle něj a vzal ho kolem ramen. To pro mě nebylo přirozené – vím, co je to útěcha a soucit, ale nikdy jsem jich nedokázal moc poskytnout. Věděl jsem ale, jaké to je přijít o jednoho z rodičů. Mladý Bill a Mladý Roland měli aspoň tohle společné.

„Dojedl jsi cukroví?“ zeptal jsem se.

„Zbytek už nechci,“ vzdychl.

Vítr venku zaduněl tak, až otřásl budovou, a pak polevil.

„Nenávidím to kvílení,“ řekl – přesně jako Jamie DeCurry. Takže jsem se pousmál. „A nelíbí se mi, že jsem tady. Je to, jako bych já udělal něco špatného.“

„Nic špatného jsi neudělal,“ řekl jsem.

„Možná ne, ale připadá mi, že jsem tu už celou věčnost. Zavřený v kurníku. A jestli se sem nedostanou před západem slunce, budu tu muset zůstat ještě dýl. Je to tak?“

„Budu ti dělat společnost,“ řekl jsem. „Jestli ti zástupci mají balíček karet, můžeme hrát Jacku, vyskoč.“

„To je pro malý děcka,“ zamručel.

„Tak Dávej bacha nebo poker. Umíš je hrát?“

Zavrtěl hlavou a pak si otřel tváře. Slzy už mu zase tekly.

„Naučím tě to. Budeme hrát o sirky.“

„Radši bych poslouchal ten příběh, o kterém jsi povídal, když jsme se zastavili v té salaši. Už si nevzpomínám, jak se jmenoval.“

„‚Závan klíčovou dírkou‘,“ řekl jsem. „Jenže je dlouhý, Bille.“

„Máme čas, ne?“

To jsem nemohl popřít. „Navíc je místy strašidelný. To nevadí chlapci, jakým jsem tehdy byl – uloženým ve vlastní posteli a s matkou po boku –, ale po tom, co jsi prodělal ty…“

„To nevadí,“ řekl. „Příběhy člověka zanesou jinam. Teda když jsou dobré. Je tenhle dobrý?“

„Ano. Aspoň jsem si to vždycky myslel.“

„Tak ho vyprávěj.“ Usmál se. „Dokonce ti nechám dvě z posledních tří čokoládek.“

„Ty jsou tvoje, ale já bych si mohl ubalit cigaretu.“ Přemýšlel jsem, jak začít. „Znáš příběhy, které začínají ‚Kdysi dávno, než se narodil děd tvého děda‘?“

„Všechny tak začínají. Aspoň ty, které mi vyprávěl tatínek. Než řekl, že už jsem na pohádky moc starý.“

„Nikdo není na pohádky moc starý, Bille. Muž nebo chlapec, dívka nebo žena, nikdy nejsou příliš staří. Žijeme pro ně.“

„To říkáš?“

„Říkám.“

Vytáhl jsem si tabák a papírky. Balil jsem pomalu, protože tehdy jsem v tom ještě nebyl tak zběhlý. Když jsem měl kuřivo přesně podle své chuti – s koncem, co přijde do úst, vyváleným do uzounké dírky –, škrtl jsem sirkou o zeď. Bill seděl se zkříženýma nohama na slamnících. Vzal si jednu čokoládku, poválel ji mezi prsty skoro jako já cigaretu, a pak si ji zastrčil pod tvář.

Začal jsem pomalu a neobratně, protože vyprávění příběhů byla další věc, která mi v té době nešla přirozeně… i když časem jsem se ji naučil dobře. Musel jsem. Všichni pistolníci musejí. A jak jsem pokračoval, začal jsem mluvit plynuleji a volněji. Protože jsem slyšel hlas své matky. Začala hovořit mými ústy: v každém pozvednutí hlasu, poklesu a zámlce.

Viděl jsem, jak ho příběh zaujal, a to mě potěšilo – bylo to, jako bych ho znovu hypnotizoval, jenže lépe. Čestněji. Nejlepší však na tom bylo poslouchat matčin hlas. Připadalo mi, jako bych ji zase měl, jako by promlouvala odněkud z hlubin ve mně. Bolelo to, jistě, ale tak to s těmi nejlepšími věcmi často bývá, jak jsem zjistil. Nenapadlo by vás, že to tak může být, ale – jak říkávali pamětníci – svět se nahnul a brzy mu bude konec.

„Kdysi dávno, ještě než se narodil děd tvého děda, na pokraji neprozkoumané divočiny zvané Nekonečný les, žil chlapec Tim se svou matkou Nell a otcem Velkým Rossem. Nějakou dobu všichni tři žili docela spokojeně, i když byli chudí…“

Závan
klíčovou dírkou

Kdysi dávno, ještě než se narodil děd tvého děda, na pokraji neprozkoumané divočiny zvané Nekonečný les, žil chlapec Tim se svou matkou Nell a otcem Velkým Rossem. Nějakou dobu všichni tři žili docela spokojeně, i když byli chudí.

„Mám jenom čtyři věci, které ti odkážu,“ říkal Velký Ross svému synovi, „ale čtyři stačí. Můžeš mi je vyjmenovat, chlapče?“

Tim mu je vyjmenoval už mnohokrát, ale nikdy se mu to neomrzelo. „Tvou sekyru, tvou minci pro štěstí a tvůj dílec a dům, který je stejně dobrý jako dům každého krále nebo pistolníka ve Středosvětě.“ Pak se odmlčel a dodal: „Taky moji maminku. Takže je jich pět.“

Velký Ross se vždycky zasmál a políbil chlapce na čelo. Ten už ležel v posteli, protože tohle zkoušení se obvykle odehrávalo na konci dne. Za nimi, mezi dveřmi, čekala Nell, aby k manželovu políbení přičinila své. „Tak,“ říkával Velký Ross, „nikdy nesmíme zapomínat na maminku, protože bez ní je všechno k ničemu.“

A tak Tim usínal s vědomím, že ho mají rádi, a věděl, že má místečko ve světě, a poslouchal, jak noční vítr ovívá svým zvláštním dechem chaloupku: voněl sladce po blosenech na pokraji Nekonečného lesa, a taky trochu natrpkle – ale stále příjemně – po železných stromech, které rostly hlouběji, kam se odvážili jen stateční muži.

To byly dobré roky, ale jak víme – z pohádek i ze života –, dobré roky nikdy netrvají dlouho.

Jednoho dne, kdy bylo Timovi jedenáct let, Velký Ross a jeho parťák Velký Kells jeli se svými vozy po Hlavní cestě tam, kde se Železnodřevná stezka nořila do lesa, jak to dělali každé ráno kromě sedmého dne, když všichni ve Stromové odpočívali. Toho dne se však vrátil pouze Velký Kells. Kůži měl začouzenou a kazajku ožehlou. V levé nohavici z hrubého sukna měl díru a tou prosvítalo zrudlé maso plné puchýřů. Sklesle seděl na sedáku svého vozu, jako by byl příliš unavený na to, aby seděl rovně.

Nell Rossová přišla ke dveřím svého domku a vykřikla: „Kde je Velký Ross? Kde je můj manžel?“

Velký Kells pomalu zavrtěl hlavou. Z vlasů se mu na ramena sypal popel. Pronesl jediné slovo, ale to stačilo, aby se Timovi podlomila kolena. Jeho matka se rozkřičela.

To slovo bylo drak.

Dnes už není k vidění něco takového jako Nekonečný les, protože svět se hnul. Tenhle les byl temný a plný nebezpečí. Dřevaři ze Stromové to věděli líp než kdo jiný ve Středosvětě, a ani oni netušili, co může žít nebo růst deset kol za místem, kde končily blosenové háje a začínaly železné stromy, ty vysoké, pochmurné stráže. Lesní hlubiny byly tajemné a plné podivných rostlin, ještě podivnějších zvířat, smrdutých divnomočálů a také – aspoň se to povídalo – památek na Starý lid, které byly často smrtonosné.

Lidé ze Stromové se Nekonečného lesa báli a dělali dobře. Velký Ross nebyl první dřevař, který projel po Železnodřevné stezce a už se nevrátil. Ale také ten les milovali, protože jejich rodiny měly díky železnému dřevu co do úst a co na sebe. Podle nich (i když to nikdo neříkal nahlas) byl ten les živý. A jako všechno živé se potřeboval krmit.

Představ si, že jsi pták letící nad tou rozlehlou divočinou. Takhle shora by mohla vypadat jako obří zelené šaty, tak tmavé, až byly skoro černé. Dole měly šaty lem ze světlejší zeleně. To byly blosenové háje. Těsně pod nimi, na nejvzdálenějším okraji Severního panství, se nacházela Stromová. Byla to poslední obec tehdejší civilizované země. Jednou se Tim otce zeptal, co znamená civilizovaný.

„Daně,“ zasmál se Velký Ross – ale nijak vesele.

Většina dřevařů nechodila dál než do blosenových hájů. Ale i tam se mohlo náhle objevit nebezpečí. Nejhorší byli hadi, ale žili tam i jedovatí hlodavci, kterým se říkalo vervelové a byli velcí jako psi. Během let se v hájích ztratila spousta mužů, ale i tak stály blosenové stromy za riziko. Měly krásné jemné dřevo zlaté barvy a lehké tak, že skoro plulo vzduchem. Stavěly se z něj dobré jezerní a říční čluny, ale pro cestování po moři se nehodilo. Dokonce i střední vichřice by loď postavenou z blosenu roztrhala na kusy.

Pro námořní cestování bylo žádané železné dřevo, a to vykupoval za vysoké ceny Hodiak, nákupčí panství, který přijížděl dvakrát do roka do Stromové na pilu. Právě díky železným stromům měl Nekonečný les svůj černozelený odstín a jenom nejstatečnější dřevaři se pro ně odvážili, protože na Železnodřevné stezce – přestože se nořila Nekonečnému lesu sotva pod kůži, nezapomeňte – číhala taková nebezpečí, že ve srovnání s nimi vypadali hadi, vervelové a muťácké včely v blosenových hájích jako dobráci.

Například draci.

Takže se stalo, že Tim Ross ve svém jedenáctém roce žití ztratil tatínka. Teď už nebyla žádná sekera ani mince pro štěstí zavěšená kolem statného krku Velkého Rosse na jemném stříbrném řetízku. Brzy asi nebude ani dílec ve vesnici, ani dům. Protože v těch dobách, když přišel čas Širé země, přišel s ním i Kontraktor panství. Nesl svitek pergamenu, na němž byla napsána jména všech rodin ve Stromové. Vedle každého jména bylo číslo a znamenalo výši daně. Když jste mohli zaplatit – čtyři, šest nebo osm stříbrňáků, a svobodní vlastníci dokonce i zlaťák –, bylo všechno v pořádku. Když jste nemohli, panství vám vzalo dílec a byli jste vypovězeni ze země. Nebylo odvolání.

Tim chodil na půl dny do chalupy vdovy Smackové, která vedla školu a platilo se jí jídlem – obvykle zeleninou, někdy kouskem masa. Dávno, než se jí vyrazily krvavé boláky a rozežraly jí půlku obličeje (aspoň tak si to děti šeptaly, i když to nikdo doopravdy neviděl), byla velkou dámou na statcích panství kdesi daleko (aspoň to tvrdili rodiče dětí, i když to nikdo doopravdy nevěděl). Teď nosila závoj a učila nadané chlapce, a dokonce i několik dívek, jak se čte, a cvičila je v poněkud pochybném umění známém jako matmatika.

Byla to strašidelně chytrá žena, která nesnesla žvanění, a většinu dní byla neúnavná. Její žáci si ji obvykle zamilovali bez ohledu na závoj a hrůzy, které si představovali pod ním. Ale občas se začala celá třást a křičet, že se jí ubohá hlava rozskočí a že si musí lehnout. Za těch dnů posílala děti domů a někdy jim přikazovala, aby rodičům vyřídily, že ničeho nelituje, nejméně ze všeho svého krásného prince.

Sai Smacková měla jeden takový záchvat asi měsíc poté, co drak spálil Velkého Rosse na popel, a když se Tim vrátil do chaloupky, která se jmenovala Dobrá vyhlídka, podíval se kuchyňským oknem dovnitř a uviděl, že matka má hlavu položenou na stole a pláče.

Upustil tabulku, na které měl napsány úkoly z matmatiky (nekrácené dělení, kterého se bál, ale ukázalo se, že je to jen násobení pozpátku) a spěchal jí po bok. Podívala se na něj a pokusila se usmát. Rozpor mezi jejími usměvavými rty a slzami proudícími z očí způsobil, že Timovi se také chtělo plakat. Takhle vypadají ženy, které už nemůžou dál.

„Co se děje, maminko? Co se stalo?“

„Jenom jsem si vzpomněla na tvého otce. Občas se mi po něm moc stýská. Proč jsi doma dřív?“

Začal jí to vyprávět, ale zarazil se, když uviděl kožený váček se stahovací šňůrkou kolem okraje. Předtím ho zakrývala paží, jako by ho před ním schovávala, a když si všimla, že se dívá, smetla ho ze stolu do klína.

Tim nebyl žádný hlupák, takže uvařil čaj, než řekl něco dalšího. Když se maminka trochu napila – oslazeného, na jeho naléhání si kousek cukru vzala, i když ho v cukřence už moc nezbývalo – a uklidnila se, zeptal se jí, co se ještě stalo.

„Nevím, o čem mluvíš.“

„Proč jsi počítala naše peníze?“

„K počítání je toho málo,“ řekla. „Kontraktor se tu objeví, jakmile skončí Sklizeň – tak, dokud budou uhlíky z hranice ještě horké, pokud znám jeho způsoby –, a co pak? Letos bude chtít šest stříbrných hrudek, možná i osm, protože daně se zvýšily, aspoň se to říká, nejspíš kvůli další jejich hloupé válce někde daleko odsud, kde vojáci rozvinou svoje prapory, tak, moc pěkné.“

„Kolik máme?“

„Čtyři a zlomek pátého. Nemáme žádný dobytek, který bychom prodali, a od té doby, co zemřel tvůj otec, ani jedinou kulatinu železného dřeva. Co budeme dělat?“ Znovu se rozplakala. „Co jen budeme dělat?“

Tim byl stejně vyděšený jako ona, ale protože tu nebyl žádný muž, který by ji utěšil, zadržel svoje slzy, vzal ji kolem ramen a uklidňoval ji, jak uměl.

„Kdybychom měli jeho sekeru a jeho minci, prodala bych je Destrymu,“ řekla nakonec.

Tim se zhrozil, ačkoli věděl, že sekera a mince pro štěstí jsou pryč, že shořely ve stejné ohnivé záplavě, která si vzala jejich veselého, dobrosrdečného majitele. „To bys neudělala!“

„Ale ano. Abych udržela jeho dílec a dům, udělala. To byly věci, na nichž mu opravdu záleželo, a ještě na tobě a na mně. Kdyby mohl mluvit, řekl by ‚Udělej to, Nell, prosím‘, protože Destry dá peníze na dřevo.“ Vzdychla. „Ale pak by přišel starý Kontraktor z panství příští rok… a zase příští rok…“ Zakryla si rukama tvář. „Ach, Time, vyženou nás z půdy a já nedokážu vymyslet jedinou věc, kterou bych to změnila. Tebe něco napadá?“

Tim by dal všechno, co má (bylo toho maličko), za to, aby jí mohl odpovědět, jenže odpověď neměl. Mohl se jen zeptat, za jak dlouho se ve Stromové objeví Kontraktor, rozkročmo posazený na vysokém černém koni v sedle, které má větší cenu než všechno, co Velký Ross vydělal za pětadvacet let riskování života na úzké pěšině, jíž se říkalo Železnodřevná stezka.

Vztyčila čtyři prsty. „Tolik týdnů, jestli bude pěkné počasí.“ Vztyčila další čtyři. „Tolik, pokud bude špatné a on se zdrží ve farmářských vesnicích ve Středosvětě. Osm týdnů je nejvíc, v co podle mě můžeme doufat. A potom…“

„Něco se stane, než přijde,“ řekl Tim. „Tatínek vždycky říkal, že les dává těm, kdo ho milují.“

„Já ho viděla jenom brát,“ odtušila Nell a znovu si zakryla obličej. Když se ji pokusil obejmout, jenom zavrtěla hlavou.

Tim se odvlekl ven pro svou školní tabulku. Ještě nikdy nebyl tak smutný a vyděšený. Něco se stane, aby se to změnilo, pomyslel si. Prosím, ať se něco stane, aby se to změnilo.

Na přáních je nejhorší, že se někdy splní.

Letošní období Plné země bylo ve Stromové bohaté. Dokonce i Nell to věděla, i když pohled na úrodu pro ni byl trpký. Následující rok možná s Timem poputují za úrodou s tlumoky na zádech, dál a dál od Nekonečného lesa, a to jí tu letní krásu ošklivilo. Les byl hrozné místo a vzal jí muže, ale bylo to jediné místo, které v životě poznala. V noci vítr foukal od severu, vkrádal se otevřeným oknem k jejímu lůžku jako milenec a přinášel jí svou jedinečnou vůni, trpkou a sladkou zároveň, jako krev a jahody. Někdy ve spánku snila o hlubokých lesních stržích a tajných průchodech, a o slunečním světle tak rozptýleném větvovím, že zářilo jako stará zelená mosaz.

Vůně lesa, když vítr vane ze severu, přináší vize, říkal starý lid. Nell nevěděla, jestli je to pravda nebo jenom babské tlachání, ale věděla, že vůně Nekonečného lesa je vůní života stejně jako smrti. A věděla, že Tim ji miluje stejně jako jeho otec. Stejně jako ona (i když často proti své vůli).

Dřív se potajmu bála dne, kdy chlapec vyroste a zesílí natolik, aby se vydal po nebezpečné stezce se svým tatínkem, ale teď litovala, že ten den nikdy nepřijde. Sai Smacková a její matmatíka byly sice moc pěkné, ale Nell věděla, co její syn skutečně chce, a nenáviděla draka za to, že to jejímu synovi vzal. Nejspíš to byla dračice a jenom chránila své vejce, ale Nell ji i tak nenáviděla. Doufala, že ta opancéřovaná žlutooká mrcha vdechne vlastní oheň, jak se někdy stávalo ve starých příbězích, a rozletí se na kusy.

Neuplynulo příliš mnoho času od chvíle, kdy se Tim vrátil domů dřív a našel matku v slzách, když jednoho dne přišel za Nell na návštěvu Velký Kells. Tim dostal na dva týdny práci u farmáře Destryho jako výpomoc o senách, takže Nell byla sama a na zahradě na kolenou plela záhony. Když uviděla přítele a společníka svého zemřelého muže, vstala a otřela si špinavé ruce o zástěru z pytloviny, které říkala „hedvábko“.

Stačil jí jediný pohled na jeho umyté ruce a pečlivě zastřižené vousy, a věděla, proč přišel. Kdysi dávno všichni tři, Nell Robertsonová, Jack Ross a Bern Kells, vyrůstali jako děti společně, a byli velcí kamarádi. Sourozenci z různých vrhů, říkali někdy vesničané, když ty tři spolu viděli. Tehdy byli nerozluční.

Když se z chlapců stali mladí muži, oba se do ní zamilovali. Nelije sice měla oba ráda, ale zahořela pro Velkého Rosse, toho si vzala a odvedla do lože (jestli to bylo v tomto pořadí, o to se nikdo zvlášť nestaral). Velký Kells to přijal tak dobře, jak jen muž dokáže. Stál vedle Rosse na svatbě a ovázal je hedvábím, když kazatel skončil a oni odcházeli uličkou ven.

Když z nich Kells hedvábný provaz u dveří stáhl (i když z nich nikdy doopravdy nesklouzne, tak se to říká), oba políbil a popřál jim až do konce života dlouhé dny a příjemné noci.

Toho odpoledne, kdy k ní Kells přišel na zahradu, bylo horko, ale on měl na sobě koltové sako. Z kapsy vytáhl volně svázaný kus hedvábného provazu, přesně jak předpokládala. Žena to pozná. I když byla vdaná už dlouho, žena to pozná, a Kellsovo srdce se nikdy nezměnilo.

„Chceš?“ zeptal se. „Jestli chceš, prodám svůj pozemek starému Destiymu – hodí se mu, protože sousedí s jeho východním polem – a já si nechám tenhle. Přijede Kontraktor, Nellie, a nastaví ruku. Jak ji naplníš, když nemáš muže?“

„Nenaplním, jak víš,“ řekla.

„Tak mi pověz – navlékneme si ten provaz?“

Nervózně si otírala ruce o zástěru, i když je už měla čisté, jak jen mohly být bez vody z potoka. „Já… musím si to rozmyslet.“

„Co si chceš rozmýšlet?“ Vzal svůj šátek – úhledně složený v kapse, místo aby ho měl volně, po dřevorubecku, uvázaný kolem krku – a osušil si jím čelo. „Buď to uděláš a budeme ve Stromové žít jako vždycky – já najdu pro chlapce nějakou práci, která bude trochu vynášet, i když na les je příliš slabý – nebo se s ním vydáš do kraje. Můžu se rozdělit, ale nemůžu rozdávat, i kdybych moc chtěl. Mám na prodej jenom jedno pole, to víš.“

Pomyslela si: Snaží se mě koupit, aby zaplnil prázdnou půlku postele, kterou po sobě nechala Millicent. Ale to jí připadalo nehodné muže, kterého znala dávno předtím, než se mužem stal, a který roky pracoval po boku jejího milovaného manžela mezi temnými a nebezpečnými stromy u konce Železnodřevné stezky. Jeden hlídá a druhý pracuje, říkávali pamětníci. Držte spolu a nikdy se nerozdělujte. Když teď byl Jack Ross pryč, žádal ji Bern Kells, aby držela s ním. Bylo to přirozené.

Přesto váhala.

„Přijď zítra ve stejnou dobu, jestli budeš stále mít stejné úmysly,“ řekla mu Nell. „Pak ti odpovím.“

Nelíbilo se mu to, viděla, že se mu to nelíbí. Zahlédla v jeho očích něco, co tam občas spatřila, když ještě byla mladičká dívka obletovaná dvěma zamilovanými mládenci a všechny kamarádky jí záviděly. Právě ten pohled ji přiměl váhat, i když Kells vypadal jako anděl a nabízel jí – a samozřejmě Timovi – východisko ze strašlivé volby, před kterou se ocitla po smrti Velkého Rosse.

Snad uviděl, že si něčeho všimla, protože sklopil oči. Chvilku si hleděl na boty, a když znovu vzhlédl, usmíval se. V tu ránu byl skoro stejně hezký jako za mlada… i když zdaleka ne tak hezký jako Jack Ross.

„Takže zítra. Ale déle ne. V Západním panství mají jedno přísloví, drahoušku. ‚Nabízené si moc dlouho neprohlížej, protože každá vzácnost má křidélka a může uletět.‘“

Umyla se na břehu potoka, chvíli postála a čichala hořkosladkou vůni lesa, pak odešla dovnitř a lehla si na postel. To bylo neslýchané, aby Nell Rossová ulehla, když bylo slunce stále na nebi, ale měla toho spoustu na přemýšlení a mnoho vzpomínek na doby, kdy o její polibky soupeřili dva mladí dřevaři.

Přestože ji krev táhla k Bernu Kellsovi (tehdy to ještě nebyl Velký Kells, i když jeho otec už byl po smrti, v lese ho zabil vurt nebo jiná podobná příšera) a ne k Jacku Rossovi, nebyla si jistá, jestli si chce navléct provaz zrovna s ním. Když byl Kells střízlivý, byl dobromyslný, usměvavý a klidný jako písek ve sklenici, ale když se opil, uměl se rozzuřit a pro ránu nešel daleko. A tehdy býval opilý často. Jeho pijatyky byly čím dál delší a častější, co se Ross a Nell vzali, a častokrát se probudil ve vězení.

Jack to nějakou dobu snášel, ale po jedné pitce, kdy Kells rozbil skoro všechno zařízení v saloonu a pak ztratil vědomí, Nell manželovi řekla, že musí něco udělat. Velký Ross neochotně souhlasil. Dostal svého parťáka a dávného přítele z vězení – jako už mnohokrát předtím –, ale tentokrát s ním promluvil na rovinu, místo aby mu jen řekl, aby skočil do potoka a zůstal v něm, dokud si nevyčistí hlavu.

„Poslouchej mě, Berne, a oběma ušima. Byl jsi můj přítel už v době, kdy jsem se sotva batolil, a můj parťák od chvíle, kdy jsme byli dost staří a mohli sami projít kolem blosenů do železného lesa. Tys hlídal záda mně a já tobě. Není na světě člověk, kterému bych víc důvěřoval, když jsi střízlivý. Ale jakmile si tu rudookou příšeru naliješ do krku, jsi spolehlivý asi jako bažina. Nemůžu chodit do lesa sám a všechno, co mám – všechno, co my oba máme – je v sázce, když se na tebe nebudu moct spolehnout. Nerad bych si hledal nového parťáka, ale varuju tě předem: mám manželku a děcko na cestě, takže udělám, co budu muset.“

Kells ještě několik měsíců pil, rval se a pelešil, jako by dělal svému dávnému příteli (a novomanželce svého dávného přítele) naschvál. Velký Ross už málem jejich spojenectví zrušil, když se stal zázrak. Byl to malý zázrak, sotva pět stop od temene po paty, a jmenoval se Millicent Redhousová. To, co Bern Kells nebyl ochoten udělat pro Velkého Rosse, udělal pro Milly. Když za šest ročních dob zemřela při porodu (a dítě brzy po ní – ještě předtím, než té ubohé mrtvé ženě vybledly tváře zrudlé porodní námahou, svěřila se Nell porodní bába), Ross upadl do chmur.

„Teď se vrátí k pití a bohové vědí, co se z něj stane.“

Ale Velký Kells zůstal střízlivý, a když ho náhodou nějaké záležitosti zavedly do blízkosti Gittyho saloonu, přešel ulici na druhou stranu. Řekl, že si to přála Milly na smrtelné posteli, a kdyby se choval jinak, urážel by tím její památku. „Dřív umřu, než se znovu napiju,“ prohlašoval.

Svůj slib dodržel… ale Nell na sobě někdy cítila jeho pohled. Nikdy se jí nedotkl způsobem, který by se dal nazvat důvěrným, a nic si nedovolil, nikdy jí neukradl ani polibek o Sklizni, ale ona jeho pohled cítila. Nedíval se na ni jako muž na přítelkyni nebo na přítelovu manželku, ale jako muž na ženu.

Tim se vrátil domů hodinu před západem slunce oblepený senem na každém holém kousku zpocené kůže, ale spokojený. Farmář Destry mu zaplatil stvrzenkou pro místní obchod pěknou sumičku a jeho hodná manželka přidala pytlík sladkých paprik a masitých rajčat. Nell vzala stvrzenku a pytlík, poděkovala mu, políbila ho, dala mu tlustě obložený popkin a poslala ho k pramenu, aby se vykoupal.

Stál ve studené vodě a před ním se táhla k Vnitřním panstvím a Gileadu zasněná pole s proužky přízemní mlhy. Nalevo od něj, necelé kolo daleko, se tyčil hustý les. V něm bylo šero i v poledne, říkal jeho otec. Při vzpomínce na otce se z něj štěstí, že dostává mzdu jako muž (nebo skoro takovou) za denní práci, vytratilo jako zrnko z děravého pytle. Tento smutek přicházel často, ale pokaždé ho překvapil. Chvíli seděl na velkém kamenu s koleny přitaženými k hrudi a hlavou opřenou o složené paže. Být zabit drakem tak blízko okraje lesa bylo nepravděpodobné a strašně nespravedlivé, ale stalo se to i dřív. Jeho otec nebyl první a nebude poslední.

Přes pole k němu dolehl matčin hlas, volala na něj, aby šel domů a dal si pořádnou večeři. Tim jí vesele odpověděl a pak si klekl na kámen, aby si studenou vodou opláchl oči, které mu připadaly opuchlé, i když neprolil žádné slzy. Rychle se oblékl a vyběhl do svahu. Matka už zapálila lampy, protože padl soumrak, a ty vrhaly do úhledné zahrádky dlouhé obdélníky světla. Tim, unavený, ale znovu šťastný – protože chlapci se točí jako korouhvičky, to tedy ano – spěchal do přívětivé záře domova.

Když bylo jídlo hotové a oni tu trochu spořádali, řekla Nell: „Chtěla bych si s tebou promluvit jako matka se synem, Time… a ještě trochu víc. Jsi už dost velký, abys mohl začít pracovat, brzy necháš dětství za sebou – dřív, než je mi milé – a zasloužíš si vědět, co se děje.“

„Týká se to Kontraktora, mami?“

„Svým způsobem ano, ale… myslím, že nejen toho.“ Téměř řekla bojím se místo myslím, ale proč by to dělala? Čekalo ji obtížné, důležité rozhodnutí, ale čeho by se měla bát?

Odvedla ho do obývacího pokoje – tak útulně malého, že Velký Ross se skoro dokázal dotknout protějších stěn, když se postavil uprostřed a natáhl paže – a tam, usazení před studeným krbem (protože byl teplý večer za Plné země), mu pověděla o všem, co proběhlo mezi Velkým Kellsem a jí. Tim překvapeně a stále neklidněji poslouchal.

„Tak,“ řekla Nell, když domluvila. „Co si myslíš ty?“ Ale než stačil odpovědět – snad zahlédla na jeho tváři obavu, kterou sama cítila ve svém srdci – spěšně pokračovala: „Je to dobrý člověk a byl pro tvého tatínka spíš bratr než kamarád. Věřím, že mě má rád a má rád i tebe.“

Ne, pomyslel si Tim, já jsem jenom přívažek v sedlové brašně. Na mě se ani nepodíval. Leda když jsem byl náhodou s tatínkem. Nebo s tebou.

„Mami, já nevím.“ Při pomyšlení na to, že Velký Kells bude u nich doma – ležet vedle maminky na tatínkově místě –, se mu zhoupl žaludek, jako by mu večeře nějak nesedla. Po pravdě řečeno, už mu opravdu nesedla.

„Přestal pít,“ pokračovala. Teď se zdálo, že mluví spíš sama se sebou než s ním. „Před mnoha lety. V mládí byl možná divoký, ale tvůj tatínek ho zkrotil. A samozřejmě Millicent.“

„Možná, ale ani jeden z nich tu už není,“ zdůraznil Tim. „Mami, a ještě si nenašel nikoho, kdo by s ním chodil do Železného lesa. Chodí kácet sám, a to je smrtelně nebezpečné.“

„Vždyť je to teprve pár dnů,“ řekla. „Někoho do party si najde, protože je silný a ví, kde jsou dobrá místa. Tvůj otec mu ukázal, jak je najít, když v této práci teprve začínali, a poblíž místa, kde končí stezka, mají dobré zábory.“

Tim to všechno věděl, ale už si byl méně jistý, že si Kells najde někoho do party. Měl pocit, že ostatní dřevaři se mu vyhýbají. Zdálo se, že si ani neuvědomují, že to dělají, stejně jako zkušený zálesák obejde křovinu s jedovatými trny, i když ji zahlédne pouze koutkem oka.

Možná si to jenom vymýšlím, pomyslel si.

„Já nevím,“ opakoval. „Provaz, který se navleče v kostele, se už nedá stáhnout.“

Nell se nervózně zasmála. „Kde jsi to u Plné země slyšel?“

„Od tebe,“ odpověděl Tim.

Usmála se. „Jo, snad ano, protože mám pusu zavěšenou uprostřed a jede mi na obou koncích. Vyspíme se na to a ráno budeme moudřejší.“

Ale ani jeden toho moc nenaspal. Tim ležel a uvažoval, jaké to bude mít Velkého Kellse jako nevlastního otce. Bude na ně hodný? Bude brát Tima s sebou do lesa, aby ho začal učit dřevařskému řemeslu? To by bylo pěkné, ale bude matka chtít, aby se syn dal na práci, která jí zabila manžela? Nebo bude chtít, aby se držel od Nekonečného lesa víc na jih? Aby se stal farmářem?

Destryho mám docela rád, pomyslel si, ale farmářem nikdy v životě nebudu. Když je Nekonečný les tak blízko a ve světě je toho tolik k vidění.

Nell ležela za zdí se svými nepokojnými myšlenkami. Hlavně uvažovala o tom, jak by jejich život vypadal, kdyby Kellsovu nabídku odmítla a oni byli vyhnáni pryč daleko od jediného místa, které v životě poznali. Jaký by jejich život byl, kdyby přijel Kontraktor panství na svém vysokém černém koni a oni mu neměli co dát.

Druhý den bylo ještě větší horko, ale Velký Kells přišel ve stejném kokovém kabátě. Ve tváři byl rudý a lesklý potem. Nell si řekla, že necítí z jeho dechu graf, a i kdyby ano, tak co? Byl to jenom ostřejší mošt a který muž by si nedal nějakou tu sklenici, když se chystá k ženě pro odpověď. Kromě toho už byla rozhodnutá. Skoro.

Než jí stačil položit otázku, srdnatě promluvila. Aspoň tak srdnatě, jak dokázala. „Můj chlapec mi připomněl, že provaz navlečený v kostele se nedá stáhnout.“

Velký Kells se zamračil, jenže jestli ho rozzlobila zmínka o chlapci nebo manželská smyčka, to nepoznala. „Tak, a co má být?“

„Jen jestli budeš na Tima a na mě hodný?“

„Tak, hodný jak jenom dokážu.“ Zamračil se ještě víc. Nevěděla, jestli zlostí nebo zmatkem. Doufala, že zmatkem. Muži, kteří dokážou sekat a štípat a čelit zvířatům v hlubokém lese, jsou v podobných záležitostech, jako je tahle, ztracení, to věděla, a pomyšlení na ztraceného Velkého Kellse jí otevřelo srdce.

„Dáváš na to svoje slovo?“ zeptala se.

Mračení se vyjasnilo. V úhledně zastřiženém černém vousu bíle blýsklo, když se usmál. „Tak, to ti zaručuju.“

„Pak říkám ano.“

A tak se nechali oddat. Tady mnoho příběhů končí. Tento příběh tady – i když je to smutné – ve skutečnosti začíná.

Na svatební hostině se podával graf a Velký Kells si ho na muže, který už dlouho nepil alkohol, nalil do břicha pořádnou dávku. Tim to znepokojeně pozoroval, ale matka vypadala, že si toho nevšimla. Další věc, která Tima zneklidnila, byla, jak málo ostatních dřevařů na svatbu přišlo, i když byl esden. Kdyby byl dívkou a ne chlapcem, byl by si možná všiml ještě něčeho. Několik žen, které Nell počítala mezi své přítelkyně, se na ni dívalo s utajovanou lítostí.

Toho večera dlouho po půlnoci ho probudila jakási rána a výkřik, které možná patřily do nějakého snu, ale zdálo se, že přicházejí z druhé strany stěny, kde byl pokoj, o který se teď jeho matka dělila (pravda, ale stále tomu nemohl uvěřit) s Velkým Kellsem. Tim vleže poslouchal a skoro znovu usnul, když zaslechl tichý pláč. Následoval hlas jeho nového nevlastního otce, tichý a zlostný: „Buď už konečně zticha, jo? Vůbec nic se ti nestalo, krev ti neteče a já musím vstávat se slunkem.“

Pláč utichl. Tim naslouchal, ale žádný hovor už neslyšel. Za chvilku se ozvalo chrápání Velkého Kellse, takže ten usnul. Druhý den ráno matka u sporáku smažila vajíčka a Tim uviděl na její paži zevnitř nad loktem podlitinu.

„To nic není,“ řekla Nelly, když si všimla, že si ji prohlíží. „Musela jsem v noci vstávat, abych si odskočila, a vrazila jsem do sloupku postele. Budu si muset zvyknout zase hledat cestu potmě, když už nejsem sama.“

Tim si pomyslel: Jo – přesně toho jsem se bál.

Když přišel druhý esden jejich manželského života, Velký Kells vzal Tima s sebou do domu, který teď patřil Plešounovi Andersonovi, dalšímu velkému farmáři ve Stromové. Jeli v Kellsově voze na dřevo. Mulám se šlo lehko, když nevezly žádnou kulatinu ani odštěpky. Dnes se vzadu na voze vezlo jen několik hromádek pilin. A samozřejmě obláček trpce sladké vůně, vůně hlubokého lesa. Kellsův starý dům vypadal smutně a opuštěně, měl zavřené okenice a vysoká, nesekaná tráva dorůstala až k popraskaným prknům na verandě.

„Hned jak se vystěhuju, nechám Plešouna, aby si to všechno vzal na podpal, jestli mu to udělá radost,“ zamručel Kells. „Mně to nevadí.“

Jak se ukázalo, chtěl z domu jenom dvě věci: špinavý starý podnožník a velkou koženou truhlici s řemeny a mosazným zámkem. Ta stála v ložnici a Kells ji pohladil, jako by to byl jeho miláček. „Nemůžu ji tu nechat,“ řekl. „To nikdy. Patřila otci.“

Tim mu ji pomohl vynést ven, ale většinu práce musel Kells oddřít sám. Truhlice byla velmi těžká. Když se ocitla na korbě, Velký Kells se nad ní sklonil a rukama se opřel o kolena svých čerstvě (a úhledně) vyspravených kalhot. Když nakonec fialové skvrny na jeho tvářích začaly blednout, znovu truhlici pohladil a to tak jemně, že takhle zatím nepohladil ani Timovu matku. „Všechno, co mám, je naskládaný do jedný truhlice. Pokud jde o domek, zaplatil Plešoun cenu, kterou jsem měl dostat?“ Podíval se výbojně na Tima, jako by čekal, že se kvůli tomu pohádají.

„Nevím,“ odpověděl Tim opatrně. „Lidi říkají, že sai Anderson je na peníze opatrný.“

Kells se drsně zasmál. „Opatrný? Opatrný? Ten drží grešli jako panna stehna. Né, né, dostal jsem drobky místo krajíce, protože věděl, že si nemůžu dovolit čekat. Pomoz mi zavřít korbu, chlapče, a neloudej se s tím.“

Tom se neloudal. Měl svoji stranu korby připoutanou provazem dřív, než Kells konečně domotal jakýsi babský uzel, nad nímž by se Timův otec rozesmál. Když byl Kells hotový, Velký Kells ještě jednou truhlu podivně laskavě pohladil.

„Všechno je teď tady, všechno, co mám. Plešoun věděl, že musím mít stříbro před Širou zemí, že ano? Náš známý Ty-víš-kdo přijede a natáhne ruku.“ Odplivl si mezi staré ošoupané boty. „To je všechno vina tvojí mámy.“

„Moji mámy? Proč? Copak jsi si ji nechtěl vzít?“

„Bacha na hubu, chlapče.“ Kells pohlédl dolů a zřejmě ho překvapilo, když uviděl pěst tam, kde ještě před chvílí měl ruku, a povolil prsty. „Ještě jsi moc mladý na to, abys tomu rozuměl. Až budeš starší, sám zjistíš, jak ženy dokážou muže připravit o všechno dobré. Pojedeme zpátky.“

V půli cesty na kozlík se zastavil a pohlédl přes naloženou truhlu na chlapce. „Tvoji mámu miluju a s tím musíš vystačit.“

Když už muly klusaly po hlavní ulici, Velký Kells vzdychl a dodal: „Tvého tátu jsem měl taky rád a moc se mi po něm stýská. Už to není v lese ono, když ho nemám vedle sebe nebo když nevidím na stezce před sebou Misty a Bitsy.“

V tu chvíli Timovi začalo nad tím velkým mužským se svěšenými rameny a s otěžemi v rukou roztávat srdce – i když se tomu bránil –, ale než ten pocit stačil zesílit, Velký Kells znovu promluvil.

„Už jsi měl dost knížek a čísel a té praštěné Smackové. Ty její závoje a třesavky – to je mi záhadou, jak si dokáže utřít zadek, když se vykadí.“

Timovo srdce se v hrudi pevně zaklaplo. Moc rád se učil a vdovu Smackovou měl také moc rád – i se závoji, třesavkami a vůbec. Ohromilo ho, když o ní slyšel mluvit tak hrubě a krutě. „Co ale budu dělat? Budu s tebou jezdit do lesa?“ Už se viděl na tatínkově voze s Misty a Bitsy vpředu. To by nebylo tak zlé. Vůbec by to nebylo zlé.

Kells se uchechtl. „Ty? V lese? Když ti ještě není dvanáct?“

„Dvanáct mi bude příští m –“

„Na kácení stromů na Železnodřevné stezce nebudeš dost velký, ani když ti bude dvakrát tolik, protože seš po mámě, a zůstaneš Malým Rossem celý život.“ Znovu se zachechtal. Tim cítil, jak mu hoří tvář, když to slyší. „Ne, mládenečku, zamluvil jsem ti místo na pile. Na skládání prken jsi velký dost. Začneš hned po sklizni a před prvním sněhem.“

„Co říká maminka?“ Tim se snažil, aby mu v hlase nebylo znát zděšení, ale nepodařilo se mu to.

„Na tohle neříká ani ano, ani ne, ani možná. Jsem její manžel, tím pádem rozhoduju já.“ Pleskl otěžemi přes hřbety lopotících se mul. „Hyje!“

Za tři dny šel Tim na místní pilu a s ním jeden Destryho chlapec – Slámový Willem, který si svoje přízvisko vysloužil téměř bílými vlasy. Oba je v pile najali na skládání, ale nějakou dobu na to ještě nebudou zapotřebí, a i pak jenom na kus dne, aspoň zpočátku. Tim s sebou vzal otcovy muly, protože si potřebovaly protáhnout nohy, a chlapci se na nich vraceli bok po boku.

„Myslel jsem, že jsi říkal, že tvůj novej nevlastní táta nepije,“ prohodil Willem, když projížděli kolem Gittyho – který měl přes den zavřeno a klimpr v lokále mlčel.

„Nepije,“ odpověděl Tim, ale vzpomněl si na svatební hostinu.

„To říkáš? Podle mě ten chlap, co ho můj starší brácha včera večer viděl, jak se potácí z tamtoho lokálu, musel teda bejt nevlastní táta jinýho sirotka, protože Randy říkal, že byl sťatej jak sekerou a blil přes zábradlí pro koně.“ Když to Willem řekl, práskl si kšandami jako vždycky, když měl pocit, že se mu podařil dobrý vtip.

Měl jsem tě nechat jít zpátky do vesnice po svých, zmetku pitomá, pomyslel si Tim.

Té noci ho matka znovu probudila. Tim se na posteli prudce posadil a přehodil nohy přes pelest na podlahu, pak strnul. Kells mluvil tiše, ale stěna mezi pokoji byla tenká.

„Ztichni, ženo. Jestli kluka probudíš a přilákáš ho sem, dostaneš dvakrát tolik.“

Pláč ustal.

„Bylo to uklouznutí, nic víc – chyba. Šel jsem tam s Mellonem jenom na jedno zázvorový a poslechnout si o jeho novým záboru, a kdosi přede mě postavil skleničku kořalky. Měl jsem ji v sobě dřív, než jsem věděl, co piju, a pak to jelo. Už se to nestane. Máš na to moje slovo.“

Tim si znovu lehl a doufal, že je to pravda.

Díval se vzhůru na strop, který neviděl, poslouchal sovu a čekal, až usne nebo začne svítat. Připadalo mu, že když do manželské smyčky vstoupí s ženou nesprávný muž, jde spíš o oprátku než hedvábí. Modlil se, aby to nebyl tento případ. Už věděl, že matčin nový manžel se mu nebude líbit, natož aby ho měl rád, ale matka snad dokáže obojí. Ženy byly jiné. Měly větší srdce.

Timovi stále táhly hlavou tyhle dlouhé myšlenky, když úsvit zabarvil nebe a on konečně usnul. Toho dne měla matka modřiny na obou pažích. Vypadalo to, že sloupek postele v pokoji, který teď sdílela s Velkým Kellsem, velmi ožil.

Po Plné zemi následovala Širá země, jak vždycky musí. Tim a Slámový Willem chodili na pilu skládat dříví, ale jenom třikrát do týdne. Předák, slušný sai jménem Rupert Venn, jim řekl, že možná dostanou více dnů, pokud nebude v zimě moc sněhu a zimní dodávky budou dobré – mínil tím dodávky železného dřeva, které z lesa vozili dřevaři jako Kells.

Nell vybledly modřiny a vrátil se jí úsměv. Podle Tima to byl opatrnější úsměv než dřív, ale lepší než žádný. Kells zapřáhl muly a vyjel na Železnodřevnou stezku, a i když místa, která si s Velkým Rossem zabrali, byla dobrá, stále neměl žádného parťáka. Tím pádem vozil menší náklady, ale železné dřevo bylo železné dřevo, a za to se vždycky dobře platilo, a spíš hrudkami stříbra než stvrzenkami.

Někdy Tim uvažoval – obvykle když vezl prkna do některé dlouhé kryté kůlny na pile –, jestli by mohl být život lepší, kdyby se jeho nový nevlastní otec střetl s hadem nebo vervelem. Možná i s vurtem, protože těmhle létajícím potvorám se někdy říkalo okřídlené kulky. Jedna taková dostala otce Berná Kellse, svým kamenným zobákem mu prorazila v těle díru skrz na skrz.

Tim takové myšlenky s hrůzou zaháněl a trnul nad tím, že v nějakém místě ve svém srdci – v jakémsi černém pokoji – může přechovávat takové nápady. Otec by se za něho styděl, o tom byl Tim přesvědčený. Možná se opravdu styděl, protože někdo tvrdil, že ti, kdo se ocitnou na mýtině na konci stezky, znají všechno, co před sebou živí navzájem tají.

Aspoň že už v dechu nevlastního otce necítil graf a nedonesly se mu žádné další zvěsti – ani od Slámového Willema, ani od nikoho jiného – o tom, jak se Velký Kells potácí z lokálu, když starý Gitty zavřel a zamkl dveře.

Slíbil to a slib dodržuje, pomyslel si Tim. A sloupek od postele přestal putovat po maminčině ložnici, protože už nemá modřiny. Život se začíná dávat do pořádku. Na to nesmím zapomínat.

Když se za dnů, kdy měl práci, vracel z pily domů, matka měla večeři na sporáku. Velký Kells přicházel později, nejdřív se zastavil u pramene mezi domem a stodolou, aby si umyl piliny z dlaní, paží a krku, a pak zhltl svoji večeři. Jedl ohromné porce a říkal si o přídavek a ještě jeden přídavek a Nell všechno ihned nosila. Nemluvila při tom, a když něco řekla, novomanžel v odpověď jenom zamručel. Pak se Velký Kells odebral do zadní chodby, kde se posadil na svoji truhlici a kouřil.

Tim někdy zvedl oči od své tabulky, kde vypracovával úkoly z matmatiky, které mu vdova Smacková stále dávala, a viděl, že Kells na něj skrz kouř z dýmky upřeně hledí. V tom pohledu bylo cosi znepokojivého a Tim si začal brát tabulku ven, i když ve Stromové se už začínalo ochlazovat a každým dnem padala dřív tma.

Jednou matka vyšla ven, posadila se vedle něj na schod na verandu a vzala ho kolem ramen. „Příští rok budeš zase ve škole u sai Smackové, Time. Slibuju. Přesvědčím ho.“

Tim se na ni usmál a poděkoval, ale věděl svoje. Příští rok bude stále na pile, jenže to už bude dost velký, aby prkna nejen skládal, ale i nosil, a na školní úkoly bude méně času, protože bude chodit do práce pět dnů týdně místo tří. Možná i šest. A ten další rok bude prkna nejen nosit, ale také hoblovat, a pak bude pracovat s kyvnou pilou jako muž. Za dalších pár let z něj už skutečně bude muž a bude se vracet domů příliš unavený na to, aby si vzpomněl na čtení knih od vdovy Smackové, i kdyby byla stále ochotná mu je půjčovat, a přesné uvažování potřebné pro matmatiku se mu vykouří z hlavy. Ten dospělý Tim Ross možná nebude chtít nic jiného než padnout do postele, když si dá maso a chleba. Začne kouřit dýmku a možná přijde na chuť grafu nebo pivu. Bude sledovat, jak matčin úsměv vyhasíná, bude sledovat, jak její pohled ztrácí jiskru.

A za to všechno bude děkovat Bernu Kellsovi.

