Jedenadvacet detektivů

Kolektiv autorů

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Tato kniha není jen sbírkou detektivních povídek, určených pro milovníky detektivek. Je průřezem tvorby zakladatelů žánru jako takového. Čtenář se má možnost seznámit se skutečnými legendami: Sherlockem Holmesem A. C. Doyla, otcem Brownem G. K. Chestertona, dr. Thorndykem A. C. Freemana, insp. Frenchem F. W. Croftse, prof. Dusenem J. Futrella a dalšími. Zlatý věk klasické detektivky zahrnuje období 1880–1930, tehdy se stanovovala pravidla žánru, byl založen anglický „Detection Club“ a detektivní povídka byla logickou šarádou psanou s laskavým nadhledem.

Vladimír Outrata

Jeden a dvacet detektivů

Výběr detektivních povídek

Předmluva

Když vznikala myšlenka tohoto výboru detektivních povídek, měla v něm předmluva mít významný úkol. Aspirace detektivky na důstojnost literárního žánru a zejména také na místo v edičních plánech našich vydavatelství – nebyly tehdy zdaleka ještě uznány. Její kádrový materiál byl sice bohatý a rozmanitý, ale svědčil téměř s určitostí o špatném třídním původu; o zapojení do kolektivu socialistické společnosti podával jen málo přesvědčivé doklady, a to ještě nebyly případy zrovna nejzdařilejší; podezření z apriorní apolitičnosti a alibismu byla více než oprávněna; a možná, jak to bývá, do spisu se dostaly neprávem i některé materiály, které se vlastně týkaly něčeho úplně jiného. Snad jen v otázce poměru k lidem to bylo lepší; ale tu zas nebylo jasno, zda tu nejde naopak spíš o poměr lidí k detektivce, který byl ovšem vždycky dobrý, patrně zas až podezřele dobrý.

Než se však sbírka dostala do tisku, prošla detektivka celkem s úspěchem soukolím přehodnocování. Trochu pocuchána, jistě s výhradami a možná jen na zkoušku; ale prošla i s jakýmsi nárokem na zařazení do širokého pojmu literatury, a dostala se tedy konečně do normální situace, kdy se už může víc bát přátel než nepřátel.

Účelem předmluvy tedy už není hájit společenský nebo literární nárok detektivky na život. Vladimír Procházka, Josef Škvorecký, Jan Cigánek a řada jiných vykonali mnoho pro to, aby detektivka byla rehabilitována. Více než to: osvětlil se společenský původ a smysl detektivního žánru, vystopovala se jeho literární příbuzenství, zabíhající překvapivě daleko a široko a končící u mnoha zvučných jmen, aplikace literárněvědných metod vedla k vážným pokusům o definici a klasifikaci detektivky jako literárního žánru, o vymezení zákonitostí její estetiky a etiky. Po vyřízení hlavních obtíží v teorii nastal také ruch v praxi: detektivky se u nás nejen čtou – četly se vždycky; detektivky se u nás i vydávají, o detektivkách se u nás objektivně a zasvěceně uvažuje a soudí, a co nejhlavnější, počínají se znovu i psát, na jiné a vyšší úrovni.

Předmluva se tedy může omezit na uvedení tohoto výboru. Je-li pravdivý starý aforismus traduttore– traditore, pak každý, kdo nejen překládá, nýbrž nadto ještě sestavuje výběr, je přinejmenším velezrádce. Falšuje nejen práci, kterou přeložil, nýbrž celé autorovo dílo, z něhož byl povinen objektivně vybrat práci nejlepší, reprezentativní či charakteristickou; zrazuje ne jednoho, nýbrž celou spoustu autorů najednou – ty, které do výboru pojal, i ty, které opominul; vnucuje vybraným autorům společnost, ve které by mnozí pravděpodobně nechtěli být, a odmítá vstup jiným, kteří k tomu mají platnou legitimaci; protežuje jednoho, šikanuje druhého a vůbec ignoruje třetího. A to všechno z důvodů, které padají plně na vrub editora-překladatele samého a které lze nejmírnější formou charakterizovat jako krajní subjektivismus při výběru i překladu, nedostatečné znalosti literární i jazykové a bezzásadovost, která mu dovoluje rozhodovat hned podle jednoho, hned podle druhého kritéria a dělat kompromisy z důvodů, které s vlastním cílem antologie nemají nic společného.

Ubránit se těmto výtkám je už pojmově nemožné, protože editor překladatel může už pojmově být jen relativně dobrý, nikoli dokonalý; zato útěchou relativně dobrého editora-překladatele může být, že přesně tytéž výtky dopadají stejně oprávněně i na jeho kritiky, včetně těch relativně dobrých.

Účelem dalších poznámek není tedy ani přesvědčovat, že tento výbor je dokonalý, ba ani nejlepší prakticky možný, nýbrž spíš vyložit důvody – objektivní i subjektivní –, proč byl sestaven tak, jak je, a ne jinak. A jen v souvislosti s tím vyplynou některé názory editorů sbírky na detektivní povídky či na detektivku vůbec. Především výbor zahrnuje jen detektivní povídky anglické a americké, převážně anglické (16 anglických z celkového počtu 21 zařazených čísel). Pořadatelé sbírky, i když uznávají, že tento žánr má své důstojné zástupce i jinde, jsou přesto přesvědčeni, že detektivní povídka je v podstatě výtvor anglosaský, a v tom zas především anglický; výjimečný zjev E. A. Poea jen potvrzuje jedno i druhé. Zde tento žánr vznikl, zde se diferencoval a byl vytříben, zde byl od počátku uznávanou složkou národní literatury, zde byly vypracovány jeho literární zákonitosti i konvence, zde se vyvinula detektivka vůbec a detektivní povídka zvlášť do své klasické formy. Zde má také své největší představitele, zde se nejvíce čte a patrně stále leště nejlépe píše. Má to nepochybně své důvody ve zvláštnostech přírodního i společenského prostředí i ve specifice literárního vývoje země; vystopovat je v hlavních rysech by bylo patrně dosti snadné, v podrobnostech už obtížnější. Převedena do jiného prostředí detektivka sice nezahyne, a často i prosperuje, ale jiné společenské klima a jiné složení ideologické půdy značně změní její tvářnost. Je to jasně patrně i na současné americké detektivce, nehledíme-li k několika americkým autorům, kteří z přesvědčení nebo ze snobismu zůstávají anglofily a píší detektivky anglické, jen ex post zasazené do amerického rámce. A což teprve Arséne Lupin, Rouletabille nebo komisař Maigret! Tím ovšem není řečeno, že by nebyl možný nebo zajímavý výbor z detektivních povídek vůbec, anebo zase jen z neanglosaských; naopak. Ale začít je nutno od počátku.

Do výboru byly dále pojaty jen povídky toho druhu, kterému pořadatelé říkají vlastní, čistá či klasická detektivka. Mluvíce o klasické detektivce, pořadatelé nevidí zásadní rozdíl mezi detektivní povídkou a románem; mají za to, že detektivka je už svou podstatou vždy jen povídka, a detektivní román je proto vždy jen rozvedená povídka (jak to lze velmi názorně ukázat na námětu zařazené povídky „Náhoda mstí“ A. Berkeleyho, kterou autor později zpracoval – bez zvláštní škody, ale také bez zvláštního prospěchu – ve formě románu). Pojem klasické detektivky by byl asi hodně obtížný a sporný, kdybychom jej měli definovat. Nebudeme se zde o to pokoušet; vymezíme jej jen zhruba a hlavně negativně. Z pojmu klasické detektivky vylučují pořadatelé všechno, čemu se běžně také říká detektivka, ale co je ve skutečnosti jen dobrodružná nebo napínavá povídka, špionážní historie, vypravování o zločincích, zejména o zločincích z povolání, o kriminálním podsvětí a o zločineckých organizacích, nebo romantický příběh zamlklých silných mužů, zosobňujících zápas dobra proti zlu, v němž se nešetří ranami pěstí nebo z revolveru. Nepatří sem ani strašidelné povídky – ať už jde o skutečná, to jest nadpřirozená strašidla, o lidské zrůdy nebo o strašidla, která si lidé nosí v sobě – i když k těmto žánrům, rovněž v anglosaské literatuře nejvíce zastoupeným a rozvinutým, mají pořadatelé daleko více sympatií než k předešlým. Klasická detektivka je naproti tomu velmi civilní, privátní příběh ve společensky, intelektuálně nebo i fyzicky uzavřeném okruhu lidí, jejichž povrchní vzájemné vztahy jsou vylíčeny v expozici a temnější spodní proudy se z ní dají vytušit; do toho vpadá katastrofa zločinu, jímž je povětšině vražda jakožto zločin totální po stránce morálky i rizika. Až sem se struktura detektivky může shodovat s mnoha jinými žánry; zde však začíná její charakteristická složka: detekce či systematické a plánovité odhalování pachatele, při němž je čtenář svědkem, jak se z porůznu sesbíraných útržků faktů a výkladem těchto faktů v mysli detektiva – jemuž někdy pomáhá intuice, náhoda nebo více či méně maskovaný deus ex machina – pomalu skládá skutečný obraz toho, co se stalo – zápletka, a jak se zpravidla, a pokud je to jen možno, skládá tak, aby teprve umístěním několika posledních útržků nabyl celkový obraz smyslu, psychologické i logické srozumitelnosti a snad i jakési osudové nezbytnosti. V rámci této typické struktury je ovšem nekonečné množství variant. Rodinné shromáždění či víkendová společnost ve venkovském sídle hrdého aristokrata je přirozeně ideální a mnohokrát exploatované uzavřené prostředí klasické detektivky; ale zrovna tak dobře je jím luxusní parník uprostřed oceánu, sněhem odříznutá horská chata výstředního intelektuála, frenetické prostředí filmového ateliéru nebo redakce novin v plném chodu, divadelní zákulisí a šatna slavné zpěvačky, herce či virtuóza, nebo dočasná obec letních hostí v odlehlé rybářské vesnici. Odborníci tvrdí, že vlastních, od sebe skutečně odlišných zápletek je jen velmi omezený počet; a přece úspěšní autoři detektivek dovedou důmyslnou změnou několika zevních podrobností a přesazením děje do nevyužitého dosud prostředí vyvolat dojem novosti a originality. Hrdinové detekce mohou být geniální amatéři, kteří se zabývají těmito věcmi spíš ze společenské nudy, pracují deduktivní, až spekulativní metodou, spoléhají na intuici a zpravidla opovrhují těžkopádnou a rutinérskou profesionální policií; exaktní vědci, kteří v koníčku detekce nacházejí občasné rozptýlení pro svůj intelekt, normálně se pohybující na nejzazších hranicích lidského poznání, aplikují přísně vědecké, zejména přírodovědecké metody a blahosklonně spolupracují s oficiální policií, jejíž aparát je užitečný, ba nenahraditelný pro rutinové práce; exkluzivní soukromí detektivové, kteří mívají rovněž sklony ke genialitě, alespoň jednostranně a prakticky vyvinuté, zabývají se zpravidla jen nejdelikátnějšími případy, nesnášejícími publicitu oficiálního policejního vyšetřování, a nacházejí v řešení záhad nejen uspokojení své ješitnosti, nýbrž i zdroj svých – zpravidla velmi vysokých – příjmů; zcela obyčejní, někdy až přehnaně obyčejní drobní lidé, které buď osud postavil jednou v životě do situace, kdy kriminální záhadu musí řešit sami, protože nikdo jiný ji řešit nemůže, anebo které příroda ve svém rozmaru obdařila vlastností jakýchsi katalyzátorů zločinu: kdekoli se octnou, je spáchán zločin; jejich metoda je přiměřená formátu jejich osobnosti: znalost prostředí z žabí perspektivy, nastřádaná zkušenost charakterů, pohnutek i neřestí, smysl pro mikroskopický detail, odbornými vědomostmi nezkažený zdravý rozum obyčejného člověka. Postupující zrovnoprávnění žen nezůstalo bez následků ani pro detektivní žánr: v novějších detektivkách (ačkoli ojedinělé případy se vyskytují už koncem minulého století) může být detektivem i žena; buď jako příležitostný detektiv typu obyčejného člověka (jako Ruth v „Čajovém lístku“ Eustace a Jepsona nebo slečna Marplová v „Krvi na dlažbě“ Agathy Christieové), zřídka – ponejvíce v soudobé americké detektivce – jako detektiv z povolání, ale nejčastěji jako vítaný či nevítaný přítel a pomocník detektiva, jemuž svým nepředvídatelně eratickým jednáním působí mnohé komplikace a vnáší tak do děje vítaný element humoru, ale jemuž nakonec svou ženskou logikou nebo specificky ženským pozorovacím smyslem dodá rozhodující článek pro uzavření řetězu jeho dedukcí. Všechny druhy ženských detektivů jsou pro zločince nebezpečné – právě proto, že tak nevypadají; ne nadarmo použili američtí autoři a editoři detektivek, vystupující pod kolektivním pseudonymem Ellery Queen, v názvu své sbírky povídek o ženách detektivech suchého konstatování klasické přírodovědy: samička tohoto druhu je nebezpečnější než samec. Geniální detektivové bývají výstřední, až směšní; vědečtí detektivové bývají pedantičtí; obyčejný drobný člověk v roli detektiva (jako třeba ve sbírce nezastoupený pan Pinkerton Davida Froma) působí často pateticky a až groteskně už kontrastem, který vyvolává samo umístění jeho charakteru do situace pro něho tak dokonale nevhodné; obyčejní policisté bývají jen lidsky komičtí, zpravidla trochu jako sloni v porcelánu. Že všechny přechody a kombinace mezi těmito typy jsou přípustné, je samozřejmé. Naproti tomu zločinci, to jest zpravidla vrahové, jsou nejrůznější, i když možných pohnutek je v principu zase jen několik. Každý, kdo figuruje v expozici v jakékoli roli, může být zločincem. V klasické detektivce v úzkém slova smyslu není jím nikdy extraneus, nýbrž člen uzavřeného okruhu osob, který se na počátku představil. Jinak to může být stejně dobře respektovaný pán domu, politický nebo hospodářský sloup společnosti, právě tak jako mlčelivý starý sluha – příslušenství domu, příjemný a zajímavý cizinec, placidní mladý muž – dědic a naděje rodu, starostlivá matka nebo hovorná teta, věčně pletoucí nepotřebné svetry. Jen dva zákony se více méně dodržují: jeden je zapsán v profesionálním kodexu autorů klasické detektivky a podle něho nesmí být zločincem ten, v jehož osobě se příběh vypravuje (ani autorovi tak zkušenému, jakým je Agatha Christieová, nepodařilo se tento zákon s úspěchem porušit ve „Vraždě Rogera Ackroyda“). Druhý je sentimentální a podle něho nebývá zločincem nikdy člen zamilovaného mladého páru (ovšem jde-li o opravdovou lásku!). Neměl by to ovšem být ani sám detektiv (ač byl-li to opravdový detektiv!). Sama obět zločinu je v detektivce méně důležitá: především zavražděný mizí z děje hned na začátku příběhu, a pak je to osoba, která zpravidla není zvlášť důležitá, i když se to na počátku mohlo zdát, a kterou nikdo zvlášť nepostrádá ani jí neželí. Ostatní postavy vystupují v detektivce jednak proto, aby vytvořily prostředí pro krátký zápas mezi vrahem a oběti, a potom dlouhý zápas mezi vrahem a detektivem, ale hlavně proto, že se detektivka nikdy neobejde bez množství falešných stop a řady neprávem podezíraných. Všichni členové uzavřeného okruhu jsou na počátku podezřelí, a to nejen ze zásady; v dobré detektivce existují i dobré materiální důvody podezírat každého či skoro každého, protože každý či skoro každý má své tajemství, které skrývá, svou slabou stránku, pro kterou lže, svou ješitnost nebo mladickou nerozvážnost, která ho nutí dělat hlouposti. Všichni tak vytvářejí falešné stopy, neboť u každého lze vždy najít nějaký víceméně pravděpodobný motiv.

Historie je tedy vždycky v podstatě stejná, osoby děje jsou v podstatě vždycky tytéž a stejné základní lidské vášně jsou vždycky hybnou silou děje – peníze, láska, nenávist a strach. Hlavni pravidla hry jsou známa napřed. Klasická detektivka je tedy jakási commedia dell’arte, v níž pod novými a moderními kostýmy snadno rozeznáme nám známé postavy, které v nových moderních kulisách znovu a znovu odehrávají nám dobře známý děj v dalších o dalších obměnách. A při vší snaze současné klasické detektivky o zevní realismus nechybí tu silná vrstva líčidla, přehnané gesto ani manipulace se světly. Jen kostýmy a masky jsou na počátku přeházené a Brighella jako by tu chyběl; o detektiva, který vystupuje nemaskován, je tu naopak víc. Intrikán je důkladně zamaskován, a jeho lstivá tvář se může stejně dobře skrývat v kostýmu zasněného Gilese, mužného Trivalina, šlechetného Scaramouche, žoviálního Dottore nebo i komické tety a přitom žádný z těchto typů nemusí v detektivce vystupovat vždy jen v jedné postavě, nýbrž v několika. Není proto divu, že se detektiv před konečným triumfem dopustí řady omylů, že se s někoho pokouší stáhnout kostým, který mu opravdu patří, nebo tahá za kníry, které se ukáží pravé. Patrně proto není klasická detektivka nikdy skutečně realistická, i když jednotliví autoři věnují až úzkostlivou péči couleur locale a realistickému, až naturalistickému líčení podrobností, mobilizují skutečné znalosti neobvyklých prostředí a impozantně vypadající poznatky z psychologie, přírodních věd, techniky nebo kriminalistiky; je to však jen eskamotáž a bengálské světlo. Žádná zápletka klasické detektivky by ve skutečném životě neobstála, neboť praktický zločin tak spáchat vůbec nelze, byl by průhledný jako sklenice vody; žádný skutečný detektiv by nemohl postupovat tak jako autorův hrdina, protože by nikdy nic nevypátral, nebo by brzy sám skončil za mřížemi. Realistická parafernalia autorova jsou jen rekvizity iluzionisty, o jejichž účelu ví právě tak dobře autor jako čtenář. Čtenář detektivky souhlasí s iluzí, ale žádá, aby byla provedena obratně, působivě a nově. Proto také klasické detektivky nevychovávají ke zločinům, jak se to někdy tvrdí; byla by to pro adepta zločinu prabídná škola. A proto se také detektivky čtou. Čtenář nehledá v detektivce skutečný život; normální čtenář se přece nezajímá o historie opravdových zločinů, nechce číst beletrizované policejní či soudní spisy nebo psychiatrické chorobopisy.

Do sbírky byly tedy pojaty jen klasické detektivky, i když pořadatelé v plné míře využili širokých a pružných hranic tohoto pojmu. Při výběru se však nemohli z praktických důvodů řídit jediným, nebo jen několika jednoduchými a nespornými hledisky, nýbrž museli respektovat celou řadu hledisek současně a kombinovat je navzájem. Chtěli podat přehled klasické detektivky od okamžiku, kdy tu nesporně byla jako samostatný a plně vyvinutý literární žánr, až do doby víceméně současné; zamýšleli ukázat různé typy variet příslušného rodu, pokud jde o druh zápletky, prostředí děje, charakteristiky hrdinů a metody detekce; chtěli dát zastoupení autorům nejlepším, jak z hlediska požadavků obecně literárních, tak z hlediska zvláštních požadavků detektivního žánru, a to i tehdy, když těžiště jejich práce neleží v povídkách. Splnění tohoto optimálního plánu narazilo pochopitelně na mnoho překážek. Především tu byl rozsah knihy: vskutku reprezentativní výbor by vyžadoval nutně rozsah alespoň dvojnásobný. Z tohoto důvodu byla jen výjimečně zařazena povídka delší než jeden tiskový arch. Někteří vynikající autoři klasické detektivky nepsali povídky vůbec, nebo jen málo; ve sbírce se to projevuje někdy tím, že někteří patriarchové detektivního žánru tu zastoupeni nejsou, ježto nenapsali povídku vůbec, nebo alespoň velmi dobrou povídku; jindy tím, že pořadatelé z úcty k zasloužilému autorovi povídku zařadili, i když nepatří k nejzdařilejším dílům autora. Pořadatelé si byli dále vědomi, že od jistého stupně není žádný výběr už jen otázkou objektivní kvality, nýbrž také subjektivního vkusu, a ve snaze o objektivnost rozhodování pojali do sbírky některá čísla, která podle jejich subjektivního názoru mají sice na to nárok, ale mohla počkat až do druhého nebo třetího dílu. Na výběr autorů nebo prací měla pak vliv i taková praktická hlediska, jako například skutečnost, že vybraná povídka nebo jiné charakteristické práce autorovy jsou našim čtenářům k dispozici v soudobých překladech; někdy to vedlo k vypuštění autora vůbec, jindy k zařazení povídky, kterou by bez tohoto zvláštního důvodu nebylo možno pokládat za nejcharakterističtější nebo nejreprezentativnější. A nakonec nezůstala bez účinku ani řada velmi prostých a prozaických důvodů, z nichž uveďme alespoň dva: neúplné prameny a otázky autorizace. Sbírka, která takto vznikla, není tedy dokonalá. Její vady nejsou ani tak v tom, co v ní je, jako spíše v tom, co v ní není. Nechť dr. Priestly Johna Rhoda a Mr. Fortune E. C. Balileyho v Anglii, Sam Spade Dashiella Hammetta a Nero Wolfe Rexe Stouta v USA – jako nejvýznačnější z nepřítomných – tlumočí upřímnou omluvu pořadatelů všem těm, kteří se do sbírky z různých důvodů nedostali, ač na to měli plný nárok. Ale i tak jsou pořadatelé přesvědčeni, že je to hezká sbírka, která určitě potěší všechny upřímné a otevřené přátele detektivky od školáků až k akademikům a možná získá i nové přátele mezi indiferentními; dokonce jsou přesvědčeni, že z ní budou mít potěšení i někteří drobní pokrytci, kteří ji budou číst jen potají a budou ji zamykat do šuplíku, ačkoli poznali, že je to sbírka detektivek, jen podle názvu.

Vladimír Outrata

Arthur Conan Doyle

Představovat Sherlocka Holmese bylo by směšné: zná ho každý – i ten, kdo tuto známost popírá, protože detektivky přece nečte. Od chvíle, kde se v r. 1887 spolu se svým neodmyslitelným průvodcem: dr. Watsonem poprvé představil v románu. „Studie v Šarlatové“, stala se jeho štíhlá figura s ostře řezaným profilem a vysokým čelem, v haveloku, cestovní čapce a s lulkou v ústech jednou z nejpopulárnějších literárních postav vůbec u několika generací čtenářů na celém světě. Holmesova sláva byla taková, že její odlesk dopadl i na jeho přítele, který – objektivně vzato – si toho ani zvlášť nezaslouží. Sám autor Arthur Conan Doyle (1859 až 1930), se zalekl této nečekané slávy, neboť maje tzv. vyšší ambice nechtěl vstoupit do dějin jako spisovatel detektivek, třeba nejúspěšnějších. V době plného rozmachu popularity svého hrdiny a při plném vědomí finančních důsledků tohoto kroku rozhodl se proto, (v povídce „Poslední problém“) sprovodit ho ze světa dřív, než dílo pohltí autora. Záplava soukromých i veřejných protestů a apelů byla však taková, že kapituloval a svého hrdinu r. 1903 vzkřísil; Holmes redivivus vykonal pak ještě plno slavných činů, než definitivně zmizel, tentokrát nenápadně jako anglický džentlmen. Autor, povýšený později –patrně na základě své jiné činnosti – do rytířského stavu, vydal ještě mnoho tiskových archů, které však brzy zapadly.

Právem by se mohla klást otázka, co bylo příčinou tak velkého a trvalého úspěchu, zvláště když u jiných, pozdějších autorů, nacházíme originálnější zápletky, lépe prokreslené postavy, lepší literární styl. Bylo to patrně jednak prvenství, pokud jde o mnohé klasické detektivky, jednak přesně správné dávkování všeho, z čeho se tato detektivka skládá.

Sherlock Holmes měl a dosud má pronikavý vliv na celý detektivní žánr; každý literární detektiv je v nějaké míře Holmesem. Vzniklo i mnoho literárních karikatur a parodií Sherlocka Holmese, a dokonce i dosti hojná literatura o Holmesovi (nikoli o siru Conanu Doylovi, který tedy právem žárlil na svůj výtvor). Existují – v Anglii a v Americe – i spolky jeho ctitelů („Partyzáni z Baker Street“), kteří do nejmenších podrobností znají život a působení svého Holmese a sbírají skutečná i fiktivní holmesiana; vychází, nebo alespoň donedávna vycházela i zvláštní revue, věnována holmesovským studiím.