Období Sklizně skončilo, Lovkyně na nočním nebi vybledla, znovu dorostla a napjala svou tětivu. Ze západu se s vytím přihnaly první vichřice Širé země. A když už se zdálo, že snad přece jen nepřijede, s jedním z těch studených větrů dorazil do Stromové Kontraktor panství, usazený rozkročmo na vysokém černém koni a štíhlý jako Hubený Tom Smrťák. Těžký černý plášť kolem něj vlál jako netopýří křídlo. Pod širokým kloboukem (černým jako plášť) se bledá lampa jeho tváře bez ustání otáčela sem a tam a zaznamenávala nový plot tuhle, novou krávu nebo tři ve stádu tamhle. Vesničané budou bručet, ale zaplatí, a jestli nebudou moci zaplatit, ve jménu Gileadu jim zabaví půdu. Možná i tehdy, v těch starých časech, si někteří šeptali, že to není spravedlivé, že daně jsou moc vysoké, že Artur Eld je dávno mrtvý (jako by vůbec někdy žil) a Kontraktor dostal zaplaceno tucetkrát víc, a to nejen stříbrem, ale i krví. Možná už někteří z nich čekali, až se objeví nějaký Dobrý Člověk a dodá jim tolik síly, aby řekli, Už ne, tohle stačilo, svět se hnul.

Možná, ale toho roku se to nestane a ani v mnoha a mnoha dalších, které teprve přijdou.

Pozdě odpoledne, zatímco se po nebi řítily mraky s plandavými břichy a žluté stonky kukuřice na Nellině zahradě cvakaly jako zuby v povislé čelisti, sai Kontraktor pobídl svého vysokého černého koně a zamířil s ním mezi sloupy u vrat, které Velký Ross sám postavil (Tim tehdy přihlížel a na požádání pomáhal). Kůň pomalu a vážně dokráčel ke schodům vpředu. Tam se zastavil, pokyvoval hlavou a frkal. Velký Kells stál na verandě a i tak se musel zaklánět, aby viděl návštěvníkovi do bledého obličeje. Kells si mačkal klobouk k hrudníku. Řídnoucí černé vlasy (už se v nich začínaly objevovat první šediny, protože se blížil čtyřicítce a bude brzy starý) mu poletovaly kolem hlavy. Za ním mezi dveřmi stála Nell a Tim. Nell držela chlapce kolem ramen a pevně ho k sobě tiskla, jako by se bála (možná to byla mateřská intuice), že jí ho Kontraktor ukradne.

Chvíli bylo ticho, bylo slyšet jenom pleskání pláště nevítaného návštěvníka a vítr, který zpíval děsivou melodii mezi okapy. Pak se Kontraktor předklonil a zahleděl se na Kellse širokýma tmavýma očima, které snad nemrkaly. Jeho rty byly rudé jako u ženy, když si je natře čerstvou mořenou. Odněkud z pláště vytáhl nikoli svazek destiček, ale svitek opravdového pergamenového papíru, a roztáhl ho do délky. Prostudoval ho, znovu ho svinul a vrátil do vnitřní kapsy, odkud ho předtím vylovil. Pak upřel pohled znovu na Velkého Kellse, a ten sebou trhl a zahleděl se na svoje nohy.

„Kells, že?“ Měl hrubý, chraplavý hlas, ze kterého Timovi naskočila husí kůže. Kontraktora už předtím viděl, ale jenom z dálky, protože tatínek se postaral, aby byl Tim z domu, když se výběrčí daní ohlásil na výroční návštěvu. Teď Tim pochopil proč. Napadlo ho, že dnes v noci bude mít noční můry.

„Kells, tak.“ Hlas jeho nevlastního otce zněl třaslavě a radostně. Podařilo se mu znovu zvednout oči. „Vítej, sai. Dlouhé dny a příjemné…“

„Jo, a tak dále, a tak dále,“ máchl rukou Kontraktor v odmítavém gestu. Jeho tmavé oči se teď dívaly za Kellsovo rameno. „A… Rossovi, že? Teď dva místo tří, jak mi řekli, protože Velkého Rosse potkala nešťastná nehoda.“ Jeho hlas byl tichý a jednotvárný. Jako bych poslouchal mrtvolu, která se snaží zpívat ukolébavku, napadlo Tima.

„Přesně tak,“ přisvědčil Velký Kells. Polkl tak namáhavě, že to Tim slyšel, a pak začal brebentit. „Byli jsme spolu v lese, rozumíš, na jednom z našich malých záborů u Železnodřevné stezky – máme jich čtyři nebo pět, všechny správně označené našima jménama, to tedy máme, a já je nezměnil, protože pro mě je to pořád parťák a vždycky bude – a trochu jsme se rozdělili. Pak jsem zaslechl syčení. Ten zvuk poznáš, když ho slyšíš, na zemi nic nezní tak jako syčení dračice, která se nadechuje, než…“

„Ticho,“ řekl Kontraktor. „Až si budu chtít poslechnout pohádku, chci, aby začínala ‚Kdysi dávno‘.“

Kells chtěl říct ještě něco – možná jen požádat o prominutí –, ale rozmyslel si to. Kontraktor se opřel paží o hrušku sedla a zahleděl se na něj. „Vyrozuměl jsem, že jsi svůj dům prodal Rupertu Andersonovi, sai Kellsi.“

„Jo, a ošidil mě, jenže já…“

Návštěvník ho přehlušil. „Daň činí devět hrudek stříbra nebo jednu hrudku rhoditu, který v těchto končinách nemáte, jak vím, ale jsem povinen ti to říct, protože tak to stojí v původní Úmluvě. Jednu hrudku za prodej a osm za dům, kde si teď při západu slunce válíš zadek a po východu měsíce nepochybně schováváš svého macka.“

„Devět?“ vyjekl Velký Kells. „Devět? To je…“

„To je co?“ zabroukal Kontraktor svým chraptivým hlasem. „Dej si pozor, co mi odpovíš, Berne Kellsi, synu Mathiasův, vnuku Kulhavého Petera. Dej si velký pozor, protože i když máš tlustý krk, určitě by se ti protáhl. Tak, určitě.“

Velký Kells zbledl… i když nebyl tak bledý jako Kontraktor panství. „Je to velmi spravedlivé. To je všechno, co jsem chtěl říct. Přinesu to.“

Vešel do domu a vrátil se s jelenicovým váčkem. Byla to peněženka Velkého Rosse, ta, nad kterou Timova matka jednou začátkem Plné země plakala. V ten den život vypadal spravedlivější, i když byl Velký Ross mrtvý. Kells podal váček Nell a nechal ji odpočítat vzácné hrudky stříbra do nastavených dlaní.

Během toho všeho seděl návštěvník mlčky na svém vysokém černém koni, ale když se Velký Kells chystal sejít po schodech a daň mu podat – bylo to skoro všechno, co měli, dokonce i s Timovou drobnou mzdou, kterou dával do společné pokladničky –, Kontraktor zavrtěl hlavou.

„Zůstaň tam, kde jsi. Chci, aby mi to přinesl ten chlapec, protože je pohledný a v jeho tváři vidím podobu jeho otce. Tak, vidím ji velmi dobře.“

Tim převzal od Velkého Kellse dvě hrsti stříbra – bylo hrozně těžké! – a stěží slyšel jeho šepot: „Dávej pozor a nepusť to, ty pitomý kluku.“

Tim sešel z verandy po schodech dolů jako ve snu. Tiskl dlaně k sobě a než si stačil uvědomit, co se děje, Kontraktor mu sevřel zápěstí a vytáhl ho na koně. Tim uviděl, že rozsocha a hruška sedla jsou zdobené spoustou stříbrných run: měsíci, hvězdami, kometami a poháry, z nichž vytékal chladný oheň. Zároveň si uvědomil, že jeho dvě hrsti stříbra jsou pryč. Kontraktor si je vzal, i když si Tom pořádně nevzpomínal, kdy se to stalo.

Nell zaječela a rozběhla se k nim.

„Chyť ji a drž!“ zaburácel Kontraktor Timovi těsně u ucha, takže chlapec na tu stranu málem ohluchl.

Kells popadl manželku za ramena a hruběji strhl vzad. Zakopla a svalila se na prkna verandy, dlouhá sukně jí zavlála kolem kotníků.

„Mami!“ zakřičel Tim. Snažil se ze sedla seskočit, ale Kontraktor ho snadno zadržel. Byl cítit masem opečeným na ohni a starým studeným potem. „Seď klidně, mladý Time Rossi, vůbec nic se jí nestalo. Uvidíš, jak křepče vyskočí.“ A k Nell – která už opravdu zase stála na nohou: „Nebuď rozzlobená, sai, jenom si s ním promluvím. Copak bych ublížil budoucímu plátci daní říše?“

„Jestli mu něco uděláš, zabiju tě, ty ďáble,“ zakřičela.

Kells na ni zvedl pěst. „Zavři tu svou hloupou hubu, ženo!“ Nell se pěsti nelekla. Měla oči jenom pro Tima, který seděl na vysokém černém koni před Kontraktorem, jehož paže ležely křížem přes synovu hruď.

Kontraktor se usmál na ty dva na verandě pod sebou. Muž měl stále pozvednutou pěst připravenou k úderu, a žena proudy slz na tvářích. „Nell a Kells!“ prohlásil. „Šťastný to pár!“

Koleny pobídl koně k otočce, ten pomalu vykročil k bráně a Kontraktorovy paže stále pevně držely Tima kolem hrudníku a jeho smrdutý dech ovíval chlapcovu tvář. U brány znovu stiskl kolena a kůň se zastavil. Kontraktor zašeptal Timovi do ucha, v němž stále ještě zvonilo: „Jak se ti líbí tvůj nový nevlastní otec, mladý Time? Mluv pravdu, ale říkej ji tiše. Toto je naše porada a oni se jí neúčastní.“

Tim se nechtěl otáčet, nechtěl mít Kontraktorovu bledou tvář o nic blíž, než už byla, ale měl tajemství, které ho stravovalo. Takže se přece jen otočil a do ucha výběrčího zašeptal: „Když je opilý, bije maminku.“

„Takže bije? Nu ano, copak mě to překvapuje? Copak jeho tatínek nebil jeho maminku? A co se v dětství naučíme, z toho se stane zvyk, to tedy stane.“

Ruka v rukavici přes ně přehodila cíp těžkého černého pláště jako pokrývku a Tim ucítil, jak mu druhá ruka v rukavici vsunula do kapsy u kalhot něco malého a tvrdého. „Dárek pro tebe, mladý Time. Je to klíč. Víš, čím je zvláštní?“

Tim zavrtěl hlavou.

„Je to kouzelný klíč. Otevře cokoliv, ale jenom jedenkrát. Potom je neužitečný jako hlína, takže si rozmysli, jak ho použiješ!“ Zasmál se, jako by to byl nejlegračnější vtip, jaký v životě slyšel. Z jeho dechu se Timovi zvedal žaludek.

„Já…“ Polkl. „Nemám co otevřít. Ve Stromové nejsou žádné zámky, jenom v hospodě a ve vězení.“

„Nu, myslím, že víš ještě o dalším. Není-liž pravda?“

Tim se díval Kontraktorovi do černých veselých očí a neříkal nic. To však stačilo, jako by přikývl.

„Co to říkáš mému synovi?“ zakřičela Nell z verandy. „Nevlévej mu jed do uší, ďáble!“

„Nevšímej si jí, mladý Time, však to bude brzy vědět sama. Bude vědět hodně, ale vidět málo.“ Zahihňal se. Zuby měl velmi velké a velmi bílé. „Je to pro tebe hádanka! Dokážeš ji rozluštit? Ne? To nevadí, odpověď přijde včas.“

„Někdy ji otevírá,“ řekl Tim pomalu, jako by mluvil ze spaní. „Vytahuje svůj brousek. Na ostří sekyry. Ale pak ji zase zamkne. Večer na ní sedí a kouří, jako by to byla židle.“

Kontraktor se neptal, o čem to mluví. „A dotýká se jí pokaždé, když projde kolem, mladý Time? Jako když se muž dotkne oblíbeného starého psa?“

Dělal to, samozřejmě, ale Tim to neřekl. Nemusel to říkat. Cítil, že není žádné tajemství, které by dokázal ukrýt před myslí tikající za tou dlouhou bílou tváří. Žádné.

Zahrává si se mnou, pomyslel si Tim. Jsem jenom drobné pobavení za nudného dne v nudné vesnici, kterou brzo nechá za sebou. Ale on svoje hrachy rozbíjí. Stačí se jen podívat na jeho úsměv, a je to jasné.

„Dalších pár nocí budu tábořit asi kolo nebo dvě na Železnodřevné stezce,“ řekl Kontraktor chraptivým, nevýrazným hlasem. „Byla to dlouhá cesta a já už jsem unavený ze všeho toho kvákání, které musím poslouchat. V lese jsou vurti a vervelové a hadi, ale ti aspoň nekvákají.“

Ty nikdy nejsi unavený, pomyslel si Tim. Ty ne.

„Přijď mě navštívit, jestli budeš chtít.“ Tentokrát žádný úsměšek. Tentokrát se chichotal jako nezbedná dívka. „A jestli se odvážíš, samozřejmě. Ale přijď v noci, protože tenhle veselý chlapík přes den spí, když má možnost. Nebo zůstaň tady, jestli se bojíš. Mně je to jedno. Hyje!“

To platilo koni, který pomalu došel zpátky ke schodům na verandu, kde Nell lomila rukama a velký Kells stál zamračeně vedle ní. Kontraktorovy tenké silné prsty znovu sevřely Timova zápěstí – jako želízka – a zdvihly ho. Za okamžik stál Tim na zemi a hleděl vzhůru na bílou tvář a usmívající se rudé rty. Klíč ho pálil hluboko v kapse. Nad domem zaduněl hrom a rozpršelo se.

„Panství vám děkuje,“ řekl Kontraktor a jedním prstem v rukavici se dotkl strany svého širokého klobouku. Pak prudce otočil svého černého koně a zmizel do deště. Poslední, co Tim viděl, bylo poněkud podivné: když se těžký černý plášť vzdul, Tom zahlédl velký kovový předmět připoutaný nahoře na Kontraktorově tlumoku. Vypadal jako mísa.

Velký Kells rázně sešel ze schodů, chytil Tima za ramena a začal jím třást. Déšť slepil Kellsovy řídnoucí vlasy po stranách obličeje a crčel mu z vousu. Černého, když si s Nell navlékali hedvábný provaz, ale dnes už byl hustě prokvetlý šedinami.

„Co ti říkal? Bylo to o mně? Co ti nalhal? Mluv!“

Tim mu nemohl nic říct. Hlava mu lítala sem a tam, až mu zuby cvakaly.

Nell seběhla ze schodů. „Nech toho! Nech ho být! Slíbils, že nikdy…“

„Nepleť se do věcí, po kterých ti nic není, ženo,“ řekl a udeřil ji hranou pěsti. Timova maminka padla do bláta, v němž hustý déšť vyplňoval stopy, které tu zanechal Kontraktorův kůň.

„Ty parchante!“ zakřičel Tim. „Nemůžeš bít moji mámu, nikdy!“

Bolest neucítil okamžitě, když ho Kells počastoval podobnou boční ránou, ale před očima se mu mihlo bílé světlo. Pak zmizelo a on zjistil, že leží v blátě vedle matky. Byl jako omámený, v uších mu zvonilo, ale i tak ho klíček v kapse pálil jako žhavý uhlík.

„Ať si vás oba sebere Nis,“ zavrčel Kells a oddusal do deště. Za bránou zabočil vpravo, směrem ke krátké hlavní ulici ve Stromové. Mířil ke Gittymu, o tom Tim nepochyboval. Zdržel se pití po celou Širou zemi – aspoň pokud Tim věděl –, ale dnes večer ne. Tim poznal na matčině žalostné tváři – zmáčené deštěm, s vlasy přilepenými na rudnoucích lících umazaných od bahna –, že ona to ví také.

Tim ji vzal kolem pasu, ona ho chytila kolem ramen. Pomalu vystoupali po schodech a vešli do domu.

Na židli v kuchyni se ani tak neposadila, jako spíš zhroutila. Tim nalil ze džbánu vodu do umyvadla, namočil žínku a jemně ji přiložil matce na tvář, která už začínala otékat. Chvilku si ji tam přidržovala, pak ji beze slova podala jemu. Aby ji potěšil, vzal žínku a přitiskl si ji na obličej. Příjemně chladila pálivou bolest.

„To je pěkná polízanice, viď?“ zeptala se a ani se nepokusila o veselejší tón. „Žena zbitá, chlapec zmlácený, novomanžel šel chlastat.“

Tim netušil, co na to říct, a tak mlčel.

Nell si opřela hlavu o hranu dlaně a zahleděla se na stůl. „Všechno jsem pokazila. Bála jsem se a byla jsem s rozumem v koncích, ale to mě neomlouvá. Myslím, že by nám bylo líp v kraji.“

Že by odsud odešli? Pryč ze svého dílce? Copak nestačilo, že zmizela tatínkova sekera a mince pro štěstí? Ale v jedné věci měla pravdu: byla to polízanice.

Já mám přece klíč, vzpomněl si Tim a jeho prsty kradmo zabloudily ke kalhotám, aby nahmataly jeho obrys.

„Kam jel?“ zeptala se Nell a Tim věděl, že se neptá na Berná Kellse.

Kolo nebo dva po Železnodřevné stezce. Kde na mě bude čekat.

„Nevím, mami.“ Pokud si vzpomínal, bylo to poprvé v životě, co jí zalhal.

„Zato víme, kam šel Bern, že?“ Zasmála se a škubla sebou, protože ji zabolela tvář. „Milly Redhousové slíbil, že s pitím skončí, a slíbil to i mně, ale je slabý. Nebo… za to můžu já? Dohnala jsem ho k tomu, co myslíš?“

„Ne, mami.“ Ale Tima napadlo, jestli to není pravda. Ne že by to dělala úmyslně – že by byla hašteřivá, měla v domě špínu nebo mu odpírala to, co muži a ženy dělají v posteli po setmění –, ale jiným způsobem. Byla to záhada a Tim uvažoval, jestli by ji mohl vyřešit klíč v jeho kapse. Aby se ho zase nedotýkal, vstal a šel do spíže. „Co bys chtěla k jídlu? Vajíčka? Umíchám je, jestli chceš.“

Chabě se usmála. „Díky, synku, ale nemám hlad. Myslím, že si lehnu.“ Trochu roztřeseně vstala.

Tim jí pomohl do ložnice. Tam předstíral, že se dívá na něco zajímavého za oknem, zatímco matka si svlékla zablácené šaty a oblékla si noční košili. Když se Tim znovu otočil, byla už pod pokrývkou. Poplácala na místečko vedle sebe, jak to někdy dělávala, když byl Tim malý. Tehdy vedle ní lehával tatínek, měl na sobě dlouhé dřevorubecké spodky a kouřil balenou cigaretu.

„Nemůžu ho zapudit,“ řekla. „Udělala bych to, kdyby to šlo, ale když jsme navlékli provaz, domek je spíš jeho než můj. Zákon umí být k ženě krutý. Nikdy jsem neměla důvod o tom přemýšlet, ale teď… teď…“ Oči získaly skelný, vzdálený výraz. Brzy usne, a to bylo nejspíš dobré.

Políbil ji na zdravou tvář a chtěl vstát, ale zadržela ho. „Co ti Kontraktor říkal?“

„Ptal se mě, jak se mi líbí můj nový nevlastní tatínek. Nepamatuju se, co jsem mu odpověděl. Strašně jsem se bál.“

„Když tě zakryl tím pláštěm, bála jsem se taky. Myslela jsem, že tě chce odvézt, jako Červený král v tom starém příběhu.“ Zavřela oči, pak je zase otevřela, velmi pomalu. Bylo v nich teď cosi, co mohla být hrůza. „Pamatuji se, jak přijel za mým tatínkem, to jsem byla ještě batole sotva odrostlé plínám – ten černý kůň, černé rukavice a plášť, sedlo se stříbrnými siguly. Z toho bílého obličeje jsem měla noční můry – je tak hrozně protáhlý. A víš co, Time?“

Pomalu zavrtěl hlavou.

„Dokonce pořád vozí stejnou stříbrnou mísu přivázanou za sebou, protože tehdy jsem ji viděla taky. Je to už dvacet let – tak, dvacet a něco –, ale on vypadá pořád stejně. Nezestárnul ani o den.“

Oči se jí znovu zavřely. Tentokrát se už neotevřely a Tim se vykradl z pokoje.

Když měl jistotu, že matka usnula, prošel Tim kouskem zadní chodby k zádveří, kde stála truhla Velkého Kellse, hranatá a zakrytá zbytkem staré pokrývky. Když Kontraktorovi řekl, že ve Stromové ví jenom o dvou zámcích, Kontraktor mu řekl: Nu, myslím, že víš ještě o dalším.

Stáhl pokrývku a podíval se na truhlici svého nevlastního otce. Truhlici, kterou Kells někdy hladil jako milované domácí zvíře a často na ní po večerech sedával, bafal z dýmky a zadní dveře nechával pootevřené, aby kouř táhl ven.

Tim přeběhl do přední části domu – v punčochách, aby neprobudil matku – a vykoukl z okna. Dvorek byl prázdný a po Velkém Kellsovi nebylo na cestě máčené deštěm ani stopy. Tim nic jiného nečekal. Kells bude touhle dobou už u Gittyho propíjet co nejvíc z toho, co mu zbylo, dokud nepadne do bezvědomí.

Doufám, že ho někdo zmlátí a dá mu ochutnat vlastní medicíny. Udělal bych to sám, kdybych byl dost velký.

Nehlučně doťapal v punčochách zpátky k truhlici, klekl si před ní a vytáhl z kapsy klíč. Byl to maličký stříbrný předmět velký jako půlhrudka stříbra a podivně ho hřál v prstech, jako by byl živý. Klíčová dírka v mosazi vpředu na truhlici byla mnohem větší. Klíč, co mi dal, sem vůbec nebude pasovat, pomyslel si Tim. Pak si vzpomněl, jak Kontraktor říkal, Je to kouzelný klíč. Otevře cokoliv, ale jen jedenkrát.

Tim vložil klíč do zámku a ten hladce zapadl na místo, jako by k tomu byl od počátku určený. Když Tim zatlačil, klíč se snadno otočil, ale potom z něj ihned vyprchalo teplo. Teď mu v prstech vězel jen studený mrtvý kov.

„Pak je neužitečný jako hlína,“ zašeptal Tim a rozhlédl se napůl přesvědčený, že uvidí poblíž stát Velkého Kellse se zamračenou tváří a rukama sbalenýma do pěstí. Nestál tam nikdo, takže Tim rozepjal přezky a zdvihl víko. Přikrčil se, když panty zavrzaly, a znovu se ohlédl. Srdce mu prudce bušilo, a i když byl studený deštivý večer, na čele se mu perlil pot.

Nahoře byly košile a kalhoty většinou roztrhané a nacpané halabala dovnitř. Tim si pomyslel (se zatrpklým odporem, který byl u něj naprosto nový), To moje maminka je bude prát a spravovat a úhledně skládat, když jí poručí. A poděkuje jí ránou do paže nebo do krku nebo obličeje.

Vytáhl oblečení ven a pod nimi našel to, kvůli čemu byla truhla tak těžká. Kellsův otec byl tesař a zde byly jeho nástroje. Tim nepotřeboval, aby mu někdo dospělý říkal, že jsou cenné, protože byly z kovu. Mohl je prodat, aby daně zaplatil, nikdy je nepoužívá, ani to neumí, to zaručuju. Mohl je prodat někomu, kdo to s nimi umí – třeba Hřebíkoví Haggertymu – a zaplatit daň, a ještě by mu pořádná sumička zbyla.

Pro takové chování existovalo jedno slovo, a díky výuce vdovy Smackové ho Tim znal. To slovo znělo škrt.

Pokusil se bedýnku s nářadím vytáhnout, ale nejdřív to nešlo. Byla na něj příliš těžká. Tim vyložil kladiva, šroubováky a brousek vedle na oblečení. Pak mu to šlo líp. Pod bedýnkou bylo pět hlavic od seker, nad kterými by se Velký Ross znechuceně a užasle plácl do čela. Vzácná ocel byla flekatá rzí a Tim je ani nemusel zkoušet palcem, aby poznal, že čepele jsou tupé. Nellin nový manžel občas brousil sekeru, kterou poslední dobou používal, ale s těmito náhradními hlavicemi se neobtěžoval hodně dlouho. Než je bude potřebovat, budou nejspíš k ničemu.

V rohu truhlice byl zastrčený malý jelenicový váček a jakýsi předmět zabalený v jemňounké kůži. Tim ten předmět vzal, rozbalil a spatřil podobenku jakési ženy s líbezným usměvavým obličejem. Přes ramena jí spadala záplava tmavých vlasů. Tim si Millicent Kellsovou nepamatoval – byly mu asi tři nebo čtyři roky, když odešla na mýtinu, kde se všichni nakonec sejdeme –, ale věděl, že je to ona.

Znovu obrázek zabalil, vrátil na místo a zdvihl váček. Podle hmatu byl uvnitř jediný předmět, malý, ale docela těžký. Tim zatáhl prsty za stahovací šňůrku a váček překlopil. Znovu zaduněl hrom, Tim sebou překvapeně trhl a předmět, který byl schovaný úplně na dně Kellsovy truhlice, vypadl Timovi do dlaně.

Byla to otcova mince pro štěstí.

Tim všechno až na otcův majetek vrátil zase do truhly, vložil tam bedýnku, naskládal do ní nářadí, které předtím vyndal, aby ji nadlehčil, a nahoru navršil oblečení. Znovu převázal popruhy. Všechno bylo docela dobré, ale když zkusil stříbrný klíček, protáčel se a nezabíral.

Neužitečný jako hlína.

Tim to vzdal, zakryl truhlici starou pokrývkou a s tou šoupal sem a tam, dokud nevypadala více méně jako předtím. Mohlo by to stačit. Často vídal, jak jeho nový nevlastní otec truhlici hladí a posedává na ní, ale málokdy ji skutečně otvíral, a i potom jenom kvůli brousku. Timova loupež by mohla nějakou dobu projít bez povšimnutí, ale bylo mu jasné, že nezůstane utajená navěky. Přijde den – možná až příští měsíc, ale spíš příští týden (nebo dokonce zítra!), kdy Velký Kells usoudí, že potřebuje brousek, nebo si vzpomene, že má víc oblečení než to, které si přinesl v ranci. Zjistí, že truhlice je odemčená, vyloví jelenicový váček a zjistí, že mince, která v něm bývala, je pryč. A potom? Potom jeho novomanželka a nový nevlastní syn dostanou výprask. Nejspíš strašlivý.

Tim se toho bál, ale jak se tak díval na známou narudle zlatou minci na stříbrném řetízku, byl poprvé v životě taky skutečně rozzlobený. Nebyl to žádný chlapecký bezmocný vztek, ale zuřivost muže.

Kdysi se starého Destryho vyptával na draky a co můžou člověkovi udělat. Bolí to? Zbyly by… nějaké… části? Farmář viděl, jak to Tima trápí, a laskavě ho vzal kolem ramen. „Ani jedno, synku. Dračí oheň má největší žár na světě – je žhavý jako tekutá skála, kterou někdy roní pukliny v zemi daleko na jih odsud. Aspoň se to vypráví. Chlap, kterýho zasáhne dračí zášleh, je ve vteřině spálenej na nejjemnější popel – šaty, boty, přezka a vůbec všechno. Takže jestli se ptáš, jestli tvůj táta trpěl, tak můžeš klidně spát. Měl to hned za sebou.“

Šaty, boty, přezka a vůbec všechno. Ale tatínkova mince pro štěstí nebyla ani umouněná a všechny články stříbrného řetízku zůstaly nedotčené. A přitom si ho nesundával ani na spaní. Co se tedy stalo Velkému Jacku Rossovi? A proč byla mince v Kellsově truhlici? Tima napadlo něco strašného. Vzpomněl si, že zná někoho, kdo by mu mohl říct, jestli je ten strašný nápad pravdivý. Tedy pokud bude mít Tim dost odvahy.

Přijď v noci, protože tenhle veselý chlapík přes den spí, když má možnost.

Teď byla noc, tedy skoro.

Jeho matka stále spala. Tim jí nechal poblíž ruky svoji tabulku. Na ni napsal: VRÁTÍM SE. NEBOJ SE O MĚ.

Žádný chlapec na světě samozřejmě nechápe, jak je takový příkaz marný, když ho adresuje matce.

Tim nechtěl mít nic společného s žádnou Kellsovou mulou, protože to byly mrzuté potvory. Zato dvě muly, které jeho otec vychoval od mláděte, byly pravý opak. Misty a Bitsy byly klisničky, nekastrované samičky, které teoreticky mohly povít mládě, ale Ross je tak nechával spíš kvůli milé povaze než množení. „Na to zapomeň,“ řekl Timovi, když byl synek dost velký, aby se na takové věci vyptával. „Zvířata jako Misty a Bitsy nebyla určená k množení a pokud se rozmnoží, skoro nikdy nemají potomka řádného rodu.“

Tim si vybral Bitsy, která byla vždycky jeho oblíbená, vyvedl ji za uzdu uličkou a pak jí nasedl přímo na hřbet, bez sedla. Jeho nohy, které mule končily v půlce boků, když ho na ni tatínek poprvé vysadil, teď sahaly skoro k zemi.

Bitsy se nejdřív vlekla a zkroušeně klopila uši, ale když hrom utichl a déšť přešel v mrholení, ožila. Nebyla zvyklá být v noci venku, ale od té doby, co Velký Ross umřel, byly muly skoro pořád zavřené, takže jenom dychtila…

Možná není mrtvý.

Ta myšlenka vybuchla Timovi v hlavě jako rachejtle a na okamžik ho omámila nadějí. Velký Ross možná stále žije a toulá se někde Nekonečným lesem…

Jo, a měsíc je možná ze zeleného sýra, jak mi maminka říkávala, když jsem byl batole.

Mrtvý. Jeho srdce to vědělo a stejně tak si byl jist, že jeho srdce by poznalo, kdyby byl Velký Ross stále naživu. Maminčino srdce by to taky vědělo. Věděla by to a nevzala si toho… toho…

„Toho parchanta.“

Bitsy zastříhala ušima. Projížděli teď kolem domu vdovy Smackové, který se nacházel na konci hlavní ulice, a vůně lesa zesílily: lehké kořenité aroma blosenů překryté silnější, důstojnější vůni železných stromů. Vydat se na tuto stezku sám, když si nevzal ani sekeru na obranu, bylo pro kluka šílenství. Tim to věděl, a přesto jel.

„Ten surověj parchant.“

Tentokrát to pronesl tak hlubokým hlasem, že to znělo jako zavrčení.

Bitsy znala cestu a nezaváhala, když se Stromová cesta na okraji blosenových hájů zúžila. Nezaváhala ani, když se cesta znovu zúžila na pokraji železného lesa. Ale když Tim pochopil, že je skutečně v Nekonečném lese, zastavil ji na chvíli, prohrabal se rancem a vytáhl plynovou lampu, kterou sebral ve stodole. Plechová baňka dole byla těžká, protože byla plná paliva, a podle Tima bude svítit aspoň hodinu. Možná dvě, jestli bude šetřit.

Nehtem zažehl sirku (ten trik ho naučil tatínek), otočil kolečkem v místě, kde byl na baňku nasazený dlouhý, úzký krk lampy, a prostrčil sirku škvírkou zvanou branka. Lampa zazářila modrobílým světlem. Tim ji pozvedl a vyjekl.

Takhle hluboko v Železném lese byl s tatínkem už několikrát, ale nikdy v noci, a to, co uviděl, bylo tak děsivé, že se málem vrátil. Odsud byl k civilizaci stále kousek, takže nejlepší železné stromy byly podříznuty tak, že z nich zbyly pařezy, ale ty zbývající se tyčily hodně vysoko nad chlapce sedícího na malé mule. Stromy byly vysoké, rovné a vážné jako stařešinové Manni na pohřbu (Tim viděl jejich vyobrazení v jedné knížce od vdovy) a stály daleko mimo dosah světla vrhaného titěrnou lampou. Prvních zhruba čtyřicet stop byly kmeny úplně hladké. Výš se k nebi vzpínaly větve jako zdvižené paže a zaplétaly tak úzkou stezku pavučinou stínů. Jelikož při zemi vypadaly jako o něco silnější černé kůly, bylo by možné mezi nimi projít. Samozřejmě by také bylo možné podříznout si krk ostrým kamenem. Kdyby byl někdo tak hloupý, aby sešel z Železnodřevné stezky – nebo z ní odbočil –, rychle by se ztratil jako v bludišti, kde by mohl umřít hlady. Tedy pokud by ho dřív něco nesežralo. Jakoby na zdůraznění této myšlenky se někde ve tmě chraptivě zachechtalo zvíře, které podle hlasu vypadalo hodně velké.

Tim se sám sebe ptal, co tu dělá, když má v rodné chalupě teplou a čistě povlečenou postel. Pak sáhl na otcovu minci pro štěstí (už pověšenou na svém krku) a utvrdil se v odhodlání. Bitsy se ohlížela, jako by se ptala, Tak co? Kudy? Dopředu nebo zpátky? Ty jsi tu šéf.

Tim nevěděl, jestli má odvahu zhasnout lampu dřív, než sama vyhoří a on se znovu ocitne ve tmě. Sice už železné stromy neviděl, ale cítil, jak se kolem něj stahují.

Přesto: vpřed.

Koleny stiskl Bitsy boky, mlaskl o patro a Bitsy znovu vykročila. Její hladký krok mu napovídal, že se drží v pravé vyježděné koleji. Její klid mu prozradil, že necítí žádné nebezpečí. Aspoň zatím, a upřímně řečeno, co taková mula mohla vědět o nebezpečí? Před ním ji měl chránit on. On tu přece šéfoval.

Ach, Bitsy, pomyslel si. Kdybys tak věděla.

Jak daleko se dostal? Jak daleko ještě bude muset jet? Jak daleko se mu bude chtít jet, než tohle šílenství vzdá? Kromě něj nezbylo jeho matce na světě už nic, co mohla milovat a na čem jí záleželo, takže jak daleko?

Měl pocit, že od chvíle, kdy nechal vůni blosenů za sebou, ujel nejméně deset kol, ale věděl, že je to jinak. Stejně jako věděl, že to šustění, které slyší, je vítr Siré země vysoko ve větvích a že se za ním nekrade žádné neznámé zvíře, které svírá a rozvírá čelisti v očekávání večerní svačinky. Věděl to velmi dobře, tak proč ten vítr tolik připomíná cizí dech?

Budu počítat do sta a pak Bitsy otočím, řekl si, ale když došel ke stovce a v té černočerné tmě pořád nebylo nic kromě něj a jeho statečné malé muly (a kdovíjaké potvory, která se za námi plíží a je stále blíž, vtírala se s připomínkou jeho zrádná mysl), rozhodl se, že bude pokračovat do dvou set. Když došel ke sto osmdesáti sedmi, uslyšel prasknout větev. Rozsvítil lampu a mlaskl. Musel mlasknout dvakrát. Bitsy, dosud klidné, se jít dál už nechtělo. Jenže byla hodná a poslušná, takže se podřídila jeho příkazu a znovu vykročila. Tim pokračoval v počítání a za chvíli byl u dvou set.

Budu počítat pozpátku k nule, a jestli po něm pořád neuvidím ani stopy, opravdu se vrátím.

Pozpátku odpočítal devatenáct, když nalevo před sebou uviděl oranžovočervený záblesk. Byl to táborový oheň a Tim nepochyboval, kdo ho rozdělal.

To zvíře, které mě sleduje, vůbec nebylo za mnou, pomyslel si. Je vpředu. Tamhleta jiskra je možná ohýnek, ale taky jsem viděl oko. Rudé oko. Měl bych se vrátit, dokud je čas.

Pak sevřel minci pro štěstí zavěšenou na hrudi a pokračoval dál.

Znovu lampu zapálil a zvedl ji do výšky. Z hlavní stezky se po obou stranách oddělovala spousta krátkých postraních chodníčků, zvaných pahýly. Přímo vpředu, na skromné bříze, bylo přibito dřevěné prkno, které jeden takový chodník označovalo. Černou barvou na něm stálo COSINGTON-MARCHLY. Tim ty muže znal. Peter Cosington (jehož toho roku také potkala smůla) a Ernest Marchly byli dřevaři, kteří mnohokrát přišli k Rossovým domů na večeři, a Rossovi mnohokrát jedli v domě jednoho nebo druhého.

„Milí chlapi, ale hluboko se nepouštějí,“ řekl Velký Ross synovi po jedné takové večeři. „Blízko blosenů zůstala spousta dobrého železného dřeva, ale skutečné poklady – nejtvrdší, nejčistší dřevo – je hluboko, na okraji Fagonardu, kde stezka končí.“

Takže jsem ve skutečnosti urazil jenom kolo nebo dvě, ale tma všechno mění.

Zamířil s Bitsy po pahýlu Cosingtona-Marchlyho, a za necelou minutu se vynořil na mýtině, kde na kládě před veselým ohýnkem seděl Kontraktor.

„Hleďme, přišel mladý Tim,“ řekl. „Máš koule, i když na nich ještě tak rok nebo tři nebudeš mít ani chlup. Pojď sem, posaď se a dej si dušené maso.“

Tim pořádně nevěděl, jestli se mu chce jíst to, co má k večeři tenhle divný chlapík, ale sám ještě nejedl a vůně vycházející z kotlíku zavěšeného nad ohněm byla lahodná.

Kontraktor, který četl myšlenky svého mladého návštěvníka s přesností, jež zneklidňovala, řekl: „Neotrávíš se tím, mladý Time.“

„To přece vím,“ ohradil se Tim… ale když už padla zmínka o jedu, jistý si vůbec nebyl. Přesto dovolil, aby Kontraktor naběračkou nalil porci do plechového talíře, a přijal nabídnutou plechovou lžíci, která byla sice zohýbaná, ale čistá.

Na jídle nebylo nic tajuplného. Bylo to dušené hovězí, bílé brambory, mrkev a cibule, které plavaly ve voňavé omáčce. Tim, zatímco v dřepu jedl, pozoroval, jak se Bitsy opatrně blíží k černému koni hostitele. Hřebec se letmo dotkl čumáku pokorné muly, pak se odvrátil (poněkud přezíravě, jak Timovi připadalo) a odešel k místu, kde Kontraktor štědře nasypal ovsa – předtím ovšem pečlivě odmetl třísky, památku na sai Cosingtona a Marchlyho.

Výběrčí daní nezapřádal hovor, dokud Tim jedl, jenom podpatkem jedné boty neustále kopal do země, až vznikla malá díra. Vedle ní stála mísa, kterou Tim předtím viděl uvázanou na cizincově smotané pokrývce. Timovi se nechtělo věřit, že jeho matka měla v tomhle pravdu – mísa ze stříbra by stála celé jmění –, ale rozhodně jako stříbrná vypadala. Kolik hrudek by se muselo roztavit a odlít, aby se vyrobila taková věc?

Kontraktorův podpatek narazil na kořen. Zpod pláště vytáhl nůž dlouhý skoro jako Timovo předloktí a kořen jediným rozmachem rozřízl. Pak pokračoval podpatkem: dus a dus a dus.

„Proč tam kopeš?“ zeptal se Tim.

Kontraktor vzhlédl jen na tak dlouho, aby chlapci věnoval úzký úsměv. „Možná to zjistíš. Možná ne. Myslím, že ano. Už jsi dojedl?“

„Tak, a říkám díky.“ Tim si třikrát poklepal na hrdlo. „Bylo to výborné.“

„Dobře. Polibky nevydrží, vaření ano. Aspoň to říkají Manni. Vidím, že obdivuješ moji mísu. Je krásná, že? Pozůstatek z Garlanu. Tam opravdu žili draci a jejich žár stále žhne hluboko v Nekonečném lese, tím jsem si jist. Nuže, mladý Time, něco ses naučil. Mnoho lvů je pýcha, mnoho vran je vražda, mnoho brumláků je troket, mnoho draků je požár.“

„Požár draků,“ řekl Tim a zkoušel, jak to zní. Pak mu naplno došel význam toho, co mu Kontraktor řekl. „Jestli zdejší draci žijí hluboko v Nekonečném lese…“

Ale Kontraktor Tima přerušil dřív, než stačil myšlenku dokončit. „Ta-ta, ša-ša, na-na. Šetři svou fantazii. Teď vezmi mísu a přines mi vodu. Najdeš ji na okraji této mýtiny. Bude se ti hodit tvoje lampička, protože zář z ohně nedosáhne tak daleko a na jednom stromě visí púk. Je dost baňatý, což znamená, že celkem nedávno žral, ale i tak bych pod ním vodu nenabíral.“ Znovu blýskl úsměvem. Podle Tima byl ten úsměv krutý, ale to ho nepřekvapovalo. „Ovšem chlapec tak statečný, že vešel do Nekonečného lesa pouze v doprovodu jedné z otcových mul, musí jednat podle svého.“

Mísa byla opravdu ze stříbra. Byla příliš těžká, než aby byla z něčeho jiného. Tim ji nemotorně nesl pod paží. Ve volné ruce zdvíhal lampu. Jak se blížil k opačnému konci mýtiny, začal cítit cosi nechutného a nepříjemného, a slyšel tiché pleskání jakoby mnoha drobných tlamiček. Zastavil se.

„Tuhle vodu nebudeš chtít, sai, je stojatá.“

„Nevykládej mi, co chci nebo nechci, mladý Time, prostě naber do mísy vodu. A pozor na púka, to tě žádám.“

Chlapec si klekl, postavil mísu před sebe a zahleděl se na líný hustý potůček. Voda se hemžila tlustými bílými červy. Měli přerostlou černou hlavu a oči na stopkách. Vypadali jako vodní larvy a zřejmě se o něco rvali. Tim si je chvilku prohlížel a uvědomil si, že se požírají navzájem. Guláš v žaludku se mu zhoupl.

Nad ním se ozval zvuk, jako když ruka přejíždí po dlouhém kusu smirkového papíru. Zvedl lampu. Na nejnižší větvi železného stromu nalevo visel ve smyčkách mohutný narudlý had. Jeho trojúhelníkovitá hlava, větší než největší maminčin hrnec na vaření, směřovala k Timovi. Jantarové oči s černými štěrbinami zřítelnic ho ospale pozorovaly. Objevila se stužka jazyka rozčísnutého do vidlice, zakmitala a pak se stáhla, až to vlhce mlasklo.

Tim naplnil mísu páchnoucí vodou, jak mohl nejrychleji, ale jelikož věnoval pozornost především tvorovi, který na něj shora shlížel, několik červů mu vylezlo na ruce a okamžitě ho začalo kousat. Potichu vykřikl bolestí a odporem, smetl je a pak odnesl mísu zpátky k ohni. Šel pomalu a opatrně, protože nemínil na sebe vyšplíchnout ani kapku shnilé vody, která kypěla životem.

„Jestli má být na pití nebo umytí…“

Kontraktor se na něj díval s hlavou nakloněnou na stranu a čekal, až domluví, ale Tim nemohl. Jenom postavil mísu vedle Kontraktora, který už zřejmě skončil s kopáním té zbytečné díry.

„Ani na pití, ani na mytí, i když bychom mohli obojí, kdybychom chtěli.“

„Vtipkuješ, sai! Je shnilá!“

„To svět je shnilý, mladý Time, ale my si vypěstujeme odolnost, není-liž pravda? Dýcháme vzduch toho světa, jíme jeho potravu, děláme to, co přináší. Ano. Ano, děláme to tak. To nic. Dřepni si.“

Kontraktor ukázal na jedno místo, pak se prohrabal svým tlumokem. Tim sledoval, jak se červi navzájem žerou, a to ho odpuzovalo a fascinovalo zároveň. Budou pokračovat, dokud nezbyde jenom jeden – ten nejsilnější?

„Á, tady to je!“ Hostitel vytáhl ocelovou tyčku s bílou špičkou, která vypadala jako ze slonoviny, a dřepl si naproti Timovi, takže mísa s živou polévkou stála mezi nimi.

Tim hleděl na ocelovou tyčku, kterou svírala ruka v rukavici. „To je kouzelná hůlka?“

Zdálo se, že Kontraktor nad tím uvažuje. „Zřejmě ano. I když svůj život započala jako řadicí páka v jednom Dodge Dartu. Americkém ekonomickém voze, mladý Time.“

„Co je to americký?“

„Amerika je království plné hlupáků milujících hračky. V naší poradě nezastává žádné místo. Ale tohle si pamatuj a pověz to svým dětem, pokud tě někdy potká ta smůla a budeš nějaké mít: ve správné ruce může být kouzelný jakýkoli předmět. Nyní se dívej!“

Kontraktor si prudkým pohybem shrnul plášť, aby si uvolnil paži, a přejel hůlkou nad mísou kalné, zamořené vody. Přímo před Timovýma vykulenýma očima červi znehybněli… vypluli k hladině… a zmizeli. Kontraktor učinil druhý pohyb a zmizel i kal. Voda teď skutečně vypadala pitně. Tim najednou civěl na odraz svého užaslého obličeje.

„Bohové! Jak jsi…“

„Ticho, hloupý kluku! Jen nepatrně zčeříš vodu, a nic neuvidíš!“

Kontraktor přejel hůlkou ještě potřetí a Timův odraz zmizel stejně jako červi a kal. Místo něj se na hladině zachvěl obraz Timovy rodné chalupy. Uviděl svou matku a uviděl Berna Kellse. Kells mě zarudlá víčka a oči mu lezly z důlků. Vlasy měl připláclé k čelu. Tim věděl, že kdyby v tom pokoji byl, místo aby se do něj jen díval, cítil by kolem toho muže výpary špiritusu. Ústa se mu pohybovala a Tim odečítal slova, která mu plynula ze rtů: Jak jsi otevřela mou truhlici?

Ne! chtěl Tim zakřičet. Ne ona, to já! Ale hrdlo měl pevně sevřené.

„Líbí se ti to?“ zašeptal Kontraktor. „Užíváš si tu podívanou, viď?“

Nell se nejdřív krčila vzadu u dveří do komory, pak se obrátila na útěk. Kells ji chytil dřív, než stačila uprchnout, a jednou rukou jí sevřel rameno, druhou jí zamotal do vlasů. Cloumal s ní jako s hadrovou panenkou a pak s ní mrštil o zeď. Kýval se před ní sem a tam, jako by se měl sesypat na zem. Ale neupadl, a když se Nell znovu pokusila utéct, popadl těžký keramický džbán, který stál u dřezu – stejný džbán na vodu, ze kterého Tim předtím odlil, aby jí ulevil od bolesti a udeřil ji s ním přímo do čela. Džbán se roztříštil, takže Kellsovi zůstalo v ruce jen ucho. Upustil ho, popadl svou novomanželku a začal jí sázet rány jednu za druhou.

„NE!“ zakřičel Tim.

Jeho dech zčeřil vodu a vidina zmizela.

Tim vyskočil na nohy a vrhl se k Bitsy, která se na něj překvapeně zahleděla. Syn Jacka Rosse se už v duchu viděl, jak ujíždí zpět po Železnodřevné stezce a boří Bitsy paty do slabin, dokud nepoběží tryskem. Ve skutečnosti ho však Kontraktor zadržel dřív, než udělal tři kroky, a odvedl ho zpátky k ohni.

„Ta-ta, na-na, mladý Time, ne tak rychle! Naše porada dobře začala, ale zdaleka ještě neskončila.“

„Pusť mě! Ona umírá, možná ji už zabil! Nebo snad… byl to klam? Tvůj malý žertík?“ Jestli ano, pak to podle Tima byl nejzlomyslnější žert, jaký si kdo ztropil z chlapce, který miluje svou matku. Přesto doufal, že to vtip byl. Doufal, že se Kontraktor zasměje a řekne, Pořádně jsem tě zatahal za rypec, není-liž pravda, mladý Time.

Kontraktor vrtěl hlavou. „Žádný vtip a žádný klam, protože ta mísa nikdy nelže. Bojím se, že se to už stalo. Strašné, co může opilý muž provést ženě, že? Ale podívej se znovu. Tentokrát možná najdeš trochu útěchy.“

Tim padl na kolena před mísu. Kontraktor kmitl ocelovou hůlkou nad vodou. Zdálo se, že nad ní přeletěl rozmazaný cár mlhy… nebo jen Tima šálily oči, protože je měl plné slz. Tak či onak, zamlžení se vyčistilo. Teď v tom mělkém jezírku uviděl verandu jejich chalupy a ženu, která jakoby neměla tvář a skláněla se nad Nell. Pomalu, pomalounku se Nell s pomocí návštěvnice dokázala postavit na nohy. Žena bez tváře ji otočila k předním dveřím a Nell se začala tím směrem bolestně, drobnými krůčky šourat.

„Žije!“ vykřikl Tom. „Maminka žije!“

„To tedy žije, mladý Time. Zakrvácená, ale nezlomená. Nu… možná jen trochu.“ Uchechtl se.

Tentokrát Tim křičel spíš přes mísu než do ní, takže obraz nezmizel. Uvědomil si, že žena pomáhající jeho matce vypadá jako bez tváře, protože má závoj, a ten malý oslík úplně na okraji tetelivého obrazu je Sluníčko. Tim ho mnohokrát krmil, nosil mu vodu a chodil s ním ven. Stejně jako ostatní žáci v malé škole ve Stromové. Byla to součást toho, čemu ředitelka říkala „školné“, ale Tim nikdy neviděl, že by na oslíkovi ředitelka jezdila. Kdyby se ho někdo ptal, řekl by, že jezdit nejspíš nemůže. Kvůli třesavkám.

„To je vdova Smacková! Co dělá u nás doma?“

„Třeba se jí zeptáš, mladý Time.“

„Poslal jsi ji tam nějak?“

Kontraktor s úsměvem zavrtěl hlavou. „Mám mnoho zálib, ale zachraňování žen v nesnázích k nim nepatří.“ Sklonil se těsně k míse a krempa klobouku mu zastínila tvář. „Achich ouvej. Jsem přesvědčen, že nesnáze ji ještě neopustily. Není divu, utržila strašlivý výprask. Lidé říkají, že pravda se dá vyčíst člověku z očí, ale já vždycky říkám, podívejte se na ruce. Podívej se maminčiny ruce, mladý Time!“

Tim se sklonil blíž k vodě. Nell, podpíraná vdovou, přešla verandu s rukama nataženýma před sebou, ale šla ke zdi místo ke dveřím, i když veranda nebyla široká a dveře měla přímo před nosem. Vdova ji jemně nasměrovala a obě ženy vešly dovnitř společně.

Kontraktor udělal jazykem o patro tč-tč. „To nevypadá dobře, mladý Time. Rány do hlavy mohou být velice ošklivé záležitosti. I když nezabijí, můžou nadělat strašnou škodu. Trvalou škodu.“ Jeho slova byla vážná, ale oči jiskřily nevýslovným veselím.

Tim si ho sotva všiml. „Musím jet. Matka mě potřebuje.“

Znovu zamířil k Bitsy. Tentokrát udělal skoro půl tuctu kroků, než ho Kontraktor zadržel. Jeho prsty byly jako ocelové kolíky. „Než odjedeš, Time – samozřejmě s mým požehnáním –, musíš udělat ještě jednu věc.“

Tim měl pocit, že asi zešílí. Možná že ležím v posteli s klíšťovou horečkou a tohle všechno se mi zdá.

„Vezmi moji mísu zpátky k potoku a vylij ji. Ale ne tam, kde jsi do ní vodu nabíral, protože tamhleten púk se o svoje okolí začal nějak moc zajímat.“

Kontraktor zvedl Timovu plynovou lampu, otočil regulujícím kolečkem naplno a zdvihl lampu do výšky. Had už visel ze stromu skoro v celé své dálce. Poslední tři stopy – ta jeho část, která končila za trojúhelníkovitou hlavou – byly vztyčené a kývaly se ze strany na stranu. Jantarové oči upřeně hleděly do Timových modrých očí. Had zakmitl jazykem – mlask – a Tim na okamžik zahlédl dva dlouhé zahnuté tesáky. Zatřpytily se v záři vrhané plynovou lampou.

„Jdi nalevo od něj,“ radil Kontraktor. „Doprovodím tě a budu hlídat.“

„Nemůžeš tu vodu vylít sám? Chci jet za matkou. Musím…“

„Kvůli tvé matce jsem tě sem nezval, mladý Time.“ Zdálo se, že Kontraktor vyrostl do výšky. „Teď udělej, co ti říkám.“

Tim zvedl mísu a přešel mýtinu doleva. Kontraktor, s lampou stále v ruce, se držel mezi ním a hadem. Púk se otáčel a sledoval jejich směr, ale nepokusil se za nimi vydat, i když železné stromy byly blízko a jejich nejnižší větve se proplétaly, takže by to mohl snadno udělat.

„Tenhle chodník patří k záboru Cosington-Marchly,“ rozhovořil se Kontraktor. „Možná jsi četl ten nápis.“

„Tak.“

„Chlapec, který umí číst, je pro panství poklad.“ Kontraktor teď kráčel tak blízko u Tima, že chlapci naskakovala husí kůže. „Jednoho dne budeš platit velké daně – ovšem za předpokladu, že v Nekonečném lese dnes v noci nezemřeš… nebo další noc… nebo tu další. Ale proč vyhlížet bouře, které jsou stále za obzorem, že?

Víš, čí je to zábor, ale já vím ještě něco víc. Zjistil jsem to při pojížďkách, stejně jako novinky o Simonsově zlomené noze, o tom, že dítě Wylandových onemocnělo z mléka, o zcepenělých krávách Riverlyových – o nichž v hrdlo lžou, pokud se vyznám ve svém řemesle, a to se vyznám – a všemožné další zajímavé tlachy a blafy. Lidé toho napovídají! Ale už jsme u toho, mladý Time. Počátkem Plné země jsem se dozvěděl, že Peter Cosington uvízl pod stromem, který padl na špatnou stranu. Stromy to občas dělají, zvlášť ty železné. Jsem přesvědčen, že železné stromy umějí skutečně myslet, z čehož pramení tradice žádosti o prominutí před každodenním kácením.“

„Vím o nehodě sai Cosingtona,“ řekl Tim. Přestože se nemohl dočkat, až vyrazí, takový obrat v rozhovoru ho zaujal. „Maminka jim posílala polévku, i když tehdy oplakávala tatínka. Ten strom mu padl na záda, ale ne napříč. To by ho zabilo. Co má být? Dnes už je mu líp.“

Ocitli se poblíž vody, ale puch tu nebyl tak silný a Tim neslyšel žádné mlaskání larev. To bylo dobré, ale púk je stále pozoroval s hladovým zájmem. Tohle bylo špatné.

„Jo, Poctivec Cosie je zpátky v práci a my všichni říkáme díky. Ale ještě když ležel – dva týdny před tím, než tvůj táta potkal svého draka, a pak dalších šest týdnů – tahle stezka a všechny ostatní v záboru Cosington-Marchly byly prázdné, protože Ernie Marchly není jako tvůj nevlastní tatínek. Čímž chci říct, že by nejel kácet do Nekonečného lesa bez parťáka. Samozřejmě víme, že – rovněž na rozdíl od tvého nevlastního tatínka – Pomalý Ernie parťáka má.“

Tim si vzpomněl na minci ležící mu na hrudníku a proč se vůbec vydal na tuto šílenou vyjížďku. „Žádný drak nebyl! Kdyby to byl drak, spálil by tatínkovu minci pro štěstí jako všechno ostatní! A proč ležela v Kellsově truhlici?“

„Vylij moji mísu, mladý Time. Asi zjistíš, že ve vodě nejsou žádní červi, kteří by tě obtěžovali. Ne, tam ne.“

„Ale já chci vědět…“

„Zavři klapačku a vylij moji mísu, protože dokud bude plná, tuto mýtinu neopustíš.“

Tim poklekl, aby udělal, co mu bylo nařízeno, protože to chtěl mít co nejdřív za sebou a odjet.

Peter Cosington zvaný „Poctivec“ ho vůbec nezajímal a byl přesvědčený, že nezajímá ani muže v černém plášti. Posmívá se mi nebo mě mučí. Možná je to pro něho totéž. Ale jakmile bude tahle zatracená mísa prázdná, naskočím na Bitsy a odjedu zpátky, jak nejrychleji to půjde. Jenom ať si mě zkusí zastavit. Jenom ať si…

Timovy myšlenky prudce praskly jako suchý klacek pod podrážkou. Upustil mísu a ta se skutálela do hustého podrostu. Tady nebyli ve vodě žádní červi, v tom měl Kontraktor pravdu. Potok zde byl čistý jako voda, která vytékala z pramene poblíž jejich chalupy. Šest nebo osm palců pod hladinou leželo lidské tělo. Z šatů zbývaly jen cáry vlající v proudu. Víčka byla pryč, stejně jako většina vlasů. Obličej a paže, kdysi temně opálené, teď byly bílé jako alabastr. Ale jinak se tělo Velkého Jacka Rosse dokonale zachovalo. Nebýt prázdnoty v těch očích bez víček, bez řas, byl by Tim věřil, že jeho otec vstane a celý promáčený ho sevře do náručí.

Púk hlasitě mlaskl.

Cosi v Timovi při tom zvuku povolilo a on se rozječel.

Kontraktor cpal Timovi cosi do úst. Tim se ho snažil odstrčit, ale nebylo to k ničemu. Kontraktor jednoduše chytil Tima za vlasy na zátylku, a když Tim zaječel, prostrčil mu mezi zuby ústí lahve. Do hrdla se mu vlila jakási ohnivá tekutina. Ne špiritus, protože místo aby ho opila, uklidnila ho. Dokonce něco víc – měl po ní pocit, jako by byl ledovým návštěvníkem ve vlastní hlavě.

„Za deset minut to vyprchá a pak tě pustím po svých,“ řekl Kontraktor. Jeho šprýmování bylo pryč. Už chlapci neříkal mladý Time, už ho neoslovoval vůbec nijak. „Teď nastraž uši a poslouchej. V Tavaresu, čtyřicet kol východně odsud, jsem začal slýchat historky o nějakém dřevaři, kterého upekl drak. Mluvili o tom všichni. Dračice velká jako dům, povídalo se. Věděl jsem, že je to žvást. Věřím, že někde v lese by stále mohl být nějaký tygr…“

V té chvíli sebou Kontraktorovy rty škubly do širokého úsměvu, který však zmizel tak rychle, že skoro nebylo možné ho postřehnout.

„… ale drak? V žádném případě. Takhle blízko civilizace se neobjevil ani jeden po deset krát deset let, a už vůbec ne velký jako dům. Probudilo to moji zvědavost. Ne kvůli tomu, že Velký Ross je daňový poplatník – nebo byl –, ačkoli přesně tohle bych těm bezzubým zástupům říkal, kdyby některý jedinec měl dost chytrosti – a kuráže –, aby se mě zeptal. Ne, byla to čistá zvědavost, protože touha znát tajemství byla vždycky moje trýznivá neřest. Jednoho dne to bude má smrt, o tom nepochybuji.

Včera v noci jsem také tábořil na Železnodřevné stezce – než jsem se vydal na pojížďky. Jenže včera v noci jsem šel až úplně na její konec.

Cedule na posledních několika pahýlech před Fagonardskou bažinou hlásají Ross a Kells. Tam jsem naplnil svou mísu vodou z posledního čistého potoka, než začne bažina, a co jsem to ve vodě uviděl? Nu, nápis Cosington-Marchly. Sbalil jsem si tlumok, nasedl na Černého a odjel na něm zase sem, jen abych to tu obhlédl. Nebylo nutné znovu se radit s mísou. Viděl jsem, kam se tamhleten púk neodváží a kde červi neznečistili potok. Ti červi jsou nenasytní masožravci, ale podle starých žen nežerou maso čestného muže. Staré ženy se často mýlí, ale tentokrát ne, jak se zdá. Chladná voda ho uchovala a vypadá nepoznamenaný, protože muž, který ho zavraždil, ho udeřil zezadu. Viděl jsem rozpolcenou lebku, když jsem ho obrátil, ale otočil jsem ho zpátky tak, jak ho vidíš, abych tě toho pohledu ušetřil.“ Kontraktor se odmlčel, pak dodal: „A asi aby uviděl on tebe, pokud jeho esence prodlévá poblíž jeho mrtvoly. V tom ještě staré ženy nedospěly ke shodě. Je to pořád dobré, nebo bys chtěl další dávku nenu?“

„Je to dobré.“ V životě takhle nezalhal.

„Byl jsem si docela jistý, kdo je pachatelem – nejspíš stejně jako ty –, ale všechny přetrvávající pochybnosti se rozplynuly v Gittyho saloonu, mé první zastávce ve Stromové. Místní hospodský vždycky stojí za tucet hrudek stříbra, ne-li víc, když přijde čas platit daně. Tam jsem zjistil, že Bern Kells si navlékl provaz s vdovou po mrtvém parťákovi.“

„To kvůli tobě,“ řekl Tim jednotvárným hlasem, který se vůbec nepodobal jeho obvyklému hlasu. „Kvůli těm tvým bohy zatraceným daním.“

Kontraktor si položil ruku na hrudník a ublíženě promluvil. „Křivdíš mi! Velký Kells se celé ty roky v posteli neškvařil kvůli daním, tak, i když měl vedle sebe stále ještě ženu, která mohla hasit jeho žár.“

Pokračoval dál, ale tekutina, již nazval nenem, přestávala působit a Tim přestal vnímat jeho slova. Najednou mu už nebyla zima ale horko, přímo hořel a žaludek se mu proměnil v bublající kotlík. Tim se odpotácel k pozůstatkům ohniště, padl na kolena a vyzvracel večeři do jamky, kterou Kontraktor vykopal svým podpatkem.

„Vida!“ řekl muž v černém plášti s upřímným uspokojením v hlase. „Já tušil, že se bude hodit.“

„Teď bys měl jet za matkou,“ řekl Kontraktor, když Tim přestal zvracet a seděl vedle skomírajícího ohně se sklopenou hlavou a vlasy visícími do očí. „Jelikož jsi hodný syn. Ale mám něco, co bys mohl chtít. Ještě chvilku. Nell Kellsové už to může být jedno, dopadla tak, jak dopadla.“

„Nemluv tak o ní!“ vyjel Tim.

„Proč bych nemohl? Copak není vdaná? Kvapné ženění, dlouhé želení, jak říkají staří lidé.“ Kontraktor si znovu dřepl k hromádce svých věcí a plášť se kolem něj vzdouval jako křídla strašného ptáka. „Také říkají, že co je navlečeno, nedá se stáhnout, a říkají pravdu. V určitých patrech Věže existuje zábavný koncept zvaný rozvod, nikoli však v našem kouzelném zákoutí Středosvěta. Teď se podívám… je to někde tady…“

„Nechápu, jak to, že ho Poctivec Peter a Pomalý Ernie nenašli,“ řekl Tim otupěle. Připadal si zvadlý, prázdný. V srdci mu stále tepal jakýsi pocit, ale nevěděl, co je zač. „Tohle je jejich místo… jejich zábor… a začali chodit na dřevo hned, co se Cosington uzdravil natolik, že mohl znovu pracovat.“

„Tak, káceli železo, ale ne tady. Mají spousta dalších pahýlů. Tenhle nevyužívaný na chvíli opustili. Copak neuhodneš proč?“

Tim to asi uhodl. Poctivec Peter a Pomalý Ernie byli hodní a laskaví, ale nepatřili k nejstatečnějším mužům, kteří kdy káceli železo, což byl důvod, proč se nepouštěli do lesa o moc hlouběji než sem. „Hádám, že asi čekali, až se ten púk přestěhuje.“

„Moudré dítě,“ pochválil ho Kontraktor. „Hádá dobře. A co myslíš, jak se cítí tvůj nevlastní tatínek, když ví, že tamhleten stromový červ se může kdykoli odstěhovat a ti dva se vrátí? Vrátí se a odhalí jeho zločin, ledaže by sám vyškrabal dost odvahy a odnesl tělo hlouběji do lesa?“

Nový pocit v Timově srdci teď pulzoval silněji. Byl rád. Všechno bylo lepší než bezmocná hrůza, kterou cítil kvůli své matce. „Doufám, že je mu mizerně. Doufám, že nemůže spát.“ A pak dodal, protože mu konečně svitlo: „Proto se vrátil k pití.“

„Vskutku moudré dítě, moudré na svůj… á! Tady je to!“

Kontraktor se otočil k Timovi, který už odvazoval Bitsy a chystal se nasednout. Kontraktor k chlapci zamířil a v ruce pod pláštěm cosi držel. „Udělal to bez rozmyslu, jistě, a pak nejspíš propadl panice. Proč by si jinak vymýšlel tak směšnou historku? Ostatním dřevařům se nepozdávala, to mi můžeš věřit. Rozdělal oheň a naklonil se nad něj tak daleko, jak se jen odvážil, a na tak dlouho, jak snesl, a nechal si seškvařit šaty a kůži. Vím to, protože jsem svůj oheň založil na popelu z jeho ohně. Ale nejdřív zahodil tlumok svého mrtvého parťáka přes tamten potok, tak daleko do lesa, co mu síla dovolovala. Udělal to, když mu krev tvého tatínka ještě nezaschla na rukou, to ti zaručuju. Přebrodil jsem se na druhou stranu a našel ho. Většinou jsou v něm zbytečné krámy, ale jednu věc jsem pro tebe uchoval. Byla zrezivělá, ale můj pemzový kámen a brousek ji vyčistily velmi dobře.“

Zpod pláště vytáhl sekeru Velkého Rosse. Její čerstvě nabroušené ostří se zatřpytilo. Tim, už usazený rozkročmo na Bitsy, ji vzal, zvedl ke rtům a chladnou ocel políbil. Pak ji zastrčil topůrkem za opasek, ostřím od těla, přesně jak ho to kdysi, před dávnými časy, naučil Velký Ross.

„Vidím, že máš na krku pověšený rhoditový dublon. Ten byl tvého tatínka?“

Tim, usazený na mule, si hleděl s Kontraktorem téměř z očí do očí. „Byl v truhlici toho hnusného vraha.“

„Máš jeho minci, teď máš i jeho sekeru. Kam ji zatneš, ptám se, až ti ka nabídne šanci?“

„Do jeho hlavy.“ Ten pocit – ryzí vztek – vyrazil z jeho srdce jako pták se zapálenými křídly. „Zezadu nebo zepředu, obojí mě uspokojí.“

„Obdivuhodné! Líbí se mi, když chlapci mají plán! Jdi se všemi bohy, které znáš, a pro dobrou míru i s Člověkem Ježíšem.“ Potom, když chlapce vytočil jako pružinu na doraz, se otočil, aby si rozdělal oheň. „Možná budu u Železnodřevné stezky pobývat ještě noc nebo dvě. Stromová mi o letošní Širé zemi připadá podivně zajímavá. Pozor na zelenou sígu, chlapče! Září, to tedy ano!“

Tim neodpověděl, ale Kontraktor si byl jist, že ho slyšel.

Jakmile byli vytočení na doraz, slyšeli vždy.

Vdova Smacková musela Tima vyhlížet z okna, protože sotva dovedl ucaprtanou Bitsy k verandě (přestože měl stále větší obavy, raději šel poslední půl míle pěšky, aby jí ulevil), hned vyběhla ven.

„Díky bohové, díky bohové. Tvoje matka už ze tří čtvrtin věřila, že jsi mrtvý. Pojď dál. Honem. Ať tě slyší a osahá si tě.“

Význam těchto slov Timovi došel naplno až později. Uvázal Bitsy vedle Sluníčka a vyběhl po schůdkách. „Jak jste věděla, že k ní máte přijít, sai?“

Vdova k němu otočila tvář (ovšem vzhledem k závoji to vlastně tvář moc nebyla). „Změkl ti snad mozek, Timothy? Projel jsi kolem mého domu a hnal jsi tu mulu, co jí síly stačily. Nemohla jsem přijít na to, proč jsi tak pozdě venku a míříš k lesu, tak jsem se přišla zeptat tvé matky. Ale pojď už, pojď. A mluv zvesela, jestli ji máš rád.“

Vdova ho vedla přes obývací pokoj, kde hořely dvě lampy se staženým plamenem. V matčině pokoji zářila na nočním stolku další lampa a Tim v jejím světle uviděl, že Nell leží na lůžku, skoro celý obličej má zakrytý obvazy a další obvaz – promáčený krví – má kolem krku jako límec.

Při zvuku jejich kroků se posadila a vypadala vyděšeně. „Jestli je to Kells, drž se dál! Už jsi udělal dost!“

„Já jsem Tim, maminko.“

Otočila se k němu a natáhla paže. „Time! Pojď honem ke mně!“

Poklekl u postele a kus jejího obličeje, který nebyl zakrytý obvazy, s pláčem celý zlíbal. Stále byla v noční košili, ale límec a živůtek ztvrdl zhnědlou krví. Tim viděl, jak jí jeho nevlastní otec zasadil strašlivý úder keramickým džbánem a pak se do ní pustil pěstmi. Kolik ran viděl? Nevěděl. A kolik jich dopadlo na jeho nešťastnou matku, když vidina ve stříbrné míse zmizela? Dost na to, aby věděl, že matka má velké štěstí, že žije, jenže jedna z těch ran – nejspíš ta keramickým džbánem – jí způsobila slepotu.

„Z té rány se jí udělal otok,“ vysvětlila vdova Smacková. Seděla na houpací židli u Nell v ložnici. Tim seděl na lůžku a držel matku za levou ruku. Dva prsty na pravačce měla zlomené. Vdova, která se od svého příchodu určitě vůbec nezastavila, je zpevnila kousky dřívek omotaných proužky flanelu, které utrhla z jiné Nelliny noční košile. „Už jsem se s tím setkala. Mozek oteče. Když splaskne, možná zase bude vidět.“

„Možná,“ opakoval Tim sklíčeně.

„Voda bude, pokud bůh dá, Timothy.“

Naše voda je teď otrávená, pomyslel si Tim, a nepřičinil se o to žádný bůh. Otevřel pusu, aby to řekl nahlas, ale vdova zavrtěla hlavou. „Spí. Dala jsem jí bylinkový nápoj – nijak silný, neodvážila jsem se jí dát velkou dávku, když jí tak zřídil hlavu –, ale zabral. Nebyla jsem si tím jistá.“

Tim sklopil oči k matčinu obličeji – strašně bledému a plnému krvavých pih, které stále usychaly na kousíčku holé kůže, jejž nechaly odhalený vdoviny obvazy – a pak vzhlédl k učitelce. „Zase se probudí, že ano?“

Vdova opakovala: „Voda bude, pokud bůh dá.“ Pak se přízračná ústa pod závojem zvlnila snad úsměvem. „Já si každopádně myslím, že bude. Tvoje maminka je silná.“

„Můžu s vámi mluvit, sai? Protože jestli s někým nepromluvím, tak asi prasknu.“

„Samozřejmě. Pojď ven na verandu. Zůstanu tu přes noc, jestli dovolíš. Necháš mě tu? A pokud ano, ustájíš Sluníčko?“

„Tak,“ řekl Tim. Ulevilo se mu natolik, že se mu podařil opravdový úsměv. „A říkám díky.“

Vzduch se ještě víc oteplil. Vdova se posadila na houpací židli, která byla nejoblíbenějším bidýlkem Velkého Rosse za letních večerů, a řekla: „To počasí mi připadá, jako by se měl přihnat smrtidech. Můžeš mě nazvat bláznem – nebyl bys první –, ale připadá mi to tak.“

„Co je to, sai?“

„To nic, nejspíš o nic nejde… ledaže uvidíš sira Trokena tancovat pod hvězdami nebo s pozvednutým čumákem hledět na sever. V těchto končinách nebyl smrtidech od dob, kdy jsem byla batole, a to už je spousta a spousta let. Musíme si promluvit o jiných věcech. Trápí tě jen to, co to zvíře provedlo tvé matce, nebo ještě něco jiného?“

Tim vzdychl, nevěděl, jak začít.

„Vidím na tvém krku viset minci, kterou jsem určitě viděla u tvého otce. Snad bys měl začít s ní. Ale je tu ještě jedna věc, o které si musíme nejdřív promluvit, a to je ochrana tvojí maminky. Poslala bych tě za konstáblem Howardem, i když je pozdě, ale nesvítí se u něj a má zabedněné okenice. Sama jsem to viděla cestou sem. Nijak mě to nepřekvapilo. Všichni vědí, že když do Stromové přijede Kontraktor, Howard Tasley si najde důvod, proč se vytratit. Jsem stará žena a ty jsi pouze dítě. Co uděláme, jestli se Bern Kells vrátí, aby dokončil, co začal?“

Tim, který se už jako dítě necítil, si sáhl k opasku. „Dnes v noci jsem kromě otcovy mince našel ještě něco.“ Vytáhl sekyrku Velkého Rosse a ukázal ji učitelce. „Tahle také patřila tatínkovi, a jestli se tamten vrátí, zatnu mu ji do hlavy, kam patří.“

Vdova Smacková chtěla něco namítat, ale uviděla v jeho očích pohled, který ji přiměl změnit směr. „Pověz mi svůj příběh,“ vybídla ho. „Nevynechej ani slovo.“

Když Tim domluvil – jelikož měl na paměti vdovin příkaz, aby nic nevynechával, nezapomněl se jí zmínit o matčiných slovech o podivné zachovalosti muže se stříbrnou mísou –, jeho stará učitelka chvíli mlčky seděla… i když noční vítr zvláštně povlával jejím závojem, takže vypadala, že přikyvuje.

„Víš, má pravdu,“ řekla nakonec. „Ten starostlivý muž nezestárnul ani o den. A vybírání daní není jeho práce. Podle mě je to jeho záliba. Je to muž se zálibami, tak. Má své drobné kratochvíle.“ Zvedla prsty před závoj, vypadala, že si je prohlíží, a pak ruce položila zase do klína.

„Vy se netřesete,“ odvážil se Tim.

„Ne, dnes v noci ne, a to je dobře, pokud mám bdít u lůžka tvé matky. Což mám v úmyslu. Time, ty si usteleš na zemi za dveřmi. Bude to nepohodlné, ale jestli se tvůj otec vrátí a jestli máš mít proti němu nějakou šanci, budeš na něj muset jít zezadu. Nepodobá se to zrovna Statečnému Billovi z pohádek, že?“

Tim sevřel dlaně a nehty se mu zaryly do dlaní. „Přesně to ten parchant udělal tatínkovi, a nic jiného si nezaslouží.“

Vzala jeho ruku do svých dlaní a konejšivěji otevřela. „Stejně se nejspíš nevrátí. Určitě ne, pokud si myslí, že s ní skoncoval, a to si myslet může. Byla tu spousta krve.“

„Parchant,“ zachraptěl Tim potichu.

„Nejspíš někde leží opilý. Zítra musíš zajít za Poctivým Peterem Cosingtonem a Pomalým Erniem Marchlym, protože tvůj tatínek teď leží na jejich záboru. Ukážeš jim minci, kterou nosíš, a povíš jim, jak jsi ji našel v Kellsově truhlici. Seženou ostatní chlapy a budou hledat Kellse tak dlouho, dokud ho nenajdou a nezavřou pod zámek ve věznici. Nebude jim trvat dlouho, než ho dopadnou, to zaručuju, a až vystřízliví, bude tvrdit, že netuší, co provedl. Možná bude říkat pravdu, protože když se do některých mužů dostane silné pití, zatáhne jim oponu.“

„Půjdu s nimi.“

„Ne, to není práce pro chlapce. Už tak je dost zlé, že dnes v noci budeš muset kvůli němu hlídat se sekerou svého otce po ruce. Dnes v noci budeš muset být muž. Zítra můžeš být znovu chlapcem a místo každého chlapce je po boku matky, když byla vážně zraněná.“

„Kontraktor říkal, že se možná zdrží u Železnodřevné stezky ještě jednu noc nebo dvě. Možná bych měl…“

Ruka, která ještě před chvílí hladila, sevřela Timovo zápěstí v místě, kde byla kůže jemná, a to tak tvrdě, až to zabolelo. „Na to ani nepomysli! Copak už nenadělal dost škody?“

„Co to povídáte? Že to všechno zavinil on? Tatínka přece zabil Kells a maminku zmlátil taky on!“

„Ale Kontraktor ti dal ten klíč a kdoví co dalšího ještě udělal. Nebo udělá, jestli bude mít možnost, protože ve svých stopách zanechává trosky a pláč, a tak tomu bylo odnepaměti. Myslíš, že lidé se ho bojí jen proto, že má moc vyhnat je do kraje, když nebudou mít na zaplacení panských daní? Ne, Time, ne.“

„Víte, jak se jmenuje?“

„Ne, ani nemusím, protože vím, co je zač – mor s tlukoucím srdcem. Kdysi před dávnými časy, když tady provedl jistou ohavnost, o níž nebudu mluvit před chlapcem, jsem se rozhodla zjistit, co můžu. Napsala jsem dopis jedné vznešené dámě v Gileadu, kterou jsem kdysi dávno znala – ženě diskrétní stejně jako krásné, což je vzácná kombinace – a poslovi jsem zaplatila dobrým stříbrem, aby zprávu doručil a přinesl odpověď… kterou, jak mě moje dopisovatelka z velkého města úpěnlivě prosila, jsem měla spálit. Napsala mi, že když se gileadský Kontraktor nevěnuje své zálibě vybírání daní – což je práce, která je v podstatě olizování slz z tváří ubohých pracujících lidí –, je rádcem palácových lordů, kteří si říkají Rada Eldů. Ale že mají pokrevní pouto s Eldy, to tvrdí jenom oni. Říká se, že Kontraktor je velký kouzelník, a na tom by mohlo být aspoň něco pravdy, protože jsi viděl, jak jeho kouzlení působí.“

„To viděl,“ přisvědčil Tim a vzpomněl si na mísu. A na to, jak sai Kontraktor vypadal najednou mnohem vyšší, když se rozlítil.

„Moje dopisovatelka psala, že někteří lidé dokonce tvrdí, že je to Maerlyn, ten, co byl dvorním kouzelníkem samotného Artura Elda, protože Maerlyn je prý nesmrtelný a žije v čase pozpátku.“ Zpoza závoje se ozvalo odfrknutí. „Už jen z toho pomyšlení mě bolí hlava, protože taková idea nedává žádný rozumný smysl.“

„Ale Maerlyn byl bílý kouzelník, aspoň tak ho příběhy podávají.“

„Ti, kdo tvrdí, že Kontraktor je převlečený Maerlyn, říkají, že to Čarodějova Duha zavinila, že je zlý, protože v dobách, než padlo království Eldů, ji dostal do úschovy. Jiní říkají, že během putování po pádu Eldů objevil jisté artyfaxy Starého lidu, úplně jim propadl a jejich vinou mu duše zčernala až na dno. Prý se to stalo v Nekonečném lese, kde si stále drží kouzelný dům, kde se čas nehýbá.“

„To se mi moc nezdá,“ řekl Tim… i když představa kouzelného domu, kde se hodinové ručičky nikdy nepohnou a písek v přesýpacích hodinách nikdy nedopadne, ho fascinovala.

„Volovina je to!“ přitakala učitelka. A když si všimla jeho šokovaného pohledu, dodala: „Prosím za prominutí, ale někdy nic jiného než sprosté slovo neposlouží. Ani Maerlyn nemohl být na dvou místech najednou, potulovat se po Nekonečném lese na jednom konci Severního panství a současně sloužit lordům a pistolníkům Gileadu na druhém. Ne, ten daňový výběrčí není Maerlyn, ale kouzelník ano – černý kouzelník. To říkala ta dáma, kterou jsem kdysi učila, a tomu věřím. Proto se k němu už nikdy nesmíš přiblížit. Všechno dobro, které ti chce prokazovat, bude lež.“

Tim se nad tím zamyslel, pak se zeptal: „Víte, co je síga, sai?“

„Samozřejmě. Síga patří mezi víly, které údajně žijí v hlubokých hvozdech. Temný muž o nich mluvil?“

„Ne, byla to jenom nějaká pohádka, kterou mi vyprávěl Slámový Willem jednou na pile.“

Proč jsi zalhal?

Ale Tim v hloubi duše věděl.

Bern Kells se té noci nevrátil, což bylo jen dobře. Tim chtěl zůstat na stráži, ale byl jen chlapec, navíc vyčerpaný. Zavřu oči jenom na několik vteřin, aby si odpočinuly, to si řekl, když si lehl na slamník, který si prostřel za dveřmi, a skutečně mu připadalo, že to je jen několik vteřin, ale když je znovu otevřel, chalupu zaplavovalo ranní světlo. Otcova sekera ležela na podlaze vedle něj, kam mu vyklouzla z povolené ruky. Zvedl sekeru, zastrčil si ji za opasek a běžel do ložnice podívat se na matku.

Vdova Smacková tvrdě spala v houpacím křesle, které si přitáhla těsně k Nellině posteli, a závoj se jí při chrápání jen třásl. Nelliny oči byly dokořán a otočily se po zvuku Timových kroků. „Kdo to jde?“

„Tim, maminko.“ Posadil se k ní na postel. „Vrátil se ti zrak? Aspoň trošku?“

Pokusila se o úsměv, ale oteklá ústa sebou dokázala jen škubnout. „Stále tma, je mi líto.“

„To nevadí.“ Zvedl ruku, na níž neměla dlahu, a políbil ji na hřbet. „Nejspíš je ještě moc brzo.“

Jejich hlasy probudily vdovu. „Říká pravdu, Nell.“

„Slepá nebo ne, příští rok nás určitě vyženou, a co pak?“

Nell se otočila tváří ke zdi a rozplakala se. Tim se podíval na vdovu a nevěděl, co má dělat. Pokynula mu, aby odešel. „Dám jí něco na uklidnění – mám to v kabele. Ty jdi za těmi muži, Time. Jdi hned, jinak odjedou do lesa.“

I tak by byl Petera Cosingtona a Ernieho Marchlyho minul, nebýt toho, že se u jejich kůlny s nářadím zastavil Plešoun Anderson, jeden z velkých farmářů ve Stromové, když zrovna zapřahali muly a chystali se do práce. Všichni tři vyslechli Timovo vyprávění v pochmurném mlčení, a když Tim konečně zajíkavě došel k tomu, že jeho matka je dnes ráno pořád slepá, Poctivý Peter popadl Tima nad loktem a řekl: „Počítej s námi, chlapče. Zburcujeme všechny zdejší dřevaře, kteří chodí na bloseny, i ty, kdo chodí do Železného lesa. Dneska se v lese kácet nebude.“

Anderson řekl: „A pošlu svoje chlapce, aby oběhli farmáře. A taky zašli k Destrymu a na pilu.“

„Co konstábl?“ zeptal se Pomalý Ernie trochu nervózně.

Anderson sklonil hlavu, odplivl si mezi boty a otřel si bradu hranou dlaně. „Slyšel jsem, že odjel do Tavaresu, buď hledat pytláky, nebo navštívit tu ženu, kterou si tam vydržuje. Stejně je to jedno. Howard Tasley nikdy nevydal ani za prd ve vichřici. Uděláme to sami, a než se Tasley vrátí, budeme mít Kellse pod zámkem.“

„Se zpřeráženými hnáty, jestli bude kolem sebe kopat,“ dodal Cosington. „Nikdy nedokázal udržet na uzdě to svoje pití a vzteklost. Byl dobrej, dokud měl Jacka Rosse, kterej ho držel zkrátka, ale koukněte, kam až to dospělo! Nell Rossová zmlácená tak, že oslepla! Velký Kells na ni měl vždycky zálusk a jedinej, kdo to nevěděl, byl…“

Anderson do něho drcl loktem, aby zmlkl, pak se otočil k Timovi a s rukama opřenýma o kolena se k němu sklonil, protože byl hodně vysoký. „Tvého mrtvého tatínka našel Kontraktor?“

„Tak.“

„A ty jsi jeho tělo sám viděl.“

Timovi se zalily oči, ale hlas udržel dost klidný. „Tak, viděl.“

„Na našem záboru,“ řekl Pomalý Ernie. „Vzadu na jednom pahýlu. Tam, kde se zabydlel ten púk.“

„Tak.“

„Mohl bych ho zabít už jenom za to,“ ucedil Cosington, „ale přivedeme ho živého, jestli to půjde. Ernie, nejlíp bude, když tam my dva zajedeme a přivezeme sem… no, ostatky…, než se pustíme do pátrání. Plešoune, můžeš to rozhlásit sám?“

„Tak. Sejdeme se u krámu. Cestou po Železnodřevné stezce se pořádně rozhlížejte, chlapi, ale odhaduju, že toho sviňáka chytíme v obci, ožralýho pod obraz.“ A spíš jen pro sebe dodal: „Nikdy jsem tý báchorce o drakovi nevěřil.“

„Začněte za hospodou,“ řekl Pomalý Ernie. „Tam vyspával opici už mockrát.“

„Dobře.“ Plešatý Anderson pohlédl na nebe. „Tohle počasí se mi moc nelíbí, abych řekl pravdu. Na Širou zemi je moc teplo. Doufám, že z toho nebude nějaká bouře, a doufám u všech bohů, že to nepřinese smrtidech. Ten by všechno sebral. Příští rok, až by zase Kontraktor přijel, by mu nikdo z nás nemohl zaplatit. I když, jestli je pravda, co říká ten chlapec, objevil shnilý jabko v košíku a prokázal nám službu.“

Mojí mamince tedy ne, pomyslel si Tim. Kdyby mi nedal ten klíč a já ho nepoužil, pořád by viděla.

„Teď jdi domů,“ řekl Marchly Timovi. Mluvil laskavě, ale tónem, který nepřipouštěl odpor. „Cestou se zastav u nás a mojí ženě řekni, že ve vaší chalupě jsou zapotřebí ženské. Vdova Smacková bude muset odjet domů, aby si odpočinula, protože už není ani mladá, ani zdravá. Taky…“ Vzdychl. „Pověz jí, že později budou zapotřebí taky ve Stokesově pohřebnictví.“

Tentokrát si Tim vzal Misty a ta se musela zastavovat u každého keře a ochutnávat. Než se dostal domů, předjely ho dva vozy a dvojkolka s poníkem, a ve všech se vezl pár žen dychtivých pomoci jeho matce v těžké a bolavé chvíli.

Sotva Misty ustájil vedle Bitsy, na verandě se objevila Ada Cosingtonová a řekla mu, že musí odvézt vdovu Smackovou domů. „Můžeš si vzít moji dvojkolku. Po hrbolaté cestě jeď opatrně, protože ta chudák ženská je úplně zničená.“

„Dostala třesavku, sai?“

„Ne, myslím, že je chudinka tak unavená, že se ani třást nemůže. Byla tu, když jí bylo nejvíc zapotřebí, a možná zachránila tvojí mamince život. Na to nikdy nezapomeň.“

„Vidí už maminka? Aspoň trochu?“

Tim vyčetl odpověď z tváře sai Cosingtonové dřív, než otevřela ústa. „Ještě ne, synku. Musíš se modlit.“

Tim měl chuť jí říct, co mu občas říkával otec: Modli se o déšť, kolik jen chceš, ale při tom kopej studnu. Nakonec zůstal zticha.

Ke vdovinu domu to byla pomalá cesta a vzadu za dvojkolkou Ady Cosingtonové cupital připoutaný vdovin oslík. Nezvyklé horko neustávalo a sladkokyselý vítr, který obyčejně foukal od Nekonečného lesa, ztichl. Vdova se snažila říkat o Nell něco veselého, ale brzy to vzdala. Tim si domyslel, že jejím uším to znělo stejně falešně jako těm jeho. V půli cesty po hlavní ulici zaslechl zprava zdušené chroptění. Polekaně se rozhlédl, ale pak se uklidnil. Vdova usnula s bradou pokleslou na hubený hrudníček. Lem závoje jí spočíval v klíně.

Když dojeli k jejímu domu na okraji vesnice, nabídl jí, že ji doprovodí dovnitř. „Ne, jenom mi pomoz do schodů a pak už to bude dobré. Chci čaj s medem a pak svoji postel, protože jsem hodně unavená. Teď budeš muset být se svou matkou, Time. Vím, že než se tam vrátíš, bude u vás půlka zdejších paní, ale ona potřebuje tebe.“

Poprvé za pět let, co ji měl jako učitelku ve škole, ho objala. Stroze a prudce. Cítil, jak jí tělo pod šaty vibruje. Zdálo se, že přece jen není na třesavku příliš unavená. Ani na to, aby poskytla útěchu chlapci – unavenému, rozzlobenému, velice zmatenému chlapci –, který ji zoufale potřeboval.

„Běž k ní. A drž se dál od toho temného muže, kdyby se u tebe objevil. Je utkaný ze lží od hlavy až po paty, a jeho kázání přinášejí jenom slzy.“

Cestou zpět po hlavní ulici narazil na Slámového Willema a jeho bratra Huntera (říkalo se mu Pihatý Hunter, protože měl pih jako máku), kteří jeli za oddílem mužů na Stromovou silnici. „Chtějí prohledat každý zábor a pahýl na Zeleznodřevné stezce,“ říkal Pihatý Hunter vzrušeně. „Najdeme ho.“

Zdálo se, že muži přece jen Kellse ve vesnici nenašli. Tim měl pocit, že ho nenajdou ani na Železné. Neměl k tomu pocitu žádný důvod, ale byl silný. Stejně jako pocit, že Kontraktor s ním ještě neskončil. Muž v černém plášti si užil trochu zábavy… ale ne všechnu.

Matka spala, ale probudila se, když ho Ada Cosingtonová zavedla dovnitř. Ostatní paní seděly v hlavním pokoji, ale nezahálely, zatímco byl Tim pryč. Spíž se záhadně zaplnila – každá police úpěla pod lahvemi a pytlíky-, a i když byla Nell dobrá venkovská hospodyně, Tim ještě nikdy neviděl chalupu tak vycíděnou. Dokonce i začouzené stropní trámy byly dočista vydrbané.

Zmizela každičká stopa po Bernu Kellsovi. Ta strašná truhlice byla vykázána pod zadní verandu, kde bude dělat společnost pavoukům, myším a ropuchám.

„Time?“ Když vložil dlaně do Nelliných natažených rukou, oddychla si úlevou. „Všechno dobré?“

„Tak, maminko, docela to ujde.“ To byla lež a oba to věděli.

„Věděli jsme, že je mrtvý, ne? Ale moc mě to neutěšuje. Připadá mi, jako by umřel znovu.“ Z nevidomých očí se jí začaly hrnout slzy. Tim také plakal, ale dařilo se mu při tom nedělat hluk. Kdyby ho slyšela vzlykat, moc by jí to neprospělo. „Přivezou ho do toho malého pohřebnictví, co má Stokes za kovárnou. Většina laskavých paní tam půjde za ním a udělají všechno potřebné, ale půjdeš k němu nejdřív ty, Timmy? Doneseš mu všechnu svou lásku, i tu moji? Protože já nemohu. Muž, kterého jsem si já hlupačka vzala, mě zchromil natolik, že sotva můžu chodit… a samozřejmě nic nevidím. Co se to ze mě stal za ka-mai, a jakou cenu jsme zaplatili!“

„Tiše. Mám tě rád, maminko. Samozřejmě že tam půjdu.“

Ale protože měl čas, nejdřív šel do stodoly – v chalupě bylo na jeho vkus příliš mnoho žen – a ze sena a staré jezdecké deky si uchystal prozatímní lůžko. Usnul skoro okamžitě. Kolem třetí ho probudil Poctivý Peter, který si k hrudníku tiskl klobouk a tvářil se smutně a vážně.

Tim se posadil a promnul si oči. „Našli jste Kellse?“

„Ne, chlapče, ale našli jsme tvého otce a přivezli ho do vesnice. Tvoje matka říká, že mu prokážeš úctu za vás oba. Říká pravdu?“

„Tak, ano.“ Tim vstal a smetl si seno z kalhot a košile. Styděl se, že ho nachytali spícího, ale včera v noci si odpočinul jen chabě a pronásledovaly ho zlé sny.

„Tak pojď. Vezmeme si můj vůz.“

Lepší márnici, než bylo pohřebnictví za kovárnou, v těch dobách ve vesnici neměli, protože většina vesničanů se o své mrtvé raději postarala sama, uložila je do vlastní půdy a hrob označila dřevěným křížem nebo nahrubo otesaným kamenem. Dustin Stokes – kterému se říkalo Silák Stokes, jak jinak – stál před dveřmi a měl na sobě bílé bavlněné kalhoty místo kožených jako obvykle. Nad nimi se vzdouvala široká bílá košile, která mu sahala až ke kolenům, takže vypadala skoro jako šaty.

Při pohledu na něj si Tim vzpomněl, že je zvykem chodit k mrtvým v bílém. V té chvíli všechno pochopil, uvědomil si pravdu způsobem, jak to nedokázal ani při pohledu na otcovu mrtvolu s otevřenýma očima v tekoucí vodě, a podlomila se mu kolena.

Poctivý Peter ho podepřel silnou rukou. „Zvládneš to, chlapče? Jestli ne, nemusíš se stydět. Byl to tvůj tatínek a já vím, žes ho měl moc rád. Všichni jsme ho měli rádi.“

„To bude dobré,“ odpověděl Tim. Připadalo mu, že nemůže do plic nabrat dost vzduchu, a ta slova vyzněla jen šeptem.

Silák Stokes si přiložil pěst k čelu a uklonil se. Tima poprvé v životě někdo pozdravil jako muže. „Buď zdráv, Time, synu Jackův. Jeho ka se odebralo na mýtinu, ale to, co zůstalo, je zde. Chceš jít dál a podívat se?“

„Ano, prosím.“

Poctivý Peter zůstal venku a za paži teď Tima vzal Stokes, Stokes oblečený nikoli v kožených kalhotách a v oblaku kleteb, s nimiž dmýchá svými měchy do otevřené díry výhně, ale Stokes oblečený v obřadné bílé. Stokes, který ho vedl do maličké místnosti, jež měla na všech zdech kolem dokola namalované výjevy z lesa. Stokes, který ho dovedl k márám z železného dřeva postaveným uprostřed – na tom volném prostranství, které vždy představovalo mýtinu na konci stezky.

Velký Jack Ross byl také v bílém, i když ta jeho patřila rubáši z jemného plátna. Oči bez víček nehnutě hleděly na strop. O jednu zeď se opírala jeho rakev a místnost byla plná kyselé, a přesto příjemné vůně, protože rakev byla také z železného dřeva, a ta zachová jeho ubohé ostatky velmi dobře po tisíc let a ještě déle.

Stokes pustil Timovu paži a chlapec šel vpřed sám. Poklekl. Vsunul ruku pod plátěný rubáš a našel tatínkovu dlaň. Byla studená, ale Tim bez váhání propletl své teplé a žijící prsty s jeho mrtvými. Takto se ti dva drželi za ruce, když byl Tim ještě maličký a sotva se batolil. Tehdy mu ten muž kráčející vedle něj připadal dvanáct stop vysoký a nesmrtelný.

Tim klečel u már a hleděl na tvář svého otce.

Když Tim vyšel ven, lekl se, jak je slunce už nízko, což mu prozradilo, že uplynula víc než hodina. Cosington a Stokes stáli poblíž hromady popela vysoké jako člověk vzadu za kovárnou a kouřili cigarety. O Velkém Kellsovi nebyly stále žádné zprávy.

„Třeba skočil do řeky a utopil se,“ dumal Stokes.

„Vylez si na vůz, synku,“ řekl Cosington. „Svezu tě k mámě.“

Ale Tim zavrtěl hlavou. „Díky, půjdu pěšky, jestli vám to nevadí.“

„Potřebuješ čas na přemýšlení, viď? No, to víš, že jo. Já pojedu domů. Bude studená večeře, ale sním si ji rád. Nikdo tvojí mámě v takový chvíli nic nevyčítá, Time. Nikdy v životě.“

Tim se chabě usmál.

Cosington opřel nohy o blatník a chytil otěže, pak ho cosi napadlo a ještě se k Timovi shýbl. „Až půjdeš, dávej si pozor na Kellse. Ne že bych si myslel, že ho uvidíš, za denního světla ne. A dnes v noci budou kolem vaší chalupy hlídkovat dva nebo tři silní chlapi.“

„Díky, sai.“

„Né, takhle ne. Říkej mi Petere, chlapče. Už jsi dost starej a já si to přeju.“ Natáhl se dolů a krátce stiskl Timovi ruku. „Je mi tvýho táty líto. Strašně líto.“

Tim se vydal po Stromové cestě, když se napravo od něj slunce sklánělo k západu. Připadal si dutý, vykuchaný, a možná to tak bylo lepší, aspoň v tuto chvíli. Matka slepá a v domě žádný muž, který by zajistil živobytí, jaká budoucnost je čekala? Kamarádi Velkého Rosse jim pomohou, jak nejlíp budou umět a jak nejdéle budou moci, ale měli svoje vlastní starosti. Jeho tatínek vždycky říkal, že jejich domov je svobodný majetek, ale Tim teď viděl, že žádná chalupa, farma nebo kousek půdy ve Stromové není doopravdy svobodný. Protože Kontraktor se příští rok vrátí a pak všechny další roky, a bude mít s sebou svitek se jmény. Najednou Tim nenáviděl vzdálený Gilead, který mu vždycky připadal (pokud si na něj vzpomněl, což bylo zřídka) jako divuplné a snové místo. Nebýt Gileadu, nebyly by daně. Pak by byli skutečně svobodní.