Sherlock Holmes není vlastně jen populární literární postava; je to už spíš legenda, u níž hranice mezi fikcí a skutečností jsou pro mnoho lidí dost nejasné.

1. Škola v opatství

Na naší malé scéně v Baker Street jsme již viděli mnoho dramatických výstupů, avšak pokud se pamatuji, nic se nevyrovnalo tomu okamžiku, kdy k nám znenadání vtrhl Thorneycroft Huxtable. V patách za navštívenkou, na jejíž malou plochu se sotva vešly všechny akademické tituly našeho návštěvníka, objevil se on sám – tak mohutný, tak slavnostní a tak důstojný, že nám připadal jako ztělesnění skálopevné vůle. A přesto první, co učinil, když se za ním zavřely dveře, bylo, že se po několika nejistých krocích směrem ke stolu zhroutil na zem a celý jeho majestát tu náhle ležel bez hnutí a bez vědomí na medvědí kůži před krbem.

Strnuli jsme a po několik okamžiků jsme zírali v tichém úžasu na tento mohutný vrak, který již sám o sobě napovídal nějakou náhlou a osudnou bouři na širém oceánu života. Potom přiskočil Holmes a vsunul mu polštář pod hlavu, a já jsem rychle nalil sklenku brandy a přiložil mu ji ke rtům. Těžký bledý obličej byl zbrázděn vráskami starostí, převislé váčky pod zavřenýma očima měly barvu olova, koutky pootevřených úst sklesly v bolestném výrazu, převislá dvojí brada byla neoholená. Límec i košile nesly špinavé stopy dlouhé cesty a neupravené vlasy odstávaly od lebky ušlechtilého tvaru. Ležel před námi těžce postižený člověk.

„Co je mu, Watsone?“ otázal se Holmes.

„Úplné vyčerpání – možná jen hlad a únava,“ řekl jsem, ohledávaje téměř neznatelný tep, v němž proudil jen slaboučký pramének života.

„Zpáteční lístek z Mackletonu v severní Anglii,“ řekl Holmes, vyjímaje lístek z návštěvníkovy kapsy u vesty. „Není ještě poledne. Musel vyjet velmi časně.“

Opuchlá oční víčka se zachvěla a ihned nato na nás vzhlédl pár nepřítomných očí. Za okamžik pak muž namáhavě vstal, zarudlý studem.

„Promiňte mi mou slabost, pane Holmesi. Jsem poněkud vyčerpán. Děkuji vám, a kdybych mohl dostat sklenici mléka a suchar, bylo by mi jistě hned lépe. Přijel jsem za vámi osobně, pane Holmesi, abych si zajistil, že pojedete zpět se mnou. Obával jsem se, že by vás žádný telegram nepřesvědčil o naprosté naléhavosti tohoto případu.“

„Až se plně zotavíte…“

„Je mi již docela dobře. Nemohu pochopit, jak jsem mohl projevit takovou slabost. Přeji si, pane Holmesi, abyste se mnou odjel nejbližším vlakem do Mackletonu.“

Můj přítel zavrtěl hlavou.

„Můj kolega doktor Watson by vám mohl říci, jak velice jsme právě zaměstnáni. Byl jsem pověřen případem Ferrersových dokumentů a vražda v Abergavenny přijde co nejdříve před soud. Jen věc nejvyšší důležitosti by mne v této době mohla odvolat z Londýna.“

„Nejvyšší důležitosti!“ Náš návštěvník rozhodil rukama. „To jste ještě neslyšel o únosu jediného syna vévody z Holdernessu?“

„Cože? Bývalého ministra?“

„Právě. Snažili jsme se, aby se to nedostalo do novin, ale včera večer o tom něco proskočilo do Globu. Myslil jsem, že se tak zpráva mohla dostat i k vám.“

Holmes vztáhl dlouhou suchou ruku a vzal svazek „H“ své příruční encyklopedie.

„Holdernesse, šestý vévoda, rytíř podvazkového řádu, dvorní rada a další a další tituly, baron Beverley, hrabě z Carstonu, bože, to je ale seznam! Od roku 1900 lordem místodržícím v Hallamshiru. Roku 1888 se oženil s Edith, dcerou sira Charlese Appeldora; jediný potomek lord Saltire. Vlastní na 250 tisíc akrů půdy, doly v Lancashiru a ve Walesu. Adresa: Carlton House Terrace; Holderness Hall, Hallamshire; Carston Castle, Bangor, Wales. V roce 1872 lordem admirality; hlavním státním tajemníkem pro… Nu, tento muž je zajisté jedním z nejpřednějších občanů království.“

„Nejpřednějších a patrně i nejbohatších. Jsem si vědom, pane Holmesi, že se profesionálně zabýváte jen nejvýznamnějšími případy a že jste ochoten pracovat jen ze zájmu o věc. Mohu vám však říci, že Jeho Milost už naznačila, že ten, kdo nalezne jeho syna, dostane šek na pět tisíc liber a dalších tisíc liber pak ten, kdo označí osobu nebo osoby, které únos provedly.“

„To je odměna vskutku královská,“ řekl Holmes. „Myslím, Watsone, že přece jen pojedeme s doktorem Huxtablem do severní Anglie. A nyní, doktore, až dopijete mléko, řekněte nám laskavě, co se stalo, kde se to stalo, jak se to stalo, a dále, co má s touto věcí co činit dr. Thorneycroft Huxtable, ředitel školy v Opatství u Mackletonu, a proč přichází žádat mé skromné služby až tři dny po události – což vyvozuji ze stavu vaší brady.“

Náš návštěvník zatím dopil mléko a snědl několik sucharů. Lesk se mu vrátil do očí a barva do tváře a počal velmi energicky a jasně líčit situaci.

„Musím vám, pánové, především vysvětlit, že škola v Opatství je přípravná škola, jejímž zakladatelem a ředitelem jsem já. Huxtablovy komentáře k Horattiovi vám možná připomenou mé jméno. Opatství je zcela nesporně nejlepší a nejvybranější přípravná škola v Anglii. Lord Leverstoke, hrabě z Blackwateru, sir Cathcart Soames – ti všichni mi svěřili své syny. Ale když ke mně před třemi nedělemi poslal vévoda z Holdernessu svého tajemníka pana Jamese Wildera se sdělením, že mladý lord Saltire, jemuž je deset let a je vévodovým jediným dědicem, bude svěřen mé péči, měl jsem pocit, že má škola dosáhla svého zenitu. Těžko mě mohlo napadnout, že to bude předehra k největší tragédii mého života.

Chlapec nastoupil 1. května, což byl začátek čtvrtletí. Byl to milý hoch a brzy zcela zapadl do našeho způsobu života. Musím vám říci – doufám, že nejsem indiskrétní, ale neúplná informace je v takových případech absurdní – že hoch se necítil doma příliš šťastný. Je veřejným tajemstvím, že vévodovo manželství nebylo právě nejklidnější, a celá věc skončila tím, že se manželé ve vzájemné dohodě rozešli a vévodkyně se usadila na jihu Francie. To se stalo krátce předtím, a chlapcovy sympatie byly, jak je všeobecně známo, na matčině straně. Po jejím odjezdu z Holdernesse Hall začal být zádumčivý, a to byl důvod, proč se vévoda rozhodl poslat ho do mého ústavu. Do čtrnácti dnů byl u nás chlapec jako doma a zřejmě dokonale šťasten.

Naposled byl viděn večer 13. května, to jest v pondělí večer. Jeho pokoj je v prvním patře a přístup k němu vede přes jiný velký pokoj, ve kterém spali dva chlapci. Ti hoši nic neviděli ani neslyšeli, takže je jisto, že mladý Saltire se touto cestou ven dostat nemohl. Okno v jeho pokoji bylo otevřené a vnější zeď je od země porostlá hustým břečtanem. Nenašli jsme sice dole šlépěje, ale je jisto, že toto byl jediný možný způsob úniku.

Jeho nepřítomnost jsme objevili v úterý v sedm hodin ráno. Postel byla rozházená. Chlapec se před odchodem plně oblékl do svého obvyklého školního úboru, který se skládá z černého kabátku a z tmavomodrých kalhot. Nic nenasvědčovalo tomu, že by někdo do jeho pokoje vstoupil, a je zcela jisté, že jakýkoli křik nebo hluk zápasu by byl někdo slyšel, protože Counter, starší z chlapců, kteří spali v předním pokoji, má velice lehký spánek.

Když jsme zmizení lorda Saltira objevili, svolal jsem okamžitě celý ústav – chlapce, učitele i personál. A tehdy jsme zjistili, že chlapec není jediný, kdo zmizel. Učitel němčiny Heidegger se rovněž ztratil. Jeho pokoj je v prvním patře na konci budovy a okna má na stejnou stranu jako pokoj Lorda Saltira. I jeho postel byla rozházená, ale Heidegger zřejmě odešel jen napolo oblečen, protože jeho košile a ponožky ležely na podlaze. Zcela nepochybně se spustil z okna po břečtanu, protože na místě, kde dopadl na trávník, byly viditelné stopy jeho nohou. Heideggerovo kolo, které si ukládal do malého přístavku na konci trávníku, rovněž zmizelo. Heidegger byl u nás dva roky a přišel k nám s nejlepším doporučením. Byl to však zamlklý, mrzutý člověk a netěšil se velké oblibě ani u chlapců, ani u ostatních učitelů. Žádná stopa po uprchlících se nenašla, takže dnes, ve čtvrtek ráno, toho nevíme o nic víc, než jsme věděli v úterý. Dotazovali jsme se samozřejmě ihned v Holdernesse Hall. Není to daleko od školy, pouhých pár mil, a myslili jsme si, že se chlapci náhle zastesklo po domově a že se vrátil k otci, ale tam o něm nevěděli nic. Vévoda je krajně znepokojen, a pokud jde o mne, sami jste viděli, do jakého stavu nervového zhroucení mě to napětí a odpovědnost přivedly. Pane Holmesi, jestliže jste někdy napjal všechny své schopnosti, snažně vás prosím, učiňte tak i teď, neboť nikdy v životě se vám nenaskytne případ, který by toho více zasluhoval.“

Holmes naslouchal líčení nešťastného ředitele velmi pozorně. Svraštělé obočí a hluboká rýha uprostřed čela svědčily o tom, že nepotřebuje zvláštní pobídky, aby soustředil veškerou svou pozornost na problém, který, nehledě na výsostné zájmy, jichž se dotýkal, musel nutně probouzet i jeho zálibu v případech složitých a neobvyklých. Vyňal svůj zápisník a udělal si v něm několik stručných poznámek.

„Učinil jste velkou chybu, že jste nepřišel dřív,“ řekl pak přísně. „Musím začínat své pátrání s velkou nevýhodou. Je například nepředstavitelné, že by zkušený pozorovatel nic nevyčetl z toho břečťanu a trávníku.“

„Není to moje vina, pane Holmesi. Jeho Milost si naléhavě přála vyhnout se jakémukoli veřejnému skandálu z obavy, aby se jeho rodinné záležitosti veřejně nepřetřásaly. Má z podobných věcí přímo hrůzu.“

„Ale byl případ nějak úředně vyšetřován?“

„Ano, ovšem s velmi neuspokojivým výsledkem. Zdánlivá stopa se našla hned, protože někdo viděl nějakého chlapce s mladým mužem, jak odjíždějí ranním vlakem z blízké vesnice. Ovšem večer došla zpráva, že ti dva byli zadrženi v Liverpoolu a prokázali, že s naším případem nemají nic společného. A pak jsem ve svém zoufalství a zklamání a po bezesné noci sedl do prvního ranního vlaku a rozjel se za vámi.“

„A zatímco sledovali tu falešnou stopu, místní policie patrně polevila v pátrání, co?“

„Úplně se tím přestala zabývat.“

„Takže byly promarněny tři dny. Celý postup v té věci je žalostný.“

„Jsem si toho vědom a uznávám to.“

„A přece ten problém nemůže být neřešitelný. Rád se na to podívám. Podařilo se vám zjistit známky nějakého vztahu mezi tím chlapcem a německým učitelem?“

„Vůbec žádné.“

„Učil Heidegger v chlapcově třídě?“

„Ne, a dokonce s ním, pokud vím, nikdy ani nemluvil.“

„To je vskutku velmi podivné. Měl chlapec také kolo?“

„Neměl.“

„Pohřešilo se nějaké jiné kolo?“

„Ne.“

„Víte to jistě?“

„Naprosto.“

„Dobrá, ale snad si nemyslíte, že ten Němec odjel na kole za hluboké tmy s chlapcem v náručí?“