Na jihu uviděl stoupat mračno prachu. Nízké slunce ho proměnilo v krvavou mlhu. Věděl, že to jsou ženy, které byly u nich v chalupě. Jely na svých vozech a dvojkolkách do pohřebnictví, odkud Tim právě odešel. Tam umyjí tělo, které už umyl potok, do něhož bylo pohozeno. Namažou je oleji. Do pravé ruky vloží mrtvému muži březovou kůru s napsanými jmény manželky a syna. Na čelo mu namalují modrou tečku a položí ho do rakve. Silák Stokes ji zatluče krátkými údery kladiva a každá rána bude hrozná, protože konečná.

Ženy budou Timovi projevovat účast a nejlepší vůli na světě, ale Tim je nechtěl. Nevěděl, jestli by je dokázal snést a přitom se znovu nezhroutit. Byl už ze všeho toho pláče tak unavený. S takovými myšlenkami sešel ze silnice a pokračoval krajem k zurčícímu potůčku, kterému se říkalo Třmínkový a který ho zkratkou zavede ke svému zdroji: čistému prameni mezi chalupou Rossových a stodolou.

V polosnu se tam trmácel a myslel nejdřív na Kontraktora, potom na klíček, který odemkl jen jednou, pak na púka, potom na matčiny ruce natahující se za zvukem jeho hlasu…

Tim byl tak zabraný do myšlenek, že skoro minul předmět trčící z chodníčku, který vedl podle potoka. Byla to železná tyč s bílou špičkou, která vypadala jako ze slonoviny. Tim si dřepl a vykuleně se na ni zahleděl. Vzpomněl si, jak se Kontraktora ptal, jestli je to kouzelná hůlka, a jak uslyšel tajuplnou odpověď: Započala svůj život jako řadicí páka jednoho Dodge Dartu.

Byla vražená napůl do tvrdé země, což muselo vyžadovat velkou sílu. Tim po ní sáhl, zaváhal, pak se napomenul, aby nebyl takový blázen, že to není žádný púk, který ho ochromí svým jedem a pak ho zaživa sežere. Vytáhl ji tedy ven a pozorně si ji prohlížel. Byla z ocele, jemně vypracované ocele toho druhu, jaký uměl vyrábět jen Starý lid. Byla určitě velmi cenná, ale byla opravdu kouzelná? Jemu připadala jako každý jiný kovový předmět, což znamená chladná a mrtvá.

Ve správné ruce, zašeptal Kontraktor, může být každý předmět kouzelný.

Tim zahlédl na protějším břehu žábu skákající po trouchnivějící bříze. Namířil na ni slonovinovou špičku a pronesl jediné kouzelné slovo, které znal: ab-baka-dab-ba. Napůl čekal, že se žába převalí a bude po ní, nebo se promění v… no, prostě v něco. Neumřela a neproměnila se. Naopak seskočila z klády a zmizela ve vysoké zelené trávě na břehu potoka. Ale ta hůlka tu čekala na něho, tím si byl jist. Kontraktor nějak věděl, že tudy půjde. A kdy.

Tim se znovu otočil k jihu a zahlédl záblesk červeného světla. Vycházel z místa mezi jejich chalupou a stodolou. Tim chvíli jen stál a díval se na ten zářivý šarlatový odraz. Pak se rozběhl. Kontraktor mu nechal klíč. Kontraktor mu nechal svou hůlku. A vedle pramene, kam chodili pro vodu, nechal svoji stříbrnou mísu.

Tu, do které se díval, aby viděl.

Jenže to nebyla ta mísa, jenom otlučené plechově vědro. Tim svěsil ramena a zamířil ke stodole, aby dal mulám pořádně nažrat, než půjde domů. Pak se zastavil a ohlédl.

Vědro, ale nebylo jejich. Jejich bylo menší, vyrobené z železného dřeva a opatřené blosenovým držadlem. Tim se vrátil k pramenu a vědro zvedl. Poklepal do boku slonovinovým knoflíkem na konci Kontraktorovy hůlky. Vědro zazvonilo tak sytým a hlubokým tónem, že Tim o krok uskočil. Žádný kus plechu nikdy tak nezvučel. Když teď tak o tom přemýšlel, ani žádné staré plechové vědro nemohlo odrážet zapadající slunce tak dokonale jako tohle.

Myslel sis, že přenechám svou stříbrnou mísu nedorostlém spratkovi, jako jsi ty, Time, synu Jackův? Proč bych to dělal, když každý předmět může být kouzelný? A když už mluvíme o kouzlech, copak jsem ti nedal svou vlastní hůlku?

Tim chápal, že Kontraktorův hlas vytváří jeho vlastní fantazie, ale byl přesvědčený, že muž v černém plášti by řekl totéž, kdyby tu byl.

Pak se mu v hlavě ozval další hlas. Je utkaný ze lží od hlavy až po paty, a jeho kázání přinášejí jenom slzy.

Ten hlas odehnal a sehnul se, aby naplnil vědro, které tu na něj čekalo. Když bylo plné, znovu se objevily pochybnosti. Pokusil se vzpomenout si, jak přesně Kontraktor mával hůlkou nad hladinou – copak nebyly ty pohyby součástí kouzla? –, ale nedokázal to. Tim si vzpomínal jen na to, jak mu muž v černém říká, že jestli vodu zčeří, nic neuvidí.

Tim, který nepochyboval ani tak o kouzelné hůlce jako spíš o svých schopnostech ji použít, s ní namátkou máchl sem a tam nad vodou. Chvíli se nic nedělo. Už to chtěl vzdát, když tu hladinu zastřela mlha a jeho odraz zmizel. Pak se voda vyčistila a on uviděl Kontraktora, jak se na něj dívá. Tam, kde se Kontraktor nacházel, byla tma, ale nad hlavou se mu vznášelo zvláštní zelené světlo, o nic větší než nehet na palci. Vystoupilo výš a v jeho světle Tim uviděl prkno přibité ke kmeni železného stromu. Na něm byl namalovaný nápis ROSS-KELLS.

Zelené světélko kroužilo vzhůru, až se ocitlo těsně pod hladinou vody ve vědru, a Tim vyjekl. V tom zeleném světle byla schovaná malá osůbka – drobná zelená žena s průhlednými křídly na zádech.

To je síga – jedna z vílího lidu!

Zřejmě ji uspokojilo, že upoutala jeho pozornost, zakroužila a odlétla, letmo ozářila Kontraktorovo rameno a pak z něj jakoby seskočila. Teď se vznášela mezi dvěma sloupky s napříč přitlučeným břevnem. Na něm visel další nápis a stejně jako u písmen v nápisu označujících zábor Ross-Kells, i zde Tim poznal otcovu pečlivou práci se štětcem. TADY KONČÍ ZELEZNODŘEVNÁ STEZKA, hlásal nápis. DÁL UŽ LEŽÍ FAGONARD. A pod tím bylo většími, tmavšími písmeny: POUTNÍKU, DEJ POZOR!

Síga kmitla zpět ke Kontraktorovi, opsala kolem něj dva kruhy a při tom za sebou nechávala řídnoucí bledou stopu zeleného světla, pak vzlétla výš a plaše se vznášela u jeho tváře. Kontraktor se díval přímo na Tima. Obraz muže se tetelil (stejně jako Timův otec, když jeho mrtvolu spatřil Tim ve vodě), a přesto byl dokonale skutečný, dokonale přítomný. Zvedl ruku a nad hlavou s ní opsal půloblouk, a při tom kmital ukazovákem a prostředníkem. Tuhle znakovou řeč znal Tim velmi dobře, protože ji ve Stromové občas používali: Spěchej, spěchej.

Kontraktor a jeho vílí společnice se rozplynuli a Tim najednou hleděl na svou vykulenou tvář. Znovu přejel hůlkou nad vědrem a stěží si všiml, že ocelová tyč mu v pěsti nyní vibruje. Cár řídké mlhy se znovu objevil, jako by se vynořil z nicoty. Zavířil a zmizel. Nyní Tim uviděl vysoký dům s mnoha štíty a mnoha komíny. Stál na mýtině obklopené železnými stromy s tak mohutnými kmeny a tak vysokými, že ve srovnání s nimi vypadaly stromy kolem zdejší stezky maličké. Jejich špičky určitě sahají až do oblak, pomyslel si Tim. Pochopil, že na obraze je místo hluboko v Nekonečném lese, hlouběji, než kam se kdy odvážil i ten nejstatečnější dřevorubec ze Stromové, mnohem hlouběji. Mnoho oken v domě zdobily kabalistické znaky a podle nich Tim poznal, že se dívá na dům Maerlyna Elda, kde se čas nehýbá nebo snad dokonce běží pozpátku.

Ve vědru se objevil maličký, rozvlněný Tim. Došel ke dveřím a zaklepal. Bylo otevřeno. Ven vyšel usměvavý stařec, jenž měl bílý vous dlouhý po pás a posetý třpytivými drahokamy. Na hlavě měl špičatou čapku žlutou jako slunce za Plné země. Vodní Tim vážně promluvil na Vodního Maerlyna. Vodní Maerlyn se uklonil a vrátil se do domu… který neustále jakoby měnil tvar (i když to mohlo být vodou). Kouzelník se vrátil a tentokrát držel v ruce černou látku, která vypadala jako hedvábí. Zvedl ji k očím a předvedl, k čemu je: k zavázání očí. Podal ji Vodnímu Timovi, ale než si ji chlapec stačil vzít, znovu se objevila mlha. Když se rozptýlila, Tim neviděl nic, jen svou tvář a nad ní prolétajícího ptáka, který se nepochybně chtěl dostat do svého hnízda do západu slunce.

Tim mávl hůlkou nad vědrem potřetí a tentokrát si uvědomoval, jak ocelová hůlka vibruje, přestože byl jako uhranutý. Když se mlha projasnila, uviděl Vodního Tima sedět u lůžka Vodní Nell. Matka měla přes oči pásku. Vodní Tim ji sundal a tvář Vodní Nell se rozjasnila užaslou radostí. Se smíchem přimáčkla Tima k sobě. Vodní Tim se také smál.

Tento výjev překryla mlha stejně jako ty dva předchozí, ale vibrace v ocelové hůlce ustaly. Neužitečná jako hlína, pomyslel si Tim, a byla to pravda. Když se mlha rozpustila, voda v plechovém vědru mu neukazovala nic zázračnějšího než vyhasínající světlo na nebi. Ještě několikrát přejel Kontraktorovou hůlkou nad vodou, ale nic se nestalo. Nevadilo to. Věděl, co musí dělat.

Tim vstal, pohlédl k domu a nikoho neviděl. Jenže co nevidět tu budou muži, kteří se nabídli, že budou držet hlídku. Tim si musel pospíšit.

Ve stodole se zeptal Bitsy, jestli by se jí nechtělo na další večerní projížďku.

Vdova Smacková byla vyčerpaná nezvyklou námahou při ošetřování Nell Rossové, ale byla také stará a nemocná, a divné počasí ji znepokojovalo mnohem víc, než si její vědomá mysl byla ochotna přiznat. Tak se stalo, že i když se Tim neodvažoval na její dveře zaklepat hlasitěji, (už jen klepání po západu slunce ho stálo skoro všechno odhodlání), ihned se probudila.

Vzala lampu, a když v jejím světle uviděla, kdo tam stojí, srdce se jí sevřelo. Kdyby degenerativní choroba nezbavila její zbývající oko schopnosti tvořit slzy, zaplakala by při pohledu na tu mladou tvář vyzařující bláhové rozhodnutí a smrtící odhodlání.

„Ty se chceš do toho lesa vrátit,“ pronesla.

„Tak.“ Tim mluvil tiše, ale pevně.

„Přes to všechno, co jsem ti řekla.“

„Tak.“

„Uhranul tě. Ale čím? Slíbil ti zisk? Ne, on ne. Uviděl jasné světlo v téhle zapomenuté temné díře, to je vše, a nic ho nepotěší víc než ho uhasit.“

„Sai Smacková, ukázal mi…“

„Něco, co souvisí s tvou matkou, jak jsem pochopila. Ví, jakými pákami rozhýbat lidi. Tak, nikdo to neumí líp. Má kouzelné klíče, jimiž odemyká jejich srdce. Vím, že tě nezastavím slovy, protože i moje jediné oko stačí přečíst tvou tvář. A vím, že tě nezadržím silou, a ty to víš také. Kvůli čemu jinému jsi tedy zrovna ke mně přišel, co chceš?“

Na to Tim zrozpačitěl, ale jeho odhodlání neochablo, a podle toho pochopila, že ho skutečně ztratila. A co hůř, že nejspíš ztratil i sám sebe.

„Co tedy chceš?“

„Jen poslat vzkaz matce, buďte té dobroty. Povězte jí, že jsem šel do lesa a vrátím se s něčím, co jí vyléčí zrak.“

Sai Smacková několik vteřin nic neříkala, jen se na něj skrz závoj dívala. Ve světle lampy, kterou držela pozvednutou, viděl Tim poničenou krajinu její tváře mnohem líp, než chtěl. Nakonec řekla: „Počkej tady. Ne abys utekl bez dovolení, to bych tě považovala za zbabělce. A nebuď ani netrpělivý, protože víš, že jsem pomalá.“

Tim se sice nemohl dočkat, až bude na cestě, ale čekal, jak ho požádala. Vteřiny mu připadaly jako minuty, minuty jako hodiny, ale přece jen se nakonec vrátila. „Byla jsem si jistá, že odjedeš,“ řekla, a nemohla Tima zranit víc, kdyby ho švihla do tváře bičíkem.

Podala mu lampu, kterou si přinesla ke dveřím. „Aby sis posvítil na cestu, protože vidím, že žádnou lampu nemáš.“

Byla to pravda. V nedočkavosti, aby už byl na cestě, zapomněl.

„Díky, sai.“

V druhé ruce držela bavlněný pytlík. „V tomhle je bochník chleba. Není ho moc a je dva dny starý, ale nic lepšího tu k jídlu nemám.“

Tim měl najednou v krku moc velký knedlík, než aby mohl mluvit, takže si jen třikrát poklepal na hrdlo a pak natáhl ruku po sáčku. Ale vdova ho ještě chvíli nepouštěla.

„Uvnitř je ještě něco, Time. Patřilo to mému bratrovi, který skoro před dvaceti lety zahynul v Nekonečném lese. Koupil to od potulného kupce, a když jsem ho kvůli tomu plísnila a nazývala ho bláznem, co se dá snadno ošidit, vzal mě ven do polí západně od vesnice a ukázal, co to umí. Aj, bohové, dělalo to strašný randál! Uši mě brněly celé hodiny!“

Vytáhla ze sáčku pistoli.

Tim na ni vytřeštil oči. Viděl jejich obrázky ve vdoviných knihách a starý Destry měl na zdi svého parádního pokoje zarámovanou kresbu čehosi, čemu říkal puška, ale Tim vůbec nečekal, že nějakou uvidí ve skutečnosti. Byla asi stopu dlouhá, pažbu měla ze dřeva, spoušť a hlavně z matného kovu. Hlavně byly čtyři, svázané do snopce kovovými pásky, které vypadaly jako mosaz. Díry na konci, kudy vyletovalo to, co měla pistole střílet, byly hranaté.

„Než mi ji ukázal, dvakrát z ní vystřelil, a od toho dne se z ní nestřílelo už nikdy, protože bratr brzy potom zemřel. Nevím, jestli stále dokáže střílet, ale držela jsem ji v suchu a jednou ročně – na jeho narozeniny – ji promazávám, jak mi to ukázal. Každá komora je nabitá a je tam ještě dalších pět nábojů. Říká se jim projektily.“

„Jak?“ zamračil se Tim.

„Prostě kulky. Podívej se.“

Podala mu sáček, aby si uvolnila obě pokroucené ruce, pak se mezi dveřmi otočila stranou. „Joshua říkal, že pistole nikdy nesmí na nikoho mířit, ledaže chceš dotyčného zranit nebo zabít. Protože pistole mají chtivá srdce, jak říkal. Nebo snad říkal zlá srdce? Po všech těch letech si už nevzpomínám. Po straně je taková páčka… tady…“

Cvaklo to a pistole se mezi pažbou a hlavněmi zlomila. Vdova Timovi ukázala čtyři hranaté mosazné plíšky. Když jeden vytáhla z díry, v níž spočíval, Tim uviděl, že plíšek je ve skutečnosti podstavec náboje – kulky.

„Ten mosazný spodek zůstane, když vystřelíš,“ vysvětlila. „Musíš ho vytáhnout, než nabiješ další. Vidíš?“

„Ano.“ Toužil to s náboji zkusit sám. Ba víc, toužil podržet si pistoli v ruce, zmáčknout spoušť a uslyšet ten výbuch na vlastní uši.

Vdova pistoli zavřela (znovu se při tom ozvalo dokonalé jemné cvaknutí) a pak mu ji ukázala zezadu. Uviděl čtyři malá natahovací zařízení, za něž měl palcem zatáhnout vzad. „To jsou úderníky. Každý odpálí jednu hlaveň… tedy pokud ten proklatý krám pořád ještě střílí. Vidíš?“

„Ano.“

„Říká se jí čtyřranka. Joshua říkal, že je bezpečná, dokud žádný z těch úderníků není natažený.“ Trochu se zapotácela, jako by se jí zamotala hlava. „Dávat pistoli dítěti! Které chce jít v noci do Nekonečného lesa, aby se setkalo s ďáblem! Ale co jiného můžu dělat?“ A pak dodala, i když Timovi to určeno nebylo: „Jenže on nebude čekat, že dítě bude mít pistoli, že? Snad je na světě stále Bílá a jedna z těch starých kulek skončí v jeho černém srdci. Strč ji do toho pytle, jestli ráčíš.“

Podala mu pistoli pažbou napřed. Tim ji skoro upustil. Připadalo mu úžasné, že tak malá věc může být tak těžká. A zdálo se, že drnčí, stejně jako Kontraktorova kouzelná hůlka, když přejela nad vodou ve vědru.

„Náboje navíc jsou zabalené v bavlněné plsti. S těmi čtyřmi v pistoli jich máš devět. Kéž ti poslouží dobře a kéž na mýtině nedojdu prokletí za to, že jsem ti je dala.“

„Děkuji… díky, sai!“ Na víc se Tim nevzmohl. Vsunul pistoli do pytlíku.

Přitiskla si dlaně ke spánkům a trpce se zasmála. „Jsi blázen a já další. Místo abych ti nosila čtyřranku svého bratra, měla jsem přinést koště a vzít tě s ním přes hlavu.“ Znovu se trpce, beznadějně zasmála. „Jenže by to nebylo k ničemu, když mám jen sílu staré ženské.“

„Vyřídíte ráno mojí mamince vzkaz? Protože tentokrát nepůjdu jenom kousek po Železnodřevné stezce, ale až úplně na konec.“

„Tak, a nejspíš jí zlomím srdce.“ Sklonila se k němu a lem závoje se zahoupal. „Pomyslel jsi na to? Vidím na tobě, že pomyslel. Proč to děláš, když víš, že jí to zpustoší duši?“

Tim zrudl od brady po vlasy, ale neustoupil. V té chvíli se velice podobal svému zesnulému otci. „Chci jí zachránit oči. Nechal mi dost svých kouzel, aby mi ukázal, jak to mám udělat.“

„Černých kouzel! Na podporu svých lží! Lží, Time Rossi!“

„To říkáte vy.“ Vystrčil bradu, a to se také velmi podobalo Jacku Rossovi. „Ale o tom klíči nelhal – ten fungoval. Nelhal ani o tom zmlácení – stalo se to. Nelhal o tom, že maminka oslepne – je slepá. A pokud jde o tatínka… však víte.“

„Jo,“ promluvila drsným venkovským přízvukem, který u ní Tim ještě nikdy neslyšel. „Jo, a každá ta jeho pravda zapracovala nadvakrát: zranila tě a nalákala tě do pasti, kterou pro tebe nachystal.“

Nejdřív na to nic neříkal, jenom sklopil hlavu a prohlížel si špičky svých odřených bot. Vdova si už téměř dovolila doufat, jenže pak hlavu zvedl, podíval se jí do očí a řekl: „Nechám Bitsy přivázanou kousek za záborem Cosingtona a Marchlyho. Nechci ji nechávat na pahýlu, kde jsem našel tatínka, protože je tam na stromě púk. Až pojedete navštívit moji maminku, poprosíte sai Cosingtona, aby přivedl Bitsy domů?“

Mladší žena by se možná hádala dál, snad ho i prosila – ale vdova takovou ženou nebyla. „Ještě něco?“

„Dvě věci.“

„Mluv.“

„Dáte za mě mamince políbení?“

„Tak, a ráda. Co je to další?“

„Vyšlete mě na cestu s požehnáním?“

Zamyslela se nad tím a pak zavrtěla hlavou. „Pokud jde o požehání, nic lepšího než bratrovu čtyřranku pro tebe nemám.“

„Pak to bude muset stačit.“ Vystrčil nohu, opřel ji patou o zem a přiložil si pěst k čelu na pozdrav. Pak se otočil a sešel po schůdcích k místu, kde byla přivázaná jeho věrná malá mula.

Hlasem, který skoro – ale jen skoro – nebyl slyšet, řekla vdova Smacková: „Ganovým jménem ti žehnám. Teď ať pracuje ka.“

Měsíc byl nízko, když Tim sesedl z Bitsy a připoutal ji ke křoví u Železnodřevné stezky. Než vyjel z chléva, naplnil si kapsy ovsem a ten teď rozhodil před ni, jak to viděl u Kontraktora, který totéž včera v noci udělal pro svého koně.

„Neboj se, ráno pro tebe přijde sai Cosington,“ řekl Tim. V hlavě se mu rozsvítila představa, že Poctivý Peter najde Bitsy mrtvou se zející dírou v břiše, kterou tam zanechá některý lesní dravec (třeba zrovna ten, kterého cítil za sebou při pasear po Železném lese včera v noci). Ale co jiného mohl udělat? Bitsy byla milá, ale ne dost chytrá, aby sama našla cestu domů, bez ohledu na to, kolikrát stejnou cestou už sem a tam prošla.

„Bude ti docela dobře,“ hladil ji po hladkém nosu… ale bude? Do hlavy mu vtrhla myšlenka, že vdova měla ve všem pravdu a že tohle je jenom první důkaz, ale Tim ji zase zahnal.

V tom ostatním mi říkal pravdu, v tomhle určitě taky říkal pravdu.

Než se ocitl na Železnodřevné stezce asi o tři kola dál, začal tomu věřit.

Nesmíte zapomínat, že mu bylo teprve jedenáct.

Té noci Tim nezahlédl žádný táborový oheň. Jak se blížil ke konci Železnodřevné stezky, spatřil místo hřejivě oranžové záře hořícího dřeva chladné zelené světlo. Mihotalo se a občas zmizelo, ale pokaždé se zase objevilo, a bylo tak silné, že vrhalo stíny, které se Timovi svíjely kolem nohou jako hadi.

Stezka – už sotva zřetelná, protože koleje tu vyjezdily jen vozy Velkého Rosse a Velkého Kellse – zahnula vlevo těsně kolem prastarého železného stromu, který měl kmen tak mohutný, že ani největší dům ve Stromové se s ním nemohl rovnat. Sto kroků za touto zatáčkou se na cestě objevila mýtina. Na ní stála napříč přes cestu zábrana s nápisem. Tim dokázal přečíst každé slovo, protože ve vzduchu nad nápisem se vznášela síga, jejíž křídla se mihotala tak rychle, že nebyla vidět.

Tim přistoupil blíž a v úžasu nad tím exotickým výjevem zapomněl na všechno ostatní. Síga byla nejvýš čtyři palce vysoká. Byla nahá a krásná. Nedalo se poznat, jestli má tělo stejně zelené jako světlo, které z ní vycházelo, protože zář kolem ní byla pronikavá. Přesto viděl, jak se na něj mile usmívá, a věděl, že ona ho vidí velmi dobře, i když její mandlové oči, které k němu obracela, byly bez zornic. Křídla tiše a bez ustání jemně drnčela.

Po Kontraktorovi tu nebylo ani stopy.

Síga hravě opsala kruh a pak se zanořila mezi větve nějakého keře. Tima zašimralo leknutím, protože si představoval, jak trny trhají ta průsvitná křídla, ale vynořila se nezraněná a stoupala v závratné spirále až do výšky snad padesáti stop – až k prvním větvím, které vzpínal vzhůru železný strom – a pak se vrhla dolů přímo na něj. Tim viděl, jak své půvabné paže natáhla za tělem, takže vypadala jako dívka skákající do jezera. Přikrčil se, a když mu prolétla nad hlavou tak blízko, až mu rozcuchala vlasy, uslyšel smích. Zněl jako zvonky ve velké dálce.

Opatrně se narovnal a uviděl, že se vrací a tentokrát provádí v letu salta. Srdce mu v hrudi prudce bušilo. Napadlo ho, že ještě nikdy neviděl něco tak líbezného.

Přeletěla zábranu na stezce a Tim v její záři podobné světlušce uviděl náznak téměř zarostlé stezky vedoucí do Nekonečného lesa. Síga zvedla paži. Dlaň na jejím konci, svítící zeleným světlem, mu pokynula. Tim, okouzlený tou nadpozemskou krásou a milým úsměvem, neváhal a okamžitě se protáhl pod břevnem zábrany. Ani se nepodíval na poslední tři slova na nápisu svého mrtvého otce: POUTNÍKU, DEJ POZOR.

Síga se vznášela na místě, až se Tim dostal skoro tak blízko, že by mohl natáhnout ruku a dotknout se jí, ale pak odfrnkla o kus dál na stezku. Tam zase zůstala viset ve vzduchu, usmívala se a kývala na něj. Vlasy jí spadaly přes ramena, chvilkami zakrývaly drobná ňadra a chvilkami je odhalovaly, když je vítr od křídel odvál.

Když se Tim přiblížil podruhé, zavolal… ale potichu, protože se bál, že když na ni křikne moc hlasitě, prasknou jí ušní bubínky. „Kde je Kontraktor?“

Její odpovědí byla další stříbrná sprška smíchu. Provedla dvojitý výkrut s koleny přitaženými až k jamkám pod rameny a pak byla pryč, zastavila se jen na chvilku, aby se ohlédla a ujistila se, že ji Tim následuje, ale vzápětí vyrazila dál. Tak se stalo, že síga vedla okouzleného chlapce hlouběji a hlouběji do Nekonečného lesa. Tim si nevšiml, kdy zmizel chabý náznak stezky a on se ocitl mezi vysokými železnými stromy, které na vlastní oči spatřilo jen málo lidí, a to hodně dávno. Ani si nevšiml, kdy těžkou, sladkokyselou vůni železných stromů nahradilo mnohem méně příjemné aroma stojaté vody a hnijících rostlin. Železné stromy ustoupily. Vpředu byly další, bezpočetné zástupy, ale tady ne. Tim došel na okraj veliké bažiny známé jako Fagonard.

Síga ještě jednou blýskla škádlivým úsměvem a letěla dál. Její zář se už odrážela od kalné vody. Cosi – ryba to nebyla – vykouklo nad šlemovitou hladinu, zahledělo se na vzdušného narušitele hladkým okem, a zajelo zpátky pod hladinu.

Tim si toho nevšiml. On viděl trs trávy, nad kterým se síga vznášela. Bude to dlouhý krok, ale Tima vůbec nenapadlo, že by tam nechodil. Přece čekala. Místo kroku skočil, jen pro jistotu, ale i tak to zvládl jen tak tak. Ta zelená zář klamala, všechno vypadalo blíž, než bylo ve skutečnosti. Zapotácel se a máchal rukama. Síga všechno zhoršovala (neúmyslně, tím si byl Tim jistý, prostě si hrála), protože mu létala kolem hlavy v rychlých kruzích, oslepovala ho svou aurou a plnila mu uši zvonivým smíchem.

Výsledek byl nejistý (a to ještě neviděl šupinatou hlavu, která se vynořila za ním, ani vystupující oči nebo otvírající se čelisti plné trojúhelníkovitých zubů), ale Tim byl mladý a mrštný. Nabral rovnováhu a brzy stál na vršku drnu.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se zářivé skřítky, která se teď vznášela kousek od drnu.

Nevěděl, jestli umí mluvit, přestože se zvonivě směje, a jestli odpoví nízkou nebo ušlechtilou řečí, pokud mluvit umí. Ale odpověděla a podle Tima to bylo nejlíbeznější jméno, jaké v životě slyšel, dokonale se hodilo k její éterické kráse.

„Armanita!“ zavolala a už byla zase pryč, jen se smála a koketně se po něm ohlížela.

Následoval ji stále hlouběji a dál do Fagonardu. Občas byly drny dost blízko, aby mohl přejít z jednoho na druhý, ale jak postupovali, zjišťoval stále častěji, že musí skočit, a ty skoky byly delší a delší. Ale Tim se nebál. Naopak, byl uchvácený a nadšený a smál se pokaždé, když zakolísal. Neviděl protáhlé tvary, které ho sledovaly a projížděly černou vodou hladce jako švadlenina jehla hedvábím; nejdřív jeden, pak tři, potom půl tuctu. Tima kousali komáři, ale smetal je a ani necítil, jak ho štípou, a na kůži mu po nich zůstávaly krvavé skvrny. Neviděl ani shrbené, ale více méně vztyčené postavy, které s ním po jedné straně držely krok a blýskaly očima ze tmy.

Několikrát po Armanitě sáhl a volal: „Pojď ke mně, nic ti neudělám!“ Pokaždé mu uhnula a jednou mu prolétla mezi chňapajícími prsty, až ho křídly polechtala na kůži.

Zakroužila nad kopečkem, který byl větší než ostatní. Nerostla na něm žádná tráva a Tim se domníval, že je to ve skutečnosti skála – první, kterou viděl v této části světa, kde všechno vypadalo spíš tekuté než pevné.

„To je moc daleko!“ zavolal Tim na Armanitu. Hledal další nášlapný drn, ale žádný neviděl. Jestli se bude chtít dostat na další trs trávy, bude muset nejdřív skočit na to skalisko. A Armanita ho vábila.

Možná to zvládnu, pomyslel si. Ona si určitě myslí, že ano. Proč by mě tam jinak lákala?

Na drnu, na němž právě stál, nebylo místo, aby mohl couvnout a rozběhnout se, takže pokrčil kolena a skočil snožmo, a vložil do toho skoku všechnu sílu do poslední špetky. Přelétl nad vodou, uviděl, že na skalisko nedoskočí – těsně, ale nedokáže to – a natáhl paže dopředu. Přistál na hrudi a bradě a dopadl tak tvrdě, až se mu před očima beztak omámenýma vílím svitem rozlétlo hejno jisker. Nastal okamžik, kdy si uvědomil, že se nedrží skaliska – ledaže by skály dýchaly –, a pak se za ním ozvalo hluboké a odporné zamručení. Následovalo mohutné cáknutí, které pokropilo Timova záda a krk teplou vodou hemžící se larvami.

Vyškrábal se na skálu, která nebyla skálou, a uvědomil si, že ztratil vdovinu lampu, ale stále má váček. Kdyby ho nenosil pevně stažený a uvázaný k zápěstí, ztratil by i ten. Bavlna byla vlhká, ale ne úplně promočená. Aspoň zatím ne.

Potom, zrovna když cítil, jak se cosi za ním blíží, se „skála“ začala zdvíhat. Tim stál na hlavě nějakého tvora, který odpočíval v bahně a nánosech. Teď byl zcela probuzen a velmi nespokojen. Zařval a z tlamy mu vyšlehl zelenooranžový oheň, který sežehl rákosí trčící z vody přímo před ním.

Sice není velký jako dům, to asi ne, ale drak to určitě je, a bohové, stojím mu na hlavě!

Netvor svým výdechem jasně osvětlil tento kout Fagonardu. Tim uviděl, jak se rákosí ohýbá sem a tam, protože živočichové, kteří ho sledovali, se ženou z dosahu drakova ohně, co mohou nejrychleji. Tim také uviděl ještě jeden drn. Byl trochu větší než ty, po nichž doskákal až na své současné – a velmi nebezpečné – místo.

Neměl čas si dělat starosti, jestli ho nesežerou zaživa obrovské kanibalské ryby, pokud nedoskočí, nebo jestli ho příští drakův výdech nepromění v zuhelnatělého chlapce, pokud na výčnělek přece jen doskočí. S nesrozumitelným výkřikem Tim skočil. Byl to jeho zdaleka nejdelší skok, skoro až moc dlouhý. Musel se chytit ostřice plnými hrstmi, aby na druhé straně nepřepadl do vody. Tráva byla ostrá a řízla ho do prstů. Některé trsy byly také horké a kouřilo se z nich po ohnivém dračím výpadu, ale Tim se udržel. Nechtěl ani pomyslet na to, co by na něj mohlo čekat, kdyby se z toho maličkého ostrůvku skutálel.

Tato pozice ovšem nebyla bezpečná. Tim se zvedl na kolena a ohlédl se směrem, odkud přišel. Drak – byla to dračice, protože na její hlavě zahlédl růžový samičí hřebínek – se zvedl z vody a postavil se na zadní. Nebyl velký jako dům, ale i tak byl větší než Černý, Kontraktorův hřebec.

Dvakrát mávl křídly, až se všemi směry rozletěly kapky vody a zvedl se vichr, který sfoukl Timovi z čela potem slepené vlasy. Křídla pleskala, jako když v prudkém větru plácala matčina prostěradla na šňůře.

Dračice se na něj dívala slídivýma očima protkanýma žilkami. Z čelistí jí kanuly provazce hořících slin, které se sykotem dopadaly do vody. Tim viděl, jak se vysoko mezi jejími pancéřovanými prsy zachvívají žábry, když nabírala vzduch, aby rozpálila pec v útrobách. Měl čas si pomyslet, jak je to divné – skoro trochu legrační –, že lež jeho nevlastního otce se teď promění v pravdu. Jenže tentokrát bude zaživa upečen Tim.

Bohové se musejí smát, pomyslel si Tim. A jestli ne, nejspíš se smál Kontraktor.

Tim bez dalšího uvažování padl na kolena a natáhl ruce k dračici. Na pravém zápěstí se mu stále houpal váček. „Prosím, má paní!“ vykřikl. „Prosím, nespal mě, protože mě svedli z cesty a já tě prosím za prominutí!“

Dračice si ho chvíli dál prohlížela a žábry jí kmitaly. Ohnivé sliny odkapávaly a syčely. Potom, pomaloučku – Timovi připadalo, že každý palec trval věčnost – se začala znovu ponořovat. Nakonec z ní zbylo jen temeno hlavy… a ty hrozné, upřené oči. Zdálo se, že slibují, že už nebude milosrdná, pokud se rozhodne narušit její odpočinek podruhé. Pak zmizely i oči a Tim opět viděl jen hrbol, který se podobal skalisku.

„Armanito?“ Otáčel se a hledal její zelenou zář, ale věděl, že ji neuvidí. Zavedla ho hluboko do Fagonardu, na místo, kde už vpředu nebyly žádné drny a vzadu ležel drak. Dokončila úkol.

„Samé lži,“ zašeptal Tim.

Vdova Smacková měla celou dobu pravdu.

Posadil se na drn a bylo mu do pláče, ale žádné slzy se neobjevily. To Timovi vyhovovalo. K čemu by byl pláč? Napálili ho a tím to končilo. Slíbil si, že příště bude chytřejší… pokud nějaké příště bude. Jak tak seděl o samotě v přítmí, do něhož skrytý měsíc vrhal skrz větve stromů popelavý svit, nevypadalo to pravděpodobné. Tvorové pod vodou, kteří předtím prchli, byli zpět. Vyhýbali se podvodnímu budoáru dračice, ale stále jim zůstávala spousta místa k manévrování, a nemohlo být pochyb, že jediným předmětem jejich zájmu je titěrný ostrůvek, na němž sedí Tim. Mohl jen doufat, že jsou to nějaké ryby, které nemůžou opustit vodu, jinak by zemřely. Věděl však, že velká zvířata žijící v tak husté a mělké vodě budou nejspíš schopná dýchat nejen vodu, ale také vzduch.

Pozoroval je, jak krouží kolem, a pomyslel si: Sbírají odvahu k útoku.

Hleděl na smrt a poznal ji, ale bylo mu stále jedenáct a měl přes to všechno hlad. Vytáhl bochník chleba, uviděl, že je na jednom konci mokrý, a ukousl si pár soust. Pak ho odložil, aby v chabém měsíčním světle a přísvitu fosforeskující bažiny co nejlépe prozkoumal i čtyřranku. Připadala mu na pohled i omak docela suchá. Stejně jako náhradní náboje, a Tima napadlo, že zná způsob, jak si ta zvířata udržet od těla. V suché půlce bochníku vytrhl díru, nacpal hluboko dovnitř náhradní náboje, dutinu ucpal a bochník položil vedle váčku. Doufal, že váček uschne, ale jistotu neměl. Vzduch byl hodně vlhký a…

A už se blížili, nejdřív dva, mířili přímo k Timovu ostrůvku. Vyskočil na nohy a zakřičel první věc, která ho napadla. „To byste neměli! To vám neradím, darebáci! Zde je pistolník, pravý syn Gileadu a Eldů, takže to radši nedělejte!“

Pochyboval, že by taková zvířata s nepatrným mozkem měla sebemenší ponětí, co to křičí – a kdyby ano, jestli by je to zajímalo –, ale zvuk hlasu je vylekal a uhnula.

Pozor, ať neprobudíte tamhletu ohnivou pannu, pomyslel si Tim. Ta je schopná vstát a usmažit nás, jenom aby přestal ten randál.

Měl však na vybranou?

Když se na něj ty živé podmořské čluny vrhly podruhé, chlapec nejen křičel, ale i tleskal. Byl by bušil na dutý kmen, kdyby měl nějaký po ruce, a dračici ať vezme Na’ar. Když o tom Tim přemýšlel, kdyby mělo dojít na nejhorší, její hořící dech by byl milosrdnější než to, co by si vytrpěl v čelistech těch plovoucích tvorů. Rozhodně by to bylo rychlejší.

Uvažoval, jestli je Kontraktor někde poblíž, pozoruje ho a všechno si vychutnává. Tim došel k závěru, že je to pravda jen napůl. Pozoruje, to ano, ale Kontraktor by si nešpinil boty v této smrduté bažině. Byl někde v suchu a pohodlí a sledoval to představení ve své stříbrné míse, zatímco Armanita krouží kolem. Možná mu dokonce seděla na rameni, s bradičkou opřenou o drobné ručky.

Než se skrz převislé stromy (byly to pokroucené příšery ověšené mechem, jaké Tim nikdy neviděl) začalo plížit špinavé svítání, kolem jeho ostrůvku kroužily dva tucty netvorů. Nejmenší z nich vypadal asi deset stop dlouhý, ale většina byla mnohem delší. Křik a tleskání je už nezahnalo. Šli si pro něj.

Jako by to nebylo dost zlé, zeleným baldachýnem prosakovalo tolik světla, aby viděl, že jeho smrt a sežrání bude mít diváky. Nebylo však ještě tak jasno, aby rozeznal tváře diváků, a za to byl Tim zoufale vděčný. Jejich shrbené, pololidské postavy vypadaly i tak dost zle. Neznámí stáli na nejbližším břehu, sedmdesát nebo osmdesát yardů daleko. Rozeznal jich půl tuctu, ale nejspíš jich tu bylo víc. Kalné a mlžné světlo neposkytovalo lepší výhled. Ramena měli kulatá, ježaté hlavy vystrčené vpřed. Cáry visící na jejich nezřetelných tělech mohly být pozůstatky oblečení nebo pruhy mechu podobné těm, které visely z větví. Timovi připadali jako nepočetný kmen bahenních lidí, kteří vzešli z vodnatého podloží bažiny, jen aby se podívali, jak Tima budou draví plavci nejdřív provokovat a pak se kořisti zmocní.

Co na tom záleží? Stejně je se mnou konec, ať už se dívají nebo ne.

Jeden z kroužících plazů se odtrhl od smečky a zamířil k ostrůvku, ocasem při tom bičoval vodu, nestvůrnou hlavu měl pozvednutou, čelisti rozevřené ve šklebu, který vypadal delší než celé Timovo tělo. Netvor udeřil pod místo, kde stál Tim, a tak tvrdě, že se drn otřásl jako želé. Několik přihlížejících bahenních lidí na břehu zahoukalo. Timovi připadalo, že jsou jako diváci na závodě v házení šipkou v sobotu odpoledne.

Ta představa ho tak rozzuřila, že z něj vyhnala strach. Na jeho bývalé místo se vhrnula zuřivost. Dostanou ho ty vodní bestie? Neviděl důvod, proč ne. Ale jestli se ta čtyřranka, kterou mu dala vdova, příliš nenamočila, možná by mohl přinutit aspoň jednoho, aby za svou snídani zaplatil.

A jestli nevystřelí, otočím ji obráceně a budu tu bestii mlátit pažbou, dokud mi neutrhne ruku od těla.

Tvor už vylézal z vody, pařáty na koncích krátkých předních nohou strhávaly chomáče rákosí a trávy a nechávaly za sebou černé brázdy, které se rychle plnily vodou. Jeho ocas – nahoře černozelený, dole bledý jako břicho mrtvého muže – ho poháněl vpřed a vzhůru, švihal do vody a házel vějíře blátivé špíny všemi směry. Nad čumákem měl hrst očí, které tepaly a poulily se, tepaly a poulily se. Neochvějně se upíraly na Timovu tvář. Zuby v dlouhých čelistech skřípaly a znělo to, jako když se drtí kameny o sebe.

Na břehu – sedmdesát yardů nebo tisíc kol daleko, nebyl v tom rozdíl – bahenní lidé znovu zavolali, jako by příšeru povzbuzovali.

Tim otevřel bavlněný váček. Ruce měl klidné a prsty jisté, i když se tvor vytáhl na ostrůvek už polovinou těla a mezi Timovými promáčenými botami a cvakajícími zuby zbývaly jen tři stopy.

Natáhl jeden z úderníků, jak mu to vdova ukázala, ovinul prst kolem spouště a padl na koleno. Teď se ocitli s blížící se hrůznou bestií ve stejné úrovni. Tim cítil její dech nasycený puchem mršin a viděl hluboko do tepajícího růžového chřtánu. Přesto se Tim usmíval. Cítil, jak se mu roztahují rty, a byl rád. Bylo dobré usmívat se v posledních chvílích, to tedy bylo. Jen litoval, že na břeh nevylézá panský výběrčí daní se svou zrádcovskou zelenou přítelkyní na rameni.

„Uvidíme, jak se ti to bude líbit, mrcho,“ zamumlal Tim a stiskl spoušť.

Zaduněla tak mohutná rána, že byl zprvu přesvědčený, že mu čtyřranka v ruce vybuchla. Nevybuchla však pistole, ale plazův odporný chumel očí. Rozstříkla se z nich černočervená tekutina. Netvor bolestně zařval a vzepjal se na ocase zpět. Jeho krátké přední nohy zahrabaly ve vzduchu. Padl do vody, zazmítal se, pak se převrátil a ukázal břicho. Kolem ponořené hlavy se začalo šířit červené mračno. Jeho hladový prastarý škleb se proměnil ve smrtelný výkřik. Ve stromech zapleskala křídla hrubě probuzených ptáků, kteří se rozkřičeli a protestovali proti takové bezohlednosti.

Tim, stále prosycený zvláštním chladem (a stále s úsměvem, i když si to neuvědomoval), čtyřranku zlomil a vyndal prázdnou nábojnici. Kouřilo se z ní a byla teplá na dotek. Popadl půlbochník, strčil si chlebovou zátku do úst a nacpal do prázdné komory jeden náhradní náboj. Zacvakl hlaveň na místo a vyplivl zátku, která už měla olejovou pachuť.

„No tak!“ zařval na plazy, kteří teď rozčileně plavali sem a tam (hrbol označující hřbet ponořené dračice zmizel). „Pojďte si pro přídavek!“

Nebylo to vychloubání. Tim zjistil, že opravdu chce, aby přišli. Nic – dokonce ani otcova sekera, kterou měl stále za opaskem – mu nikdy nepřipadalo tak božsky správné jako tíha čtyřranky v levé ruce.

Od břehu se ozval jakýsi zvuk, který Tim zprvu nedokázal určit, ne kvůli tomu, že by byl cizí, ale protože byl v naprostém rozporu se všemi domněnkami, které choval o přihlížejících lidech. Bahenní lid totiž tleskal.

Když se k nim otočil s kouřící pistolí stále v ruce, padli na kolena, přiložili pěst k čelu a pronesli jediná slova, jichž zřejmě byli schopni. Ta slova zněla Buď zdráv, jedna z mála, která byla stejná jak v nízké, tak ušlechtilé řeči, slova, jimž Manni říkali fin-Gan nebo první slova. Ta, kolem nichž se otáčí svět.

Je možné…

Tim Ross, syn Jackův, odtrhl zrak od klečících bahenních lidí na břehu a podíval se na starožitnou (ale velmi účinnou) zbraň, kterou měl stále v ruce.

Je možné, aby si mysleli…

Bylo to možné. Vlastně víc než možné.

Tito lidé z Fagonardu věřili, že je pistolník.

Několik okamžiků byl tak ohromený, že se ani nepohnul. Hleděl na ně z ostrůvku, na němž bojoval o život (a mohl ho ještě ztratit). Oni klečeli ve vysokém zeleném rákosí a prosakujícím bahně sedmdesát yardů daleko, s pěstmi přitisknutými ke střapatým hlavám, a vraceli mu pohled.

Nakonec se začal prosazovat aspoň náznak rozumu a Tim pochopil, že musí jejich víry využít, dokud může. Zapátral v paměti po příbězích, které mu vyprávěli maminka s tatínkem a které žákům četla vdova Smacková ze svých vzácných knih. Zdálo se však, že na tuto situaci se žádný nehodí, dokud si nevybavil útržek starého příběhu, který slyšel od Třísky Harryho, jednoho ze strejců, kteří chodili pracovat na pár hodin na pilu. Tříska byl napůl blázen, ochotný na vás namířit prst jako pistoli a dělat, že mačká spoušť, a také s oblibou blábolil nesmysly, o nichž tvrdil, že je to ušlechtilá řeč. Ze všeho nejradši povídal o mužích z Gileadu, kteří nosí velké pistole a vyrážejí na výpravy.

Nu, Harry, jen doufám, že to bylo ka, co mě tehdy o polední přestávce dostalo k tobě na doslech.

„Buďte zdrávi, nevolníci!“ zakřičel na bahenní muže na břehu. „Vidím vás velmi dobře! Vstaňte v lásce a službě!“

Dlouho se nic nedělo. Pak vstali a nehybně na něj hleděli zapadlýma a strašně vyčerpanýma očima. Pokleslé čelisti jim visely skoro k hrudní kosti v naprosto stejném užaslém výrazu. Tim viděl, že někteří mají primitivní luk. Jiní měli palice, které si ke svým propadlým hrudím připoutali spletenými liánami.

Co řeknu teď?

Někdy holá pravda postačí.

„Dostaňte mě z toho zasranýho ostrova!“ zařval.

Zprvu na něj bahenní lidé jen civěli s otevřenými ústy. Pak se shlukli a radili se směsicí mručení, mlaskání a znepokojivého vrčení. Zrovna když Tim došel k závěru, že konference potrvá věčně, několik členů kmene se obrátilo a vyrazilo tryskem pryč. Jiný, ten nejvyšší, se otočil k Timovi a natáhl k němu ruce. Opravdu to byly ruce, i když na nich bylo příliš mnoho prstů a na dlaních měly zelenou vrstvu jakési mechovité hmoty. Jejich gesto bylo jasné a důrazné: Zůstaň tam.

Tim přikývl, pak se posadil na drn (jako třešinka na dort, pomyslel si) a pustil se do žvýkání zbytku chleba. Při jídle pošilhával po brázdách na hladině, jestli se plavci nevracejí, a čtyřranku nepouštěl z ruky. Na kůži mu usedaly mouchy a drobný hmyz, jen aby se napili jeho potu, a hned zase odlétli. Tim si říkal, že jestli se něco brzy nestane, bude muset skočit do vody, jenom aby těm otravným potvorám unikl, protože byly příliš rychlé, než aby je stačil rozplácnout. Jenže kdo ví, co dalšího se mohlo schovávat v kalné vodě nebo se plazit po dně?

Když spolkl poslední kousek chleba, ranním oparem nad bažinou začalo rytmicky cosi dunět, takže se poplašeně rozlétli další ptáci. Někteří byli překvapivě velcí, měli růžové peří a dlouhé, tenké nohy, kterými se odráželi od vody, když se snažili vzlétnout. Vydávali pronikavý křik, který Timovi připadal jako smích dětí, které přišly o rozum.