„To rozhodně ne.“

„Jaká je tedy vaše teorie?“

„Že kolo je možná jen falešná stopa. Že je třeba někde ukryto a ti dva odešli pěšky.“

„Správně, ale jako falešná stopa to zní dosti absurdně, nezdá se vám? Bylo v tom přístavku ještě nějaké jiné kolo?“

„Několik.“

„Nebyl by v tom případě ukryl kola dvě, kdyby chtěl vzbudit zdání, že odjeli na kole?“

„Patrně ano.“

„Samozřejmě že ano. Teorie o falešné stopě nesedí. Ale okolnost sama nám skýtá výhodné východisko pro pátrání. Konec konců, kolo není něco, co lze snadno skrýt nebo zničit. A ještě další otázku. Navštívil někdo toho chlapce den před jeho zmizením?“

„Ne.“

„Dostal nějaké dopisy?“

„Ano, jeden.“

„Od koho?“

„Od otce.“

„Otvíráte hochům dopisy?“

„Ne.“

„Jak víte, že ten dopis byl od jeho otce?“

„Na obálce byl erb a adresa byla napsána vévodovým typickým tvrdým rukopisem. Kromě toho vévoda potvrzuje, že chlapci psal.“

„A kdy dostal chlapec nějaký dopis předtím?“

„To už je řada dní.“

„Přišel mu nějaký dopis z Francie?“

„Ne. Nikdy.“

„Chápete jistě smysl mých otázek. Buď ten chlapec byl unesen násilím, anebo šel dobrovolně. V druhém případě lze čekat, že tu musel být nějaký popud z vnějšku, aby tak malý chlapec něco takového provedl. Jestliže neměl žádné návštěvy, pak tento popud musel přijít poštou; a proto se snažím zjistit, kdo mu psal.“

„V tom vám bohužel asi nepomohu. Jediný, kdo mu, pokud vím, psal, byl jeho vlastní otec.“

„A napsal mu právě v den, kdy chlapec zmizel. Byly vztahy mezi otcem a synem zvlášť přátelské?“

„Vévoda není nikdy k nikomu zvlášť přátelský. Je plně zaujat důležitými veřejnými otázkami a je téměř nepřístupný jakýmkoli obyčejným citům. Byl však k hochovi vždy svým způsobem vlídný.“

„Ale chlapcovy sympatie patří matce?“

„Ano.“

„Sám vám to řekl?“

„Ne.“

„Pak tedy vévoda?“

„Co vás napadá, to rozhodně ne!“

„Jak to tedy víte?“

„Měl jsem důvěrný rozhovor s panem Jamesem Wilderem, tajemníkem Jeho Milosti. Od něho mám tyto informace o náklonnostech lorda Saltira.“

„A tak. Mimochodem – ten poslední vévodův dopis – nalezli jste jej v chlapcově pokoji po jeho odchodu?“

„Ne, vzal si jej s sebou. Myslím, pane Holmesi, že je čas, abychom se vydali na cestu na Eustonské nádraží.“

„Objednám fiakr. Za čtvrt hodiny jsem vám k službám. Kdybyste snad telegrafoval domů, doktore, bylo by dobře, aby lidé ve vašem okolí měli i nadále dojem, že pátrání pokračuje v Liverpoolu nebo někde jinde, kam ta falešná stopa vedla. Já zatím budu moci klidně pracovat v okolí vašeho ústavu, a možná že stopa není ještě tak vychladlá, aby dva tak staří ohaři jako Watson a já se nemohli pokusit ji vyslídit.“

Ještě týž večer jsme dýchali chladný ostrý vzduch Peakského kraje, v němž leží proslavená škola dr. Huxtabla. Dojeli jsme tam už za tmy. Na stole v hale ležela navštívenka; a sluha něco zašeptal svému pánovi. Huxtable k nám obrátil vzrušenou tvář: „Vévoda je zde,“ řekl. „Vévoda a pan Wilder jsou v pracovně. Pojďte, pánové, já vás představím.“

Znal jsem přirozeně podobu proslulého státníka z novin, ale člověk sám se od těchto podobizen velmi lišil. Byl štíhlé a důstojné postavy, oblečen s úzkostlivou péčí, měl výrazně řezaný jemný obličej s dlouhým, groteskně zakřiveným nosem. Jeho tvář byla smrtelně bledá a její podivný účinek ještě zvyšoval kontrast s dlouhým, řídkým, ohnivě rudým plnovousem, který mu splýval přes vestu a pod jehož špičkou probleskoval řetízek od hodinek. Tak vyhlížela majestátní osobnost, která na nás hleděla nehybným pohledem, stojíc uprostřed koberce před krbem. Vedle něho stál velmi mladý muž, který – jak jsem si domyslel – byl vévodův soukromý tajemník Wilder. Byl malý, nervní, živý, s inteligentníma světle modrýma očima a pohyblivými rysy. A on také ihned zahájil rozhovor ostrým, sebejistým tónem:

„Byl jsem tu hned ráno, pane doktore, ale příliš pozdě, abych mohl zabránit vašemu zájezdu do Londýna. Byl jsem informován, že účelem vaší cesty bylo požádat pana Sherlocka Holmese, aby převzal řízení tohoto případu. Vévodu velmi překvapilo, pane doktore, že jste podobný krok učinil, aniž jste se dotázal Jeho Milosti.“

„Když jsem se dověděl, že policejní pátrání nevedlo k cíli…“

„Vévoda není zdaleka přesvědčen, že policejní pátrání nevedlo k cíli.“

„Jistě však, pane Wildere…“

„Jste si patrně vědom, pane doktore, že vévoda má mimořádný zájem na tom, vystříhat se jakéhokoli veřejného skandálu. A nemá v úmyslu zasvěcovat do této věci víc lidí, než je nezbytně třeba.“

„To lze snadno napravit,“ řekl doktor Huxtable po této výtce. „Pan Sherlock Holmes se může ranním vlakem vrátit do Londýna.“

„To sotva, doktore, to sotva,“ pronesl Holmes svým nejsmělejším tónem. „Zdejší severní vzduch je příjemný a posilující, takže jsem se rozhodl strávit několik dní na vašich vřesovištích a zabývat se, čím mi bude libo. Zda najdu přístřeší ve vašem domě nebo v hostinci ve vsi, záleží ovšem na vás.

Pozoroval jsem, jak se nebohý doktor zmítá strašlivou nerozhodností, když ho vysvobodil hluboký zvučný hlas rudovousého vévody, který zazněl jako gong svolávající k večeři.

„Souhlasím s panem Wilderem, doktore, že by bylo bývalo moudřejší poradit se se mnou. Ale když už jste se panu Holmesovi svěřil, bylo by zajisté absurdní jeho služeb nyní nepoužít. Nejenže nepůjdete do hostince, pane Holmesi, nýbrž já sám budu poctěn, přijmete-li mé pohostinství v Holdernesse Hall.“

„Díky Vaší Milosti. Pro účely mého pátrání bude však myslím moudřejší zůstat tam, kde se záhada odehrála.“

„Jak si přejete, pane Holmesi. Veškeré informace, které by vám mohl podat pan Wilder nebo já sám, jsou vám samozřejmě k dispozici.“

„Bude patrně nutno, abych vás později navštívil,“ řekl Holmes. „Nyní bych se vás chtěl pouze otázat, zda jste sám dospěl k nějakému vysvětlení záhadného zmizení svého syna.“

„Ne, nedospěl.“

„Promiňte, dotknu-li se něčeho, co je pro vás bolestné, ale nemohu jinak. Domníváte se, že je tu nějaká souvislost s vévodkyní?“

Veliký státník zřejmě zaváhal.

„Myslím, že ne.“

„Druhé nejpravděpodobnější vysvětlení by mohlo být, že chlapec byl unesen proto, aby za něho mohlo být žádáno výkupné. Nedošla vás nějaká žádost takového druhu?“

„Nedošla.“

„A ještě jednu otázku, Vaše Milosti. Vyrozuměl jsem, že jste svému synovi psal právě v den, kdy k zmizení došlo.“

„Ne, psal jsem mu den předtím.“

„Správně. Ale on dostal váš dopis v den, kdy zmizel.“

„Ano.“

„Bylo ve vašem dopise něco, co mohlo chlapce rozrušit nebo zapůsobit na něho tak, že by se odhodlal k podobnému kroku?“

„Ne, rozhodně ne.“

„Dával jste ten dopis na poštu sám?“

Vévodovu odpověď předešel jeho tajemník, který velmi živě vpadl do řeči.

„Jeho Milost nemá ve zvyku dávat si dopisy na poštu sama,“ řekl. „Dopis ležel spolu s ostatními na stole v pracovně a já jsem jej sám uložil do poštovního pytle.“

„Jste si jist, že ten dopis byl mezi ostatními?“

„Ano, viděl jsem jej.“

„Kolik dopisů odesílala jeho Milost v ten den?“

„Dvacet nebo třicet. Má rozsáhlou korespondenci. Ale není to poněkud odlehlá otázka?“

„Ne tak docela,“ řekl Holmes.

„Pokud jde o mne,“ pokračoval vévoda, „napsal jsem již francouzské policii, aby obrátila svou pozornost na francouzskou Riviéru. Jak jsem vám již řekl, nevěřím sice, že by vévodkyně pomáhala při tak odporném činu, ale chlapec je velmi tvrdohlavý, a je možné, že utekl za ní a že ho přitom ten Němec kryl a pomáhal mu. A nyní, pane doktore, myslím, že se opět vrátím domů. Holmes by mu byl zřejmě ještě rád položil další otázky, ale vévodovo strohé chování naznačovalo, že rozhovor je u konce. Bylo jasně patrno, že této hluboce aristokratické povaze je každé přetřásání intimních rodinných věcí s cizím člověkem krajně odporné a že se obává, že by každá další otázka mohla vrhnout ostřejší světlo do diskrétně temných zákoutí jeho vévodské historie.

Když vévoda a jeho tajemník odešli, můj přítel se ihned vrhl s dychtivostí sobě vlastní do dalšího pátrání.

Pečlivě prohledal chlapcův pokoj, což nevedlo k žádnému výsledku, nýbrž pouze potvrdilo přesvědčení, že okno je jediná cesta, kudy chlapec mohl uniknout. Ani pokoj a svršky německého učitele neposkytly žádnou novou stopu. Zde však břečťan pod jeho váhou povolil a ve světle svítilny jsme rovněž na trávníku spatřili stopy tam, kde dopadl patami na zem. Tyto důlky v krátce přistřižené zelené trávě byly jediným svědectvím, které po nevysvětlitelném nočním útěku zůstalo.

Sherlock Holmes vyšel pak sám z domu a vrátil se teprve po jedenácté. Přinesl si s sebou velkou speciální mapu okolí a rozložil ji v pokoji na postel, a když se mu podařilo umístit doprostřed mapy lampu tak, aby pevně stála, zapálil si lulku a počal mapu studovat, ukazuje občas na jednotlivé zajímavosti zakouřeným jantarovým náustkem.

„Ten případ mě chytl, Watsone,“ řekl pak. „Má rozhodně celou řadu zajímavých aspektů. V tomto počátečním stadiu bych chtěl, abyste si osvojil některá geografická fakta, která mohou být pro naše pátrání velmi významná.

Podívejte se tady na tu mapu. Tento tmavý obdélník je škola v Opatství. Zapíchnu tam špendlík. Tato dvojitá čára pak je hlavní silnice. Vidíte, že vede od východu k západu podél školy, a vidíte dále, že na vzdálenost jedné míle na obě strany nevede žádná jiná cesta. Jestliže uprchlíci jeli po silnici, pak to muselo být tudy.“

„Správně.“

„Zvláštní a velmi šťastnou náhodou máme do jisté míry možnost si prověřit, kdo po té silnici v tu noc prošel nebo projel. Na tomto místě, kam teď ukazuje má dýmka, stál ve službě od půlnoci do šesti hodin ráno obecní strážník. Je to, jak vidíte, první rozcestí směrem k východu. Strážník prohlašuje, že se ze svého stanoviště nevzdálil ani na okamžik, a je si naprosto jist, že ani chlapec, ani dospělý muž nemohli tudy projít nebo projet, aniž je viděl. Sám jsem s ním dnes večer mluvil a dělá na mne dojem naprosto spolehlivého člověka. Tím je tudíž tento směr vyřízen. A teď se podívejme na druhý směr. Tady je hostinec U červeného býka, a hostinská je nemocná. Poslala si do Mackletonu pro lékaře, ale ten přišel až ráno, protože byl za nějakým jiným případem. Lidé v hostinci byli celou noc vzhůru, protože čekali na lékaře, a někdo z nich prý neustále vyhlížel na silnici. Jestliže jejich svědectví je spolehlivé, pak máme štěstí, že můžeme vyloučit i směr západní, nemůžeme tak konstatovat, že uprchlíci vůbec neprchali po silnici.“

„Ale nač potom to kolo?“ namítl jsem.

„Právě. Ke kolu se dostaneme za chvilku. Abych pokračoval ve svých vývodech: Jestliže uprchlíci nejeli nebo nešli po silnici, museli se dát bud směrem na jih, nebo na sever od školy. Zvažme nyní obě možnosti. Na jih od školy leží, jak vidíte, rozsáhlá oblast obdělané půdy. Skládá se však z množství políček oddělených mezi sebou kamennými zídkami, takže je pro kolo nesjízdná. Tuto myšlenku můžeme tedy zamítnout. A teď se podívejme k severu. Tady je skupina stromů, označená jako Hájek, a dál pak se rozkládá velké zvlněné vřesoviště Dolní Gill Moor, které se táhne do vzdálenosti deseti mil a povlovně stoupá. Zde, na jedné straně této pustiny, je Holdernesse Hall, vzdálený po silnici asi deset mil, přes vřesoviště však pouze šest mil. Je to mimořádně opuštěná krajina. Je tam jen několik roztroušených menších hospodářství, kde chovají ovce a krávy. Dále k chesterfieldské silnici jsou už jedinými obyvateli jen čejky a bukači. Tam, jak vidíte, je pak kostel, několik stavení a hostinec. Dál už začínají strmé kopce. Naše pátrání musí rozhodně směřovat sem, na sever.“

„A co kolo?“ otázal jsem se znovu.

„Tak, podívejte se,“ řekl Holmes netrpělivě.

„Dobrý cyklista nepotřebuje silnici. Blata jsou protkána stezkami, a té noci byl měsíc v úplňku. Ale slyšíte? Co se to děje?“

Někdo vzrušeně zaklepal na dveře a za chvíli už stál v pokoji dr. Huxtable. Držel v ruce modrou kriketovou čapku s bílým znakem a se štítkem.

„Konečně máme stopu!“ volal. „Díky bohu! Konečně jsme chlapci na stopě! To je jeho čepice.“

„Kde se našla?“

„Ve voze u cikánů, kteří tábořili na blatech. Odjeli odtamtud v úterý. Dnes je policie dopadla a prohledala jejich vůz. A našla tohle.“

„A co o tom říkají cikáni?“

„Vytáčejí se a lžou – že prý ji našli na blatech v úterý ráno. Však oni ti darebáci dobře vědí, kde chlapec je! Díky bohu, už jsou pod zámkem. A teď už buď strach ze zákona, nebo vévodova peněženka z nich dostanou všechno.“

„To zatím odpovídá,“ řekl Holmes, když nás doktor konečně opustil. „Přinejmenším to potvrzuje mou teorii, že se můžeme nadít úspěchu jen směrem k Dolnímu Gill Mooru. V blízkém okolí se činnost policie prakticky zatím omezila jen na zatčení těch cikánů. Ale podívejte se, Watsone! Přes blata teče potok. Je vyznačen tady na mapě. Na některých místech se rozšiřuje v močál. To hlavně v oblasti mezi Holdernesse Hall a školou. Při dnešním suchém počasí by bylo zbytečné hledat stopy někde jinde, ale zde, na tomto místě, se velmi pravděpodobně nějaká stopa zachovala. Vzbudím vás časně ráno a pokusíme se spolu tu záhadu poněkud vyjasnit.“

Sotva svítalo, když jsem se probudil a spatřil u svého lůžka dlouhou suchou postavu Holmesovu. Byl plně oblečen a zřejmě už byl mezitím venku.

„Prozkoumal jsem trávník a přístavek na kola,“ řekl. „Také jsem si blíže prohlédl Hájek. A nyní, Watsone, vedle v pokoji je připraveno kakao. A musím vás poprosit, abyste si pospíšil, protože máme před sebou spoustu práce.“

Oči mu zářily a tváře se mu zardívaly blaženým pocitem mistra, který se dívá na hotové dílo. Jak se tento aktivní a čilý muž lišil od uzavřeného a zádumčivého Holmese z Baker Street! Už při pouhém pohledu na jeho pružnou postavu, chvějící se zadržovanou energií, mi bylo jasné, že nás vskutku očekává spousta práce. Přesto však začal den trpkým zklamáním. S velkými nadějemi jsme rychle kráčeli přes rezavé rašeliniště, protkané tisícerými ovčími pěšinkami, až jsme došli k širokému světle zelenému pásu, který tvořily močály mezi námi a Holdernesse Hall. Kdyby chlapec mířil domů, musel by tudy, a v tom případě by za sebou nutně musel zanechat stopu. Ale žádnou stopu po něm ani po německém učiteli jsme tu nenašli. Se zachmuřenou tváří kráčel můj přítel po okraji močálu, dychtivě pozoruje každé blátivé místo na mechem porostlé zemi. Ovčích stop tu byla hojnost a na jednom místě, o několik mil dále, zanechaly stopy i krávy. Ale nic víc.

„Neúspěch číslo jedna,“ řekl Holmes, dívaje se zasmušile na zvlněné prostory blat. „Tam dál je ještě jeden močál a mezi oběma je úzký prostor. Počkat, počkat, copak je tohle?“

Došli jsme na úzkou černou stužku pěšiny. Uprostřed ní, jasně otištěna do vlhké půdy, byla stopa kola.

„Hurá!“ vykřikl jsem. „Už to máme!“

Ale Holmes vrtěl hlavou a na tváři se mu jevil spíš údiv a zvědavost než radost.

„Kolo je to nepochybně, ale nikoli to naše,“ řekl. „Znám dvaačtyřicet druhů otisků, které po sobě zanechávají různé pláště. Toto je, jak vidíte, pneumatika značky Dunlop, jejíž plášť je záplatovaný. Heidegger měl pláště značky Palmer, které po sobě nechávají podélné pásky. Učitel matematiky Aveling si tím byl úplně jist. Proto to nemůže být Heideggerova stopa.“

„Snad tedy chlapcova?“

„To by bylo možné, kdybychom mohli dokázat, že nějaké kolo měl. Ale to se nám rozhodně nepodařilo. Tuto stopu, jak vidíte, zanechal někdo, kdo jel směrem od školy.“

„Anebo ke škole?“

„To rozhodně ne, milý Watsone. Hlubší otisk je samozřejmě otisk zadního kola, na kterém spočívá váha jezdce. Můžete to pozorovat na místech, kde zadní kolo přejelo přes daleko mělčí otisk předního kola a zahladilo jej. Toto kolo jelo bez jakékoli pochybnosti od školy. Může to souviset s naším pátráním nebo nemusí, ale než půjdeme dále, vrátíme se kus cesty po této stopě.“

Učinili jsme tak a asi po sto yardech, jakmile jsme vyšli z rozměklé části blat, se nám stopa ztratila. Pokračovali jsme po stezce dál směrem ke škole a brzy jsme došli na jiné místo, kde stezku přetínal potůček. Zde se stopa kola znovu objevila, ač téměř úplné zašlapána kravskými kopyty. Dál už jsme neviděli nic, ale stezka vedla přímo do Hájku, který se na druhé straně svažoval ke škole. Kolo muselo tedy vyjet z lesíka. Holmes usedl na kámen a opřel si hlavu do dlaní. Vykouřil jsem dvě cigarety, než se opět pohnul.

„Nu dobrá,“ řekl nakonec. „Není ovšem vyloučeno, že by si chytrý člověk mohl vyměnit na kole pláště, aby tak zmátl stopu. Zločinec, který by dovedl připadnout na takovou myšlenku, je muž, s nímž bych si pokládal za čest změřit síly. Nechme však otázku zatím otevřenou a vraťme se k našemu močálu, protože nám zbývá prozkoumat ještě mnoho věcí.“

Pokračovali jsme pak ve své systematické prohlídce po okraji rozměklé části blat, a brzy byla naše vytrvalost bohatě odměněna. Přímo přes dolní část močálu vedla blátivá stezka. Holmes radostně vykřikl, když k ní došel. Středem stezky běžel otisk podobný tenkému svazku telegrafních drátů. Byl to otisk pláště značky Palmer.

„A tady je zcela nepochybně náš Herr Heidegger!“ zvolal Holmes vítězně. „Mé vývody byly zřejmě docela rozumné, Watsone.“

„Blahopřeji vám.“

„Ale máme ještě dlouhou cestu před sebou. Jděte laskavě po kraji stezky. Půjdeme nyní po stopě. Obávám se, že nás příliš daleko nedovede.“

Brzy jsme zjistili, že tato část blat je přímo protkána rozměklými stezkami, ale ačkoli jsme stopu několikrát ztratili, pokaždé se nám ji podařilo znovu objevit.

„Všimněte si,“ řekl Holmes, „že náš cyklista zde zřejmě zvyšoval rychlost. O tom nemůže být pochyb. Podívejte se na tento otisk. Zde vidím jasně otisky obou kol. Oba jsou stejně hluboké. To nemůže znamenat nic jiného, než že jezdec přenášel váhu na řídítka, což činí jen tehdy, když zvyšuje rychlost. Proboha! Tady spadl s kola.“

Široká nepravidelná šmouha se táhla v délce několika yardů po stezce. Tam, kde končila, bylo několik šlépějí a dál opět otisk pneumatik.

„Dostal smyk,“ pokoušel jsem se vysvětlit. Holmes zdvihl zlomenou větev kvetoucí kručinky. S hrůzou jsem uviděl, že žluté květy jsou rudě zkropeny. A rovněž na stezce mezi vřesem bylo vidět temné skvrny sedlé krve.

„To je zlé,“ řekl Holmes, „velice zlé. Držte se stranou, Watsone, ať nenaděláte zbytečné šlépěje. Co tu můžeme vyčíst? Jezdec byl raněn, upadl – vstal – znovu nasedl na kolo – a jel dál. Ale není tu žádná jiná stopa. Po vedlejší cestě šel dobytek. Přece ho snad nenapadl býk? To není možné. Ale nevidím tu žádnou jinou lidskou stopu. Pojďme dál, Watsone. Teď, když nás kromě stopy kola vedou také krvavé skvrny, nemůže nám už uniknout.“

Nehledali jsme dlouho. Stopa kola se počala na vlhké lesklé stezce divoce klikatit. Náhle jsem v kručinkovém houští před sebou zahlédl záblesk kovu. Z křoví jsme vytáhli kolo s pneumatikami značky Palmer, jehož jeden pedál byl ohnut a řídítka byla děsivě potřísněna krví. Na druhé straně vyčnívala z křoví bota. Rychle jsme obešlo skupinu keřů a před námi ležel nešťastný jezdec. Byl to štíhlý muž s plnovousem a brýlemi, jejichž jedno sklo bylo vyraženo. Příčinou smrti byla strašlivá rána do hlavy, která mu rozdrtila část lebky. Že mohl po takovém zranění vůbec jet dál, svědčilo o velké vitalitě a odvaze tohoto muže. Na nohou měl boty, nikoli však ponožky, a pod rozepjatým kabátem bylo vidět noční košili. Byl to beze vší pochybnosti učitel němčiny.

Holmes pietně obrátil mrtvé tělo a pozorně si je prohlédl. Pak usedl a dlouho přemýšlel; jeho svraštělé obočí svědčilo o tom, že nepokládá tento tragický nález za zvláštní úspěch.

„Teď je dosti těžké rozhodnout, co dál, Watsone,“ řekl Holmes nakonec. „Můj instinkt mi říká, abychom pokračovali v pátraní, protože jsme již beztak ztratili tolik času, že si nemůžeme dovolit promarnit ani hodinu. Na druhé straně je naší povinností o našem nálezu uvědomit policii a zařídit, aby se někdo o nebožtíka postaral.“

„Napište jim lístek a já ho doručím.“

„Ale já vás tu nutně potřebuji. Víte co? Tamhle nějaký muž kope rašelinu. Přiveďte ho sem a já ho pošlu pro policii.“

Učinil jsem tak a Holmes odeslal poděšeného venkovana s dopisem k dr. Huxtablovi.