Někdo tluče do dutého kmene, po kterém jsem ještě nedávno toužil. Při tom pomyšlení se unaveně ušklíbl.

Dunění pokračovalo ještě asi pět minut, pak ztichlo. Chlapíci na břehu se upřeně dívali směrem, odkud Tim přišel – tehdy to byl mnohem mladší Tim, který se hloupě smál a hnal se za zlou vílou Armanitou. Bahenní lidé si stínili oči proti slunci, které už proniklo mezi listím a vypálilo mlhu. Chystal se další nepřirozeně teplý den.

Tim uslyšel pleskání a zanedlouho se z rozpouštějící se mlhy vynořil podivný, nevzhledný člun, stlučený z kousků dřeva nasbíraného bohové vědí kde. Prodíral se vodou a táhl za sebou dlouhé šlahouny vodních rostlin a závoje mechu. Měl stěžeň, ale bez plachty. Nahoře měl jako hlídku naraženou kančí hlavu obklopenou rozvlněným přadenem much. Čtyři obyvatelé bažiny odráželi člun vesly z nějakého oranžového dřeva, které Tim nepoznával. Na přídi stál pátý, a ten měl na hlavě černý hedvábný cylindr zdobený červenou stuhou, která mu spadala na holé rameno. Pozorně hleděl vpřed a chvilkami mávl vlevo, jindy vpravo. Veslaři se řídili jeho znameními s pohotovostí prozrazující dlouhou praxi, a člun hladce proplouval mezi drny, které Tima dovedly do současných nesnází.

Když člun doplul k pruhu černé stojaté vody, kde byl předtím drak, kormidelník se shýbl a pak se narovnal, až námahou zamručel. V náručí držel promáčený kus mršiny, která, jak Tim předpokládal, byla ještě nedávno spojená s hlavou zdobící stěžeň. Kormidelník mršinu pevně svíral, vůbec mu nevadila krev, kterou si třísnil huňatou hruď a paže, a stále hleděl do vody. Vyrazil ostrý, houkavý výkřik, následovaný rychlým zamlaskáním. Posádka zdvihla vesla. Člun zůstával kousek před drnem, na němž čekal Tim, ale kormidelník mu nevěnoval pozornost. Stále upřeně hleděl do vody.

Tiše a mnohem děsivěji, než kdyby náhle vytryskl celý gejzír, se vynořil obrovský pařát s pootevřenými drápy. Sai kormidelník opatrně vložil krvavé kančí maso do žádající dlaně, jako když matka pokládá spící dítě do kolébky. Drápy sevřely maso, až vymáčkly kapky krve, které zapleskaly o hladinu. Potom se pařát, třímající svou obětinu, zanořil stejně tiše, jako se objevil.

Teď už víš, jak uchlácholit draka, pomyslel si Tim. Napadlo ho, že se mu shromažďuje pěkná sbírka příběhů, z nichž padne na zadek nejen starý Tříska, ale i celá Stromová. Napadlo ho také, jestlipak se dožije toho, až jim je bude vyprávět.

Pramice narazila do drnu. Veslaři sklonili hlavu a přiložili pěst k čelu. Kormidelník udělal totéž. Když Timovi z člunu pokynul, že se má nalodit, na vyhublé paži se mu zahoupaly dlouhé zelené a hnědé cáry. Další takový porost mu visel z tváří a zarůstal mu bradu. Dokonce i nosní dírky vypadaly, že jsou ucpané nějakou rostlinou, takže musel dýchat ústy.

To vůbec nejsou bahenní lidé, pomyslel si Tim, když lezl do člunu. To jsou rostlinní lidé. Muťáci, kteří se stali součástí bažiny, kde žijí.

„Říkám díky,“ obrátil se Tim ke kormidelníkovi a dotkl se hranou pěsti svého čela.

„Buď zdráv!“ odpověděl kormidelník. Roztáhl rty v úsměvu. Několik zbývajících zubů bylo zelených, ale kvůli tomu nebyl jeho úsměv o nic méně okouzlující.

„Je to dobré setkání,“ řekl Tim.

„Buď zdráv,“ opakoval kormidelník a pak se toho chopili všichni, takže bažinou se rozléhalo: Zdráv! Zdráv! Zdráv!

Na břehu (pokud se tak dá říkat zemi, která se při každém kroku zhoupla a ve stopách dělala jezírka) se lidé shromáždili kolem Tima. Vycházelo z nich zemité a vydatné aroma. Tim držel v ruce čtyřranku, ne že by měl v úmyslu střílet nebo jim s ní třeba jen hrozit, ale protože ji tak očividně toužili vidět. Kdyby někdo natáhl ruku, aby se jí skutečně dotkl, Tim by ji vrátil do váčku, ale nikdo se neodvážil. Mručeli, gestikulovali, vyráželi štěbetavé výkřiky jako ptáci, ale žádný z nich nepronesl slovo, kterému by Tim rozuměl, kromě buď zdráv. Přesto když na ně Tim promluvil, nepochyboval, že oni jemu rozumějí.

Napočítal jich nejméně šestnáct, a všichni byli muži a všichni muťáci. Kromě rostlinstva byli hostiteli houbových porostů, co vypadaly jako choroše, jež Tim viděl růst na blosenovém dřevu, které nosil na pile. Také je sužovaly boláky a hnisavé vředy. V Timovi sílila téměř jistota: někde možná mají ženy – několik –, ale žádné děti. Tenhle kmen vymíral. Fagonard si je brzy vezme, stejně jako si dračice vzala obětní kus kance. Teď se však na něj dívali způsobem, který poznával z doby, kdy chodil na pilu. Přesně tak se s ostatními chlapci díval na předáka, když dokončili poslední úkol a další ještě nedostali.

Fagonardský kmen ho považoval za pistolníka – směšné, byl jen dítě, ale bylo tomu tak – a proto se podřizovali jeho velení, aspoň prozatím. Pro ně to bylo dost snadné, ale Tim nikdy nedělal šéfa a ani o tom nesnil. Co vlastně chce? Kdyby je požádal, aby ho vzali zpátky na jižní konec bažiny, udělali by to, tím si byl jist. Odtamtud by určitě dokázal najít cestu na Železnodřevnou stezku, která by ho posléze dovedla zpátky do Stromové.

Zpátky domů.

To bylo rozumné a Tim to věděl. Ale až se vrátí, jeho matka bude stále slepá. Na tom se nic nezmění, ani když chytí Velkého Kellse. Riziko, které Tim Ross podstoupil, by bylo zcela zbytečné. A co hůř, Kontraktor by mohl ve své stříbrné míse sledovat, jak se Tim poraženecky plouží na jih. Smál by se. Nejspíš se svou prožluklou skřítkou, která mu bude sedět na rameni a smát se s ním.

Když nad tím uvažoval, připomněl si něco, co říkávala vdova Smacková za šťastnějších dnů, kdy byl sotva školákem a jeho největší starostí bylo obstarat domácí práce, než se tatínek vrátí z lesa: Jediná hloupá otázka, milánkové moji, je ta, kterou nepoložíte.

Tim pomalu (a bez velkých nadějí) pronesl: „Jsem na cestě, abych našel Maerlyna, který je velkým kouzelníkem. Prý má dům v Nekonečném lese, ale muž, který mi to řekl, byl…“ Byl parchant. Byl lhář. Byl krutý pletichář, který si krátil čas klamáním dětí. „…byl nedůvěryhodný,“ dokončil. „Slyšeli jste někdy ve Fagonardu o Maerlynovi? Možná nosí vysokou čepici barvy slunce.“

Očekával vrtění hlavou nebo nepochopení. Místo toho se od něj členové kmene odsunuli a semkli se do kruhu, odkud zaznělo vzrušené brebentění. To pokračovalo nejméně deset minut a diskuse začala být chvílemi dost horkokrevná. Nakonec se vrátili k čekajícímu Timovi. Zkroucené ruce s prsty plnými rudých boláků postrkovaly vpřed dřívějšího kormidelníka. Tento vážený muž měl široká ramena a statnou postavu. Kdyby nevyrostl v promáčené jedovaté kotlině, jakou byl Fagonard, možná by se dal považovat za pohledného. Oči mu zářily inteligencí. Na hrudníku, nad pravou prsní bradavkou, se mu boulil a chvěl obrovský zanícený vřed.

Zvedl prst způsobem, který Tim poznával: tímto gestem je vdova Smacková nabádala dávejte pozor. Tim přikývl a ukázal si dvěma prsty na pravé ruce – tou nedržel pistoli – na oči, jak je vdova naučila.

Kormidelník – nejlepší herec kmene, jak si Tim domyslel – přikývl a pak pohladil vzduch pod divokým porostem vousů a plevele na bradě.

Tim nadskočil vzrušením. „Vous? Ano, má vous!“

Kormidelník pak pohladil vzduch vzhůru nad svou hlavu a při tom pomalu sevřel pěst, aby naznačil, že klobouk je nejen vysoký, ale navíc kuželovitý.

„To je on!“ Tim se přímo zasmál.

Kormidelník se usmál, ale podle Tima to byl ustaraný úsměv. Několik dalších žvatlalo a švitořilo. Kormidelník na ně mávl, aby ztichli, pak se otočil zase k Timovi. Jenže než mohl ve své němohře pokračovat, vřed nad bradavkou praskl, až vystříkl hnis a krev. Zevnitř vylezl pavouk velikosti drozdího vajíčka. Kormidelník ho popadl, rozmáčkl a zahodil. Potom, zatímco Tim všechno s úžasem a hrůzou pozoroval, ránu jednou rukou roztáhl. Když se okraje rozevřely jako rty, druhou rukou hmátl dovnitř a vydloubl kluzkou hromádku lehce pulzujících vajíček. Nedbale jimi mrskl do prostoru a zbavil se jich podobně, jako se člověk zbavuje sople, když se za studeného rána vysmrká do hrsti. Nikdo z ostatních tomu nevěnoval zvláštní pozornost. Čekali, až bude představení pokračovat.

Kormidelník, už s ošetřeným bolákem, se svezl na všechny čtyři a začal předvádět řadu dravých výpadů hned sem a zase tam, a při tom vrčel. Zastavil se a vzhlédl k Timovi, který zakroutil hlavou. Zrovna zápasil se žaludkem. Ti lidé mu právě zachránili život a Tim si domyslel, že by bylo velmi nezdvořilé před nimi zvracet.

„Tomu nerozumím, sai. Říkám je mi líto.“

Kormidelník pokrčil rameny a vstal. Zválený plevel, který mu vyrůstal z hrudi, byl zkropený krví. Kormidelník znovu předvedl vous a vysoký kuželovitý klobouk. Znovu padl na zem, vrčel a útočil. Tentokrát se k němu přidali všichni ostatní. Kmen se na chvilku stal smečkou nebezpečných zvířat, i když jejich smích a očividně dobrá nálada tu iluzi trochu kazily.

Tim znovu zavrtěl hlavou a docela se cítil jako hlupák.

Kormidelník nevypadal potěšené, vypadal ustaraně. Chvilku stál s rukama v bok a přemýšlel, potom kývl na jednoho z ostatních, aby přišel blíž. Tenhle byl vysoký, plešatý a bezzubý. Dost dlouho se ti dva radili. Potom vysoký muž odběhl, a to pořádně rychle, i když měl nohy tak strašně křivé, že se houpal ze strany na stranu jako člun na vlnách. Kormidelník kývl na další dva a také jim něco řekli. Rovněž odběhli.

Kormidelník se pak spustil na všechny čtyři a začal znovu předvádět zlé zvíře. Když skončil, podíval se na Tima s výrazem, který byl skoro prosebný.

„Je to pes?“ zkusil to Tim.

Na to se zbývající členové kmene srdečně zasmáli.

Kormidelník vstal a rukou se šesti prsty ho poklepal po rameni, jako by mu říkal, aby si z toho nic nedělal.

„Ještě mi povězte jedno,“ řekl Tim. „Maerlyn… sai, je opravdový?“

Kormidelník se nad tím zamyslel, pak rozhodil rukama k nebi v rozmáchlém gestu delah. Tohle gesto by poznal každý obyvatel Stromové: Kdo ví?

Ti dva muži, kteří spolu před chvíli odběhli, se vrátili s košem z pleteného rákosu a konopným popruhem přes rameno, na němž koš nesli. Položili ho kormidelníkovi k nohám, otočili se k Timovi, pozdravili ho, a pak s úsměvem ustoupili. Kormidelník si dřepl a kývl na Tima, aby udělal totéž.

Chlapec věděl, co v koši je, ještě než ho kormidelník otevřel. Cítil čerstvě vařené maso a musel si rukávem utřít pusu, aby mu netekly sliny. Ti dva muži (nebo to možná byly ženy) mu zabalili jídlo, které ve Fagonardu odpovídalo obědu pro dřevorubce. Krájené vepřové bylo proložené kolečky jakési oranžové zeleniny, která vypadala jako dýně. Celé to bylo zabaleno do tenkých zelených listů, takže vnikly obložené chleby bez chleba. V koši byly také jahody a borůvky, což bylo ovoce, na něž bylo ve Stromové už pozdě.

„Díky, sai!“ Tim si třikrát poklepal na hrdlo. Na to se všichni zasmáli a také si poklepali na hrdlo.

Vysoký člen kmene se vrátil. Na rameni měl zavěšený kožený měch na vodu. V ruce nesl ploché pouzdro z nejjemnější, nejhladší kůže, jakou Tim v životě viděl. Pouzdro podal kormidelníkovi. Měch podal chlapci.

Tim si neuvědomoval, jakou má žízeň, dokud neucítil váhu měchu a nepřitiskl dlaně na jeho buclaté, pružící boky. Zuby vytáhl zátku, zvedl měch na lokti, jak to dělali muži z vesnice, a zhluboka se napil. Čekal, že voda bude slanisková (a možná plná larev), ale byla chladná a dobrá jako ta, kterou Rossovi nabírali ze svého pramene mezi domem a stodolou.

Členové kmene se zasmáli a zatleskali. Tim viděl, že bolák na rameni vysokého muže se chystá něco zrodit, a ulevilo se mu, když mu kormidelník poklepal na rameno, aby se na něco podíval.

Měl se podívat na to kožené pouzdro. Jeho prostředkem se táhl jakýsi kovový šev. Když kormidelník zatáhl za plíšek připojený ke švu, pouzdro se jako kouzlem otevřelo.

Uvnitř byl leštěný kovový kotouč velikosti malého talířku. Na vrchní straně byl nápis, který Tim nedokázal přečíst. Pod nápisem byly tři knoflíky. Kormidelník jeden z nich stiskl a z talířku se s tichým zakňučením vynořil krátký klacík. Muži, kteří se kolem shlukli do volného půlkruhu, se zasmáli a znovu zatleskali. Očividně si báječně užívali. Tim, který zahnal žízeň a nohama stál na pevné (aspoň trochu pevné) zemi, došel k závěru, že si také docela užívá.

„To je od Starého lidu, sai?“

Kormidelník přikývl.

„Tam, odkud přicházím, považujeme takové věci za nebezpečné.“

Zpočátku se zdálo, že kormidelník tomu nerozumí, a podle zmatených výrazů tomu nerozuměli ani ostatní rostlinní chlapíci. Pak se kormidelník zasmál a rozmáchlým gestem obsáhl všechno kolem: nebe, vodu, mokvající půdu, na níž stáli. Jako by říkal, že nebezpečné je všechno.

A tady to tak nejspíš je, pomyslel si Tim.

Kormidelník dloubl Tima do hrudi a pak omluvně pokrčil rameny: Promiň, ale musíš dávat pozor.

„Dobře,“ řekl Tim. „Dívám se.“ Namířil si vidličku ze dvou prstů na oči, načež se všichni uchechtli a dloubali se loktem, jako by se mu povedl hodně dobrý vtip.

Kormidelník stiskl druhý knoflík. Kotouč pípl, načež diváci uznale zamumlali. Pod knoflíky se rozsvítilo červené světlo. Kormidelník se začal pomalu otáčet dokola a držel to kovové zařízení před sebou jako obětinu. Ve třech čtvrtinách kruhu zařízení znovu píplo a červené světlo zezelenalo. Kormidelník ukázal zarostlým prstem směrem, kterým ukazovalo i zařízení. Pokud Tim dokázal podle téměř skrytého slunce usoudit, byl tam sever. Kormidelník vzhlédl, aby zjistil, jestli Tim rozumí. Tim podle svého názoru rozuměl, ale byla tu jedna potíž.

„Tím směrem je voda. Umím plavat, ale…“ Vycenil zuby, zacvakal jimi a ukázal na drn, kde ho skoro posnídala ta šupinatá příšera. Tomu se všichni pořádně zasmáli, ale nejvíc kormidelník, který se musel ohnout a chytit se za mechem porostlá kolena, aby se nesvalil.

Jo, pomyslel si Tim, velmi zábavné, skoro mě sežral zaživa.

Když se kormidelník konečně vzpamatoval a dokázal se znovu narovnat, ukázal na chatrný člun.

„Aha,“ protáhl Tim. „Na ten jsem zapomněl.“

Pomyslel si, že vypadá jako hodně hloupý pistolník.

Kormidelník doprovodil Tima na palubu, pak zaujal své obvyklé místo pod tyčí, na níž předtím byla hnijící kančí hlava. Posádka zaujala zase svá místa. Naložili potravu a vodu, malé kožené pouzdro s kompasem (pokud to byl kompas) zastrčil Tim do bavlněného váčku od vdovy. Ctyřranka putovala za jeho opasek na levý bok, kde zhruba vyvažovala sekyrku na pravém boku.

Nastalo všeobecné provolávání Buď zdráv a potom přistoupil vysoký muž – podle Tima to byl nejspíš hlavoun, i když většinu dorozumívání obstaral kormidelník. Stál na břehu a vážně se díval na Tima v člunu. Namířil si na oči vidlici z prstů: Dávej pozor.

„Vidím tě velmi dobře.“ A viděl, i když mu oči už těžkly. Nemohl si vzpomenout, kdy naposledy spal. Včera v noci určitě ne.

Zavrtěl hlavou a znovu udělal to gesto s prsty – tentokrát důrazněji – a Timovi připadalo, že hluboko v zákoutích mysli (možná dokonce i duše, toho maličkého svítivého střípku ka) slyší jakýsi šepot. Poprvé ho napadlo, že to, čemu tihle bahenní lidé rozumějí, nejsou jeho slova.

„Dávat pozor?“

Hlavoun přikývl, ostatní souhlasně zamumlali. Teď už nezněl žádný smích, ani žádné veselí na tvářích se neobjevilo. Vypadali smutní a trochu jako děti.

„Pozor na co?“

Hlavoun se znovu spustil na všechny čtyři a začal se rychle točit v kruzích. Tentokrát místo vrčení několikrát zaňafal jako pes. Každou chvíli se zastavil, zvedl hlavu severním směrem, kterým ukazovalo i to zařízení, a rozšiřoval nozdry porostlé zelení, jako by větřil. Nakonec vstal a tázavě se podíval na Tima.

„Dobře,“ řekl Tim. Nevěděl, co se mu hlavoun pokouší sdělit – nebo proč teď všichni vypadají tak sklesle –, ale zapamatuje si to. A až uvidí to, co se mu hlavoun tak usilovně snažil ukázat, pozná to. Jestli to uvidí, snad pochopí.

„Sai, slyšíš moje myšlenky?“

Hlavoun přikývl. Všichni přikývli.

„Pak víte, že nejsem žádný pistolník. Jenom jsem se snažil dodat si odvahu.“

Vysoký muž zavrtěl hlavou a usmál se, jako by na tom vůbec nezáleželo. Znovu gestem naznačil dávej pozor, pak si pevně ovinul tělo plné boláků pažemi a začal se přehnaně třást. Ostatní – dokonce i posádka usazená v člunu – ho napodobili. Po chvilce se hlavoun svalil na zem (která pod jeho tíhou čvachtla). Ostatní ho znovu napodobili. Tim na tu změť těl užasle hleděl. Nakonec hlavoun vstal. Podíval se Timovi do očí. Ten pohled se ptal, jestli Tim porozuměl, a Tim se strašně bál, že ano.

„Chceš říct…“

Zjistil, že to nedokáže dopovědět, aspoň ne nahlas. Bylo to příliš hrozné.

(Chceš říct, že všichni zemřete.)

Pomalu, s pohledem vážně upřeným Timovi do očí – a přesto s neochvějným drobným úsměvem – hlavoun přikývl. Potom Tim s konečnou platností dokázal, že není žádný pistolník. Rozbrečel se.

Kormidelník se opřel o dlouhé bidlo a odrazil člun. Veslaři na levé straně člun otočili, a když dopluli na otevřenou vodu, kormidelník jim pokynul oběma rukama, aby veslovali. Tim seděl vzadu a otevřel si koš s jídlem. Trochu se najedl, protože břicho měl stále hladové, ale jedl jen málo, protože zbytek Tima už hladový nebyl. Když jim nabídl, že nechá košík kolovat, veslaři se zakřenili na znamení díků, ale odmítli. Voda byla klidná, pravidelný rytmus vesel konejšivý a Timovi se brzy zavřely oči. Zdálo se mu, že s ním třese matka a říká mu, že už je ráno, že jestli se brzy nevykulí z postele, nestihne tatínkovi pomoci osedlat muly.

Takže je naživu? zeptal se Tim a ta otázka byla tak nesmyslná, že se Nell zasmála.

Někdo s ním třásl, aby se probudil, toto se skutečně dělo, ale matka to nebyla. Když Tim otevřel oči, skláněl se nad ním kormidelník, ten muž páchnoucí potem a hnijícím rostlinstvem tak mocně, že Tim musel zadržet kýchnutí. A nebylo ani ráno. Právě naopak: slunce přeputovalo nebem a narudle svítilo skrz podivné, pokroucené stromy, které vyrůstaly přímo z vody. Tyhle stromy Tim nedokázal pojmenovat, ale znal stromy, které rostly na svahu za místem, kde bažinový člun najel na pevninu. Byly to železné stromy, a skuteční obři. Kolem jejich pat rostly hluboké závěje oranžových a zlatých květů. Tim si pomyslel, že jeho matka by nad takovou krásou byla blahem bez sebe, ale pak si vzpomněl, že ona je už nikdy neuvidí.

Dojeli na konec Fagonardu. Vpředu čekaly hlubiny skutečného lesa.

Kormidelník pomohl Timovi přes bok člunu a dva veslaři mu podali košík s jídlem a měch s vodou. Když měl Tim své věci u nohou – tentokrát na zemi, která nečvachtala ani se neprohýbala –, kormidelník mu pokynul, aby otevřel vdovin bavlněný váček. Když to Tim udělal, kormidelník pípnul, čímž si vysloužil od posádky vděčné uchechtnutí.

Tim vytáhl kožené pouzdro s kovovým kotoučem a chtěl je kormidelníkovi podat. Jenže ten zavrtěl hlavou a ukázal na Tima. Smysl byl jasný. Tim zatáhl za plíšek, kterým se otevíral šev, a zařízení vyndal ven. Bylo překvapivě těžké na to, že bylo tak tenké, a bylo nepřirozeně hladké.

Nesmím to upustit, řekl si. Zpátky půjdu stejnou cestou a vrátím to, stejně jako bych ve vesnici vrátil vypůjčený talíř nebo nástroj. Což znamená v takovém stavu, v jakém mi ho dali. Jestli to udělám, najdu je tu živé a zdravé.

Sledovali, jestli si pamatuje, jak se předmět používá. Tim stiskl knoflík, který vysouval krátký klacík, potom druhý knoflík, po kterém to zapípalo a rozsvítilo se červené světlo. Tentokrát se nikdo nesmál ani nehoukal. Tohle byl vážná věc, možná dokonce otázka života a smrti. Tim se začal pomalu otáčet, a když se ocitl tváří k chodníčku, který stoupal mezi stromy – možná to kdysi byla stezka –, červené světlo se změnilo na zelené a ozvalo se druhé pípnutí.

„Stále na sever,“ řekl Tim. „Ukazuje cestu i po západu slunce, že? I když jsou stromy příliš husté, než abych viděl Starou hvězdu a Starou matku?“

Kormidelník přikývl, poplácal Tima po rameni… pak se sklonil a letmo a zlehka ho políbil na tvář. Pak couvl, jako by se lekl vlastní opovážlivosti.

„To nevadí,“ řekl Tim. „V pořádku.“

Kormidelník padl na koleno. Ostatní už vystoupili z lodi a teď poklekli také. Přiložili si pěst k čelu a vykřikli Buď zdráv!

Tim cítil, jak mu do očí zase stoupají slzy, a zahnal je. Řekl: „Vstaňte, nevolníci… pokud se za ně považujete. Vstaňte v lásce a s díky.“

Vstali a nalezli zase do člunu.

Tim zvedl kovový kotouč s neznámým nápisem. „Přinesu to zpátky! Ve stejném pořádku, jako jsem to dostal! Určitě!“

Pomalu – ale stále s úsměvem, což bylo o to horší – zavrtěl kormidelník hlavou. Naposledy na chlapci ulpěl laskavým pohledem a pak bidlem odrazil chatrnou loď od pevné země směrem do rozbředlé části světa, která byla jejich domovem. Tim stál a díval se, jak se člun pomalu a vznešeně otáčí k jihu. Když posádka zvedla mokrá vesla na pozdrav, zamával jim. Díval se, jak odplouvají, až z člunu zbyl jen chvějivý bod na pruhu ohně zažehnutém zapadajícím sluncem. Prudce setřel horké slzy z očí a ovládl (jen stěží) nutkání zavolat je zpátky.

Když člun zmizel, zavěsil si tlumok na hubené tělo, otočil se směrem, kterým ukazoval přístroj, a pustil se do hlubin lesa.

Přišla tma. Zpočátku svítil měsíc, ale než jeho záře dopadla na zem, byl z ní jen matoucí třpyt… a i měsíc později zašel. Nějaká stezka tu byla, tím si byl jistý, ale bylo snadné sejít z ní na jednu nebo druhou stranu. Když se to stalo poprvé a podruhé, podařilo se mu nevrazit do stromu, ale potřetí už ne. Myslel na Maerlyna a na to, jak je pravděpodobné, že žádná taková osoba není, a vrazil hrudníkem do kmene železného stromu. Stříbrný kotouč udržel, ale košík s jídlem spadl na zem a vysypal se.

Teď budu muset na kolena a šátrat kolem, a pokud tu nezůstanu do rána, nejspíš něco nenajdu…

„Chtěl bys světlo, poutníku?“ zeptal se ženský hlas.

Tim si později bude namlouvat, že vykřikl překvapením – copak nemáme všichni sklon upravovat si vzpomínky tak, aby nás ukazovaly v lepším světle? –, ale pravda byla trochu méně okrášlená: zaječel hrůzou, upustil kotouč, vyskočil na nohy a málem vzal do zaječích (bez ohledu na stromy, do kterých by mohl vrazit), když tu zasáhla ta jeho část, která má na starosti přežití. Jestli uteče, nejspíš nikdy nedokáže najít potraviny rozházené u stezky. Ani ten kotouč, o němž sliboval, že ho bude opatrovat a přinese zpět nepoškozený.

To ten kotouč promluvil.

Směšný nápad, dokonce ani víla velikosti Armanity by se nevešla do tak tenkého kovového tácku… o kolik to však bylo směšnější než osamělý chlapec, který v Nekonečném lese hledá kouzelníka, jenž musel být už dlouhá staletí mrtvý? A kdyby žil, měl žít tisíce kol daleko na severu tam, kde sníh nikdy neroztává.

Rozhlédl se po zeleném světle, ale žádné neviděl. Se srdcem rozbušeným v hrudi jako kladivo se Tim spustil na kolena, hmatal kolem dokola, až narazil na rozházené vepřové popkiny balené v listí, objevil košíček borůvek (většina se vysypala na zem), objevil i velký koš… ale žádný stříbrný kotouč.

Zoufale vykřikl: „Kde v Nisu jsi?“

„Tady, poutníku,“ ozval se ženský hlas. Dokonale klidný. Ozýval se nalevo od něj. Stále na všech čtyřech se otočil tím směrem.

„Kde?“

„Tady, poutníku.“

„Mluv dál, jestli ráčíš.“

Hlas poslechl. „Tady, poutníku. Tady, poutníku, tady, poutníku.“

Natáhl ruku za hlasem a prsty sevřely vzácný předmět. Když ho v dlani otočil, uviděl zelené světlo. Celý zpocený si ho přitiskl k hrudi. Napadlo ho, že takhle se nikdy nebál, ani když si uvědomil, že stojí na hlavě draka, a že nikdy necítil takovou úlevu.

„Tady, poutníku. Tady, poutníku. Tady…“

„Už tě mám,“ řekl Tim a cítil se hloupě a zároveň vůbec ne hloupě. „Už můžeš, hm, ztichnout.“

Stříbrný kotouč zmlkl. Tim nehybně seděl snad pět minut, poslouchal noční zvuky lesa – ne tak děsivé jako v bažině, aspoň zatím – a vzpamatovával se. Pak řekl: „Ano, sai, chtěl bych světlo.“

Z kotouče zaznělo stejné tiché kňučení, jako když vysunoval ten kolík, a najednou zasvítilo bílé světlo, tak zářivé, že Tima na chvíli oslepilo. Všude kolem něj se rázem zhmotnily stromy a jakési zvíře, které se nehlučně plížilo těsně kolem, polekaně vyjeklo a odskočilo. Tim měl oči pořád ještě oslněné, než aby dobře viděl, ale měl dojem, že to bylo zvíře s hladkou srstí a – možná – zakrouceným ocáskem.

Z tácku trčel druhý klacík. Nahoře měl malou krytou vybouleninu, ze které vycházelo to pronikavé světlo. Bylo jako hořící fosfor, ale na rozdíl od fosforu nevyhořelo. Tim netušil, jak se klacíky a světla mohou schovat v tak tenkém kovovém tácku, ale nezajímalo ho to. Zajímala ho jediná věc.

„Jak dlouho to vydrží, má paní?“

„Tvoje otázka není specifická, poutníku. Přeformuluj.“

„Jak dlouho vydrží to světlo?“

„Baterie je nabitá na osmdesát osm procent. Plánovaná životnost je sedmdesát let, plus minus dva.“

Sedmdesát let, pomyslel si Tim. To by mělo stačit.

Začal sbírat a znovu balit svůj tlumok.

Jasné světlo ho vedlo a stezka, po níž šel, byla ještě zřetelnější než na okraji bažiny, ale neustále mířila do kopce, a než nastala půlnoc (pokud to byla půlnoc, neměl možnost to zjistit), byl Tim unavený, přestože v člunu dlouho spal. Tíživé a nepřirozené horko nepolevovalo, a to mu také nepomáhalo. Stejně jako váha koše a měchu. Nakonec si sedl, položil kotouč vedle sebe, otevřel koš a sežvýkal jeden popkin. Byl lahodný. Na chvilku se zamyslel, ale pak si připomněl, že neví, jak dlouho bude muset o těchto dávkách vydržet. Také mu prolétlo hlavou, že zářivý svit z kotouče by mohlo zahlédnout cokoli, co se ocitne nablízku, a někteří neznámí tvorové by nemuseli být přátelsky naladění.

„Mohla bys to světlo zhasnout, paní?“

Nebyl si jistý, jestli odpoví – v posledních čtyřech nebo pěti hodinách se pokusil několikrát zahájit konverzaci, ale bez výsledku –, ale světlo zhaslo a uvrhlo ho do naprosté temnoty. Timovi okamžitě připadalo, že všude kolem sebe cítí živé tvory – kance, lesní vlky, vurty, možná i jednoho nebo dva púky –, a musel ovládnout nutkání znovu požádat o světlo.

Zdejší železné stromy zřejmě věděly, že je období Širé země, i když je takové vedro, a shodily spoustu listí, většinou na květiny, které jim rostly kolem pat, ale také za ně. Tim ho nasbíral dost, aby si ustlal provizorní lůžko, a lehl si na ně.

Hrabe mi, pomyslel si – to byl nelichotivý výraz obyvatel Stromové pro ty, kdo přišli o rozum. Jenže Tim neměl pocit, že by mu hrabalo. Cítil se plný a spokojený, i když mu chyběli Fagonarďané a dělal si o ně starosti.

„Budu spát,“ řekl. „Probudíš mě, kdyby sem něco přišlo, sai?“

Odpověděla, jenže ne způsobem, kterému by Tim rozuměl: „Směrnice devatenáct.“

To je ta po osmnácté a před dvacátou, pomyslel si Tim a zavřel oči. Okamžitě začal upadat do spánku. Napadlo ho, že položí tomu ženskému hlasu bez těla další otázku: Mluvila jsi s lidmi z bažin? Ale to už spal docela.

V nejhlubších záhybech noci ten kus Nekonečného lesa, kde spal Tim Ross, ožil a všude se plížili malí tvorové. Duch ve stroji, v tom sofistikovaném zařízení označeném North Central Positronics Přenosný průvodce Model DARIA, NCP-1436345-AN, zaznamenával blízkost těchto tvorů, ale zůstával zticha, protože neidentifikoval žádné nebezpečí. Tim spal dál.

Trokeni – celkem jich bylo šest – se posadili v půlkruhu kolem klimbajícího chlapce. Chvíli ho pozorovali svýma zvláštníma zlatě lemovanýma očima, ale pak se otočili k severu a pozvedli čenichy do vzduchu.

Nad nejsevernějšími výspami Středosvěta, kde sněhy nikdy nekončí a Nová země nikdy nepřichází, se ve vzduchu, který nedávno dorazil z jihu a byl příliš teplý, začal tvořit a roztáčet velký trychtýř. Začal dýchat jako plíce a zdola nasával spoustu ledového vzduchu, což ho roztáčelo stále rychleji a vytvořil tak soběstačnou energetickou pumpu. Brzy jeho okraje najdou Stezku paprsku, na niž se Model Průvodce DARIA napojoval elektronicky a Tim Ross ji viděl jako náznak cestičky lesem.

Paprsek bouři ochutnal, shledal ji dobrou a nasál ji do sebe. Smrtidech se začal sunout k jihu, nejdřív pomalu, potom rychleji.

Tim se probudil do ptačího zpěvu, posadil se a promnul si oči. Chvíli nevěděl, kde je, ale pohled na koš a nazelenalé sluneční paprsky pronikající vysokými korunami železných stromů ho brzy upamatoval. Vstal, zamířil stranou od stezky, aby si obstaral ranní nezbytnosti, ale pak se zarazil. Kolem místa, kde spal, uviděl několik malých suchých hovínek, a uvažoval, kdo si ho to v noci přišel prohlédnout.

Něco menšího než vlci, pomyslel si. To mi zatím musí stačit.

Rozepnul si poklopec a udělal, co musel. Když skončil, sbalil košík (trochu překvapený, že ho návštěvníci nevyplenili), napil se z měchu a zvedl stříbrný kotouč. Oči mu padly na třetí knoflík. V hlavě se mu ozvala vdova Smacková s napomenutím, aby ho nemačkal, aby ho nechal na pokoji, ale Tim se rozhodl, že tuhle radu nevezme na vědomí. Kdyby se řídil dobře míněnými radami, nebyl by tu. Jeho matka by samozřejmě mohla stále vidět… ale Velký Kells by byl stále jeho nevlastním otcem. Usoudil, že podobných obchodů, kdy platí něco za něco, je nejspíš plný celý život.

S nadějí, že ten zatracený krám nevybuchne, Tim stiskl knoflík.

„Zdravím, poutníku!“ řekl ženský hlas.

Tim už chtěl odpovědět, ale ona si ho nevšímala a pokračovala. „Vítá tě DARIA, průvodcovská služba společnosti North Central Positronics.

Nacházíš se na Paprsku Kočky, známém též jako Paprsek Lva nebo Tygra. Nacházíš se rovněž na Cestě Ptáka, známé též jako Cesta Orla, Cesta Sokola a Cesta Supa. Všechny věci slouží Paprsku!“

„Tak se to říká,“ souhlasil Tim. Užasl natolik, že si sotva uvědomoval, že mluví. „I když nikdo neví, co to znamená.“

„Opustil jsi Postupný bod devět v bažině Fagonard. V bažině Fagonard není žádný Dogan, ale je tam dobíjecí stanice. Pokud potřebuješ dobíjecí stanici, řekni ano, a já vypočítám tvou trasu. Pokud nepotřebuješ dobíjecí stanici, řekni pokračuj.“

„Pokračuj,“ řeklTiml. „Paní… Dario… hledám Maerlyna…“

Přehlušila ho. „Příští Dogan na současném kurzu je na Kinnoku Severního lesa, známém též jako Severní hnízdo. Dobíjecí stanice v Kinnockém Doganu Severního lesa je mimo provoz. Poruchy v Paprsku naznačují v dané lokaci výskyt magie. V dané lokaci se může rovněž nacházet Změněný život. Doporučuji lokaci obejít. Pokud chceš lokaci obejít, řekni obejít a já vypočítám náhradní trasu. Pokud bys chtěl navštívit Kinnocký Dogan Severního lesa, známý též jako Severní hnízdo, řekni pokračuj.“

Tim se nad tím výběrem zamyslel. Pokud Daria navrhovala něco obejít, zřejmě byl ten Dogan nebezpečný. Na druhou stranu, copak nebyla magie přesně to, co sem přišel hledat? Magii nebo zázrak? A už přece stál drakovi na hlavě. O kolik nebezpečnější by mohl být ten Kinnocký Dogan Severního lesa?

Možná o hodně, připustil v duchu… ale měl otcovu sekeru, měl otcovu minci pro štěstí a měl čtyřranku. Takovou, která stále střílí a už se napila krve.

„Pokračuj,“ řekl.

„Vzdálenost ke Kinnockému Doganu Severního lesa je padesát mil neboli čtyřicet pět celých čtyřicet pět setin kol. Terén středně náročný. Klimatické podmínky…“

Daria se odmlčela. Hlasitě v ní cvaklo. Pak se ozvalo:

„Směrnice devatenáct.“

„Co je Směrnice devatenáct, Dario?“

„Směrnice devatenáct vyžaduje heslo. Možná bude žádoucí heslo hláskovat.“

„Nevím, co to znamená.“

„Víš určitě, že nebudeš chtít, abych vypracovala plán, jak Dogan obejít, poutníku? Zaznamenávám silné poruchy v Paprsku, což naznačuje silnou magii.“

„Je ta magie bílá, nebo černá?“ Touto otázkou se Tim nejvíc přiblížil té, které by hlas z tácku nejspíš nerozuměl: Je to Maerlyn, nebo je to ten muž, který mě a maminku dostal do téhle kaše?

Když uplynulo deset vteřin a odpověď pořád nepřicházela, Tim začal věřit, že žádnou odpověď nedostane… nanejvýš další odkaz na Směrnici devatenáct, což v podstatě znamenalo totéž. Ale odpověď přišla, i když mu moc neposloužila.

„Obojí,“ řekla Daria.

Jeho cesta směřovala stále vzhůru a ani vedro neustávalo. V poledne už byl Tim tak unavený a hladový, že nemohl dál. Několikrát se pokusil zapříst s Dariou hovor, ale ta znovu upadla do zarytého mlčení. Mačkání třetího knoflíku nepomáhalo, i když směr zřejmě nadále udržovala: když schválně zabočil vlevo nebo vpravo z neznatelné stezky mířící stále hlouběji do lesa (a stále vzhůru), zelené světlo zrudlo. Když se vrátil na cestu, znovu se objevila zelená.

Pojedl něco z košíku a pak se uložil, aby si zdříml. Když se probudil, bylo pozdě odpoledne a trochu chladněji. Znovu si nahodil košík na záda (už byl lehčí), na rameno zavěsil měch s vodou a pustil se dál. Odpoledne bylo krátké a podvečer ještě kratší. Noci se už tolik neděsil, částečně proto, že už jednu přežil, ale hlavně proto, že když si řekl o světlo, Daria mu ho poskytla. A po horkém dni byl večerní chlad osvěžující.

Tim šel dál ještě řadu hodin, než začal být znovu unavený. Sbíral si listí a mech na noc, dokud je trochu světlo, když tu se ozvala Daria. „Vpředu se nachází přírodní zajímavost, poutníku. Pokud si přeješ využít této příležitosti, řekni pokračuj. Pokud si nepřeješ ji pozorovat, řekni ne.“

Tim zrovna pokládal košík na zem, ale teď ho zaujatě zase zdvihl. „Pokračuj,“ řekl. Zářivé světlo z kotouče zhaslo, ale když si Timovy oči přivykly, zahlédl vpředu světlo. Byl to jen měsíc, ale jeho světlo tam bylo mnohem jasnější než to, které pronikalo stromy stínícími stezku.

„Použij zelený navigační senzor,“ řekla Daria. „Postupuj tiše. Přírodní zajímavost se nachází jednu míli neboli nula celá osm desetin kola severně od tvé současné pozice.“

Na to se s cvaknutím vypnula.

Tim se pohyboval co nejtišeji, měl však pocit, že dělá hrozný randál. Nakonec to zřejmě stejně bylo jedno. Na stezce se otvírala první velká mýtina, na niž narazil po vstupu do lesa, a bytosti, které ji obývaly, si ho vůbec nevšímaly.

Na padlém kmeni železného stromu sedělo šest brumláků s čumáky pozvednutými k srpku měsíce. Oči jim zářily jako drahokamy. Ve Stromové už v dnešní době nebyli trokeni k vidění a zahlédnout aspoň jednoho bylo možné jen s ohromnou dávkou štěstí. Tim ještě žádného neviděl. Několik jeho kamarádů tvrdilo, že zahlédlo, jak si hrají na poli nebo v blosenovém háji, ale podezíral je, že si vymýšlejí. A teď… vidět jich plného půl tuctu…

Podle jeho názoru byli mnohem krásnější než zrádná Armanita, protože jediné kouzlo, které je obestíralo, bylo prosté kouzlo všeho živého. Tahle zvířata byla kolem mě včera v noci – určitě.

Přiblížil se k nim jako ve snu, i když věděl, že se nejspíš leknou a utečou, ale nedokázal zůstat stranou. Nepohnuli se. Natáhl k jednomu ruku a nevšímal si zarmouceného hlasu v hlavě (připomínal vdovu), který ho varoval, že určitě utrží kousanec.

Brumlák nekousl, ale když ucítil Timovy prsty v husté srsti v důlku pod bradou, jako by se probudil. Seskočil z klády. Ostatní udělali totéž. Začali se mu honit kolem nohou a mezi nimi, chňapat po sobě a pronikavě poštěkávat, až se Tim rozesmál.

Jeden se po něm ohlédl… a zdálo se, že se zasmál taky.

Nechali ho a uháněli doprostřed mýtiny. Tam v měsíčním světle vytvořili pohybující se kruh a jejich bledé stíny tancovaly a proplétaly se. Pak se všichni naráz zastavili, zvedli se na zadních nohou, přední natáhli, a u všech všudy, vypadali jako malí chlupatí lidé. Pod studeným úsměvem srpku měsíce se všichni dívali k severu, ve směru stezky Paprsku.

„Jste nádherní!“ zavolal Tim.

Otočili se k němu, vyrušil je. „Ádení!“ pronesl jeden z nich… a pak všichni utekli mezi stromy. Stalo se to tak rychle, že Tim skoro uvěřil, že si to celé představoval.

Skoro.

Té noci se utábořil na mýtině v naději, že se brumláci třeba vrátí. A jak odplouval do snů, vzpomněl si na něco, co říkala vdova Smacková o nezvykle teplém počasí na takovou roční dobu. Nejspíš o nic nejde… ledaže uvidíš sira Trokena tancovat pod hvězdami nebo s pozvednutým čumákem hledět na sever.

Viděl, jak obojí dělá ne jeden brumlák, ale celý půltucet brumláků.

Tim se posadil. Vdova říkala, že ty věci něco věští – ale co? Smrtonoše? To bylo skoro ono, ale ne tak docela…

„Smrtidech,“ pronesl. „Tak to říkala.“

„Smrtidech,“ ozvala se Daria a vylekala ho tak, že se rázem dokonale probudil. „Rychle se pohybující velmi silná bouře. Mezi její znaky patří hluboký a náhlý pokles teploty provázený silným větrem. Je známo, že v civilizovaných končinách světa působí značné škody a ztráty na životech. V primitivních oblastech byly vyhlazeny celé kmeny. Tuto definici smrtidechu poskytla společnost North Central Positronics.“

Tim si znovu lehl na lůžko z listí, založil si ruce pod hlavu a díval se vzhůru na hvězdnatý kruh ohraničený stromy kolem mýtiny. Takže definici poskytla North Central Positronics, co? No… možná. Měl pocit, že ve skutečnosti to udělala Daria. Byl to zázračný stroj (ačkoli si nebyl jistý, že jepouze stroj), ale některé věci mu nesměla povědět. Přesto měl dojem, že mu některé věci naznačuje. Vede ho stejně, jako to udělali Kontraktor a Armanita? Tim musel uznat, že je to možné, ale moc tomu nevěřil. Napadlo ho – možná proto, že byl jen hloupý kluk ochotný uvěřit čemukoli –, že možná si už dlouho neměla s kým popovídat a oblíbila si ho. Jedno věděl jistě: pokud se blížila nějaká hrozná bouře, udělá dobře, když svoji záležitost vyřídí rychle a pak se schová. Ale kde bude v bezpečí?

To zavedlo jeho úvahy zpátky k fagonardskému kmeni. Ti nebyli v bezpečí ani trochu… což věděli, copak mu nepředváděli, jak se budou chovat brumláci? Slíbil si tehdy, že pozná, co se mu snaží ukázat, až to uvidí, a tak se i stalo. Bouře se blížila – smrtidech. Oni to věděli, nejspíš od brumláků, a očekávali, že zemřou.

S hlavou plnou takových myšlenek Tim nevěřil, že bude moci brzy usnout, ale za pět minut nevěděl o světě.

Zdálo se mu o trokenech tancujících při měsíčku.

Začal na Dariu myslet jako na společnici, i když toho moc nenamluvila, a pokud něco řekla, Tim vždy nepochopil, jaké má důvody (nebo o čem, u Na’aru, mluví). Jednou to byla řada čísel. Jednou mu řekla, že bude „mimo provoz“, protože „hledá satelit“, a navrhla mu, aby se zastavil. Poslechl a tácek vypadal půl hodiny úplně mrtvý – žádná světla, žádný hlas. Zrovna když už Tim docházel k závěru, že opravdu umřela, zelené světlo se znovu rozzářilo, vynořil se krátký klacík a Daria oznámila: „Opětovně jsem navázala satelitní spojení.“

„Pěkně si to užij,“ popřál jí Tim.

Několikrát mu nabídla, že vypočítá náhradní trasu. Tohle Tim pokaždé odmítl. A jednou, ke konci druhého dne po opuštění Fagonardu, zarecitovala kousek básničky:

Vidíš Orlí oko třpytné,

nebe vzpírá silným křídlem!

Hlídá zemi, moře též,

i tebe, dítě, tak už běž.

I kdyby žil sto let (Tim však pochyboval, že to má v kartách, když se vydal na tuhle bláznivou výpravu), nejspíš nezapomene na to, co viděl během tří dnů, kdy se s Dariou trmácel ve vedru do kopce. Cestička, předtím sotva znatelná, už byla zřetelná, a několik kol už ji lemovaly rozpadající se kamenné zídky. Jednou, trvalo to skoro hodinu, se koridor na nebi nad cestou zaplnil tisíci velkých červených ptáků, kteří letěli na jih, jako by se stěhovali. Ale určitě dosednou v Nekonečném lese, pomyslel si Tim. Protože žádného takového ptáka nikdy nad Stromovou neviděl. Jednou mu zkřížili cestu čtyři modří srnci vysocí necelé dvě stopy. Zřejmě si vůbec nevšimli ohromeného chlapce, který na ty muťácké trpaslíky nehnutě civěl. A jednou přišel k poli plnému obřích žlutých hub, jež byly vysoké čtyři stopy a klobouky měly velké jako deštník.

„Jsou k jídlu, Dario?“ zeptal se Tim, protože mu zásoby potravin v koši docházely. „Víš to?“

„Ne, poutníku,“ odpověděla Daria. „Jsou jedovaté. Postačí, když ti na kůži dopadnou jejich výtrusy, a zemřeš na křeče. Doporučuji mimořádnou opatrnost.“

Tuto radu si Tim vzal k srdci a dokonce zadržoval dech, dokud neprošel kolem smrtonosného háje plného zrádné, lákavé smrti.

Koncem třetího dne se vynořil na pokraji úzké propasti, která spadala dolů nejméně tisíc stop. Na dno nedohlédl, protože bylo pokryté závějemi bílých květin. Byly tak husté, že si je nejdřív spletl s mrakem, který spadl na zem. Vůně, jež k němu zdola vanula, byla fantasticky sladká. Přes propast se klenul kamenný most a na druhé straně procházel vodopádem, jenž v odlescích zapadajícího slunce svítil rudě jako krev.

„Mám tudy přejít?“ zeptal se Tim ochable. Most nevypadal o mnoho širší než trám ve stodole… a uprostřed o nic tlustší.

Daria neodpověděla, ale klidně svítící zelené světlo bylo odpovědí samo o sobě.

„Možná ráno,“ rozhodl se Tim, i když věděl, že se nevyspí, jak o tom bude přemýšlet, ale zároveň to nechtěl zkoušet, když už se den nachyloval. Představa, že by se musel vypořádat s posledním úsekem visutého mostu potmě, ho děsila.

„Doporučuji přejít ihned,“ řekla mu Daria, „a pokračovat ke Kinnockému Doganu Severního lesa nejvyšší možnou rychlostí. Náhradní trasa není možná.“

Při pohledu na propast pod chatrným mostkem nemusel Timovi hlas z tácku zdůrazňovat, že náhradní trasa není možná. Ale stejně…

„Proč nemůžu počkat do rána? To by bylo určitě bezpečnější.“

„Směrnice devatenáct.“ V talířku cvaklo hlasitěji než dřív a potom Daria dodala: „Doporučuji však zrychlit, Time.“

Už několikrát ji žádal, aby mu říkala raději jménem než poutníku. To bylo poprvé, co to udělala, a to ho přesvědčilo. Odložil koš od fagonardského kmene – s trochou lítosti –, protože se bál, že by se mu s ním špatně udržovala rovnováha. Poslední dva popkiny si strčil pod košili, měch s vodou zavěsil na záda a pak se přesvědčil, že čtyřranka a otcova sekyrka vězí pevně za opaskem každá na jednom boku. Přiblížil se ke kamennému chodníku, podíval se dolů mezi srázy plné bílých květů, a uviděl, že už se tam začíná sbírat jezírko prvních večerních stínů. Představil si, jak dělá ten pověstný jediný chybný krok, který nelze vzít zpět. Uviděl sám sebe, jak máchá pažemi v marné snaze udržet rovnováhu. Cítil, jak pod nohama nejdřív ztrácí kamennou oporu a pak jimi kmitá ve vzduchu. Slyšel svůj výkřik, když pád už nejde zadržet. Pak bude mít chvilku, aby litoval života, který mohl prožít, a potom…

„Dario,“ ozval se tichým, chabým hláskem, „musím?“

Neodpověděla, což jako odpověď stačilo. Tim vykročil nad propast.

Klapot podpatků na kamenech se velmi hlasitě rozléhal. Tim se nechtěl dívat dolů, ale neměl na vybranou. Kdyby nedával pozor, kam šlape, určitě by skončil špatně. Kamenný most byl na začátku široký jako vesnický chodníček, ale jak se Tim blížil k prostředku – přesně jak se bál, i když doufal, že ho jen šálí zrak –, byl chodník široký jen na podrážku boty. Tim se snažil jít s rozpaženýma rukama, ale soutěskou fučel vítr, nadouval mu košili a dělal z něj draka, který se chystá vzlétnout. Tim proto ruce spustil a šel dál, jeden krůček za druhým, a vratce se kymácel. Dospěl k přesvědčení, že horečný tlukot srdce brzy utichne, že hlavou se mu prohánějí poslední zmatené myšlenky.

Maminka se nikdy nedozví, co se mi stalo.

V půli cesty byl most nejužší a nejtenčí. Tim v chodidlech cítil, jak je most křehký, a slyšel, jak vítr hvízdá v dírách vydrolených vespod. Teď pokaždé, když udělal krok, musel chodidlo přetáhnout nad propastí.

Nesmíš ztuhnout, nabádal se, ale věděl, že jestli zaváhá, přesně to se stane. Potom koutkem oka zahlédl dole jakýsi pohyb a přece jen zaváhal.

Z květin se vynořovala dlouhá, kožnatá chapadla. Nahoře byla břidlicově šedá a dole růžová jako popálená kůže. Zdvíhala se k němu ve vlnivém tanci – nejdřív dvě, pak čtyři, potom osm, nakonec jich byl celý les.

Daria znovu promluvila. „Doporučuji zrychlit, Time.“

Donutil se znovu k chůzi. Nejdřív pomalu, ale pak rychleji, jak se chapadla stále přibližovala. Žádné zvíře určitě nemohlo dosáhnout tisíc stop vysoko, ať už se dole v květinách skrývalo jakkoli obrovské tělo, ale když Tim viděl, jak se chapadla tenčí a natahují, aby dosáhla co nejvýš, přidal do kroku. A když nejdelší chapadlo dosáhlo zespodu k mostu a začalo se po něm plazit, Tim se rozběhl.

Vpředu duněl vodopád – už nebyl rudý, ale vybledal do růžovooranžového odstínu. Do rozpálené tváře ho udeřila studená vodní tříšť. Tim cítil, jak mu cosi ohmatává botu a hledá oporu, a s nesrozumitelným jekotem se vrhl vpřed do vody. Na okamžik ho pohltil mrazivý chlad – obalil jeho tělo jako rukavice – a pak už byl na druhé straně vodopádu a opět na pevné zemi.

Jedno chapadlo proniklo za ním. Zdvihlo se jako promáčený had… a pak se stáhlo.

„Dario! Nestalo se ti něco?“

„Jsem vodotěsná,“ odvětila Daria tónem, který podezřele připomínal domýšlivost.

Tim se vzpamatoval a rozhlédl se. Ocitl se v malé skalní jeskyni. Na jedné stěně byl tajuplný nápis namalovaný barvou, která kdysi snad byla červená, ale během let (nebo možná staletí) vybledla do narezavělé:

JOHN 3:16

STŘES SE PEKLA DOUVEJ V NEBE

ČLOVĚK JEŽÍŠ

Před Timem bylo krátké kamenné schodiště, na něž dopadalo blednoucí sluneční světlo. Na jedné straně se válely hromady plechovek a části rozbitých přístrojů – pružiny, dráty, rozbité sklo a kusy zelených desek pokrytých kovovými klikyháky. Na druhé straně schodiště ležela kostra se starobylou polní láhví uloženou na hrudním koši. Šklebila se holými zuby, jako by říkala, Zdravím, Time! Vítej na opačné straně světa! Chceš se napít prachu? Mám ho spousty!

Tim vystoupal po schodech, kolem kostry rychle proběhl. Věděl moc dobře, že neožije a nepokusí se ho chňapnout za botu, jako to zkoušela chapadla z květin. Co je mrtvé, je mrtvé. Ale i tak mu připadalo bezpečnější kolem proběhnout.

Když vyběhl nahoru, uviděl, že stezka se znovu zanořuje do lesa, ale ne na dlouho. Po chvilce se vysoké staré stromy od stezky vzdálily a dlouhý, předlouhý svah, který bude muset vyšlapat, končil nahoře mýtinou, mnohem rozlehlejší než ta, na níž si hráli brumláci. Na mýtině se tyčila k nebi obrovská věž postavená z kovových nosníků. Na špičce blikalo červené světlo.

„Téměř jsi dosáhl svého cíle,“ oznámila Daria. „Kinnocký Dogan Severního lesa je tři kola daleko.“ Znovu to cvaklo, mnohem hlasitěji než předtím. „Opravdu musíš spěchat, Time.“

Jak tak Tim stál a díval se na věž s blikajícím světlem, znovu zafičel vítr, který ho tolik děsil, když šel po kamenném mostě, jenže tentokrát zafoukal mrazivě. Tim se podíval na nebe a uviděl, že mračna, která se dosud líně sunula k jihu, teď uhánějí jako o závod.

„To je smrtidech, viď, Dario? Žene se sem smrtidech.“

Daria neodpověděla, ale Tim ani odpověď nepotřeboval.

Rozběhl se.

Než se dostal na mýtinu s Doganem, sotva popadal dech a stěží pletl nohama, i když ho poháněl strach. Vítr stále sílil, bránil mu, a větve vysoko v korunách železných stromů začaly šumět. Vzduch byl stále teplý, ale podle Tima to tak nevydrží moc dlouho. Potřeboval se někam schovat a doufal, že to půjde v Doganu.

Jenže když se vynořil na mýtině, věnoval kulaté budově s kovovou střechou, která stála u paty trámové věže s blikajícím světlem, sotva jen letmý pohled. Spatřil ještě něco jiného, a to upoutalo jeho pozornost, až se mu zatajil dech.

Co to vidím? Opravdu to vidím?

„Bohové,“ zašeptal.

Stezka, která protínala mýtinu, byla dlážděná jakýmsi rovným tmavým materiálem, který byl tak hladký, že se v něm odrážely jak stromy kývající se v sílícím větru, tak mračna zabarvená zapadajícím sluncem a uhánějící po nebi. Stezka končila u kamenného srázu. Zdálo se, že tam celý svět končí a pak začíná o nějakých sto kol dál. Uprostřed zela obrovská propast zaplněná jen svištícím vzduchem, v němž tancovalo a vířilo listí. Byli v něm také rézičky. Bezmocně stoupaly a vířily ve větrných proudech a spirálách. Některé byly zřejmě mrtvé, křídla měly odtržená od těl.

Tim si však velké propasti a umírajících ptáků sotva všiml. Nalevo od kovové cesty, asi tři yardy od místa, kde se svět propadal do nicoty, stála kruhová klec s kovovými mřížemi. Před ní leželo převrácené otlučené plechové vědro, které znal moc dobře.

V kleci byl obrovský tygr, a ten pomalu obcházel kolem díry uprostřed klece.

Uviděl chlapce zírajícího s otevřenou pusou a přišel k mřížím. Oči měl velké jako míčky a zářivě zelené. Na bocích měl tmavě oranžové pruhy, které se střídaly s tou nejsytější půlnoční černí. Nastražil uši. Zkrabatil čenich a ukázal dlouhé bílé zuby. Pak zavrčel. Potichu, jako když se hedvábný oděv pomalu trhá ve švu. Mohl to být pozdrav… ale Tim o tom jaksi pochyboval.

Tygr měl kolem krku stříbrný obojek. Na něm visely dva předměty. Jeden vypadal jako hrací karta. Druhý byl podivně pokroucený klíč.

Tim netušil, jak dlouho stál uhranutý těma nádhernýma smaragdovýma očima nebo jak dlouho ještě by do nich byl schopen zírat, ale obrovské nebezpečí, v jakém se právě nacházel, se ohlašovalo řadou tichých, dunivých výbuchů.

„Co je to?“

„Stromy na opačné straně Velkého kaňonu,“ odpověděla Daria. „Mimořádně rychlá změna teploty působí, že stromy se prudce smršťují. Hledej úkryt, Time.“

Smrtidech – co jiného? „Za jak dlouho se sem dostane?“

„Za necelou hodinu.“ Ozvalo se další hlasité cvaknutí. „Možná se budu muset vypnout.“

„Ne!“

„Porušila jsem Směrnici devatenáct. Na svoji obranu mohu říct pouze to, že už je to velice dlouho, co jsem s někým mluvila.“ Cvakl Potom – mnohem důrazněji a hrozivěji – břink!

„A co ten tygr? Je to strážce Paprsku?“ Jakmile to Tim vyslovil, naplnila ho hrůza. „Nemůžu nechat strážce Paprsku tady venku, aby umřel ve smrtidechu!“

„Strážcem Paprsku na tomto konci je Aslan,“ řekla Daria. „Aslan je lev, a pokud stále žije, je daleko odsud, v kraji nekonečného sněhu. Tento tygr je… Směrnice devatenáct!“ Pak to cvaklo ještě hlasitěji, protože směrnici překonala, byť si Tim neuměl představit, za jakou cenu. „Tento tygr je to kouzlo, o němž jsem mluvila. Nevšímej si ho. Hledej úkryt! Hodně štěstí, Time. Byl jsi můj pří –“

Tentokrát nic necvaklo ani nebřinklo, ale strašlivě křachlo. Z tácku se vyvalil kouř a zelené světlo zhaslo.

„Dario!“

Nic.

„Dario, vrať se!“

Ale Daria byla pryč.

Kanonáda, kterou duněly umírající stromy, zněla dosud daleko za zamlženou dírou v krajině, ale nebylo pochyb, že se blíží. Vítr stále sílil a byl studenější. Vysokým nebem se hnalo poslední hejno mraků. Za nimi zůstávala strašlivě jasná fialová pláň, na níž se začaly vynořovat první hvězdy.

Šepot větru vysoko ve větvích okolních stromů zesílil do nešťastného sboru vzdechů. Jako by železné stromy věděly, že se jejich dlouhý, předlouhý život blíží ke konci.

Tim se znovu podíval na tygra (opět začal pomalu a majestátně přecházet sem a tam, jako by Tim nestál za víc než chvilkové zamyšlení) a pak se rozběhl k Doganu. Kolem dokola, ve výši Timovy hlavy, se po jeho obvodu táhla řada kulatých okének ze skutečného skla – na pohled pořádně tlustého. Dveře byly také z kovu. Nebyl na nich žádný knoflík nebo petlice, jenom škvíra jak úzká ústa. Nad škvírou, na rezivějící ocelové tabulce, stálo toto:

NORTH CENTRAL POSITRONICS, LTD.

Kinnok Severního lesa

Obloukový kvadrant

Pobočka 9

Nízké zabezpečení

POUŽIJ KLÍČOVOU KARTU

Těžko ta slova rozluštil, protože byla v prapodivné směsici ušlechtilé a nízké řeči. Pod nimi však bylo naškrábáno něco, co přečetl snadno: Tady jsou všichni mrtví.

Dole u dveří ležela krabička, která vypadala jako ta, do níž si Timova matka dávala své drobné ozdůbky a památky, jenže tahle byla z kovu a ne ze dřeva. Pokusil se ji otevřít, byla však zamčená. Na víku byla vyryta písmena, která Tim nepřečetl. Také v ní byla klíčová dírka zvláštního tvaru – jako písmeno ¹ –, ale žádný klíč. Pokusil se krabičku zvednout, ale nešlo to. Možná byla ukotvená ke kamennému sloupku v zemi.

Tima udeřila do tváře mrtvá rézička. Kolem proletěly další opeřené mrtvolky, které se obracely a vířily ve stále prudším proudění vzduchu. Některé narážely do stěny Doganu a padaly kolem něj.

Tim znovu přečetl poslední slova na ocelové tabulce: POUŽIJ KLÍČOVOU KARTU. Pokud měl nějaké pochybnosti o tom, co to asi může být, stačil mu jediný pohled na škvíru těsně pod těmito slovy. Pomyslel si, že dokonce ví, jak „klíčová karta“ vypadá, protože ji zřejmě právě viděl spolu s dalším, obvyklejším klíčem, který by mohl padnout do klíčové dírky tvaru v kovové krabici. Oba klíče – a zřejmě jeho záchrana – visely na krku tygra, který by Tima asi dokázal spolknout na tři oblíznutí. Možná i na dvě, protože Tim nezahlédl v kleci žádnou potravu.

Tohle čím dál víc zavánělo krutým vtipem, i když tenhle vtip by dokázal pobavit jen velmi krutého člověka. Třeba takového, který poslal zlou vílu, aby vlákala chlapce do nebezpečných bažin.

Co dělat? Mohl vůbec něco dělat? Tim by se rád zeptal Darii, ale strašně se bál, že jeho přítelkyně z tácku – hodná víla, pravý opak té zlé od Kontraktora – je mrtvá, že ji zabila Směrnice devatenáct.

Pomalu se přiblížil ke kleci, a to už se musel proti větru opírat. Tygr ho uviděl, obešel jámu uprostřed a zůstal stát u dveří do klece. Sklonil svou ohromnou hlavu a zahleděl se na něj jiskřivýma očima. Vítr mu čechral hustý kožich, až se mu pruhy vlnily a zdálo se, že se prolínají.

Plechové vědro by se mělo ve větru odkutálet, ale to se nestalo. Zdálo se, že je stejně jako ocelová krabice přitlučené na místo.

To vědro pro mě přichystal i doma, abych viděl jeho lži a uvěřil jim. Všechno to byl jen žert a pod tím vědrem najde jeho poslední dílek, závěr k popukání – jako Nemůžu obracet seno vidličkou! Nebo Takže jsem ji otočil a zahřál z druhé strany – nato měli lidi zařvat smíchy. A proč ne, když byl tohle konec? Zasměje se rád.

Tim popadl vědro a zvedl je. Čekal, že pod ním najde Kontraktorovu kouzelnou hůlku, ale nebyla tam. Tenhle žert byl ještě lepší. Byl tu další klíč, velký a zdobně vyřezávaný. Stejně jako Kontraktorova jasnovidná mísa a tygrův obojek byl ze stříbra. Ke hlavičce klíče byl kouskem provázku přivázaný vzkaz.

Za propastí praskaly a duněly stromy. Z hlubin se vyvalila obrovská mračna prachu a vichr je strhával v cárech jako dým.

Kontraktorův vzkaz byl krátký:

Zdravím tě, statečný a bystrý chlapče! Vítej v Kinnoku Severního lesa, kterému se dřív říkalo Brána Vnějšího světa. Nechal jsem ti zde jednoho mnutého tygra. Má VELKÝ hlad! Ale jak jsi už asi uhodl, klíč k ÚKRYTU mu visí na krku. Možná jsi také uhodl, že tento klíč otevírá klec. Použij ho, jestli se odvážíš! S pozdravením tvé matce (novomanžel ji BRZY navštíví), zůstávám tvým věrným služebníkem!

RF/MŠ

Toho člověka – pokud to byl člověk, který zde vzkaz Timovi zanechal, překvapilo máloco, ale možná by ho překvapil úsměv, s nímž se chlapec narovnával. V ruce měl klíč a plechové vědro odkopl. Vědro vylétlo do výšky a v sílícím větru, teď už skoro vichřici, odplachtilo pryč. Svůj účel splnilo a všechno kouzlo z něj vyprchalo.

Tim se podíval na tygra. Tygr se podíval na Tima. Zdálo se, že si vůbec neuvědomuje sílící vichr. Ocasem pomalu pohupoval sem a tam.

„On si myslí, že se radši dám odfouknout nebo zmrznu, než abych čelil tvým drápům a zubům. Možná neviděl tohle.“ Tim vytáhl z opasku čtyřranku. „Stačila na tu divnou rybu v bažině a určitě bude stačit i na tebe, sai Tygře.“

Tim znovu užasl nad tím, jak dobře se s pistolí v ruce cítí. Její účel byl tak prostý, tak jasný. Stačilo jen střílet. A když ji Tim držel, nic jiného než střílet nechtěl.

Jenže.

„Ale ano, viděl ji,“ řekl Tim a úsměv na tváři se mu rozšířil. Sotva cítil, jak se mu koutky úst zdvíhají, protože kůže na tváři začínala být necitlivá chladem. „Jo, viděl ji velmi dobře. Myslel si, že se dostanu tak daleko? Možná ne. Myslel si, že jestli se dostanu až sem, zastřelím tě, abych žil? Proč ne? On by to udělal. Ale proč posílal kluka? Proč, když nejspíš pověsil tisíc lidí a podřízl stovku hrdel a vyhnal kdo ví kolik chudých vdov do kraje? Umíš na to odpovědět, sai Tygře?“

Tygr se jen díval se skloněnou hlavou a oháňka se mu stále pomalu pohupovala sem a tam.

Tim jednou rukou zastrčil čtyřranku zpátky za opasek, druhou rukou vsunul zdobený stříbrný klíč do zámku na zaoblených dveřích klece. „Sai Tygře, nabízím dohodu. Dovol mi, abych klíčem, který máš na krku, otevřel tamhleten úkryt, a oba budeme žít. Ale jestli mě roztrháš na kusy, oba zahyneme. Rozumíš tomu? Dej mi znamení, pokud rozumíš.“

Tygr žádné znamení nedal. Jen se na něj díval.

Tim to ani nečekal a možná ani nepotřeboval. Voda bude, pokud bůh dá.

„Mám tě rád, maminko,“ řekl a otočil klíčem. Dutě to cvaklo, když se prastaré západky otočily. Tim uchopil mříže dveří a otevřel je, a otočné závěsy pronikavě zaskřípaly. Pak Tim ustoupil a ruce spustil k bokům.

Tygr zůstal chvíli stát na místě, jako by pojal podezření. Potom vyšel z klece. Zadívali se s Timem na sebe pod temnícím fialovým nebem a vichr vyl a dunění výbuchů se blížilo. Měřili se navzájem jako pistolníci. Tygr vykročil vpřed. Tim o krok couvl, ale pochopil, že pokud udělá ještě krok, ztratí nervy a vezme do zaječích. Zůstal tedy stát.

„Pojď. Zde stojí Tim, syn Velkého Jacka Rosse.“

Tygr, místo aby rozsápal Timovi hrdlo, se posadil a zvedl hlavu, aby odhalil obojek a klíče, které na něm visely.

Tim neváhal. Později si možná bude moci dovolit ten luxus a žasnout, ale teď ne. Vítr každou vteřinou sílil, a pokud Tim nebude jednat rychle, vichr ho strhne a odnese do lesa, kde ho nejspíš nabodne na větev. Tygr byl těžší, ale brzy by ho následoval také.

Klíč, který vypadal jako karta, a klíč, který vypadal jako , byly ke stříbrnému obojku přitavené, ale přezka obojku šla docela snadno otevřít. Tim ji po stranách, u zářezů, stiskl a obojek odpadl. Stačil zaznamenat, že tygrovi i pak zůstal jakýsi obojek – tentokrát z růžové kůže tam, kde byla srst vydřená –, a pak už spěchal ke kovovým dveřím Doganu.

Zvedl klíčovou kartu a vložil ji do štěrbiny. Nic se nestalo. Obrátil ji a zkusil to opačně. Pořád nic. Vichr zadul a jako studená mrtvá ruka přirazil Tima na dveře, až se mu spustila z nosu krev. Odstrčil se od dveří, obrátil kartu vzhůru nohama a znovu to zkusil. Pořád nic. Tim si najednou vzpomněl na cosi, co říkala Daria – bylo to teprve před třemi dny? Kinnocký Dogan Severního lesa je mimo provoz. Tim už asi věděl, co to znamená. Blikající světlo na věži z kovových trámů sice stále fungovalo, ale jiskrová síla, která napájela tohle místo, sem netekla. Postavil se tygrovi a ten zareagoval tím, že ho nesežral, jenže Dogan byl zamčený. Takže tak jako tak umřou.

Tak tedy končil celý žert a muž v černém se někde smál.

Tim se otočil a uviděl, že tygr strká čenichem do kovové krabice s rytinou na víku. Zvíře vzhlédlo a pak znovu strčilo čenichem do krabice.

„Dobrá,“ řekl Tim. „Proč ne?“

Klekl si tak blízko u tygrovy skloněné hlavy, až cítil na studené tváři závany jeho teplého dechu. Zkusil klíč. Dokonale zapadl. Timovi se na okamžik jasně vybavila vzpomínka, jak klíčem od Kontraktora otevíral Kellsovu truhlici. Pak otočil tímto klíčem, uslyšel cvaknutí a zvedl víko. S nadějí v záchranu.

Místo ní uviděl tři předměty, které mu nebyly naprosto k ničemu: velké bílé péro, malou hnědou lahvičku a obyčejný bavlněný ubrousek, jaké ve Stromové pokládají na dlouhé stoly za obecní síní před výroční Sklizňovou hostinou.

Vítr byl už silnější než vichřice, a když začal fičet skrz překřížené trámy kovové věže, rozeznělo se děsivé skučení. Pírko vzlétlo z krabice, ale než stačilo uletět docela, tygr natáhl krk a chňapl ho mezi zuby. Otočil se k chlapci a podával mu ho. Tim ho vzal a bez přemýšlení zastrčil za opasek vedle otcovy sekyrky. Po čtyřech se začal plížit dál od Doganu. Odplachtit do lesa a nechat se propíchnout nějakou větví by nebylo příjemné umírání, ale možná by to bylo lepší – rychlejší –, než kdyby z něj život vymáčkl smrtící vítr, který by ho přitiskl na Dogan, prosákl mu kůží až do útrob a zmrazil mu srdce.

Tygr zavrčel, znovu to znělo jako pomalu trhané hedvábí. Tim chtěl otočit hlavu, ale vítr mu ji připlácl k Doganu. Snažil se popadnout dech, ale vítr mu vzduch neustále odtrhával od nosu a úst.

Teď mu tygr podával ubrousek, a když Tim konečně vhltl vzduch do plic (cestou dovnitř mu ten doušek znecitlivěl hrdlo), uviděl něco divného. Sai Tygr držel ubrousek za růžek a ubrousek se rozložil na čtyřnásobek své původní velikosti.

To není možné.

Jenže to viděl na vlastní oči. Pokud ho oči – z nichž se hrnuly slzy, které mu přimrzaly na tváře – nešálily, ubrousek mezi tygrovými čelistmi nabyl velikosti ručníku. Tim po něm sáhl. Tygr ho držel, dokud neviděl, že ho Tim pevně svírá ve znecitlivělé pěsti, a pak ho pustil. Vichřice vyla kolem nich už tak prudce, že dokonce i šestisetlibrový tygr se musel proti ní vzpírat, ale ubrousek, z něhož se stal ručník, visel Timovi v ruce zcela volně, jako by panovalo bezvětří.

Tim se zahleděl na tygra. Ten mu pohled vracel, zřejmě dokonale spokojený sám se sebou i skučícím světem kolem sebe. Chlapec si najednou vzpomněl na plechové vědro, které posloužilo k vidění stejně dobře jako Kontraktorova stříbrná mísa. Ve správné ruce může být každý předmět kouzelný, řekl ten muž.

Možná to platilo také o kousku obyčejné bavlny.

Ručník byl stále přeložený – nejméně napůl. Tim ho opět rozložil a z ručníku se stal ubrus. Tim ho podržel před sebou, a i když vichřice stále fičela kolem, vzduch mezi jeho tváří a visící látkou byl naprosto nehybný.

A teplý.

Tim popadl ubrus, který býval ubrouskem, do obou rukou, roztřepí ho a látka se znovu rozložila. Teď to bylo prostěradlo, které se klidně položilo na zem, i když nad ním i vedle něj svištěl prach, větvičky a mrtvé rézičky. To všechno naráželo do zakřivené stěny Doganu a vydávalo zvuky jako krupobití. Tim se začal plazit pod prostěradlo, pak zaváhal a pohlédl tygrovi do zářivých zelených očí. Také se podíval na mohutné tesáky, které mu přečnívaly z tlamy, ale pak pozvedl růžek kouzelného plátna.

„Pojď. Vlez si pod to. Tady nefouká a není tu zima.“

Ale tys to věděl, sai Tygře. Je to tak?

Tygr se přikrčil, natáhl pozoruhodné tlapy a po břiše se plazil vpřed, až se ocitl pod prostěradlem. Tim měl pocit, jako by ho po paži škrábla hrst drátů, když si tygr dělal pohodlí: otřel se o něj vousy. Tim se otřásl. Pak se dlouhé huňaté zvíře uložilo vedle jeho těla.

Tygr byl hodně velký a půlka těla mu zpod tenké bílé pokrývky stále přečnívala ven. Tim se pozvedl a vzepřel se proti větru, který mu zacloumal rameny a hlavou, když je vysunul na volné povětří, a znovu roztřepí plátno. Ozval se zvuk, jako když se něco trhá, ale to se plátno opět rozložilo, tentokrát do velikosti plachty jezerního člunu. Lemem dosáhlo skoro k okraji tygrovy klece.

Svět burácel a ovzduší zuřilo, ale pod pokrývkou vládl klid. Tedy až na Timovo rozbušené srdce. Když se začalo uklidňovat, ucítil, jak mu u hrudníku pomalu tluče další srdce. A uslyšel hluboké, tiché rachocení. Tygr předl.

„Jsme v bezpečí, viď?“ zeptal se Tim.

Tygr se na něj chvíli díval a potom zavřel oči. Timovi to jako odpověď stačilo.

Přišla noc a s ní smrtidech udeřil naplno. Za silným kouzlem, které zprvu vypadalo jako obyčejný ubrousek, prudce sílil mráz, stejně jako vítr, jenž brzy fičel vyšší rychlostí než sto kol za hodinu. Okna Doganu zarostla na palec tlustou vrstvou námrazy. Želené stromy za Doganem se nejdřív smrštily, pak se skácely a pak už letěly na jih jako smrtící mračno větví, třísek a celých kmenů. Vedle Tima dřímal jeho spolubydlící, jako by o ničem nevěděl. Jak se propadal stále hlouběji do spánku, tělo se mu uvolnilo a natáhlo, až Tima odstrčil k okraji pokrývky. V jednu chvíli Tim do tygra přímo dloubal loktem, jak to jeden dělá, když se mu vedlejší spáč pokouší sebrat celou deku. Tygr jen tlumeně zamručel a protáhl tlapy, ale kousek se odsunul.

„Díky, sai,“ zašeptal Tim.

Hodinu po západu slunce – nebo to možná byly dvě hodiny, Tim ztratil pojem o čase – se k ječícímu vichru přidal jakýsi příšerný skřípot. Tygr otevřel oči. Tim opatrně stáhl horní okraj pokrývky a vykoukl ven. Věž nad Doganem se začala ohýbat. Tim jako uhranutý sledoval, jak se věž ohnula docela. A potom, mžikem oka, se věž rozpadla. V jednu chvíli tu byla, a vzápětí z ní byly letící tyče a ocelová kopí vržená vichřicí do širokého průseku, kde ještě ráno stál les železných stromů.

Příští bude Dogan, pomyslel si Tim, ale nestalo se tak.

Dogan vydržel, jako už tisíc let.

Byla to noc, na kterou nikdy nezapomněl, ale byla tak nádherně podivná, že ji nedokázal popsat… ani si ji nepamatoval rozumem, jak jsme zvyklí si pamatovat běžné události ve svých životech. Plně tu noc chápal jen ve snech a o smrtidechu se mu zdálo až do konce života. Nebyly to noční můry. Byly to dobré sny. Byly to sny o bezpečí.

Pod pokrývkou bylo teplo a spící tělo jeho spolubydlícího prostor ještě víc zahřívalo. V jednu chvíli Tim stáhl pokrývku a podíval se na bilion hvězd rozesetých po nebeské báni. Tolik jich neviděl nikdy v životě. Jako by bouře vyfoukala dírky do světa nad tímto světem a udělala z něj řešeto. Dírkami svítilo zářivé tajemství stvoření. Takové věci možná nebyly určené pro lidské oči, ale Tim si byl jist, že dostal speciální povolení se dívat, protože se schovával pod kouzelnou dekou a ležel vedle tvora, jehož by i nejdůvěřivější obyvatelé Stromové považovali za mytický výmysl.

Při pohledu na hvězdy cítil bázeň a úžas, ale také hlubokou a neochvějnou spokojenost, jakou prožíval jako dítě, když se probudil uprostřed noci, v bezpečí a teple pod prošívanou dekou, napůl v dřímotě, napůl probuzený, a poslouchal, jak vítr zpívá svou osamělou píseň o jiných krajích a jiných životech.

Čas je klíčová dírka, pomyslel si, když tak hleděl vzhůru na hvězdy. Ano, tak to podle mě je. Občas se shýbneme a nakoukneme do ní. A závan, který při tom ucítíme na tváři – závan větru, který tou klíčovou dírkou fouká – je dech celého živého všehomíra.

Vítr burácel prázdným nebem, mráz byl stále třeskutější, ale Tim Ross ležel v teple a bezpečí, se spícím tygrem vedle sebe. V jednu chvíli sám upadl do dřímoty, do hlubokého a vydatného odpočinku bez rušivých snů. Jak usínal, cítil, že je velmi maličký a letí s větrem, který fouká tou klíčovou dírkou času. Letěl z kraje Velkého kaňonu, přes Nekonečný les a Fagonard, nad Železnodřevnou stezkou, nad Stromovou – z té vichrné výšky, kde letěl, vypadala jen jako statečný chomáč světýlek – a pak dál, dál, mnohem dál, přes celý rozlehlý Středosvět až k místu, kde se do nebes tyčila obrovská ebenová Věž.

Tam půjdu! Jednoho dne tam půjdu!

To byla jeho poslední myšlenka, než upadl do spánku.

Ráno se neutuchající jekot větru ztišil do hučení. Tim měl plný močový měchýř. Odstrčil pokrývku, vyplazil se na zem, která byla vymetená dočista až na skalnaté podloží, a odspěchal za Dogan. Z úst mu vylétal dech jako obláčky bílé páry, které vítr okamžitě strhával pryč. Na druhé straně Doganu bylo závětří, ale pořád zima, hrozná zima. Z moči se kouřilo, a než skončil, loužička na zemi už zamrzala. Běžel zpátky a při každém kroku musel bojovat s větrem a celý se třásl. Než si vlezl zpátky pod kouzelnou pokrývku do požehnaného tepla, cvakaly mu zuby. Bez přemýšlení ovinul paže kolem tygrova svalnatého těla a jenom na okamžik se lekl, když tygr otevřel oči a tlamu. Vynořil se z ní jazyk dlouhý jako běhoun a růžový jako růže za Nové země. Olízl Timovi ze strany tvář a chlapec se znovu otřásl, ale ne strachem, jen vzpomínkou: otec se otíral tváří Timovi o líčko vždycky brzy ráno, než si nalil do umyvadla vodu a oškrábal si tvář do hladka. Říkal, že si nikdy nenechá narůst plnovous jako jeho parťák, prý by mu to neslušelo.

Tygr sklonil hlavu a začal Timovi očichávat límec košile. Tim se zasmál, protože ho fousy lechtaly na krku. Pak si vzpomněl na poslední dva popkiny. „Rozdělím se s tebou,“ řekl, „i když víme, že bys mohl mít oba, kdybys chtěl.“

Dal jeden popkin tygrovi. Jídlo okamžitě zmizelo, ale když se Tim pustil do druhého, zvíře se jen dívalo. Pro všechny případy ho chlapec snědl co nejrychleji, protože co kdyby se sai Tygr rozmyslel. Pak si přitáhl pokrývku přes hlavu a znovu upadl do dřímoty.

Když se probudil podruhé, mohlo být asi poledne. Vítr se ještě víc utišil, a když Tim vystrčil hlavu ven, vzduch byl maličko teplejší. Přesto si domyslel, že to falešné léto, jemuž vdova Smacková naprosto po právu nedůvěřovala, už je nadobro pryč. Stejně jako jeho poslední jídlo.

„Co jsi tady jedl?“ zeptal se Tim tygra. Tato otázka přirozeně vedla k další. „A jak dlouho jsi byl v té kleci zavřený?“

Tygr vstal, popošel kousek ke kleci a pak se protáhl: nejdřív jednu zadní a pak druhou zadní. Zašel ještě dál k okraji Velkého kaňonu, kde si obstaral to nejnutnější. Když skončil, očichal mříže svého vězení, pak se od klece odvrátil, jako by ho nezajímala, a vrátil se k Timovi, který ležel na břiše opřený o lokty a pozoroval ho.

Tygr si ho zachmuřeně – tak to Timovi připadalo – prohlédl zelenýma očima, pak sklonil hlavu a čumákem odstrčil kouzelnou pokrývku, která je schovala před smrtidechem. Pod ní ležela kovová krabička. Tim si nevzpomínal, že by ji zvedal ze země, ale nejspíš to musel udělat. Kdyby ji nechal na původním místě, vítr by ji odnesl. To mu připomnělo péro. Stále vězelo bezpečně za opaskem. Vytáhl je a pozorně si je prohlédl, prsty mu přejížděl po hustých praporech. Mohlo by patřit sokolovi… kdyby bylo ovšem poloviční velikosti. Nebo kdyby někdy viděl bílého sokola, což se ještě nestalo.

„Je z orla, že?“ zeptal se Tim. „U Ganovy krve, je to tak.“

Zdálo se, že tygra pero nijak nezajímá, i když ho včera večer dychtivě vytrhl ze chřtánu sílící vichřice. Dlouhý čenich se žlutou srstí se sklonil a postrčil krabici Timovi k boku. Pak se na něj podíval.

Tim krabici otevřel. Uvnitř zbývala už jen hnědá lahvička, která vypadala jako ty, v nichž se uchovávají léky. Tim ji zvedl a okamžitě ucítil ve špičkách prstů mravenčení, velmi podobné tomu, které ucítil v Kontraktorově kouzelné hůlce, když s ní mával nad plechovým vědrem.

„Mám ji otevřít? Protože ty to určitě nedokážeš.“

Tygr se posadil a nehybně upřel zelené oči na maličkou lahvičku. Zdálo se, že ty oči kdesi v hloubi žhnou, jako by jeho mozek planul kouzly. Tim opatrně odšrouboval víčko. Když je sundal, uviděl, že je k němu připevněno tenké průhledné kapátko.

Tygr rozevřel čelisti. Význam byl jasný, ale…

„Kolik?“ zeptal se Tim. „Ani za nic bych tě nechtěl otrávit.“

Tygr jen seděl s mírně zakloněnou hlavou a otevřenou tlamou a vypadal jako ptáče očekávající červa.

Po chvilce zkoušení – ještě nikdy kapátko nepoužíval, i když viděl jednu větší, hrubší verzi, které farmář Destry říkal býčí stříkačka – Tim natáhl trochu tekutiny do trubičky. Vysála skoro všechno, co v lahvičce bylo, protože v ní zbývala jen troška. S bušícím srdcem podržel kapátko tygrovi nad tlamou. Napadlo ho, že ví, co se stane, protože slyšel spoustu legend o zvěrodlacích, ale nemohl mít žádnou jistotu, že tygr je začarovaný člověk.

„Budu ti to dávat po kapkách,“ řekl tygrovi. „Jestli budeš chtít, abych přestal, než všechno spotřebuju, zavři pusu. Dej mi znamení, jestli mi rozumíš.“

Ale tygr stejně jako předtím žádné znamení nedal. Jen dál seděl a čekal.

Jedna kapka… dvě… tři… tenká trubička už byla poloprázdná… čtyři… pě –

Tygrovi se najednou začala vrásnit a boulit kůže, jako by pod ní byla lapena zvířata a teď se snažila prodrat ven. Čenich se mu odtavil a odhalil řady zubů, a pak se vrátil a protáhl tak dokonale, že se ústa zcela sevřela. Potom se ozvalo tlumené zařvání buď bolestí, nebo vztekem, až se mýtina otřásla.

Tim se vystrašeně sunul po zadnici co nejdál.

Zelené oči se střídavě poulily a zatahovaly, jako by byly na pružinách. Švihající ocas se vtáhl dovnitř, objevil se znovu, pak zase zmizel uvnitř. Tygr se odpotácel pryč, tentokrát ke srázu na pokraji Velkého kaňonu.

„Stůj!“ vykřikl Tim. „Tam spadneš!“

Tygr opile vrávoral po okraji, jednou tlapou dokonce přešlápl, až se oddrolily kamínky. Pak zamířil za klec, v níž byl předtím zavřený, a pruhy na těle se nejdřív rozmazaly, pak začaly mizet. Hlava měnila tvar. Objevila se bílá barva a potom, nad ní na místě čenichu, zářivě žlutá. Tim slyšel skřípot, jak se tygrovi v těle přeskupovaly všechny kosti.

Tygr za klecí znovu zařval, ale v půlce se řev změnil v lidský výkřik. Rozvibrovaný, proměňující se tvor se vztyčil na zadní, a tam, kde předtím byly tlapy, teď Tim uviděl pár prastarých černých bot. Z drápů se staly stříbrné siguly: měsíce, kříže, spirály.

Žlutý vršek tygrovy hlavy stále rostl, až se stal kuželovitým kloboukem, který Tim kdysi viděl v plechovém vědru. Ta bílá pod ním, kde měl tygr náprsenku, se proměnila ve vous, který se v chladném a větrném slunečném dni jen třpytil. To proto, že byl plný rubínů, smaragdů, safírů a diamantů.

Pak tygr zmizel a před užaslým chlapcem stál Maerlyn z Eldů.

Neusmíval se, jako to dělal v Timově vidině… jenže tehdy Tim samozřejmě Maerlyna neviděl. Tehdy to byl Kontraktorův klam, který měl Tima zavést do záhuby. Skutečný Maerlyn se díval na Tima laskavě, ale také vážně. Vítr povíval jeho šatem z bílého hedvábí kolem těla tak hubeného, že vypadalo jako sotva víc než kostra.

Tim poklekl, sklonil hlavu a zvedl roztřesenou pěst k čelu. Snažil se říct Buď zdráv, Maerlyne, jenže hlas ho opustil a Tim se vzmohl pouze na zdušené zachraptění.

„Vstaň, Time, synu Jackův,“ řekl kouzelník. „Ale než to uděláš, vrať uzávěr zpátky na lahvičku. Zbylo v ní několik kapek a ty se ti budou hodit.“

Tim zvedl hlavu a tázavě se zadíval na vysokou postavu stojící vedle klece, která muže kdysi věznila.

„Pro tvou matku,“ vysvětlil Maerlyn. „Na oči tvé matky.“

„Říkáš pravdu?“ zašeptal Tim.

„Pravdu, jako že Želva drží svět. Ušel jsi dlouhou cestu, prokázal jsi velkou statečnost – a nemalou bláhovost, ale to pomineme, protože ty jdou často ruku v ruce, zvlášť u mladých – a vysvobodil jsi mě z podoby, v níž jsem byl lapen mnoho a mnoho let. Za to musíš dostat odměnu. Teď uzavři lahvičku a vstaň.“

„Díky,“ řekl Tim. Ruce se mu třásly a oči se mu zamžily slzami, ale podařilo se mu dostat uzávěr na lahvičku, aniž rozlil zbytek tekutiny. „Myslel jsem, že jsi strážce Paprsku, to tedy ano, ale Daria mi řekla, že je to jinak.“

„A kdo je Daria?“

„Vězeň, jako ty. Zamčená v malém stroji, který mi dali lidé z Fagonardu. Myslím, že je mrtvá.“

„Je mi líto, že jsi o ni přišel, chlapče.“

„Byla to moje přítelkyně,“ řekl Tim prostě.

Maerlyn přikývl. „Je to smutný svět, Time Rossi. Pokud jde o mě, toto je Paprsek Lva, takže to pro něj byl vtip, když mě začaroval do podoby velké kočky. Ale ne do podoby Aslana, protože takové kouzlo nesvede ani on… i když by chtěl, to tedy ano. Nebo zabít Aslana a všechny ostatní strážce, aby se Paprsky zhroutily.“

„Kontraktor,“ zašeptal Tim.

Maerlyn zvrátil hlavu a rozesmál se. Špičatá čepice mu zůstala na hlavě, což Tim považoval za kouzlo samo o sobě. „Né, né, on ne. Ten se vzmůže jen na malá kouzla a dlouhý život. Ne, Time, je tu někdo mnohem větší než ten v širokém plášti. Když Velký namíří prst z místa, kde prodlévá, Široký plášť utíká pryč. Ale poslat tě sem, o to se Červený král nepokoušel, a ten, jehož nazýváš Kontraktorem, za své bláznovství zaplatí, tím jsem si jist. Má příliš velkou cenu na to, aby ho král zabíjel, ale ublížit mu? Ztrestat ho? Tak, to bych řekl.“

„Co mu udělá? Ten Červený král?“

„Lepší nevědět, ale jedním si můžeš být jistý: ve Stromové už ho nikdo nikdy nespatří. Dny, kdy vybíral daně, jsou konečně sečteny.“

„A moje matka… opravdu bude znovu vidět?“

„Tak, protože jsi mi prospěl. Nebudu ani poslední, komu ve svém životě posloužíš.“ Ukázal na Timův opasek. „To je teprve první pistole, kterou nosíš, a je ta nejlehčí.“

Tim se podíval na čtyřranku, ale z opasku vytáhl otcovu sekyrku. „Pistole nejsou pro takové jako já, sai. Jsem jenom vesnický kluk. Budu dřevorubec jako můj otec. Patřím do Stromové a tam taky zůstanu.“

Starý kouzelník se na něj mazaně podíval. „Říkáš to se sekyrkou v ruce, ale řekl bys to, kdyby to byla pistole? Řeklo by to tvé srdce? Neodpovídej, protože pravdu ti vidím na očích. Ka tě zavede daleko z vesnice Stromová.“

„Ale já ji mám rád,“ zašeptal Tim.

„Budeš tam pobývat ještě nějaký čas, takže se netrap. Ale slyš mě dobře a poslechni.“

Opřel se dlaněmi o kolena a sklonil své dlouhé hubené tělo k Timovi. Vous mu vlál ve skomírajícím větru a drahokamy zachycené ve vousu se mihotaly jako oheň. Tvář měl vyhublou, stejně jako Kontraktor, ale jemu z ní vyzařovala vážnost místo zlomyslné radosti, a laskavost místo krutosti.

„Až se vrátíš do své chalupy – ta cesta bude mnohem rychlejší než ta, kterou jsi podnikl sem, a mnohem méně nebezpečná –, půjdeš za svou matkou a vkápneš jí poslední kapky z lahvičky do očí. Pak jí musíš dát sekyrku svého otce. Rozumíš mi? Jeho minci budeš nosit celý život – s touto mincí zavěšenou na krku půjdeš i do hrobu – ale tu sekyrku dej matce. Uděláš to okamžitě.“

„P-proč?“

Divoké houštiny Maerlynova obočí se stáhly k sobě, koutky úst poklesly, laskavost byla najednou pryč a její místo zaujala děsivá zatvrzelost. „Ty se nemáš co ptát, kluku. Když ka přijde, přichází jako vítr – jako smrtidech. Poslechneš?“

„Ano,“ řekl Tim vystrašeně. „Dám sekyrku matce, jak říkáš.“

„Dobře.“

Kouzelník se otočil k plátnu, pod nímž spali, a zvedl nad ně ruce. Okraj poblíž klece se zatřepotal vzhůru, až to prudce zaplácalo, přeložil se a najednou byl poloviční velikosti. Pak znovu zavlál a zmenšil se na velikost ubrusu. Tima napadlo, že ženy ve Stromové by takové kouzlo velice ocenily při stlaní postelí, a uvažoval, jestli není taková myšlenka rouhání.

„Ne, ne, určitě máš pravdu,“ prohodil Maerlyn nepřítomně. „Jenže by se to zvrtlo a bylo by to zdrojem veselí. Kouzla jsou ošidná, dokonce i pro takového starce jako já.“

„Sai… je pravda, že žiješ v čase pozpátku?“

Maerlyn pobaveně a podrážděně zdvihl ruce. Rukávy šatu mu sklouzly a odhalily paže tak tenké a bílé, že připomínaly větve břízy. „Všichni si to myslí, a kdybych řekl něco jiného, stejně si to budou myslet dál, že? Žiju, jak žiju, Time, a pravda je, že v těchto dnech už jsem spíš na odpočinku. Slyšel jsi také o mém kouzelném domě v lesích?“

„Ano!“

„A kdybych ti řekl, že bydlím v jeskyni, kde nemám nic než stůl a kavalec na zemi, a kdybys to řekl jiným, věřili by ti?“

Tim se nad tím zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Ne. Nevěřili by. Pochybuji, že lidé budou věřit, že jsem tě vůbec potkal.“

„To je jejich věc. Pokud jde o tebe… jsi připraven se vrátit?“

„Můžu se zeptat ještě na jednu věc?“

Kouzelník vztyčil ukazovák. „Jenom jednu. Protože jsem byl v té kleci mnoho let – jak vidíš, zůstává na místě a nepohnula se ani o palec, ať vichřice dula, jak chtěla – a mám už dost kadění do té díry. Žít prostě jako mnich je sice moc pěkné, ale všechno má své meze. Polož svoji otázku.“

„Jak tě Červený král chytil?“

„Ten nemůže chytit nikoho, Time – sám je chycený, zavřený na vrcholu Temné věže. Ale má moc a má své vyslance. Ten, jehož jsi potkal, zdaleka nepatří mezi ty největší. Do mé jeskyně přišel muž. Ošálil mě a já uvěřil, že je potulný kupec, protože jeho kouzlo bylo silné. Kouzlo, které mu propůjčil Král, jak musíš chápat.“

Tim se odvážil zeptat se ještě na něco. „Kouzlo silnější než tvoje?“

„Ne, ale…“ Maerlyn vzdychl a vzhlédl k rannímu nebi. Tim užasl, když si uvědomil, že kouzelník upadl do rozpaků. „Byl jsem opilý.“

„Aha,“ vyjekl Tim potichu. Jiná odpověď ho nenapadla.