„Tak tedy, Watsone,“ řekl pak Holmes, „dnes jsme objevili dvě různé stopy. Jedna stopa je kolo s plášti značky Palmer, a už víme, kam ta nás zavedla. Druhá je kolo se spravovaným pláštěm značky Dunlop. Dřív než začneme sledovat druhou stopu dál, zopakujme si, co už víme, abychom toho co nejlépe využili a abychom byli schopni odlišit podstatné od náhodného. Především bych tedy chtěl zdůraznit, že chlapec určitě opustil školu z vlastní vůle. Spustil se z okna a odešel bud sám, nebo ještě s někým. Potud je to jisté.“

Souhlasil jsem.

„A nyní se vraťme k nešťastnému učiteli němčiny. Hoch, když utíkal, byl plně oblečen. Věděl tudíž napřed, že to udělá. Ale ten Němec si ani neobul ponožky. To znamená, že musel jednat z náhlého popudu.“

„Nepochybně.“

„A proč to udělal? Protože z okna své ložnice viděl, jak chlapec utíká; protože ho chtěl dohonit a přivést nazpět. Sedl na kolo a jel za ním a při tom přišel o život.“

„Tak nějak to vypadá.“

„A nyní přicházíme ke kritické části svých úvah. Přirozeným počínáním dospělého muže, který pronásleduje malého chlapce, by bylo běžet za ním. Ale ten Němec to neudělal. Vzal si na to kolo. Jak jsem se dověděl, byl výborný cyklista. Jistě by nepoužil kola, kdyby neviděl, že chlapec má nějaký rychlý prostředek k útěku.“

„Jiné kolo.“

„Pokračujme v naší rekonstrukci. Pět mil od školy ho stihla smrt. Všimněte si, že to nebyla kulka, kterou by případně mohl vystřelit i chlapec, nýbrž surová rána, kterou mohla zasadit jen velmi silná ruka. Chlapec tudíž nebyl při útěku sám. A utíkal rychle, protože se zkušenému cyklistovi podařilo dohonit je teprve po pěti mílích. Ale co zjistíme, když prozkoumáme půdu na místě tragédie? Pár kravských stop, a nic víc. Prohlédl jsem široké okolí, a nejbližší stezka vede na padesát yardů odtud. Žádný jiný cyklista nemohl mít s vraždou nic společného a nejsou tu nikde žádné lidské šlépěje.“

„Holmesi,“ zvolal jsem, „to přece není možné!“

„Výborně!“ řekl Holmes. „To je velice poučná poznámka. Tak, jak to říkám, to není možné, a proto jsem se musel někde v něčem zmýlit. Sám jste to místo viděl. Kde je tu chyba?“

„Co když si rozbil hlavu při pádu?“

„Na močále, Watsone?“

„Pak jsem v koncích.“

„Ale jděte, už jsme rozřešili horší hádanky. Máme tu alespoň dostatek materiálu, jen ho umět použít. Pojďte, vyčerpali jsme Palmera, podívejme se nyní, co nám může poskytnout Dunlop se spravovaným pláštěm.“

Našli jsme opět stopu a šli jsme po ní kupředu. Ale po jisté vzdálenosti začalo vřesoviště stoupat mírnou křivkou a potok zůstal za námi. Nyní už nebyla naděje, že by nám mohly pomoci další stopy. Z místa, kde jsme naposled spatřili plášť značky Dunlop, mohla stopa vést právě tak dobře k Holdernesse Hall, jehož mohutné věže se tyčily na pár mil po naší levici, jako k nízké šedivé vesničce, která ležela před námi a označovala místo, kudy vede chesterfieldská silnice.

Když jsme se blížili k nevzhledné špinavé hospodě s tetřevem namalovaným na štítě nade dveřmi, Holmes náhle zaúpěl a zachytil se mě za rameno, aby neupadl. Zřejmě si podvrtl nohu v kotníku a sotva se na ni mohl postavit. Namáhavě se dobelhal ke dveřím, v nichž stál zavalitý, snědý starší člověk a kouřil zčernalou sádrovou dýmku. „Dobrý den, pane Reubene Hayesi,“ řekl Holmes.

„Kdo jste a jak to, že tak dobře víte, jak se jmenuju?“ odpověděl hostinský s nedůvěřivým zábleskem v lstivých očích.

„Je to totiž napsáno na štítě nad vaší hlavou. A snad se pozná člověk, který je pánem ve svém domě. Předpokládám, že asi nemáte ve stáji něco jako kočár?“

„Ne, to nemám.“

„Já se sotva mohu postavit na nohu.“

„Tak se na ni nestavte.“

„Ale já nemohu chodit.“

„Tak skákejte.“

Chování pana Reubena Hayese nebylo právě zdvořilé, ale Holmes je přijal s obdivuhodně dobrou náladou.

„Podívejte se,“ řekl mu. „Já jsem opravdu v nepříjemné bryndě. A je mi jedno, jak se dostanu dál.“

„Mně taky,“ pravil mrzutý hostinský.

„Jde o důležitou věc. Nabízím vám jeden sovereign za půjčení kola.“ Hostinský nastražil sluch.

„Kam to chcete jet?“

„Do Holdernesse Hall.“

„Aha, kamarádi pana vévody, co?“ řekl hostinský a posměšně si prohlížel naše zablácené šaty. Holmes se dobromyslně zasmál.

„Stejně nás rád uvidí.“

„Proč?“

„Protože mu neseme zprávy o jeho zmizelém synovi.“

Hostinský sebou viditelně škubl.

„Tak vy jste mu přišli na stopu?“

„Objevil se v Liverpoolu. Očekává se, že ho dopadnou každým okamžikem.“

Výraz těžkopádného neholeného obličeje se opět rychle změnil. Hostinský začal náhle zase přívětivě:

„Ne že bych měl důvod přát vévodovi něco dobrýho,“ řekl, „protože jsem u něho bejval vrchním kočím a on se ke mně moc špatně zachoval. Vyhodil mě na hodinu jen pro to, co mu nakukal jeden prolhanej obchodník obilím. Ale rád slyším, že mladýho pána naši a pomůžu vám, abyste se s tou dobrou zprávou dostali do zámku.“

„Jste velmi laskav,“ řekl Holmes. „Ale nejdřív bychom se rádi najedli. Pak mi můžete přivést to kolo.“

„Já žádný kolo nemám.“

„Nevadí, nevadí,“ řekl Holmes, „pohovoříme si o tom, až se trochu posilníme.“

Když jsme osaměli v kuchyni dlážděné kamenem, s údivem jsem zjistil, jak rychle se Holmesovi zahojila namožená noha. Už se počínalo smrákat a my jsme od rána nic nejedli, a proto nám chvíli trvalo, než jsme se nasytili. Holmes byl hluboce zamyšlen a několikrát přistoupil k oknu a vážně hleděl ven. Okno vedlo na špinavý dvůr. V jeho zadním rohu byla kovářská dílna, v níž pracoval umouněný výrostek. Na druhé straně byly stáje. Po jedné z těchto procházek si Holmes opět sedl, ale hned zas vyskočil z židle a hlasitě zvolal:

„Zaplať pánbůh, Watsone, myslím, že už to mám! Ano, ano, tak to musí být. Pamatujete se, Watsone, zda jste dnes někde viděl nějaké kravské stopy?“

„Ano, několikrát.“

„A kde?“

„Nu – všude. Byly u močálu a také na stezce a pak blízko místa, kde byl zabít chudák Heidegger.“

„Správně. A teď, milý Watsone, kolik krav jste viděl na blatech?“

„Nepamatuji se, že bych nějakou viděl.“

„Podivné, Watsone. Po celé cestě jsme viděli kravské stopy, ale daleko široko ani jedinou krávu. Velmi podivné, Watsone, nezdá se vám?“

„Ano, divné to je.“

„A nyní se, Watsone, pokuste vrátit v myšlenkách nazpět. Dokážete si znovu vybavit ty stopy na stezce?“

„Ano.“

„Vzpomínáte si, že ty stopy vypadaly někdy takhle,“ a Holmes srovnal drobty chleba na stole takto::::::: – „a jindy zase takhle“:.:.:.:.: – „a někdy i takhle“.:.:.:.: – „vzpomínáte si na to?“

„Ne, nevzpomínám.“

„Ale já ano. Mohu na to přísahat. Ostatně se můžeme klidně vrátit a prověřit si to. Musel jsem být úplně slepý, že jsem z toho hned nevyvodil závěr.“

„A jaký je váš závěr?“

„Pouze ten, že to musí být podivuhodná kráva, která umí běžet klusem i cvalem. Hrome, Watsone, tenhle nápad, jak zmást stopu, se nezrodil v mozku nějakého vesnického hospodského. Zdá se, že je vzduch čistý, až na toho mladíka v kovárně. Pojďte, vytratíme se ven a podíváme se, co se dá zjistit.“

V rozpadající se stáji byli dva hrubosrstí zanedbaní koně. Holmes zvedl jednomu z nich zadní nohu a hlasitě se zasmál.

„Staré podkovy, ale nově přibité – staré podkovy, ale nové hřeby. Klasický případ. Promluvme si s kovářem.

Mladík pokračoval v práci a ani se na nás nepodíval. Viděl jsem, jak Holmes těká očima sem a tam po zbytcích železa a dřeva, pohozených na zemi. Náhle se za námi ozval křik a spatřili jsme, jak se k nám řítí hostinský, huňaté obočí svraštělé nad hněvivýma očima, snědou tvář staženu v zlostné křeči. V ruce držel krátkou hůl s kovovým koncem a mával jí tak výhružně, že jsem byl rád, že mám v kapse revolver.

„Zatracený špiclové,“ řval hostinský, „co to tady děláte?“

„Copak, pane Reubene Hayesi?“ řekl klidně Holmes. „Vypadáte málem, jako byste měl strach, abychom tu něco nenašli.“

Hostinský se s vypětím sil ovládl a jeho zlověstná tvář se rozplynula v licoměrném úsměvu, který byl ještě hrozivější než jeho zloba.

„Jen si poslužte, když vás tu tady v kovárně zajímá. Jenže já, pane, nemám rád, když se mi cizí lidi šťourají v domě, a tak čím dřív zaplatíte a vypadnete, tím líp.“

„Dobrá, pane Hayesi, nic ve zlém,“ řekl Holmes. „Šli jsme se podívat na vaše koně, ale myslím, že nakonec půjdu přece jen pěšky. Není to tuším daleko.“

„Nejvýš dvě míle k zámecký bráně, po silnici doleva.“ A hostinský nás pozoroval zlobným pohledem, dokud jsme nevyšli z domu.

Po silnici jsme nešli daleko, neboť jakmile nás zatáčka skryla před zrakem hostinského, Holmes se zastavil.

„V té hospodě přihořívá, jak říkají děti,“ řekl Holmes. „Každým krokem, kterým se od ní vzdaluji, cítím větší chlad. Ne, já odtud nemohu odejít.“

„Mně se zdá zřejmé.“ řekl jsem, že ten Reuben Hayes o všem ví. Je na něm na první pohled vidět, že je darebák.“

„Taky na vás tak působí, co? A pak tu jsou ti koně a kovárna. Ano, velice zajímavé místo, tenhle hostinec U tetřeva. Myslím, že se tam ještě jednou podíváme, ale nějak nenápadně.“

Za námi se povlovně zvedala stráň posetá šedými vápencovými skalami. Odbočili jsme z cesty a pomalu stoupali vzhůru, když jsem se podíval směrem k Holdernesse Hall a uviděl rychle jedoucího cyklistu.

„K zemi, Watsone,“ zvolal Holmes a jeho pádná ruka mě strhla dolů. Sotva jsme se skryli, přehnal se kolem nás po silnici muž na kole. V oblaku prachu jsem nu okamžik zahlédl bledou vzrušenou tvář – tvář, která každým rysem vyjadřovala strach, ústa otevřená, oči upřené, vytřeštěné. Byla to jakoby podivná karikatura uhlazeného Jamese Wildera, kterého jsme viděli předešlý večer.

„Vévodův tajemník!“ zvolal Holmes. „Pojďte, Watsone, podíváme se, co bude dělat.“

Mezi skalami jsme se pomalu doplazili až na místo, odkud jsme mohli pozorovat hlavní vchod do hostince. Wilderovo kolo stálo opřeno vlevo od dveří. V domě se nikdo nehýbal ani v okně jsme nezahlédli žádnou tvář. Slunce zapadalo za vysokými věžemi Holdernesse Hall. Po chvíli jsme v pološeru uviděli na dvoře hospody před stájí dvě postranní svítilny povozu a hned nato jsme zaslechli dusot kopyt a rachot kol, jak vůz vyjel na silnici a plnou rychlostí vyrazil k Chesterfieldu.