„Dost hovorů,“ řekl kouzelník. „Sedni si na dibbin.“

„Co…?“

Maerlyn ukázal na plátno, které bylo občas ubrouskem, jindy prostěradlem, a teď to byl ubrus. „Na tohle. A nestrachuj se, že ho ušpiníš botami. Šlapalo po něm mnoho daleko špinavějších nohou, než jsou ty tvoje.“

Tim si dělal starosti přesně kvůli tomu, ale vkročil na ubrus a pak se posadil.

„Teď to pírko. Vezmi ho do rukou. Je z ocasu Garuda, orla, který střeží opačný konec tohoto Paprsku. Aspoň mi to tak říkali, když jsem byl ještě maličký – ano, taky jsem byl kdysi maličký, Time, synu Jackův –, a také mi říkali, že děti se hledají pod hlávkami zelí v zahradě.“

Tim ho sotva slyšel. Vzal pírko, které tygr zachránil před vichrem, a podržel ho v ruce.

Maerlyn ho sledoval zpod své vysoké žluté čepice. „Až se dostaneš domů, co uděláš jako první?“

„Vkápnu mamince kapky do očí.“

„Dobře, a to druhé?“

„Dám jí tatínkovu sekyrku.“

„Nezapomeň.“ Stařec se shýbl a políbil Tima na čelo. V chlapcových očích na okamžik celý svět zazářil jasně jako hvězdy uprostřed smrtidechu. Na okamžik tu bylo všechno. „Jsi kurážný chlapec se statečným srdcem – jak ostatní poznají a začnou tě tak nazývat. Teď už jdi s mými díky, a leť domů.“

„L-l-letět? Jak?“

„Jak chodíš? Jenom na to pomysli. Pomysli na domov.“ Od koutků staříkových očí se rozběhlo tisíc vrásek, když se najednou zářivě usmál. „Protože nad domov jiného místa není, jak kdysi řekl kdosi slavný. Viz ho! Viz ho velmi dobře!“

A tak Tim pomyslel na chaloupku, v níž vyrostl, a pokoj, v němž celý život usínal a při tom poslouchal vítr, který vyprávěl příběhy o jiných krajích a jiných životech. Pomyslel na stodolu, v níž jsou ustájené Misty a Bitsy, a doufal, že je někdo krmil. Snad Slámový Willem. Pomyslel na pramen, z něhož nabral tolik věder vody. A nejvíc ze všeho myslel na svou matku: její urostlé tělo s širokými rameny, kaštanově hnědými vlasy, na oči, dokud byly plné smíchu a ne starostí a žalu.

Pomyslel si, Mně se tak stýská, maminko… a když to udělal, ubrus se zvedl z kamenného podloží a vznesl se nad svůj stín.

Tim vyjekl. Plátno se zhouplo a pak se otočilo. Teď už byl výš než Maerlynova čapka a kouzelník se na něj musel dívat vzhůru.

„Co když spadnu?“ vykřikl Tim.

Maerlyn se zasmál. „Dřív nebo později nás to čeká všechny. V tuto chvíli se pevně drž pírka! Dibbin tě nevyklopí, takže se jen pevně drž pírka a mysli na domov!“

Tim pírko svíral před sebou a myslel na Stromovou: na hlavní ulici, kovárnu s pohřební síní vzadu před hřbitovem, farmy, pilu u řeky, vdovinu chaloupku, a – nejvíc ze všeho – na svůj vlastní dílec a dům. Dibbin stoupal výš, chvíli plul nad Doganem (jako by se rozmýšlel), a pak zamířil na jih ve stopách smrtidechu. Zpočátku se pohyboval pomalu, ale když jeho stín padl na změť pomrzlých polomů, které ještě nedávno byly milionem akrů panenského lesa, začal zrychlovat.

Tima napadla strašná myšlenka: co když se smrtidech převalil i přes Stromovou, zmrazil ji na kámen a všechny zabil, včetně Nell Rossové? Otočil se, aby svoji otázku zavolal na Maerlyna, ale Maerlyn už byl pryč. Tim ho uviděl ještě jednou, ale když se to stalo, Tim už byl také stařec. A to je příběh pro jiný den.

Dibbin stoupal, až se svět dole roztáhl jako mapa. Přesto kouzlo, které zachránilo Tima a jeho huňatého spolubydlícího před bouří, stále nevyprchalo, a i když Tim slyšel, jak všude kolem něj sviští poslední studené závany smrtidechu, bylo mu krásně teplo. Seděl na svém dopravním prostředku se zkříženýma nohama jako mladý princ z Mohainu na elefontovi a držel Garudovo pírko před sebou. Sám si připadal jako Garuda, jak se tak hnal nad rozlehlou divočinou, která vypadala jako obří šaty natolik tmavě zeleného odstínu, až byly skoro černé. Táhla se jimi však šedá jizva, jako by ty šaty někdo proťal nožem a pod nimi se objevila špinavá spodnička. Smrtidech zničil všechno, čeho se dotkl, i když les jako celek velkou škodu neutrpěl. Ulička zkázy nebyla široká víc než čtyřicet kol.

Jenže čtyřicet kol šířky stačilo zpustošit Fagonard. Černá bahenní voda se proměnila v nažloutle bílé zákaly z ledu. Šedé propletené stromy, které vyrůstaly z vody, byly všechny vyvrácené. Drny už nebyly zelené. Teď vypadaly jako spletence z mléčného skla.

Na jednom z nich ležel na boku člun kmene. Tim si vzpomněl na kormidelníka, hlavouna a všechny ostatní, a vyhrkly mu hořké slzy. Nebýt toho lidu, ležel by zmrzlý na jednom z těch drnů pět set stop hluboko. Lidé z bažiny ho nakrmili a darovali mu Dariu, jeho dobrou vílu. Tohle bylo nespravedlivé, nespravedlivé, nespravedlivé, jak křičelo jeho dětské srdce, a potom kus jeho dětského srdce umřel. Protože tak to na světě chodí.

Než nechal bažinu za sebou, uviděl ještě něco, z čeho ho zabolelo u srdce: velkou zčernalou skvrnu, kde se led rozpustil. Kolem obrovské šupinaté mrtvoly ležící na boku jako ztroskotalý člun pluly ukoptěné kusy ledu. Byla to dračice, která Tima ušetřila. Tim si uměl představit – tak, až moc dobře –, jak chrlí oheň a bojuje s mrazem, ale nakonec si ji smrtidech vzal, stejně jako všechno ostatní ve Fagonardu. Teď to bylo místo zamrzlé smrti.

Když se ocitli nad Železnodřevnou stezkou, začal dibbin klesat. Klouzal stále níž, a když dolétl k pahýlu Cosingtona-Marchlyho, dosedl na zem. Ale než ztratil výhled, všiml si Tim, že stezka smrtidechu, která předtím mířila rovnou k jihu, se stočila víc na západ. A škody vypadaly menší, jako by se tu bouře začínala od země zdvíhat. Dalo mu to naději, že vesnice byla ušetřena.

Zamyšleně si prohlížel dibbin a pak nad ním zakroužil rukama. „Slož se!“ řekl (i když se cítil trochu hloupě). Dibbin neposlechl, ale když se Tim shýbl, aby to udělal sám, přeložil se jednou, pak dvakrát, pak třikrát, a pokaždé byl menší – ale ne tlustší. Během několika vteřin znovu vypadal jako bavlněný ubrousek položený na stezce. Ne však takový, jaký byste si chtěli prostřít při večeři na kolena, protože přímo uprostřed měl otisk boty.

Tim ho zastrčil do kapsy a vyrazil. A když došel k blosenovým hájům (kde většina stromů pořád stála), rozběhl se.

Vesnici obešel, protože nechtěl marnit ani minutu odpovídáním na otázky. Stejně by na něj měl málokdo čas. Smrtidech sice Stromovou z velké části ušetřil, ale Tim viděl, jak lidé ošetřují dobytek, který se jim podařilo vyvést z pobořených chlévů, a obhlíželi škodu na polích. Pilu to sfouklo do řeky. Trosky odpluly po proudu a nezbylo nic, jenom kamenné základy.

Šel podle potůčku stejně jako v den, kdy našel Kontraktorovu kouzelnou hůlku. Jejich pramen, který zamrzl, už začínal roztávat, a i když vítr strhl ze střechy několik blosenových šindelů, stavení zůstalo pevně stát. Zdálo se, že jeho matku nechali samotnou, protože vpředu nebyly žádné vozíky ani muly. Tim chápal, že lidé se chtěli postarat o vlastní dílce, když se blížila taková bouře jako smrtidech, ale stejně ho to rozzuřilo. Nechat ženu, která je slepá a zraněná, na pospas bouři… to nebylo správné. Takhle se sousedi ve Stromové nechovali.

Někdo ji odvedl do bezpečí, řekl si. Nejspíš do obecní síně.

Pak zaslechl ze stodoly hýknutí, které nepřipomínalo žádnou jejich mulu. Tim strčil hlavu dovnitř a usmál se. U sloupku byl přivázaný malý Sluníčko vdovy Smackové a přežvykoval seno.

Tim hmátl do kapsy a na okamžik propadl panice, když nemohl najít vzácnou lahvičku. Pak zjistil, že se schovává pod dibbinem, a uklidnil se. Vyšel na verandu (při známém vrznutí třetího schodu se cítil jako ve snu), a pootevřel dveře. V chalupě bylo teplo, protože vdova pořádně zatopila v krbu. Oheň už vyhořel na tlustou vrstvu šedého popela a růžových uhlíků. Vdova seděla a spala v tatínkově křesle zády k němu a tváří k ohni. Tim se sice nemohl dočkat, až půjde k matce, ale přece jen se zastavil a zul si boty. Vdova přišla, když to neudělal nikdo jiný. Zatopila, aby udržela v chalupě teplo. Dokonce ani v očekávání zkázy, která se na celou vesnici řítila, se nezapomněla zachovat sousedsky. Tim ji nechtěl ani za nic probudit.

Po špičkách došel ke dveřím do ložnice, které byly otevřené. Uvnitř na posteli ležela matka, dlaně spojené na přehozu, oči nevidomě upřené na strop.

„Maminko?“ zašeptal Tim.

Okamžik se nehýbala a Timem projela ledová hrůza. Napadlo ho, Přišel jsem pozdě. Leží tu mrtvá.

Pak se Nell zvedla na lokty, vlasy se rozprostřely po polštáři jako vodopád, a podívala se směrem k němu. Tvář se jí rozzářila nadějí. „Time? Jsi to ty, nebo se mi zdáš?“

„Jsi vzhůru,“ odpověděl.

A rozběhl se k ní.

Její paže ho sevřely do silného objetí a tvář mu pokryla srdečnými polibky, jaké umí dát jenom matka. „Myslela jsem, že tě zabili! Ach, Time! A když pak přišla bouře, byla jsem si tím jistá, a chtěla jsem také umřít. Kde jsi byl? Jak jsi mi mohl takhle zlomit srdce, ty darebný kluku?“ A pak znovu začaly pršet polibky.

Tim to strpěl, usmíval se a radoval se ze známé čisté vůně své maminky, ale pak si vzpomněl, co řekl Maerlyn: Až se dostaneš domů, co uděláš jako první?

„Kde jsi byl? Pověz mi to!“

„Povím ti všechno, maminko, ale nejdřív si lehni na záda a otevři dokořán oči. Co nejvíc můžeš.“

„Proč?“ Její ruce stále poletovaly nad jeho očima, nosem a ústy, jako by se potřebovala ujišťovat, že je opravdu tady. Oči, které Tim toužil uzdravit, hleděly na něj… a skrz něj. Začínaly se mléčně zakalovat. „Proč, Time?“

Nechtěl jí to říct pro případ, že by slíbený lék nepůsobil. Nevěřil, že by Maerlyn lhal – to Kontraktor si ze lží udělal zálibu –, ale mohl se splést.

Prosím, ať se nespletl.

„To není důležité. Přinesl jsem lék, ale je ho jen trošička, takže musíš ležet a ani se nehnout.“

„Nerozumím.“

Nell ponořená do tmy si pomyslela, že následující slova pronesl spíš mrtvý otec jejího syna než živý syn. „Já jenom vím, že jsem byl daleko a odvážil se mnohého pro to, co jsem přinesl. Takže lež a nehýbej se!“

Udělala, co nařídil, a vzhlédla k němu slepýma očima. Rty se jí chvěly.

Timovy ruce také. Poručil jim, aby se uklidnily, a kupodivu poslechly. Zhluboka se nadechl, zadržel dech a odšrouboval víčko vzácné lahvičky. Načerpal do kapátka všechno, co v ní bylo, tedy maličko. Tekutina nezaplnila ani půlku tenké trubičky. Sklonil se nad Nell.

„Lež klidně, maminko! Slib mi to, protože to možná bude štípat.“

„Klidně, jak jenom svedu,“ zašeptala.

Jedna kapka do levého oka. „Tak co?“ zeptal se. „Pálí to?“

„Ne,“ odpověděla. „Požehnaně chladí. Dej mi ještě, jestli ráčíš.“

Tim kápl jednu kapku do pravého oka a pak se posadil a jen se kousal do rtu. Ztrácel se ten mléčný zákal, nebo se mu to jen zdálo?

„Vidíš něco, maminko?“

„Ne, ale…“ Zadrhl se jí dech. „Je tu světlo! Time, je tu světlo!“

Znovu se začala zvedat na lokty, ale Tim ji zatlačil zpět. Vkápl jí do každého oka ještě po jedné kapce. Bude to muset stačit, protože kapátko už bylo prázdné. To bylo dobře, protože když Nell vykřikla, Tim upustil kapátko na zem.

„Mami? Maminko! Co se děje?“

„Vidím tvou tvář!“ křičela a vzala jeho hlavu do dlaní. Oči se jí zaplnily slzami, ale to Tima jen blažilo, protože teď se dívaly na něj a ne skrz. A byly jasné jako dřív. „Ach, Time, můj milý Time, vidím tvou tvář, vidím ji velmi dobře!“

Pak přišla chvíle, o níž není nutné vyprávět – to je také dobře, protože některé radostné chvilky se popsat ani nedají.

Musíš jí předat otcovu sekyrku.

Tim zašátral po opasku, vytáhl z něj sekeru a položil ji vedle matky na lůžko. Podívala se na ni – a uviděla ji, tu věc stále drahou jim oběma –, pak se dotkla topůrka, které bylo dohladka ohmatané dlouholetým častým používáním. Tázavě k němu otočila tvář.

Tim mohl jen s úsměvem zavrtět hlavou. „Muž, který mi dal ty kapky, řekl, abych ti ji dal. Nic víc nevím.“

„Kdo, Time? Jaký muž?“

„To je dlouhé povídání, jaké se bez pořádné snídaně neobejde.“

„Vajíčka!“ řekla a začala vstávat. „Nejméně tucet! A bůček ze sklípku!“

Tim ji stále s úsměvem chytil za ramena a jemně ji zatlačil zpátky na lůžko. „Umím si umíchat vajíčka a osmažit maso. Dokonce přinesu i pro tebe.“ Něco ho napadlo. „Sai Smacková se může najíst s námi. Je div, že ji všechen ten pokřik neprobudil.“

„Přišla sem, když začal foukat vítr, a byla vzhůru po celou bouři a přikládala na oheň,“ řekla Nell. „Myslely jsme, že nám to odnese dům, ale vydržel. Musí být hrozně unavená. Probuď ji, Time, ale opatrně.“

Tim znovu políbil matku na tvář a vyšel z pokoje. Vdova spala v křesle mrtvého muže u ohně s bradou opřenou o hrudník a příliš unavená, než aby chrápala. Tim jí jemně zatřásl ramenem. Hlava se jí zaklinkala a převalila, a pak padla do původní polohy.

Tima naplnila strašlivá jistota a obešel křeslo dopředu. To, co uviděl, mu sebralo sílu z nohou, a Tim padl na kolena. Závoj měla stržený. Trosky tváře, kdysi krásné, byly povislé a mrtvé. Zbývající oko nevidomě hledělo na Tima. Černé šaty byly na hrudi zrezivělé uschlou krví, protože hrdlo měla proříznuté od ucha k uchu.

Tim se nadechl, aby zaječel, ale nešlo to, protože jeho vlastní hrdlo sevřely silné ruce.

Bern Kells se vkradl do velkého pokoje z předsíňky, kde seděl na své truhlici a snažil se vzpomenout, proč tu stařenu zabil. Usoudil, že kvůli ohni. Strávil dvě noci roztřesený pod hromadou sena ve stodole Hluchého Rincona, a tahle stará můra, která cpala do hlavy jeho nevlastního syna všemožné zbytečné hlouposti, se celou dobu hřála v teple jako topinka. To nebylo správné.

Pozoroval, jak chlapec vešel k matce do ložnice. Slyšel, jak Nell křičí radostí, a každý její výkřik byl jako hřebík do srdce. Neměla právo křičet, leda bolestí. To ona mohla za všechnu tu jeho mizérii. Očarovala ho svými pyšnými ňadry, útlým pasem, dlouhými vlasy a rozesmátýma očima. Věřil, že mu časem přestane ležet v hlavě, ale to se nikdy nestalo. Nakonec ji prostě musel mít. Proč by jinak zavraždil svého nejlepšího a nejstaršího přítele?

Teď přišel kluk, který z něho udělal lovnou zvěř. Ta fena byla už tak dost zlá, ale její štěně je ještě horší. A co to měl zastrčené za opasek? Byla to pistole, u všech bohů? Kde takovou věc sebral?

Kells Tima škrtil, až se chlapec přestal bránit a jen visel v dřevařových silných prackách a sípal. Potom Kells vyškubl Timovi z opasku pistoli a odhodil ji stranou.

„Kulka je příliš dobrá pro takovýho všetečnýho spratka, jako jsi ty,“ zamručel Kells. Ústa měl těsně u Timova ucha. Tim jako z dálky – protože všechno vnímání se mu stahovalo hluboko do těla – cítil, jak ho vousy nevlastního otce lechtají na kůži. „Stejně jako nůž, kterým jsem podřízl krk té nemocné staré svini. Pro tebe bude oheň, štěně jedno. Je tu ještě spousta uhlíků. Dost na to, aby ti vypálily oči a uvařily kůži na…“

Ozval se tichý, mlaskavý zvuk, a škrtící ruce byly najednou pryč. Tim se otočil a lapal po vzduchu, který ho pálil jako oheň.

Kells stál vedle křesla Velkého Rosse a užasle hleděl přes Timovu hlavu na krb z šedého kamene. Na pravý rukáv flanelové dřevorubecké košile, stále plné stébel sena z nočního úkrytu ve stodole Hluchého Rincona, mu pleskala krev. Nad pravým uchem mu z hlavy vyrůstalo topůrko sekyry. Za ním stála Nell Rossová a noční košili měla vpředu pocákanou krví.

Velký Kells se pomaloučku šouravě otočil tváří k ní. Sáhl na zaseknuté ostří sekyry a natáhl k Nell ruku, dlaň plnou krve.

„Tímto jsem přesekla provaz, převzácný můj manželi!“ zaječela mu Nell do tváře, a jako by ta slova byla účinnější než sekyra, Bern Kells se zhroutil mrtvý na podlahu.

Tim si zakryl rukama tvář, jako by chtěl ten pohled i vzpomínku na to, co viděl, vymazat… i když věděl už v té chvíli, že ho ten obraz bude provázet po zbytek života.

Nell ho vzala do náručí a odvedla ven na verandu. Ráno bylo jasné, námraza na polích začala tát a do vzduchu stoupal mlžný opar.

„Nestalo se ti nic, Time?“ zeptala se.

Zhluboka se nadechl. Vzduch v krku byl stále teplý, ale už nepálil. „Ne. A tobě?“

„Bude mi dobře,“ řekla. „Nám bude dobře. Je krásné ráno a jsme naživu, abychom ho viděli.“

„Ale vdova…“ Tim se rozplakal.

Posadili se na schody na verandu a dívali se na dvorek, kde nedávno rozkročmo seděl na vysokém černém koni Kontraktor panství. Černý kůň, černé srdce, pomyslel si Tim.

„Pomodlíme se za Ardelii Smackovou,“ řekla Nell, „a všichni ze Stromové jí přijdou na pohřeb. Nebudu říkat, že jí Kells prokázal laskavost – vražda nikdy není laskavost –, ale poslední tři roky hrozně trpěla a její život by už stejně netrval dlouho. Myslím, že bychom měli jít do vesnice podívat se, jestli se už konstábl vrátil z Tavaresu. Cestou mi můžeš všechno vyprávět. Pomůžeš mi zapřáhnout Misty a Bitsy do vozíku?“

„Ano, maminko. Ale nejdřív si musím něco vzít. Něco, co mi dala ona.“

„Dobře. Snaž se nedívat na to, co tam zůstalo, Time.“

Nepodíval se. Ale zdvihl pistoli a zastrčil si ji za opasek…

Zvěrodlak

(Část 2)

„Řekla mu, aby se nedíval na to, co uvnitř zůstalo – tělo jeho nevlastního otce, rozumíš – a on řekl, že se nepodívá. A nepodíval se, ale zdvihl pistoli a zastrčil si ji za opasek…“

„Tu čtyřranku, kterou mu dala ta vdova,“ dopověděl Mladý Bill Streeter. Seděl v cele opřený o zeď pod namalovanou mapou Debarie, bradu opřenou o hrudník, a do té doby skoro nepromluvil, takže jsem si po pravdě myslel, že usnul a já ten příběh vyprávím jenom pro sebe. Ale zřejmě celou dobu poslouchal. Vichr sílící do samumu zavyl a pak bylo znovu slyšet jen tiché a jednotvárné kvílení.

„Tak, Mladý Bille. Zdvihl pistoli, zastrčil si ji za opasek na levém boku a nosil ji tam dalších deset let svého života. Potom nosil větší pistole – šestiranky.“ Tak zněl ten příběh a já končil úplně stejně, jako končila moje matka všechny příběhy, které mi četla, když jsem byl ještě malý chlapec ve svém věžním pokoji. Rozesmutnilo mě, když jsem ta slova uslyšel ze svých vlastních úst. „A tak se to stalo, kdysi dávno, dlouho předtím, než se narodil děd tvého děda.“

Světla venku začalo ubývat. Pomyslel jsem si, že deputace, která se vypravila k úpatí kopců pro solaře, kteří umějí sedět na koni, se přece jen vrátí až zítra. A záleželo na tom vlastně? Protože zatímco jsem vyprávěl Mladému Billovi příběh o Mladém Timovi, napadlo mě něco znepokojivého. Kdybych já byl zvěrodlakem a kdyby ke mně přišel šerif a parta zástupců (nemluvě o mladém pistolníkovi až z Gileadu) a vyptávali se, jestli umím sedlat, sedět a jezdit na koni, přiznal bych se? Nejspíš ne. Jamie a já jsme si to měli uvědomit hned, ale uvažování mužů zákona pro nás bylo stále nové.

„Sai?“

„Ano, Bille.“

„Stal se z Tima někdy pistolník? Stal, že?“

„Když mu bylo dvacet jedna, projížděli Stromovou tři muži. Mířili do Tavaresu a doufali, že shromáždí oddíl, ale Tim byl jediný, kdo byl ochotný s nimi jet. Nazvali ho ‚levák‘ podle způsobu, jakým tasil pistoli.

Jel s nimi a vedl si dobře, protože byl nebojácný a měl smrtící mušku. Říkali mu tet-fa neboli přítel tet. Ale pak přišel den, kdy se stal ka-tet, jedním z velmi mála pistolníků, kteří nepocházeli z pravého rodu Eldů. Ačkoliv, kdo ví? Copak se neříká, že Artur měl mnoho synů od tří manželek, a spousta se jich narodila na temné straně pokrývky?“

„Nevím, co to znamená.“

Pro to jsem měl pochopení. Já jsem ještě před dvěma dny netušil, co znamená „dlouhý klacek“.

„To je jedno. Nejdřív se mu říkalo Levák Ross, potom – po jedné velké bitvě na březích jezera Cawn – Srdnatý Tim. Jeho maminka dožila konce svých dnů v Gileadu jako velká paní, aspoň tak mi to matka říkala. Ale to všechno jsou…“

„… příběhy pro jiný den,“ dopověděl Bill. „Přesně to vždycky říká tatínek, když chci slyšet, jak to bylo dál.“ Tvář se mu stáhla a koutky úst zachvěly, když si vzpomněl na krvavou chajdu a kuchaře, který zemřel se zástěrou přehozenou přes tvář. „To říkával.“

Znovu jsem ho vzal kolem ramen a tentokrát mi to připadalo trochu přirozenější. Rozhodl jsem se, že ho vezmeme s sebou do Gileadu, pokud ho odmítne přijmout Everlynne z Klidného srdce… ale tušil jsem, že ho neodmítne. Byl to dobrý chlapec.

Vítr venku kňučel a vyl. Stále jsem čekal, kdy uslyším jing-jang, ale ten zůstával zticha. Určitě někde spadly dráty.

„Sai, jak dlouho byl Maerlyn v té kleci zavřený jako tygr?“

„Nevím, ale určitě velmi dlouho.“

„Co vlastně jedl?“

Cuthbert by si něco na místě vymyslel, ale mě to vyvedlo z míry.

„Pokud kadil do té díry, musel jíst,“ pokračoval Bill docela rozumně. „Když se nejí, tak se ani nekadí.“

„Nevím, co jedl, Bille.“

„Možná mu zbylo nějaké kouzlo – dokonce i když byl tygr –, aby si mohl dát k něco k večeři. Třeba si to vyčaroval přímo ze vzduchu.“

„Ano, tak to nejspíš bylo.“

„Došel někdy Tim k té Věži? Protože o tom jsou taky nějaké příběhy, není-liž pravda?“

Ale než jsem stačil odpovědět, do vězení vešel Strother – ten tlustý zástupce s chřestýši stuhou na klobouku. Když uviděl, že držím chlapce kolem ramen, ušklíbl se. Měl jsem chuť mu ten škleb smazat z obličeje – netrvalo by mi to dlouho –, ale zapomněl jsem na to, když jsem uslyšel, co mi přišel říct.

„Blíží se jezdci. Musí jich být spousty, i s vozy, protože je slyšíme i přes tu zatracenou vichřici. Lidi vylízají z baráků, aby se podívali, i když tam lítá písek.“

Vstal jsem a otevřel si celu.

„Můžu jít taky?“ zeptal se Bill.

„Měl bys zůstat ještě chvíli tady,“ řekl jsem a zamkl ho. „Nebudu tam dlouho.“

„Já to tu nesnáším, sai!“

„Já vím,“ odpověděl jsem. „Brzy to skončí.“

Doufal jsem, že mám v tomhle pravdu.

Když jsem vyšel z šerifovy kanceláře ven, ve větru jsem se zapotácel a ostrý písek mě šlehl do tváří. Přestože vichřice stále sílila, oba dřevěné chodníky na hlavní ulici byly lemované diváky. Stáli tam muži s šátky přetaženými přes ústa a nos, ženy si k obličeji tiskly kapesník. Viděl jsem jednu paní-sai, která si uvázala čepec obráceně, což sice vypadalo podivně, ale proti prachu to nejspíš bylo docela účinné.

Nalevo ode mě se z bělavých mračen prachu začali vynořovat koně. Na nákladním voze seděli šerif Peavy a Canfield od Jeffersonů, klobouky měli naražené do čela a šátky vysoko vytažené, takže jim byly vidět jen oči. Za nimi jely tři dlouhé ploché valníky, nechráněné před větrem. Byly natřené modře, ale bočnice a plošiny měly bílé lemy od soli. Na každé bočnici byla žlutou barvou napsána slova DEBARIA SOLNÝ KOMBYNÁT. Na každé plošině sedělo šest nebo osm chlapíků v pracovních kalhotách a dělnických slamácích, kterým se říkalo klobrc (nebo klumpr, už jsem zapomněl). Po jedné straně této karavany jel Jamie DeCurry, Kellin Frye a Kellinův syn Vikka. Na druhé straně jeli Snip a Arn z Jeffersonova ranče a nějaký velký chlapík s knírem jako volské jho barvy písku a podobně žlutým pláštěm. Ukázalo se, že je to muž, který slouží v Malé Debarii jako konstábl… aspoň pokud nevysedával u stolů, kde se hrály karty nebo Dávej bacha.

Žádný z návštěvníků nevypadal moc spokojeně, ale nejméně spokojeně vypadali solaři. Bylo snadné se na ně dívat podezíravě a s nechutí. Musel jsem se napomínat, že jenom jeden z nich je netvor (ovšem za předpokladu, že nám zvěrodlak nevyklouzl ze sítě). Většina ostatních nejspíš přijela ze svobodné vůle, když jim bylo řečeno, že by tím mohli pomoci skoncovat s netvorovým řáděním.

Vyšel jsem na ulici a zvedl ruce nad hlavu. Šerif Peavy přede mnou přitáhl otěže, ale já si ho prozatím nevšímal a díval se na hlouček horníků na valnících. Rychle jsem je spočetl a dospěl k číslu jedenadvacet. To bylo o dvacet podezřelých víc, než jsem chtěl, ale mnohem méně, než jsem se obával.

Křičel jsem, aby mě ve větru slyšeli. „Muži, přijeli jste nám pomoci, a já jménem Gileadu říkám díky!“

Jejich odpověď jsme slyšel lépe, protože vítr foukal od nich ke mně. „Kašlu na ten tvůj Gilead,“ ozval se jeden. „Spratek usoplená,“ přidal se druhý. „Vyliž mi prdel jménem Gileadu,“ přisadil si třetí.

„Můžu je umravnit, kdykoli si řekneš,“ prohodil muž s tím mohutným knírem. „Stačí slovo, mladíku, protože já jsem konstábl z té žumpy, ze které přijeli, takže je mám na starosti. Will Wegg.“ Nedbale máchl pěstí k čelu.

„To nikdy v životě,“ řekl jsem a znovu jsem zvýšil hlas. „Kolik se vás, chlapi, chce napít?“

Mumlání ustalo, jako když utne, a místo toho zajásali.

„Tak slezte dolů a seřaďte se!“ zakřičel jsem. „Po dvou, jestli ráčíte!“ Široce jsem se na ně usmíval. „A jestli nechcete, táhněte do pekla a táhněte tam žízniví!“

To většinu z nich rozesmálo.

„Sai Deschaine,“ ozval se Wegg, „dávat těmhle chlapům chlast není dobrej nápad.“

Podle mě však byl. Kývl jsem na Kellina Frye, aby šel ke mně, a vsunul jsem mu do dlaně dvě zlaté hrudky. Vykulil oči.

„Jsi honákem tohohle stáda,“ oznámil jsem mu. „Za to, co jsem ti dal, bys měl koupit dvě whiskey pro každého, pokud to budou malé skleničky, a nechci, aby dostali víc. Vezmi s sebou Canfielda a tamhletoho.“ Ukázal jsem na jednoho pohánka. „Je to Arn?“

„Snip,“ představil se ten chlapík. „Arn je ten druhej.“

„Tak, dobře. Snipe, ty budeš na jednom konci baru, Canfield na druhém. Frye, ty budeš stát za nimi u dveří a hlídat jim záda.“

„K Všivý smůle nebudu syna brát,“ ohradil se Kellin Frye. „Je to kurví díra, nic jinýho.“

„Nebudeš muset. Soh Vikka půjde s tím druhým pohůnkem dozadu.“ Ukázal jsem palcem na Arna. „Vy dva budete jenom hlídat, jestli se některý solař nepokusí vzít zadními dveřmi do zaječích. Jestli se to stane, spusťte povyk a pak utečte, protože to nejspíš bude náš člověk. Rozumíte?“

„Jo,“ řekl Arn. „Pojď, mladej, pojedeme. Možná že když se dostanu z toho větru, budu si moct zakouřit a hned mi to nechcípne.“

„Ještě ne,“ řekl jsem a kývl na chlapce, aby přišel blíž.

„Hej, pistolníčku!“ zaječel jeden horník. „Pustíš nás z toho vichru, než se setmí? Mám sakra velkou žízeň!“

Ostatní souhlasili.

„Držte klapačky na uzdě,“ řekl jsem. „To vám zajistí, že si svlažíte hrdlo. Jestli si na mě budete otvírat hubu, když konám svoji práci, budete sedět na valníku a leda lízat sůl.“

To je zklidnilo a já se shýbl k Vikkovi Freyovi. „Měl jsi někomu něco říct, když jste byli v Solných skalách. Udělal jsi to?“

„Jo, já jsem…“ Otec do něj rýpl loktem tak prudce, až ho překotil. Chlapec si vzpomněl na dobré způsoby a začal znovu, tentokrát s pěstí u čela. „Ano, sai, jak ráčíš.“

„S kým jsi mluvil?“

„S Pučkem DeLongem. Toho kluka znám ze Sklizňové pouti. Je to jenom solařský kluk, ale trochu jsme se skamarádili a společně jsme závodili v pytlích. Jeho tatínek je předákem noční směny. Aspoň to Puck říká.“

„A co jsi mu řekl?“

„Že to Billy Streeter viděl zvěrodlaka v lidské podobě. Řekl jsem, jak se Billy schoval pod hromadou starých postrojů a že ho to zachránilo. Puck věděl, o kom mluvím, protože Billy byl taky na Sklizňové pouti. Billy vyhrál Chytání husy. Víš, co je to Chytání husy, sai pistolníku?“

„Ano,“ řekl jsem. Sám jsem ten závod běžel o nejedné Sklizňové pouti, a nebylo to ani tak dávno.

Vikka Frye ztěžka polkl a oči se mu zalily slzami. „Billyho tatínek řval, že si málem krk roztrhal, když Billy doběhl první,“ zašeptal.

„O tom nepochybuji. Co myslíš, poslal Puck DeLong ten příběh dál?“

„Nevím, jak bych mohl? Ale já bych to udělal, být na jeho místě.“

Podle mě to stačilo a poplácal jsem Vikku po rameni. „Tak už běž. A jestli se někdo pokusí vyklouznout, pořádně křičte. Hodně hlasitě, ať je to ve větru slyšet.“

Vikka s Arnem odběhli k uličce, která je zavede za lokál U Všivé smůly. Solaři jim nevěnovali pozornost, oči měli jenom pro lítací dvířka a myšlenky na chlast čekající za nimi.

„Chlapi!“ zakřičel jsem. A když se ke mně otočili: „Smočte si píšťaly!“

To vyvolalo další jásot a všichni vyrazili do saloonu. Ale šli, neběželi, a stále po dvou. Byli dobře vycvičení. Odhadoval jsem, že jejich hornický život se o mnoho neliší od otroctví, a děkoval jsem ka, že mě nasměrovalo na jinou stezku… ačkoli, když se tak ohlédnu, napadá mě, jaký může být rozdíl mezi otroctvím dolu a otroctvím pistole. Možná jeden: vždycky jsem se mohl dívat na nebe, a Ganovi, Člověku Ježíšovi a všem ostatním bohům, co jich snad je, za to říkám díky.

Dal jsem znamení Jamiemu, šerifu Peavymu a tomu novému – Weggovi –, aby šli se mnou na opačnou stranu ulice. Stáli jsme pod převislou střechou, která stínila šerifovu kancelář. Strother a Pickens, dva ne moc dobří zástupci, se mačkali mezi dveřmi a poulili oči.

„Běžte dovnitř, vy dva,“ řekl jsem jim.

„Od tebe příkazy nebereme,“ ohradil se Pickens, po návratu šéfa povznesený jako Matka Boží.

„Běžte dovnitř a zavřete za sebou,“ houkl na ně Peavy. „Ještě vám, vy zabedněnci, nedošlo, kdo tady té parádě velí?“

Stáhli se dozadu, Pickens se mračil na mě a Strother na Jamieho. Dveře se zabouchly tak prudce, až se sklo otřáslo. Chvíli jsme tam my čtyři jen stáli a dívali se, jak se mohutná oblaka žíravého prachu valí hlavní ulicí, některá tak hustá, že v nich solařské vozy zmizely. Ale na rozjímání nebylo moc času. Velmi brzy padne noc a pak jeden ze solařů, kteří teď popíjejí u Všivé smůly, už možná nebude člověkem.

„Myslím, že máme problém,“ řekl jsem. Mluvil jsem ke všem, ale díval jsem se na Jamieho. „Připadá mi, že zvěrodlak, který ví, co je zač, těžko přizná, že umí jezdit na koni.“

„Napadlo mě to,“ řekl Jamie a kývl hlavou ke konstáblu Weggovi.

„Máme tu všechny, kdo se umí posadit na koně,“ řekl Wegg. „Spolehni se, sai. Copak jsem je sám neviděl?“

„Pochybuji, že jsi je viděl všechny,“ namítl jsem.

„Myslím, že viděl,“ ozval se Jamie. „Poslouchej, Rolande.“

„V Malé Debarii je jeden bohatej chlápek, jmenuje se Sam Shunt,“ řekl Wegg. „Horníci mu říkají Shunt Kunda, což není nic divnýho, protože je má všechny pod palcem. Kombynát mu nepatří – ten patří velkým zvířatům v Gileadu –, ale patří mu skoro všechno ostatní: bary, děvky, šopy…“

Podíval jsem se na šerifa Peavyho.

„Chajdy v Malé Debarii, kde spí někteří horníci,“ vysvětlil. „Šopy nejsou nic moc, ale aspoň nejsou pod zemí.“

Podíval jsem se znovu na Wegga, který se držel za klopy kabátu a vypadal spokojený sám se sebou.

„Sammy Shunt je majitelem obchodu společnosti. Což znamená, že je majitelem horníků.“ Zakřenil se. Když jsem se neusmál, sundal ruce z klop a máchl jimi k nebi. „Tak to na světě chodí, mladý sai – já si to nevymyslel, stejně jako ty.

No a Sammy má hrozně rád zábavu a hry… teda za předpokladu, že na tom něco vydělá. Čtyřikrát ročně uspořádá pro horníky závody. Některý jsou běžecký, některý přes překážky, kde se musí skákat přes dřevěný barikády, nebo přeskakovat jámy plný bahna. Je to fakt komický, když do toho spadnou. Vždycky se přijdou podívat i děvky a ty se chechtají jako blázni.“

„Zkrať to,“ zamručel Peavy. „Těm chlapům nebude trvat dlouho hodit do sebe dva panáky.“

„Pořádá taky koňský závody,“ řekl Wegg, „i když na ně nepůjčuje jiný koně než starý herky, protože vždycky musí počítat s tím, že si některej poník zláme nohu a bude se muset zastřelit.“

„A když si zlomí nohu horník, taky ho zastřelí?“ zeptal jsem se.

Wegg se rozchechtal a plácal se do stehna, jako by se mi podařil výborný vtip. Cuthbert by mu mohl říct, že já nežertuji, jenže Cuthbert tu nebyl. A Jamie málokdy něco řekl, pokud nemusel.

„Chytrej mladej pistolníku, seš moc chytrej! Né, ty se hned ošetřujou, pokud se to ošetřit dá. Máme tu pár děvek, který si po závodech Sammyho Shunta vydělávají pár šupů navíc jako bekyně. Nevadí jim to, služba jako služba, no ne?

Závody mají zápisný, že jo, a to se horníkům strhává ze mzdy. Z toho si Sammy zaplatí náklady. Pokud jde o horníky, vítěz každýho závodu – sprintu, překážek, koní – dostane jako cenu roční odpuštění dluhů v obchodě společnosti. Sammy počítá ostatním vysoký úroky, takže nikdy není tratnej. Vidíš, jak to funguje? Docela mazaný, nemyslíš?“

„Ďábelsky,“ řekl jsem.

„Jo! Takže když dojde na závody hajter, to je takový krátký kolečko, tak jede každej horník, kterej se udrží v sedle. Je fakt komický sledovat, jak si na hřbetech těch komoňů přisedávají pytlíky, to vám zaručuju. Ale já tam jsem kvůli tomu, abych udržoval pořádek. Viděl jsem každej závod, co se za posledních sedm roků jel, a každýho horníka, kterej se jich zúčastnil. Pokud jde o jezdce, všichni ti mládenci jsou tamhle. Byl tam ještě jeden, jenže v závodě, co Sammy pořádal o letošní Nový zemi, tenhle solař spadl z koně a rozmašíroval si střeva. Žil ještě den nebo dva, pak se odporoučel. Takže to asi ten váš zvěrodlak nebude, co?“

Wegg se tomu srdečně zasmál. Peavy se na něj díval rezignovaně, Jamie pohrdavě a zároveň zvědavě.

Věřil jsem tomu muži, když říkal, že shromáždili všechny solaře, kteří umějí sedět na koni? Řekl jsem si, že uvěřím, pokud kladně odpoví na jednu otázku.

„Také sázíš na ty závody, Weggu?“

„Loni jsem tak vydělal tučnou sumičku,“ řekl hrdě. „Shunt sice platí jenom stvrzenkou – je to škrt –, ale stačí mi to na děvky a whiskey. Děvky mám rád mladý a whiskey zase starou.“

Peavy na mě přes Wegga pohlédl a pokrčil rameny, jako by říkal, Takoví jsou tam v horách všichni, tak mi to nevyčítej.

Nevyčítal jsem. „Weggu, jdi do kanceláře a počkej tam na nás. Jamie a šerif Peavy půjdou se mnou.“

Když jsme přecházeli ulici, vysvětlil jsem jim plán. Netrvalo to dlouho.

„Povíš jim, co chceme,“ řekl jsem Peavymu, když jsme stáli před lítacími dvířky. Mluvil jsem potichu, protože nás stále pozorovalo celé městečko, i když lidé shluklí před saloonem se odtahovali, jako by od nás mohli chytit něco nakažlivého. „Tebe znají.“

„Ne tak dobře jako Wegga,“ namítl.

„Proč myslíš, že jsem chtěl, aby zůstal na druhé straně ulice?“

Jenom zamručel, uchechtl se a prodral se dvířky dovnitř. Jamie a já jsme ho následovali.

Běžní hosté se stáhli dozadu ke karetním stolům a bar přenechali solařům. Snip a Canfield stáli každý z jedné strany. Kellin Frye se zády opíral o stěnu z prken a paže měl založené na ovčí vestě. Podnik měl ještě patro – zřejmě sloužilo jako nevěstinec – a balkon nahoře byl přeplněný značně nevábnými dámami, které shora obhlížely horníky.

„Chlapi!“ houkl Peavy. „Otočte se a podívejte se na mě!“

Udělali, co řekl, a bez okolků. Co byl pro ně jiného než další předák? Několik jich drželo sklenku se zbytkem whiskey, ale většina už dopila. Vypadali živěji, tváře měli zrudlé spíš alkoholem než písečným větrem, který je bičoval cestou z podhůří.

„Teď o co jde,“ pokračoval Peavy. „Zůstanete sedět u baru, jeden každej z vás, a sundáte si boty, abysme vám viděli nohy.“

Zvedlo se nespokojené mumlání. „Jestli chcete vědět, kdo sloužil v Beelijské palisádě, proč se rovnou nezeptáte?“ ozval se jeden s šedivým vousem. „Byl jsem tam a nestydím se za to. Ukradl jsem chleba pro ženu a naše dvě děcka. Nakonec to těm děckám nebylo k ničemu, obě umřely.“

„Co když to neuděláme?“ ozval se kdosi mladší. „Odprásknou nás ti střelci? Mám dojem, že by mi to ani nevadilo. Aspoň bych už nemusel fárat.“

Souhlasné mručení. Někdo řekl cosi, co znělo jako zelené světlo.

Peavy mě chytil za paži a přitáhl dopředu. „To tenhle pistolník vás pro dnešek vytáhl z dolu a pak vám koupil pití. A pokud mezi váma není ten chlap, co ho hledáme, čeho se sakra bojíte?“

Ten, který odpověděl, nemohl být o moc starší než já. „Sai šerife, my se pořád bojíme.“

To byla pravda o něco holejší, než na jakou byli zvyklí, takže se ve Všivé smůle rozhostilo ticho. Venku kvílel vítr. Bubnování štěrku o tenké dřevěné stěny znělo jako krupobití.

„Mládenci, poslouchejte mě,“ řekl Peavy trochu tišeji a vlídněji. „Tihle pistolníci by mohli tasit a donutit vás udělat, co se udělat musí, ale to já nechci, a vy to nemáte zapotřebí. Když započítáme, co se stalo na Jeffersonově ranči, máme v Debarii víc než tři tucty mrtvých. Tři z nich u Jeffersona byly ženy.“ Odmlčel se. „Né, to lžu. Jedna byla žena, ty druhé dvě byly ještě malé holky. Vím, že máte tvrdý život, a z tohohle nebudete nic mít, ale stejně vás o to žádám. A proč by ne? Jenom jeden z vás má co skrývat.“

„No co, sakra,“ pronesl ten se šedivým vousem.

Opřel se za zády o bar a vytáhl se nahoru, takže na něm seděl. Musel být hlavounem celé party, protože ostatní ho následovali. Pozorně jsem se díval, jestli někdo bude projevovat neochotu, ale žádnou jsem neviděl. Jakmile začali, vzali to jako jakýsi vtip. Za chvíli všech jedenadvacet solařů v pracovním sedělo na baru a na podlahu vysypanou pilinami pršely boty, jen to dunělo. Aj, bohové, puch jejich nohou cítím do dneška.

„Uch, to mi stačilo,“ ozvala se jedna z děvek, a když jsem vzhlédl, uviděl jsem, že naše obecenstvo vyklízí balkon, jen pírka a spodničky zavířily. Barman se přidal k ostatním u hracích stolů a cestou si ucpával nos. Vsadím se, že toho dne neprodali v Raceyho Café moc steaků k večeři. Z toho smradu každého spolehlivě přešla chuť.

„Vytáhněte si nohavice,“ řekl Peavy. „Ať vám okouknu kotníky.“

Když už to začalo, poslechli bez dohadování. Předstoupil jsem před ně. „Když na vás ukážu,“ řekl jsem, „slezete z baru a půjdete se postavit ke stěně. Můžete si vzít boty, ale neobouvejte se. Pak půjdete jenom naproti přes ulici, a to můžete bosky.“

Procházel jsem kolem řady natažených nohou, většinou žalostně hubených, a všechny kromě těch, co patřily nejmladším horníkům, se boulily ucpanými fialovými žílami.

„Ty… ty… a ty…“

Celkem deset jich mělo modrý kroužek kolem kotníku, což znamenalo službu v Beelijské palisádě. Jamie přešel k nim. Netasil, ale zahákl si palce za překřížené nábojové pásy s dlaněmi dost blízko pažbám svých šestiraňáků, aby bylo jasno.

„Barmane,“ řekl jsem. „Nalij těm mužům, co zbyli, další malou sklenku.“

Horníci bez palisádového tetování nad tím zajásali a začali se znovu obouvat.

„A co my?“ dožadoval se ten s šedivým vousem. Vytetovaný kroužek nad jeho kotníkem vybledl do modrého stínu. Jeho bosá chodidla byla zkroucená jako pahýly starého stromu. Jak na nich mohl chodit – natož pracovat –, bylo nad moje chápání.

„Devět z vás dostane velké skleničky,“ řekl jsem, a to jim zahnalo chmury z tváří. „Desátý dostane něco jiného.“

„Provaz,“ řekl Canfield z Jeffersonů tiše. „A po tom, co jsem viděl na ranči, jenom doufám, že si na tom provazu zatancuje hodně dlouho.“

Nechali jsme Snipa a Canfielda, aby hlídali jedenáct solařů popíjejících u baru, a zbylých deset jsme odvedli na druhou stranu ulice. Muž s šedivým vousem šel první a šlapal na svých pahýlech pěkně rychle. Denní světlo vybledlo do přízračně žlutého odstínu, jaký jsem ještě nikdy neviděl, a bylo jasné, že hodně brzo padne tma. Vítr fičel a hnal před sebou prach. Hlídal jsem, který z nich se pokusí utéct – doufal jsem v to, už jen kvůli tomu, abych ušetřil malého kluka čekajícího v cele –, ale žádný z nich to neudělal.

Jamie se přidružil ke mně. „Jestli je tady, tak doufá, že ten kluk neviděl nic víc než jeho kotníky. Chce to ustát, Rolande.“

„Já vím,“ řekl jsem. „A jelikož ten kluk skutečně nic jiného neviděl, nejspíš mu to blufování vyjde.“

„Co potom?“

„Nejspíš je zavřeme a počkáme, až se některý promění.“

„Co když to na něho jen tak nepřijde? Co když tomu může zabránit?“

„Potom nevím,“ řekl jsem.

Wegg začal hrát s Pickensem a Strotherem desetníkový Dávej bacha. Jednou rukou jsem bouchl do stolu, až se rozlétly sirky, kterými si počítali body. „Weggu, doprovodíš s šerifem tyhle muže do vězení. Bude to pár minut trvat. Je nutné postarat se ještě o několik věcí.“

„Co je v tom vězení?“ zeptal se Wegg a lítostivě se zahleděl na rozházené sirky. Nejspíš vyhrával. „Nejspíš ten kluk, co?“

„Ten kluk a taky ukončení téhle mizerné záležitosti,“ řekl jsem s větší jistotou, než jsem cítil.

Vzal jsem chlapíka s šedivým vousem za loket – jemně – a odtáhl ho stranou. „Jak se jmenuješ, sai?“

„Steg Luka. Co je s tebou? Myslíš, že jsem to já?“

„Ne,“ řekl jsem a opravdu jsem si to nemyslel. Neměl jsem důvod, jen pocit. „Ale jestli víš, který z nich to je – jestli si třeba jenom myslíš, že to víš –, měl bys mi to povědět. Tam vzadu je jeden vyděšený malý kluk, pro vlastní dobro zavřený v cele. Viděl, jak něco jako obří medvěd zabilo jeho otce, a rád bych mu ušetřil další bolest, pokud to půjde. Je to dobrý kluk.“

Zamyslel se a pak vzal za loket on mě… a ta ruka byla jako ze železa. Odtáhl mě do rohu. „Nemůžu to říct, pistolníku, protože jsme tam dole byli všichni, hluboko v tý nový jámě, a všichni jsme to viděli.“

„Viděli co?“

„Prasklinu v soli, ze který prosvítalo zelený světlo. Jasný, pak tlumený. Jasný, pak tlumený. Jako když tluče srdce. A… ono mluví přímo k vám.“

„Nerozumím ti.“

„Sám tomu nerozumím. Vím jenom to, že jsme to viděli všichni, a cítili jsme to všichni. Mluví to na vás a říká to pojď dál. Čiší z toho nenávist.“

„Z toho světla nebo hlasu?“

„Z obojího. Je to od Starýho lidu, o tom nepochybuju. Řekli jsme o tom Banderlymu – to je hlavní předák – a ten se tam šel osobně podívat. Viděl to na vlastní oči. Cítil to. Ale že by kvůli tomu jámu zavřel? Leda prd. Má svoje šéfy, kterým se musí zodpovídat, a ti vědí, že tam dole zbývá ještě spousta soli. Takže chlapům poručil, aby škvíru zaházeli kamením, a oni to udělali. Vím to, protože jsem tam byl s nima. Ale to naházený kamení se dá zase odházet. A odházený bylo, na to bych přísahal. Vypadá teď jinak, než jak jsme ho tam naházeli my. Někdo tam vlezl, pistolníku, a to, co je na druhý straně… změnilo ho to.“

„Ale nevíš, koho.“

Luka zavrtěl hlavou. „Můžu jenom říct, že se to muselo stát mezi dvanáctou a šestou ráno, protože tehdy je tam klid.“

„Vrať se ke svým lidem, a říkám díky. Brzy se napiješ, a dost.“ Jenže dny, kdy sai Luka pil, byly sečteny. Nikdy nevíme, není-liž pravda?

Vrátil se k chlapům a já si je prohlížel. Luka byl zdaleka nejstarší. Ostatní byli většinou středního věku a pár jich bylo ještě mladých. Vypadali spíš zaujatí a vzrušení než ustrašení, a já to chápal. Měli pár skleniček, co je nabudily, a tohle jim zpestřilo každodenní dřinu. Nikdo z nich se nechoval podezřele ani provinile. Nikdo z nich nevypadal jinak, než čím byl: solařem ve skomírajícím hornickém městečku, kde končila železnice.

„Jamie,“ řekl jsem. „Na slovíčko.“

Došel jsem s ním ke dveřím a promluvil mu přímo do ucha. Poslal jsem ho něco vyřídit a řekl mu, aby to obstaral co nejrychleji. Přikývl a vyklouzl do větrného odpoledne. Vlastně už podvečera.

„Kam ten šel?“ zeptal se Wegg.

„Do toho ti nic není,“ odsekl jsem a otočil se k mužům s modrým tetováním kolem kotníku. „Seřaďte se, jestli ráčíte. Od nejstaršího po nejmladšího.“

„Když já nevím, jak jsem starej,“ ozval se plešatící muž s náramkovými hodinkami na zrezivělém, drátem spravovaném pásku. Několik se jich zasmálo a přikyvovalo.

„Tak se snažte, jak můžete,“ řekl jsem.

Jejich věk mě nezajímal, ale diskuse a hádky zaberou trochu času, a o to mi šlo. Jestli kovář splnil, co sliboval, všechno dopadne dobře. Jestli ne, musím improvizovat. Pistolník, který to neumí, umírá předčasně.

Horníci pobíhali sem a tam jako děti, když si hrají Až muzika přestane, a měnili si místa, až zhruba odpovídala jejich věku. Řada začínala u dveří do vězení a končila u dveří na ulici. Luka byl první, ten s náramkovými hodinkami uprostřed, ten, který vypadal v mém věku – a který říkal, že se pořád bojí –, stál poslední.

„Šerife, zjistíš jejich jména?“ požádal jsem ho. „Chci mluvit s malým Streeterem.“

Billy stál u mříží cely pro opilé narušitele pořádku. Slyšel nás mluvit a vypadal vystrašeně. „Je tady?“ zeptal se. „Zvěrodlak?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl jsem, „ale nemůžeme se nijak přesvědčit.“

„Sai, strašně se bojím.“

„To ti nevyčítám. Ale cela je zamčená a mříže jsou z dobré ocele. Nemůže se k tobě dostat, Billy.“

„Neviděl jsi ho, když byl medvěd,“ zašeptal Billy. Oči měl obrovské a lesklé, strnulé. Viděl jsem muže s takovýma očima, když dostali tvrdou ránu pěstí do brady. Měli takový pohled těsně předtím, než se jim podlomila kolena. Vítr tence zaječel kolem okapu vězení.

„Srdnatý Tim se taky bál,“ řekl jsem. „Ale šel dál. Očekávám od tebe totéž.“

„Budeš tady?“

„Tak. Můj druh Jamie také.“

Jako bych ho přivolal, dveře kanceláře se otevřely a dovnitř vběhl Jamie a hned si začal oklepávat žíravý plach z košile. Pohled na něj mě potěšil. Puch špinavých nohou, který ho provázel, byl méně vítaný.

„Získal jsi to?“ zeptal jsem se.

„Ano. Docela pěkná věcička. A tady je seznam jmen.“

Obojí mi podal.

„Jsi připravený, chlapče?“ zeptal se Jamie Billyho.

„Snad ano,“ řekl Billy. „Budu dělat, že jsem Srdnatý Tim.“

Jamie vážně přikývl. „To je dobrý nápad. Kéž se ti to daří.“

Venku zadul zvlášť silný poryv větru. Zamřížovaným oknem cely pro opilce prolétl hořký prach. Znovu se ozval přízračný kvil kolem okapů. Světlo skomíralo, haslo. Blesklo mi hlavou, že by možná bylo lepší – bezpečnější –, kdybychom čekající solaře zavřeli a nechali tuhle část na zítřek, ale devět z nich nic neprovedlo. Ani ten chlapec. Nejlepší bude s tím skoncovat. Tedy pokud to bude možné.

„Poslouchej mě, Billy,“ řekl jsem. „Budu je sem vodit pěkně pomalu. Možná se nic nestane.“

„Do-dobře.“ Měl tichounký hlas.

„Potřebuješ se nejdřív napít vody? Nebo se vyčurat?“

„Je mi dobře,“ řekl, ale samozřejmě dobře nevypadal. Vypadal vyděšeně. „Sai? Kolik jich má modrý kroužek kolem kotníku?“

„Všichni.“

„Tak jak…“

„Oni nevědí, kolik jsi toho viděl. Jenom se na každého podívej, až půjde kolem. A drž se trochu dál, jestli ráčíš.“ Myslel jsem mimo dosah, ale nechtěl jsem to říkat nahlas.

„Co mám říkat?“

„Nic. Leda že bys uviděl něco, na co by sis vzpomínal.“ Moc jsem v to nedoufal. „Přiveď je, Jamie. Šerif Peavy půjde první a Wegg nakonec.“

Přikývl a odešel. Billy prostrčil ruku mřížemi. Chvilku jsem nevěděl, co chce, pak jsem pochopil. Krátce jsem mu ruku stiskl. „Teď ustup, Billy. A nezapomeň tvář svého otce. Dívá se na tebe z mýtiny.“

Poslechl. Pohlédl jsem na seznam, prošel si jména (pravděpodobně zapsaná s chybami), která mi nic neříkala, a ruku položil na pažbu pistole na pravém boku. Ta teď obsahovala velmi zvláštní náboj. Podle Vannaye byl jenom jediný jistý způsob, jak zabít zvěrodlaka: proklát ho ostrým předmětem ze svatého kovu. Zaplatil jsem kováři zlatem, ale kulka, kterou pro mě vyrobil – ta, která čekala pod kladívkem prvního kohoutku – byla z čistého stříbra. Snad zapůsobí.

Jestli ne, bude ji následovat olovo.

Dveře se otevřely. Vešel šerif Peavy. V pravé ruce držel dvě stopy dlouhý obušek z železného dřeva, smyčku ze surové kůže měl omotanou kolem zápěstí. Když procházel dveřmi, jemně si poklepával jeho koncem o levou dlaň. Očima našel bledého chlapce v cele a usmál se.

„Zdravím tě, Billy, synu Billův,“ řekl. „Jsme s tebou a všechno bude dobré. Neboj se ničeho.“

Billy se pokusil o úsměv, ale vypadal, že se hodně bojí.

Pak vešel Steg Luka, houpal se na pahýlech nohou ze strany na stranu. Po něm přišel muž skoro stejně starý, s prašivě bílým knírem, špinavými šedivými vlasy spadajícími na ramena a zlověstně přimhouřenýma očima. Nebo byl možná jenom krátkozraký. Podle seznamu se jmenoval Bobby Frane.

„Jděte pomalu,“ řekl jsem, „ať si vás ten chlapec může dobře prohlédnout.“

Šli. Bill Streeter se každému úzkostně díval do tváře, když procházeli kolem.

„Brej večír, chlapče,“ řekl Luka, když šel okolo. Bobby Frane si přiložil prsty k neviditelné čepici. Jeden z těch mladších – podle seznamu Jake Marsh – vyplázl jazyk zažloutlý od kouření bingové trávy. Ostatní se jen prošourali kolem. Několik jich drželo sklopenou hlavu, dokud na ně Wegg neštěkl, aby ji zvedli a podívali se chlapci do očí.

Na tváři Billa Streetera nebylo ani známky toho, že někoho poznává, jen děs a zmatek. Já jsem zachovával kamenný výraz, ale ztrácel jsem naději. Koneckonců, proč by se měl zvěrodlak prozradit? Neměl co ztratit, když bude hrát až do konce, a musel to vědět.

Teď už zbývali jen čtyři… pak dva… potom jen ten chlapec, který u Všivé smůly mluvil o tom, že se bojí. Když procházel kolem, viděl jsem Billymu na tváři změnu a na okamžik si myslel, že něco máme, ale pak jsem si uvědomil, že jde jen o setkání jednoho mladého člověka s jiným.

Naposledy šel Wegg, který svůj obušek odložil a na každou ruku si navlékl mosazný boxer. Věnoval Billymu Streeterovi úsměv, který nebyl moc příjemný. „Žádný zboží se ti nelíbí, mladej? No, je mi to líto, ale nějak mě to ani nepře –“

„Pistolníku!“ obrátil se ke mně Billy. „Sai Deschaine!“

„Ano, Billy.“ Odstrčil jsem Wegga stranou a postavil se před celu.

Billy se vystrčeným jazykem dotýkal horního rtu. „Ať se znovu projdou kolem, jestli ráčíte. Ale tentokrát ať si podrží nohavice výš. Nevidím jim na obroučky.“

„Billy, ty obroučky jsou všechny stejné.“

„Ne,“ řekl. „Nejsou.“

Vítr na chvilku utichl a šerif Peavy ho zaslechl. „Otočte se, chlapi, a pochodujte zpátky. Ale tentokrát si vykasejte nohavice.“

„Nestačilo vám to?“ zamručel muž se starými náramkovými hodinkami. Podle seznamu se jmenoval Ollie Ang. „Slíbili jste nám panáka. Velkýho.“

„Copak je s tebou, zlatíčko?“ zeptal se Wegg. „Tobě se nechce šlapat zpátky? Spadlo ti kladivo na hlavu?“

Sice remcali, ale znovu se vydali chodbou ke kanceláři, tentokrát od nejmladšího po nejstaršího, a drželi nohavice zdvižené. Mně připadala všechna tetování stejná. Nejdřív jsem si myslel, že chlapci musejí připadat také taková. Pak jsem viděl, jak třeští očí a couvá od mříží. Jenže nic neřekl.

„Šerife, na chvilku je zastavte, jestli ráčíte,“ řekl jsem.

Peavy se přesunul před dveře do kanceláře. Já vkročil do cely a potichu promluvil. „Billy? Vidíš něco?“

„To znamení,“ řekl. „Viděl jsem to znamení. Je to ten muž s přetrženým kroužkem.“

Nerozuměl jsem… ale pak jsem pochopil. Vzpomněl jsem si, kolikrát mi Cort říkal, že od obočí nahoru jsem zabedněnec. Nazval mě jinými a horšími jmény – samozřejmě, byla to jeho práce –, ale jak jsem tak stál na chodbě debarijského vězení a venku skučel samům, pomyslel jsem si, že měl se mnou pravdu. Byl jsem zabedněnec. Ještě před několika minutami jsem si myslel, že pokud si Billy vzpomínal na něco víc než na tetování, dostal jsem to z něj v hypnóze. A teď jsem si uvědomil, že jsem to skutečně dostal.

Je na něm ještě něco? ptal jsem se ho a byl si už jistý, že není, jen jsem ho chtěl probudit z tranzu, který ho očividně trýznil. A když řekl bílé znamení – ale nejistě, jako by se ptal sám sebe –, hloupý Roland to nechal bez povšimnutí.

Solaři začínali být neklidní. Ollie Ang, ten s těmi zrezivělými hodinkami, říkal, že udělali, co se po nich chtělo, a že se chce vrátit do Smůly a dostat tam svoje pití a zatracené boty.

„Který?“ zeptal jsem se Billyho.

Naklonil se blíž a pošeptal mi to.

Přikývl jsem a pak jsem se otočil k hloučku mužů na konci chodby. Jamie je pozorně sledoval s rukama na pažbách revolverů. Muži museli v mém výrazu něco vidět, protože přestali nadávat a jen civěli. Byl slyšet jen vítr a neustálé drnčení prachu dopadajícího na stěny.

O tom, co se stalo pak, jsem od té doby mnohokrát přemýšlel, a myslím, že jsme tomu nemohli zabránit. Nevěděli jsme, jak rychle proměna probíhá. Myslím, že to nevěděl ani Vannay, jinak by nás varoval. Dokonce i můj otec to řekl, když jsem dokončil své hlášení a pod zamračeným pohledem knih na okolních policích čekal, až vynese soud nad mým jednáním v Debarii – nikoli jako můj otec, ale jako můj dinh.

Za jedno jsem byl a stále jsem vděčný. Málem jsem Peavymu řekl, aby přivedl blíž muže, kterého Billy jmenoval, ale pak jsem si to rozmyslel. Ne protože Peavy kdysi dávno pomohl mému otci, ale protože Malá Debaria a solaři nebyli jeho úkolem.

„Weggu,“ řekl jsem. „Olli Ang ke mně, jestli ráčíš.“

„Kterej?“

„Ten s těmi hodinami na zápěstí.“

„Hele, počkat!“ vyjekl Ollie Ang, když ho konstábl Wegg popadl. Byl na horníka drobný, vypadal spíš jako knihomol, ale paže měl pořádně osvalené, a viděl jsem, jak mu plátěnou košili v ramenou zdvíhají další svaly. „Hele, no tak, nic jsem neudělal! To není fér si mě takhle vybrat jenom kvůli tomu, že se tamten kluk chce předvádět!“

„Zavři hubu,“ řekl Wegg a táhl ho hloučkem horníků dál.

„Vykasej si znovu nohavice,“ poručil jsem mu.

„Naser si, spratku! I ten kůň, co na něm jezdíš!“

„Vykasej si je, nebo to udělám za tebe.“

Zvedl ruce a sbalil je do pěsti. „Zkus to! Jen to z –“

Zezadu k němu rázně přistoupil Jamie, tasil jednu pistoli, lehce ji vyhodil do vzduchu, chytil ji za hlaveň a pažbou praštil Anga do hlavy. Byl to chytře vypočítaný úder: neposlal muže do bezvědomí, ale Ang spustil pěsti a Wegg ho chytil pod pažemi, když se mu podlomila kolena. Vytáhl jsem pravou nohavici jeho kombinézy, a bylo to tam: modré tetování Beelijské palisády, které bylo přeříznuté – přetržené, abych použil výraz Billyho Streetera – tlustou bílou jizvou, která se mu tahla az ke kolenu.

„To jsem viděl,“ vydechl Billy. „To jsem viděl, když jsem ležel pod tou hromadou postrojů.“

„Vymejšlí si,“ vyjekl Ang. Vypadal omámeně a bylo mu špatně rozumět. Po straně obličeje, z místa, kde mu Jamieho rána rozrazila kůži, mu stékal tenký čůrek krve.

Já však věděl svoje. Billy se o bílém znamení zmínil dávno před tím, než je uviděl ve vězení na Olliem Angovi. Už jsem otvíral ústa, abych Weggovi řekl, ať ho zavře do cely, ale právě v tu chvíli se na něj vrhl starý hlavoun hornické party. V očích měl výraz opožděného poznání. A to nebylo všechno. Zuřil.

Než jsme ho já nebo Jamie či Wegg stačili zastavit, Steg Luka popadl Anga za ramena a zády ho narazil na mříže naproti cele pro opilce. „Měl jsem to vědět!“ řval. „Měl jsem to vědět už dávno, ty prožluklá svině zákeřná! Ty vrahu zasranej!“ Chytil ho za paži se starými hodinkami. „Kdes to sebral, když ne v tý prasklině, ze který svítilo to zelený světlo? Kde jinde? Ty proradnej krvežíznivej hajzle!“

Luka plivl Angovi do omámeného obličeje, pak se otočil k Jamiemu a ke mně a stále držel horníka za paži. „Říkal, že to našel v nějaký díře před jedním starým dolem na úpatí! Prej to byl nejspíš zbytek lupu Crowova gangu, a my hlupáci mu věřili! Dokonce kopal po okolí, i když jsme měli volno, že!“

Otočil se zpátky k ochromenému Olliemu Angovi. Nám aspoň připadal ochromený, ale kdo ví, co se za těma očima dělo?

„A ty ses nám po straně chechtal, když jsme ti věřili, to je mi jasný. Našel jsi je v díře, bodejť, ale v žádným starým dole. Tys vlezl do tý pukliny! Do toho zelenýho světla! Tos byl ty! Ty! Byls…“

Ang se od brady vzhůru zkroutil. Nemyslím tím, že se zašklebil. Zkroutila se mu celá hlava. Jako bych se díval na látku, kterou ždímají neviditelné ruce. Oči se mu přesunuly tak, že byly skoro jedno nad druhým, a změnily barvu z modré v uhlově černou. Kůže mu nejdřív zbledla doběla, pak zezelenala. Nadzvedávala se, jako by ji zevnitř tlačily pěsti, a popraskala do šupin. Šaty mu spadly z těla, protože jeho tělo už nebylo člověčí. Ani medvědí, vlčí nebo lví. Na ně bychom možná byli připravení. Možná bychom byli připravení dokonce i na aly-gátora, toho netvora, který napadl nešťastnou Fortunu v Klidném srdci. I když aly-gátorovi se podobal nejvíc.

Během tří vteřin se Ollie Ang proměnil v hada vysokého jako člověk. V púka.

Luka, který stále držel paži, jež se smršťovala do tlustého zeleného těla, zaječel, ale jeho řev se brzy ztlumil, protože had – na jehož prodlužující se hlavě stále zůstával rozevlátý kruh lidských vlasů – se vecpal starému muži do úst. Čvachtavě to prasklo, když se Lukova spodní čelist odtrhla z kloubů i šlach, které ji držely u horní čelisti. Viděl jsem, jak se hadův volný podbradek vzdul a pak uhladil, když se ten netvor – stále uprostřed proměny, stále stojící na scvrkávajících se zbytcích lidských nohou – prodíral jeho hrdlem jako nebozez.

Z konce uličky se ozval jekot a křik plný hrůzy, protože ostatní solaři zpanikařili. Nevěnoval jsem jim pozornost. Viděl jsem, jak Jamie omotává paže kolem hadova rostoucího, nadouvajícího se těla v marném pokusu vytáhnout ho z krku umírajícího Stega Luky, a viděl jsem obrovskou hadí hlavu, když se prodrala skrz Lukův krk zátylkem ven, a jeho červený jazyk kmital, jeho šupinatá hlava byla pokrytá kapkami krve a kousky masa.

Wegg se po něm rozehnal pěstí zdobenou mosaznými boxery. Had snadno uhnul, pak vyrazil vpřed a při tom odhalil dvě dvojice obrovských tesáků, které mu vyrůstaly z horní a dolní čelisti a z nichž kapala průzračná tekutina. Cákla Weggovi na paži a on zaječel.

„To pálí! Bohové, to PÁLÍ!“

Luka s proraženou hlavou vypadal, jako by tancoval, když had bořil tesáky do vzpírajícího se konstábla. Všude stříkala krev a létaly kusy masa.

Jamie se na mě zdivočele podíval. Pistole měl tasené, ale kam střílet? Púk se svíjel mezi dvěma umírajícími muži. Spodní část jeho těla, už bez nohou, se vymanila z hromady oblečení, omotala se Lukovi kolem pasu v tučných smyčkách a pevně se utáhla. Část hadího těla za hlavou se sunula šířící se dírou v Lukově zátylku stále dál.

Přikročil jsem k nim, chytil Wegga a za límec vesty ho táhl zpět. Pokousaná paže už mu zčernala a otekla na dvojnásobnou velikost. Oči, které na mě vytřeštěně upíral, se mu poulily z důlků a ze rtů mu začala odkapávat bílá pěna.

Kdesi křičel Billy Streeter.

Tesáky se vyškubly z masa. „Pálí,“ řekl Wegg potichu a pak už nemohl říct nic. Hrdlo mu oteklo a jazyk mu vyjel z úst. Zhroutil se a otřásl se ve smrtelných křečích. Had na mě hleděl a jeho rozeklaný jazyk kmital sem a tam. Ty oči byly černé, hadí, ale byly plné lidského porozumění. Zvedl jsem revolver se zvláštním nábojem. Měl jsem jenom jednu stříbrnou kulku a hadí hlava se náhodně kývala ze strany na stranu, ale já vůbec nepochyboval, že zasáhnu. K něčemu takovému jsem byl stvořen. Had vyrazil vpřed, tesáky blýskly a já stiskl spoušť. Střelil jsem věrně a stříbrná kulka šla rovnou do zející tlamy. Hlava se rozlétla v červené spršce, která začala bělat ještě dřív, než dopadla na mříže a podlahu chodby. Už jsem takovou bílou kaši dřív viděl. Byl to mozek. Lidský mozek.

Najednou na mě z potrhané díry v Lukově zátylku hleděl rozbitý obličej Ollieho Anga – hleděl z vršku hadího těla. Mezi šupinami na těle vyrazila huňatá černá srst, protože ta neznámá síla, která uvnitř umírala, ztratila vládu nad podobami, jež byla schopna nabývat. Těsně předtím, než se tělo zhroutilo, zbývající modré oko zežloutlo a stalo se z něj vlčí oko. Pak se hadí tělo zhroutilo a vzalo nešťastného Stega Luku s sebou. Zvěrodlakovo tělo, umírající na chodbě věznice, se tetelilo a hořelo, vlnilo se a měnilo. Slyšel jsem pukání svalů a skřípot posunovaných kostí. Z těla vyrazilo holé chodidlo, proměnilo se v chlupatou tlapu, pak se znovu vrátilo do lidské podoby. Pozůstatky Ollieho Anga se celé otřásly, a pak znehybněly.

Chlapec stále křičel.

„Jdi k tomu slamníku a lehni si,“ poručil jsem mu. Můj hlas nebyl úplně klidný. „Zavři oči a říkej si, že je po všem, protože v tuto chvíli je.“

„Nechoď pryč,“ vzlykal Billy, když šel ke slamníku. Tváře měl postříkané krví. Já jí byl promáčený, ale on to neviděl. Oči už měl zavřené. „Buď tu se mnou! Prosím, sai, prosím!“

„Vrátím se, jakmile budu moci,“ řekl jsem. A vrátil jsem se.

Všichni tři jsme tu noc strávili na slamnících, které jsme si v cele pro opilé výtržníky srazili k sobě: Jamie nalevo, já napravo, Mladý Bill Streeter uprostřed. Samům už začal skomírat a teprve později jsme uslyšeli hluk radovánek na hlavní ulici, protože Debaria slavila zvěrodlakovu smrt.

„Co se mnou bude, sai?“ zeptal se Billy těsně předtím, než konečně usnul.

„Jenom to dobré,“ řekl jsem a doufal, že Everlynne z Klidného srdce se postará, abych se nemýlil.

„Je to mrtvé? Doopravdy mrtvé, sai Deschaine?“

„Doopravdy.“

Ale v tomto ohledu jsem nemínil riskovat. Po půlnoci, když se vichřice ztišila na pouhý vítr a vyčerpaný Bill Streeter ležel a spal tak hluboce, že ani zlé sny k němu nemohly, vyrazili jsme s Jamiem ven a sešli se s šerifem Peavym na smetišti za věznicí. Tam jsme prolili tělo Ollieho Anga petrolejem. Než jsme k němu přiložili sirku, zeptal jsem se, jestli některý z nich nechce jako suvenýr náramkové hodiny. Nějak se stalo, že se při tom zápase nerozbily, a ta mazaná vteřinová ručička se stále otáčela.

Jamie zavrtěl hlavou.

„Já ne,“ řekl Peavy, „protože můžou být prokleté. Skonči to, Rolande. Jestli tě tak můžu nazývat.“

„Jak ráčíš,“ souhlasil jsem. Škrtl jsem sirkou a upustil ji. Stáli jsme tam a dívali se, dokud z pozůstatků debarijského zvěrodlaka nezbývaly jen černé kosti. Z náramkových hodin zůstala v popelu zuhelnatělá hrudka.

Druhý den ráno jsme s Jamiem dali dohromady partu mužů – byli víc než ochotní, to tedy byli – a vydali se s nimi k železnici. Jakmile byli na místě, stačily dvě hodiny, než postavili Mašinku na železa. Strojvůdce Travis celou operaci řídil a já si získal spoustu přátel oznámením, že jsem pro všechny přítomné zajistil na poledne oběd zdarma u Raceyho a na odpoledne pití zdarma U Všivé smůly.

Večer se chystala v městečku oslava, na níž jsme s Jamiem měli být čestnými hosty. Bez takových věcí bych se rád obešel – toužil jsem vrátit se domů a společnost mi obvykle nevyhovuje –, ale takové události často k práci patří. Jedno na tom bylo dobré: budou tam ženy a některé nepochybně hezké. Tato část mi vadit nebude a tušil jsem, že ani Jamiemu. Měl se mnoho co učit o ženách a Debaria byla k zahájení jeho studia stejně vhodné místo jako každé jiné.

Společně jsme se dívali, jak Mašinka pomalu bafá ke smyčce a pak se sune zase k nám, už obrácená správným směrem: ke Gileadu.

„Zastavíme se cestou do městečka v Klidném srdci?“ zeptal se Jamie. „Zeptat se, jestli chlapce přijmou?“

„Tak. A představená říkala, že pro mě něco má.“

„Víš co?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Everlynne, ta hora v podobě ženy, se k nám sunula po nádvoří Klidného srdce s náručí dokořán. Skoro jsem byl v pokušení utéct. Bylo to jako stát v cestě jednomu z těch obrovských náklaďáků, které kdysi jezdily po naftových polích poblíž Kuny.

Místo aby nás převálcovala, popadla nás do širokého a ňadratého dvojitého objetí. Sladce voněla: skořicí, mateřídouškou a pečenými dobrotami. Políbila Jamieho na tvář – začervenal se. Pak políbila mě, naplno na rty. Na chvíli jsme se ocitli v zajetí jejího složitého a vzdouvajícího se oděvu a ve stínu hedvábného čepce s křídly. Pak se odtáhla a jen zářila.

„Jakou jste to prokázali městečku službu! A jak říkáme díky!“

Usmál jsem se. „Sai Everlynne, jsi příliš laskavá.“

„Ne dost! Pojíte s námi oběd, ano? A popijete luční víno, i když jen trošku. Večer budete mít víc pití, o tom nepochybuji.“ Věnovala Jamiemu rošťácký postranní pohled. „Ale ty buď opatrný, až budou kolovat přípitky. Příliš mnoho pití může muži později ubrat na mužnosti a zastřít vzpomínky, jež by si chtěl třeba uchovat.“ Odmlčela se a pak se jí na tváři objevil vědoucí úsměv, který podivně neladil s jejím hábitem. „Nebo… třeba nechtěl.“

Jamie zrudl jako cihla, ale neřekl nic.

„Viděly jsme vás přijíždět,“ řekla Everylnne, „a je tu ještě někdo, kdo by vám rád předal své díky.“

Posunula se stranou a za ní stála drobounká sestra z Klidného srdce, která se jmenovala Fortuna. Stále byla omotaná obvazy, ale dnes už nevypadala tak přízračně, a kus obličeje, který jsme viděli, jí svítil štěstím a úlevou. Stydlivě přistoupila blíž.

„Už zase můžu spát. A časem možná budu moci spát dokonce bez nočních můr.“

Škubla sukní šedého hábitu a k mé značné nelibosti padla před námi na kolena. „Sestra Fortuna, dříve Annie Clayová, vám říká díky. To my všechny, ale toto vychází přímo z mého srdce.“

Vzal jsem ji jemně za ramena. „Vstaň, nevolnice. Nepoklekej před takovými, jako jsme my.“

Dívala se na mě zářivýma očima a políbila mě na tvář půlkou úst, která stále mohla líbat. Pak utekla přes dvůr tam, kde zřejmě měly kuchyň. Z této části haci se už linuly báječné vůně.

Everlynne se za ní dívala s laskavým úsměvem a pak se otočila zase ke mně.

„Je tu jeden chlapec…“ začal jsem.

Přikývla. „Bill Streeter. Znám jeho jméno i příběh. Do městečka sice nechodíme, ale občas městečko přijde k nám. Přátelští ptáčci nám cvrlikají zprávy do uší, jestli chápeš, jak to myslím.“

„Chápu to dobře,“ řekl jsem.

„Přiveďte ho zítra, až se vám hlavy smrsknou zase do obvyklé velikosti,“ řekla. „Jsme tu společenství žen, ale rády se ujmeme osiřelého chlapce… aspoň dokud mu na horním rtu nevyroste tolik chlupů, aby si je musel holit. Pak už jsou ženy pro chlapce svízel a nemuselo by pro něj být dobré, kdyby tu zůstával. Do té doby ho můžeme poučit o písmenech a číslech… pokud je dost bystrý, aby se učil. Řekl bys, že je dost bystrý, Rolande, synu Gabriellin?“

Bylo zvláštní být osloven jménem z matčiny strany a ne z otcovy, ale bylo to podivně příjemné. „Řekl bych, že je velmi bystrý.“

„Nuže dobrá. A najdeme pro něj nějaké místo, až přijde čas, aby odešel.“

„Dílec a dům,“ řekl jsem.

Everlynne se zasmála. „Tak, přesně, jako v příběhu o Srdnatém Timovi. A teď budeme společně lámat chléb, ano? A lučním vínem si připijeme na zdatnost mladých mužů.“

Pojedli jsme, popili a vzato kolem a kolem to bylo velmi utěšené setkání. Když sestřičky začaly sklízet ze zahradních stolů, vzala mě představená Everlynne do svého soukromého obydlí, které se skládalo z ložnice a mnohem větší kanceláře, kde na mohutném dubovém stole vysoko zavaleném papíry spala na kousku ozářeném sluncem kočka.

„Bylo tu jen málo mužů, Rolande,“ řekla. „Jeden z nich byl chlapík, kterého možná znáš. Měl bledou tvář a černé šaty. Znáš toho muže, o němž mluvím?“

„Marten Široplášť,“ řekl jsem. Dobré jídlo v žaludku mi najednou zkyslo nenávistí. A nejspíš i žárlivostí – nejen v zastoupení mého otce, jehož Gabrielle z Artenů ozdobila parožím. „Navštívil ji?“

„Dožadoval se toho, ale já odmítla a poslala ho pryč. Nejdřív se zdráhal, ale já mu ukázala svůj nůž a pověděla mu, že v Klidném srdci jsou i jiné zbraně, tak, a ženy, které je umějí používat. Jednou z nich je pistole, řekla jsem mu. Připomněla jsem mu, že je hluboko uvnitř had, a naznačila, že pokud neumí létat, měl by se mít na pozoru. Poslechl, ale než odešel, proklel mě a proklel i toto místo.“ Zaváhala, pohladila kočku a pak na mě pohlédla. „Byly doby, kdy jsem si říkala, že ten zvěrodlak byl možná jeho práce.“

„To si nemyslím,“ řekl jsem.

„Já také ne, ale ani jeden nebudeme mít nikdy jistotu, že?“ Kočka se pokusila vlézt si na rozlehlé hřiště jejího klína, ale Everlyne ji zahnala. „Jedním si však jistá jsem: stejně s ní promluvil, i když se nikdo nedozví, jestli to bylo oknem její cely pozdě v noci, nebo jenom v jejích neklidných snech. To tajemství si vzala s sebou na mýtinu, ubohá žena.“

Na to jsem neodpověděl. Když je jeden užaslý a zdrcený, je obvykle nejlepší nic neříkat, protože v takovém stavu by každé slovo mohlo být špatně.

„Tvoje paní matka ukončila svůj pobyt zde v ústraní krátce poté, co jsme toho Širopláště zahnaly. Řekla, že musí vykonat nějakou povinnost a mnohé napravit. Řekla, že sem přijde její syn. Zeptala jsem se jí, jak to ví, a ona řekla ‚Protože ka je kolo a to se vždycky otočí.‘ Tohle tu pro tebe nechala.“

Everlynne otevřela jednu z mnoha zásuvek ve stole a vytáhla obálku. Vpředu na ní bylo rukopisem, který jsem dobře znal, napsáno moje jméno. Jenom můj otec by ho znal lépe. Tak psala ruka, jež kdysi otáčela stránky v pěkné staré knížce, z níž mi matka předčítala „Závan klíčovou dírkou“. Tak, a mnoho jiných. Miloval jsem všechny příběhy ze stránek, které ta ruka obracela, ale nikdy tolik, jako jsem miloval tu ruku samotnou. Ještě víc jsem miloval zvuk hlasu, který mi ty příběhy vyprávěl, zatímco venku dul vítr. To byly doby předtím, než se nechala zmást a padla do tenat smutné zlomyslnosti, která ji zavedla před ústí pistole v jiné ruce. Mé pistole, v mé ruce.

Everlynne vstala a uhladila si širokou zástěru. „Musím se jít podívat, jak pokračují záležitosti v jiných částech mého malého království. Teď se s tebou rozloučím, Rolande, synu Gabriellin, jen tě požádám, abys zavřel dveře, až půjdeš. Zamknou se samy.“

„Svěřuješ mi své věci?“ zeptal jsem se.

Zasmála se, obešla stůl a znovu mě políbila. „Pistolníku, svěřila bych ti svůj život,“ řekla a odešla. Byla tak vysoká, že musela sklonit hlavu, když procházela dveřmi.

Seděl jsem a dlouho se díval na poslední list Gabrielle Deschainové. Srdce jsem měl plné nenávisti a lásky a lítosti – všeho, co mě od té doby pronásleduje. Napadlo mě, že ho nebudu číst a rovnou ho spálím, ale nakonec jsem obálku roztrhl. Uvnitř byl jediný list papíru. Řádky byly nerovné a šedý inkoust, jímž byly napsány, byl na mnoha místech rozmazaný. Žena, která ty řádky napsala, nepochybně zápasila, aby si udržela poslední zbytky zdravého rozumu. Nevím, jestli by mnoho lidí porozumělo jejím slovům, já však ano. Jsem si jistý, že i můj otec by porozuměl, ale nikdy jsem mu list neukázal, ani mu o něm nepověděl.

Hostina, již jsem pojedla, byla shnilá,

co jsem považovala za palác, byl žalář

      jak to pálí, Rolande

Vzpomněl jsem si na Wegga, když umíral na hadí uštknutí.

      Jestli se vrátím a povím, co vím

            co jsem zaslechla

Gilead snad bude zachráněn na několik let

                  ty snad budeš zachráněn na několik let

                        tvému otci málo pokud vůbec na mně kdy záleželo

Slova „málo pokud vůbec na mně kdy záleželo“ byla přeškrtnutá řadou tlustých čar, ale já je stejně přečetl.

Říká že se neodvážím

      říká „Pobývej v Klidném srdci, dokud tě smrt nenajde.“

            říká „Jestli se vrátíš, smrt tě najde předčasně.“

            říká „Tvoje smrt zničí toho jediného na světě, na němž ti záleží.“

            říká „Chtěla bys zemřít rukou svého spratka a vidět jak

všechno dobro

všechna laskavost

všechny milující myšlenky

      z něj odtékají jako voda z naběračky?

            kvůli Gileadu, kterému na tobě záleželo tak málo

            a stejně zahyne?“

Ale musím se vrátit. Modlila jsem se kvůli tomu

a meditovala

      a hlas, který slyším, vždy řekne stejná slova:

            TOTO SI ŽÁDÁ KA

Stálo tam ještě něco, slova, po nichž jsem přejížděl prstem zas a znovu během svých potulných let po katastrofě, jíž skončila bitva na kopci Jericho, a po pádu Gileadu. Přejížděl jsem po nich prstem, dokud se papír nerozpadl a já nechal vítr, ať si útržky vezme – vítr, který k nám vane klíčovou dírkou času. Nakonec si ten vítr vezme všechno, není-liž pravda? A proč taky ne? Proč by to mělo být jinak? Kdyby nás sladkost našeho života neopustila, žádné sladkosti by nebylo.

Zůstal jsem v kanceláři Everlynne, dokud jsem se zase neovládal. Pak jsem poslední slova své matky – její posmrtný dopis – vložil do svého váčku a odešel. Na odchodu jsem se ujistil, že dveře za mnou dobře zaklaply. Našel jsem Jamieho a odjeli jsme do městečka. Ta noc byla plná světel a hudby a tancování. Pojedli jsme spoustu dobrot a spláchli je spoustou kořalky. Byly tam také ženy a té noci Tichý Jamie nechal své panictví za sebou. Druhý den ráno…

Je po bouři

1

„Ta noc,“ řekl Roland, „byla plná světel a hudby a tancování. Pojedli jsme spoustu dobrot a spláchli je spoustou kořalky.“

„Chlast,“ vzdychl Eddie tragikomicky. „Na ten si dobře vzpomínám.“

To byla první věta, kterou někdo z nich po hodně dlouhé době řekl, a prolomila kouzlo, jež je svíralo celou tu dlouhou a větrnou noc. Zavrtěli se jako lidé probouzející se z hlubokého snu. Všichni kromě Ocha, který stále ležel na zádech před krbem, krátké nožky měl roztažené a špička jazyka mu legračně visela po straně z huby.

Roland přikývl. „Byly tam také ženy a té noci Tichý Jamie nechal své panictví za sebou. Druhý den ráno jsme nasedli na Mašinku a vrátili se do Gileadu. A tak se to stalo, kdysi před dávnými časy.“

„Dávno předtím, než se narodil děd tvého děda,“ dodal Jake potichu.

„O tom nic nevím,“ řekl Roland s mírným úsměvem a pak se dlouze napil vody. V krku mu pořádně vyschlo.

Na chvíli mezi nimi zavládlo mlčení. Pak Eddie řekl: „Děkuju ti, Rolande. To bylo super.“

Pistolník povytáhl jedno obočí.

„Chce tím říct, že to bylo báječné,“ vysvětlil Jake. „Taky že jo.“

„Kolem prken, co jsme dali do oken, vidím světlo,“ řekla Susannah. „Jenom trochu, ale je tam. Tys tu tmu vyprávěním zahnal, Rolande. Řekla bych, že přece jenom nejsi ten silný mlčenlivý typ jako Gary Cooper, co?“

„Nevím, kdo to je.“

Vzala ho za ruku a krátce, pevně ji stiskla. „To nevadí, zlato.“

„Vítr se zmírnil, ale pořád ještě hrozně fouká,“ všiml si Jake.

„Přiložíme na oheň, pak se vyspíme,“ rozhodl pistolník. „Dnes odpoledne by mělo být dost teplo, abychom mohli vyjít ven a nasbírat další dřevo. A zítra…“

„Zpátky na cestě,“ dopověděl Eddie.

„Jak říkáš, Eddie.“

Roland přiložil zbytek paliva na skomírající oheň, pozoroval, jak se znovu rozhořel, a pak si lehl a zavřel oči. Za několik vteřin spal.

Eddie vzal Susannah do náručí a pak pohlédl přes její rameno na Jakea, který seděl se zkříženýma nohama a díval se do ohně. „Měl bys to taky zalomit, malý poutníčku.“

„Neříkej mi tak. Víš, že to nesnáším.“

„Tak jo, kovboji.“

Jake na něj vystrčil prostředník. Eddie se usmál a zavřel oči.

Chlapec se zabalil do deky. Moje celta, pomyslel si a usmál se. Za stěnami stále kvílel vítr – hlas bez těla. Jake si pomyslel: Je na druhé straně klíčové dírky. A co je tam, odkud ten vítr vane? Celá věčnost. A Temná věž.

Pomyslel na chlapce, jímž Roland Deschain byl před neznámým počtem let, kdy ležel v kruhové ložnici na vrcholu kamenné věže. Zakutaný pod pokrývkou poslouchal, jak mu matka čte staré příběhy, zatímco vítr fičel temnou krajinou. Jake začínal dřímat a při tom uviděl ženskou tvář. Pomyslel si, jak je laskavá a krásná. Jeho matka mu příběhy nikdy nečetla. Na jeho dílci a v jeho domě to byla práce pro hospodyni.

Zavřel oči a uviděl brumláky, jak na zadních nohou tancují při měsíčku.

Usnul.

2

Když se Roland brzy odpoledne probudil, vítr už jen ševelil a v místnosti bylo mnohem světleji. Eddie a Jake stále hluboce spali, ale Susannah byla vzhůru a usazená v křesle už před chvílí odstranila prkna kryjící jedno z oken. Teď seděla s bradou opřenou o ruku a dívala se ven. Roland přešel k ní a položil jí ruku na rameno. Susannah se ani neohlédla, jen se natáhla a ruku pohladila.

„Je po bouři, zlato.“

„Ano. Doufejme, že už nikdy podobnou neuvidíme.“

„A jestli ano, doufejme, že poblíž najdeme úkryt stejně dobrý jako tento. Pokud jde o zbytek vesnice Závrt…“ Potřásla hlavou.

Roland se trochu naklonil, aby vyhlédl z okna. To, co uviděl, ho nepřekvapilo, ale byl to děs, jak by řekl Eddie. Hlavní ulice tam stále byla, jenže plná větví a roztříštěných stromů. Budovy, které ulici lemovaly, byly pryč. Jen kamenná obecní síň zůstala.

„Měli jsme štěstí, že?“

„Štěstí je slovo, které ti s ubohým srdcem používají pro ka, Susannah z New Yorku.“

Zamyslela se nad tím a nic neříkala. Otvorem, kde dřív bylo okno, k nim vlétly poslední závany skomírajícího smrtidechu. Načechraly jí tuhou čupřinu vlasů, jako by je hladila neviditelná ruka. Pak se k němu Susannah otočila. „Odešla z Klidného srdce a vrátila se do Gileadu – tvoje paní matka.“

„Ano.“

„I když jí ten parchant řekl, že zemře rukou vlastního syna?“

„Pochybuji, že to vyjádřil takhle, ale… ano.“

„Není divu, že byla napůl šílená, když ten dopis psala.“

Roland mlčel a díval se z okna na zkázu, kterou způsobila bouře. Oni přesto našli úkryt. Dobrý úkryt před bouří.

Vzala do dlaní jeho ruku se třemi prsty. „Co napsala nakonec? Co to bylo za slova, která jsi hladil pořád dokola, dokud se dopis nerozpadl? Můžeš mi to říct?“

Dlouho neodpovídal. Zrovna když usoudila, že jí neodpoví vůbec, udělal to. Jeho hlas se chvěl – skoro neznatelně, ale nepochybně –, což u něj Susannah ještě nikdy neslyšela. „Psala v nízké řeči až do poslední řádky. Tu napsala ušlechtilou řečí a každé písmeno krásně vykroužila: Všechno ti odpouštím. A ještě: Můžeš odpustit ty mně?“

Susannah cítila, jak jí po tváři stéká osamělá slza, teplá a dokonale lidská. „A mohl jsi, Rolande? Odpustil jsi?“

S pohledem stále upřeným z okna se Roland z Gileadu – syn Stevenův a Gabriellin, jež byla z Artenů – usmál. Úsměv mu rozzářil tvář jako první paprsek vycházejícího slunce ve skalnaté krajině. Pronesl jediné slovo, než se vrátil pro svůj tlumok, aby jim připravil odpolední snídani.

To slovo bylo ano.

3

Strávili v obecní síni ještě jednu noc. Družili se a hovořili, ale už nevyprávěli žádné příběhy. Následujícího rána si sbalili tlumoky a pokračovali po stezce Paprsku – do Calla Bryn Sturgisu, a do pohraničí, a Hromové tišiny, a pak k Temné věži. To všechno se kdysi dávno, za starých časů, stalo.

Doslov

Závěrečný vzkaz Gabrielle Deschainové synovi vypadal v ušlechtilé řeči takto:

Nejkrásnější slovo v jakémkoli jazyce je zavan_0245b : Odpouštím.

Stephen King

ZÁVAN KLÍČOVOU DÍRKOU

Z anglického originálu The Wind Through the Keyhole

vydaného v roce 2012 nakladatelstvím Scribner,

a division of Simon & Schuster, Inc.

v New Yorku přeložila Linda Bartošková.

Odpovědná redaktorka: Dominika Křesťanová

Obálka: Tomáš Kropáček a JAMS

Vydalo nakladatelství Pavel Dobrovský - BETA s.r.o.

(Praha 4, Květnového vítězství 332/31)

Praha 2013

www.dobrovsky.cz

www.knihycz.cz

nakladatelstvi@dobrovsky.cz

Sazba: SF SOFT, Praha

Tisk: CPI Moravia Books, s.r.o., Pohořelice

Vydání první

Závan klíčovou dírkou

V nové knize Stephena Kinga se znovu setkáváme s Rolandem z Gileadu a jeho ka-tet: Eddiem, Susannah, Jakem a Ochem. Při jejich putování po stezce Paprsku je zastihne prudká bouře, která je donutí setrvat v úkrytu. Venku skučí vichr a Roland vypráví podivné příběhy a vrhá jimi fascinující světlo na svou nelehkou minulost. Po matčině smrti poslal otec mladého provinilého pistolníka Rolanda na vzdálenou farmu, aby vyšetřil záhadnou vraždu. Roland na místě objeví krvavou změť lidských i zvířecích stop a strašlivá jatka. Přežil jenom jeden svědek: statečný, ale vystrašený chlapec Bill Streeter.

Roland, který tehdy sám dětství sotva odrostl, chlapce uklidňuje vyprávěním příběhu z Knihy Eldů, jejž mu dřív čítávala matka před spaním: „Závan klíčovou dírkou“.

Oblíbený cyklus Temná věž nekončí!

Kdo si myslel, že Temná věž, magická směs fantasy a hororu, je uzavřena, spletl se. Autor přichází s osmou knihou ze série, která ovšem časově zapadá mezi čtvrtý a pátý díl…

„S radostí jsem zjistil,“ svěřuje se Stephen King, „že moji staří přátelé mají ještě co říct. Byl to dar, když jsem se s nimi po letech, kdy už jsem si myslel, že jsem všechny jejich příběhy odvyprávěl, potkal znovu…“

Poznámky

[←1]

V nízké řeči jako S