„Jak si tohle vysvětlujete, Watsone? zašeptal mi Holmes.

„Pokud jsem mohl vidět, seděl v té bryčce jen jeden člověk. Ale James Wilder to rozhodně nebyl, protože ten stojí ve dveřích.“ Z temnoty vyskočil zarudlý pruh světla a v němž se objevila tmavá postava tajemníka. Stál s hlavou nachýlenou kupředu a upřeně hleděl do tmy. Zřejmě někoho čekal. Po delší době se na silnici ozvaly kroky a ve světle se na okamžik ukázala druhá postava. Pak se dveře opět zavřely a všechno utonulo ve tmě. Za pět minut nato se rozsvítilo světlo v prvním patře.

„Hostinec U tetřeva má zřejmě divnou klientelu,“ řekl Holmes.

„Výčep je na druhé straně.“

„Právě. Tohle musí být tak říkajíc soukromí hosté. Ale co proboha dělá pan James Wilder v takovém brlohu v tuto pozdní hodinu a kdo je ten společník, s nímž tam má schůzku? Pojďte, Watsone, musíme na sebe vzít jisté riziko a pokusit se to prozkoumat trochu blíže.“

Opatrně jsme sešli na silnici a přikradli se ke vchodu do hostince. Kolo bylo dosud opřeno o zeď. Holmes rozškrtl zápalku a přiblížil ji k zadnímu kolu; slyšel jsem, jak si tiše zachechtal, když světlo dopadlo na záplatovaný plášť značky Dunlop. Osvětlené okno bylo nad námi.

„Já tam tím oknem musím nahlédnout, Watsone. Když se sehnete a opřete se o zeď, doufám, že se mi to podaří.“

Za okamžik už mi Holmes stál na ramenou, ale sotva se dostal nahoru, ihned zase seskočil. „Pojďme, příteli,“ řekl mi. „Náš pracovní den byl již dosti dlouhý. Shromáždili jsme myslím všechny informace, které bylo možno získat. Ke škole je daleko, a čím dřív vyrazíme, tím lépe.“

Po celou tu únavnou cestu přes blata neotevřel Holmes ústa, a když jsme došli ke škole, nešel se mnou dovnitř, nýbrž šel dál až na nádraží v Mackletonu, aby mohl odeslat nějaké telegramy. Pozdě večer jsem ho slyšel, jak chlácholí dr. Huxtabla, zdrceného tragickou smrtí svého učitele, a ještě později přišel za mnou do pokoje právě tak svěží a v plné síle, jako byl ráno, když jsme se vydávali na cestu. „Všechno se znamenitě daří, příteli,“ řekl mi. „Slibuji vám, že do zítřejšího večera bude záhada plně vyřešena.“

Nazítří dopoledne v jedenáct hodin jsem kráčel se svým přítelem proslulou tisovou alejí k Holdernesse Hall. Uvedli nás nádherným alžbětinským portálem a pak dál do vévodovy pracovny. Tam nás uvítal James Wilder, vážný a zdvořilý, avšak v jeho očích i neklidné tváři byly dosud patrny stopy strachu předešlé noci.

„Přejete si mluvit s jeho Milostí? Lituji, ale vévoda se necítí dobře. Ta tragická zvěst ho velmi rozrušila. Doktor Huxtable nám včera odpoledne poslal telegrafickou zprávu o vašem nálezu.“

„Já však musím s vévodou mluvit, pane Wildere.“

„Ale on je ve své ložnici.“

„Pak musím za ním jít do ložnice.“

„Obávám se, že leží.“

„Pak s ním budu mluvit i tak.“ Holmesovo chladné a neústupné chování tajemníka přesvědčilo, že je zbytečné mu déle vzdorovat.

„Dobře, pane Holmesi, oznámím mu, že jste zde.“

Asi po hodině se veliký šlechtic objevil před námi. Tvář měl ještě zsinalejší než obvykle, ramena skleslejší, a vypadal daleko starší než předešlý den. Pozdravil nás s majestátní zdvořilostí a usedl za stůl; rudý vous mu splýval až na stolní desku.

„Prosím mluvte, pane Holmesi,“ řekl pak vévoda.

Ale oči mého přítele se upíraly na tajemníka, který stál poblíž křesla svého pána.

„Myslím, Vaše Milosti, že bych mohl mluvit volněji, kdyby pan Wilder nebyl přítomen.“

Wilder ještě víc zbledl a vrhl na Holmese zlobný pohled.

„Přeje-li si Vaše Milost…“

„Ano, ano. Bude lépe, když půjdete. A nyní, pane Holmesi, co mi chcete říci?“

Můj přítel vyčkal, až se za odcházejícím tajemníkem zavrou dveře. „Vaše Milosti,“ řekl potom, „doktor Huxtable nás totiž, mého přítele Watsona a mne, ujistil, že byla vypsána jistá odměna. Chtěl bych to mít potvrzeno z vašich úst.“

„Zajisté, pane Holmesi.“

„A tato odměna činí, pokud jsou mé informace správné, pět tisíc liber pro toho, kdo udá místo, kde váš syn je.“

„Správně.“

„A dalších tisíc liber tomu, kdo označí jméno osoby nebo osob, které ho zadržují.“

„Správně.“

„Přičemž se tím rozumějí nejen lidé, kteří ho snad odvedli, nýbrž i ti, kdo se s nimi spolčili, aby ho na tom místě zadrželi.“

„Ano, ano,“ zvolal netrpělivě vévoda. „Zhostil-li jste se svého úkolu, pane Sherlocku Holmesi, nebudete jistě mít důvod stěžovat si na skoupou odměnu.“

Můj přítel si zamnul jemné ruce s chtivým výrazem, který byl pro mne překvapením, neboť jsem znal jeho skromné potřeby.

„Mám dojem, že zde na stole leží šeková knížka Vaší Milosti,“ řekl Holmes. „Byl bych potěšen, kdybyste mi vystavil šek na šest tisíc liber. Nejlépe snad křížový šek. Mám účet u Londýnské úvěrové banky, filiálka v Oxford Street.“

Jeho Milost seděla velmi upjatě a posupně v křesle a hleděla na mého přítele kamenným pohledem.

„Má to být žert, pane Holmesi? Toto je věc, o které lze těžko žertovat.“

„Naprosto ne, pane vévodo. Nikdy v životě jsem nemluvil vážněji.“

„Co tedy chcete říci?“

„Chci říci, že jsem tuto odměnu získal. Vím, kde je váš syn, a znám alespoň některé z osob, které ho tam zadržují.“

Vévodův vous vypadal ještě ohnivější v kontrastu s jeho zsinalou tváří.

„Kde je?“ vyrazil ze sebe.

„Je, nebo alespoň včera večer byl, v hostinci U tetřeva, asi dvě míle od brány vašeho parku.“ Vévoda klesl do křesla.

„A kdo je viník?“

Holmesova odpověď byla ohromující. Vykročil rychle kupředu a položil ruku vévodovi na rameno.

„Viník jste vy. A nyní si vás, Vaše Milosti, dovolím požádat o šek.“ Nikdy nezapomenu na vévodův výraz, když vyskočil z křesla a zalomil rukama jako člověk, který padá do propasti. Potom s mimořádným úsilím aristokratického sebeovládání dokázal znovu usednout a tvář mu klesla do dlaní. Teprve po několika minutách promluvil.

„Co všechno o tom víte?“ otázal se, aniž zdvihl hlavu.

„Viděl jsem vás včera večer.“

„Ví o tom kromě vašeho přítele ještě někdo jiný?“

„Já jsem o tom nikomu neřekl.“

Vévoda vzal chvějícími se prsty pero a otevřel šekovou knížku.

„Dostojím plně svému slovu, pane Holmesi. Napíši vám šek, třebaže informace, které jste si opatřil, jsou velmi nevítané. Když jsem tuto odměnu vyhlašoval, nemohl jsem předvídat, jaký obrat věc vezme. Vy a váš přítel jste ovšem doufám diskrétní lidé, že, pane Holmesi?“

„Já Vaší Milosti téměř nerozumím.“

„Musím to tedy říci jasně, pane Holmesi. Jestliže o tomto Incidentu víte jen vy dva, není důvodu, proč by o něm měl vědět někdo jiný. Dvanáct tisíc je tuším částka, kterou jsem vám povinen?“

Avšak Holmes se usmál a zavrtěl hlavou.

„Obávám se, Vaše Milosti, že se tato věc nedá tak snadno vyřídit. Nesmíme zapomenout, že je tu také smrt učitele.“

„Ale o tom James nic nevěděl. Za to ho nemůžete činit odpovědným. To bylo dílo toho surového ničemy, kterého si k svému neštěstí přibral na pomoc.“

„Já musím, Vaše Milosti, zastávat stanovisko, že když někdo nastoupí cestu zločinu, je morálně odpovědný za všechny další zločiny, k nimž může vést.“

„Morálně, pane Holmesi. Máte nepochybně pravdu. Ale jistě ne v očích zákona. Člověk nemůže být odsouzen pro vraždu, při které nebyl a k níž má právě takový odpor a hrůzu jako vy sám. V okamžiku, kdy se o vraždě dověděl, byl tak zdrcen zděšením a výčitkami svědomí, že se mi ke všemu přiznal. Ihned s tím ničemou přerušil všechny styky. Pane Holmesi, musíte ho zachránit – vy ho musíte zachránit! Říkám vám, že musíte!“ Vévoda se již ani nepokoušel ovládat a přecházel po pokoji s křečovitě zkřivenou tváří, mávaje zaťatými pěstmi nad hlavou. Nakonec se přece jen ovládl a znovu usedl za stůl. „Jsem vám vděčen, že jste přišel napřed sem, než jste o tom s kýmkoli mluvil,“ pravil. „Alespoň budeme moci omezit tento odporný skandál na minimum.“

„Správně,“ řekl Holmes. „A podle mého názoru, Vaše Milosti, lze toho dosáhnout jen naprostou otevřeností. Já jsem ochoten pomoci Vaší Milosti podle svých nejlepších schopností, ale abych to mohl udělat, musím vědět do všech podrobností, jak se věci mají. Vyrozuměl jsem, že vaše slova se týkala pana Jamese Wildera a že on není vrahem.“

„Ne, vrah uprchl.“

Holmes se skromně usmál.

„K Vaší Milosti patrně nedolehla skromná pověst, jíž požívám, neboť byste jinak nepokládal za tak snadné, aby mi někdo unikl. Reuben Hayes byl na základě mé informace zatčen v Chesterfieldu včera večer v jedenáct hodin. Dnes ráno, než jsem se vydal na cestu k vám, mi to sdělil telegraficky šéf tamní policie.“

Vévoda se opřel v křesle a s úžasem hleděl na mého přítele.

„Vaše schopnosti jsou zřejmě úplně nadpřirozené,“ pravil po chvíli. „Tak Reuben Hayes byl dopaden. Velmi rád to slyším, pokud to nebude mít vliv na Jamesův osud.“

„Na osud vašeho tajemníka?“

„Ne, pane, mého syna.“

Tentokrát užasl Holmes.

„Musím se přiznat, že toto je pro mne naprostá novina, Vaše Milosti. Můžete mi to blíž vysvětlit?“

„Nebudu před vámi nic skrývat. Souhlasím s vámi, že úplná otevřenost, ať je pro mne jakkoli nepříjemná, bude nejlepší politikou v této zoufalé situaci, do které mne přivedla Jamesova ztřeštěnost a žárlivost. Když jsem byl velmi mlád, pane Holmesi, zamiloval jsem se, jak se to stává jen jednou v životě. Nabídl jsem jí tehdy manželství, ale ona odmítla, aby mi nepoškodila kariéru. Kdyby byla zůstala naživu, nikdy bych se nebyl oženil s jinou ženou. Ale ona zemřela a zanechala mi toto jediné dítě, které jsem z lásky k ní milovat a opatroval. Nemohl jsem se veřejně hlásit k svému otcovství, ale dal jsem mu nejlepší vychování, a když dospěl, chtěl jsem ho mít u sebe. On však vytušil mé tajemství, a od té doby využíval svých nároků vůči mně i své moci způsobit skandál, který by byl pro mne neúnosný. Jeho přítomnost rovněž souvisí s nešťastným výsledkem mého manželství. Ale od samého počátku přímo vášnivě nenáviděl mého mladého legitimního dědice. Můžete se ptát, proč jsem za těchto okolností ponechával i nadále Jamese pod svou střechou. Přiznám se, že jsem v jeho tváři viděl tvář jeho matky, jejíž ztrátu jsem stále ještě bolestně pociťoval. James mi ji připomínal ve všem – svým milým chováním, svým půvabem – a neustále oživoval její obraz v mé mysli. Nedokázal jsem ho prostě poslat z domu. Měl jsem však takový strach, aby Arthurovi – to je lord Saltire – nějak neublížil, že jsem chlapce v zájmu bezpečnosti poslal do školy doktora Huxtabla.

James se dostal do styku s Hayesem, protože Hayes byl mým nájemcem a James měl tyto věci na starosti. Hayes byl vždycky ničema, ale z nějakého zvláštního důvodu s ním byl James zadobře. James měl odjakživa sklony k špatné společnosti. Když se James rozhodl, že lorda Saltira unese, použil k tomu Hayesovy pomoci. Jistě si vzpomínáte, že jsem Arthurovi toho dne psal. James dopis otevřel a vsunul tam lístek, jímž si dal s Arthurem schůzku v lesíku zvaném Hájek nedaleko školy. James přitom zneužil jména vévodkyně, a proto chlapec na schůzku přišel. James tam večer zajel na kole – říkám vám to, co mi sám doznal – a řekl Arthurovi, že by ho matka chtěla vidět, že na něho čeká na blatech, a ať proto přijde o půlnoci do lesíka, kde na něho bude čekat člověk s koněm, který ho k ní dovede. Nebohý Arthur upadl do léčky. Na schůzku přišel a našel tam Hayese, který vedl ještě druhého koně, a společně vyjeli. Zřejmě – ačkoli se to James dověděl teprve včera – je někdo pronásledoval a Hayes toho pronásledovatele udeřil holí a smrtelně ho zranil. Hayes odvedl Arthura do svého hostince, zavřel ho do jedné hořejší místnosti a svěřil ho do opatrování své manželce, která je sice dobrosrdečná osoba, ale úplně pod vlivem svého surového muže. Nu, pane Holmesi, takový byl stav věcí, když jsem s vámi mluvil poprvé přede dvěma dny. Ale já jsem tehdy o něm nevěděl o nic víc než vy sám. Tážete se asi, co Jamese vedlo k takovému činu. Na to vám řeknu tolik, že Jamesově nenávisti k mému dědicovi bylo mnoho emocionálního a fanatického. Podle svých představ měl být dědicem veškerého mého majetku on a nesmírně těžce nesl společenské zákony, které to nedovolují. Ale vedle toho měl i jistý konkrétní motiv, jeho touhou bylo, abych zrušil fideikomis, a byl pevně přesvědčen, že je to v mé moci. Věděl dobře, že se proti němu nebudu nikdy dovolávat policie. Myslím, že měl v úmyslu mi navrhnout takové vyrovnání, ale nikdy se k tomu nedostal, protože na to se události vyvíjely příliš rychle a on neměl už čas své plány uskutečnit.

Tyto jeho hanebné plány se totiž zhroutily v okamžiku, kdy jste nalezl zabitého Heideggera. Ta zpráva Jamese poděsila. Dověděli jsme se ji včera, když jsme spolu seděli zde v pracovně. Dr. Huxtable nám poslal telegram. James byl tak přemožen žalem a rozčilením, že mé podezření, které mě po celou dobu znepokojovalo, se stalo náhle jistotou, a já jsem ho přímo obvinil. A James se mi ke všemu dobrovolně přiznal. Zapřísahal mě, abych věc uchoval v tajnosti ještě tři dny, aby jeho zločinný pomocník měl možnost zachránit svůj ničemný život. Povolil jsem – tak jako jsem vždy povoloval jeho prosbám, a James se okamžitě rozjel k Tetřevu, aby Hayese varoval a dal mu prostředky k útěku. Sám jsem tam za světla nemohl jít, ale jakmile se setmělo, spěchal jsem za svým drahým Arthurem. Byl živ a zdráv, ale k smrti vyděšen strašlivým zločinem, jehož byl svědkem. Abych splnil svůj slib – zcela proti svému lepšímu přesvědčení – uvolil jsem se ho tam nechat ještě tři dny v péči paní Hayesové; bylo totiž zřejmé, že nelze informovat policii, kde chlapec je, a neříci přitom, kdo je vrahem, a na druhé straně jsem neviděl možnost, jak by mohl být vrah potrestán, aniž by to zničilo život mému nešťastnému Jamesovi. Žádal jste mě o otevřenost, pane Holmesi, a já jsem vám vyhověl, neboť nyní jsem vám řekl všechno, bez nejmenšího pokusu cokoli obejít nebo zamlčet. Buďte i vy ke mně stejně otevřený.“

„Budu,“ řekl Holmes. „V prvé řadě vám, Vaše Milosti, musím říci, že jste se vlastní vinou dostal do krajně povážlivého postavení vůči zákonu. Zatajil jste zločin a napomáhal jste vrahovi k útěku, protože všechny prostředky, které James Wilder dal svému spoluviníkovi, aby mohl uprchnout, pocházejí nepochybně z peněženky Vaší Milosti.“

Vévoda přikývl na souhlas.

„To je ovšem velmi vážná věc. Ještě vážnější však, Vaše Milosti, je podle mého názoru váš postoj k vašemu mladšímu synovi. To, že ho chcete nechat ještě tři dny v tom brlohu.“

„Na základě slavnostního slibu…“

„Jakou cenu mají sliby podobných lidí? Nemáte žádnou záruku, že ho znovu někam nezačachrují. Abyste uspokojil svého provinilého staršího syna, vydáváte nevinného mladšího syna přímému a zbytečnému nebezpečí. To je čin, který nelze ospravedlnit.“

Hrdý pán Holdernesse Hall nebyl zvyklý, aby byl ve vlastním vévodském sídle takto plísněn. Krev mu zaplavila vysoké čelo, ale svědomí mu kázalo mlčet.

„Pomohu vám, ale pod jednou podmínkou. Že totiž zazvoníte na lokaje a dovolíte mi, abych mu dal příkazy, jaké uznám za vhodné.“

Vévoda beze slova stiskl zvonek. Objevil se sluha.

„Budete patrně potěšen zprávou, že váš mladý pán byl nalezen. Vévoda si přeje, aby byl okamžitě vypraven kočár do hostince U tetřeva a aby odtamtud přivezl lorda Saltira domů.“

„A nyní,“ pravil Holmes, když rozradostnělý lokaj zmizel, „když jsme takto zajistili budoucnost, můžeme být shovívavější k minulosti. Nemám tu žádné oficiální postavení, a proto není důvodu, pokud jsou požadavky spravedlnosti uspokojeny, proč bych prozrazoval všechno, co vím. Hayesův případ je jasný. Čeká ho provaz, a já nehnu prstem, abych ho před ním zachránil. Co on sám prozradí, to nemohu říci, ale nepochybuji, že ho Vaše milost bude umět přesvědčit, že je v jeho vlastním zájmu, aby mlčel. Z hlediska policie bude věc vypadat tak, že Hayes chlapce unesl, aby za něho mohl žádat výkupné. Nepřijdou-li na to sami, nevidím sám důvodu, proč bych měl rozšiřovat jejich obzory. Musím však Vaši Milost varovat, že další přítomnost pana Jamese Wildera ve vašem domě by mohla mít jen neblahé následky.“

„To chápu, pane Holmesi, a bylo již rozhodnuto, že mě navždy opustí a půjde si hledat štěstí do Austrálie.“

„Když je to tak, Vaše Milosti, a ježto jste sám přiznal, že veškeré obtíže ve vašem manželství působila jeho přítomnost, doporučuji vám, abyste vůči vévodkyni napravil, co je možné, a pokusil se obnovit vztahy, které byly tak nešťastně přerušeny.“

„I to jsem učinil, pane Holmesi. Dnes ráno jsem vévodkyni napsal.“

„V tom případě,“ pravil Holmes, vstávaje z křesla, „můj přítel a já si můžeme myslím blahopřát k nejvýš příznivému výsledku svého krátkého výletu na sever. Zbývá jedna malá otázka, kterou bych chtěl osvětlit. Hayes okoval své koně podkovami, které napodobovaly stopy kravských kopyt. Poradil mu tento tak neobvyklý trik pan Wilder?“

Vévoda zůstal okamžik v zamyšlení stát s výrazem skutečného překvapení na tváři. Pak otevřel dveře a uvedl nás do velké místnosti, zařízené jako muzeum. Přistoupil k zasklené rohové skříni a ukázal na nápis. „Tyto podkovy,“ pravil nápis, „byly nalezeny při vykopávce hradního příkopu Holdernesse Hall. Jsou určeny pro koně, avšak na spodní straně jsou vykovány do tvaru kravského kopyta, aby tak zmátly pronásledovatele. Patřily patrně některému ze středověkých loupežných baronu z Holdernesse.“

Holmes otevřel vitrínu, navlhčil prst a přejel jím po jedné podkově. Na prstě mu zůstala tenká vrstva čerstvého bláta.

„Děkuji vám,“ řekl a zavřel skříň. „To je druhá nejzajímavější věc, kterou jsem zde na severu viděl.“

„A ta první?“

Holmes přeložil šek a pečlivě jej vložil do zápisníku. „Jsem chudý člověk,“ řekl, láskyplně poklepal na zápisník a ukryl jej v hloubi náprsní kapsy.

Jacques Futrelle

Když se holmesovská škola naturalizovala na druhém břehu Atlantiku, musela se – v této zemi racionální produkce pro masovou spotřebu, různých rekordů i naivní nadsázky a barnumské reklamy – také amerikanizovat. Typ detektiva vědce byl tam rozvinut do krajnosti a doveden ad absurdum v postavě profesora Augusta S.F.X. Van Dusena, zvaného Myslící stroj, stopadesátiprocentního vědce typu 19. Století s dlouhým přívěskem akademických poct z celého světa. Tento živý předchůdce kybernetických strojů se objevil poprvé v roce 1906 a jeho dobrodružství, či spíše varietní kousky jeho „neúprosné logiky“ zaplnily dvě sbírky povídek – „Myslící stroj“ a „Myslící stroj řeší případ“.

O dalších se už svět nedoví, neboť zmizely v rukopise spolu s autorem, Jacquesem Futrellem ( 1875 – 1912), na dně oceánu při zkáze Titanicu.

Příběhy s myslícím strojem kromě charakterističnosti pro vývoj detektivní povídky mají i tu výhodu, že nemůže-li je po šedesátiletém odstupu někdo číst vážně, může je vždy ocenit jako karikaturu.

2. Záhada Tajemné zbraně

Ve velké místnosti, plné temných koutů a stínů jako laboratoř alchymisty z dávných časů a prosycené pronikavými pachy podivných chemických sloučenin, hořelo jediné světlo, mocné elektrické těleso, vybavené reflektorem a zastíněné tak, že jeho soustředěné paprsky dopadaly prudce na pracovní stůl, přeplněný vědeckými přístroji. A nad stolem se skláněl muž tak malé postavy, že vypadal dojemně drobný, jako dítě, jako skřítek. Slámově žluté vlasy, husté jako došky, se mu ježily nad vypouklým čelem a zvyšovaly tak ještě dojem obrovitosti jeho nadměrně veliké lebky. Oči, podobné úzkým bledě modrým štěrbinám, svítily za silnými skly brýlí; suchý vyholený obličej byl bílý onou bledostí, jakou mívá tvář učence; ústa byla bezbarvá, tenká jako čára. Ruce, zaměstnané drobnohledem, byly štíhlé a téměř průsvitné v oslňující záři, prsty dlouhé, citlivé, jemné.

Otevřely se dveře a vstoupila starší žena s podnosem.

„Nesu vám trochu kávy a rohlíky,“ pravila. „Musíte přece aspoň něco jíst.“

„Postavte to někam, Marto,“ pronesl úsečně drobný mužík, aniž zvedl oči od práce.

„A ještě vám povím,“ pokračovala Marta, „že byste tady toho už měl nechat a trochu si odpočinout.“

„Ale jděte, Marto,“ namítl mužík, „vždyť jsem sotva začal.“

„Jo, vy tady stojíte na tomhle místě,“ pokračovala Marta ve spravedlivém rozhořčení, „už od čtyř hodin v neděli odpoledne.“

„A kolik je teď hodin?“

„Deset.“

„Tak je to teprve šest hodin, Marto.

„Jenže dneska máme úterý ráno.“

„Ale, ale!“

„A vy jste si od té doby ani nezdříml, ani jste nic nejedl.“

„Dejte mi už pokoj, Marto,“ přerušil ji mužík rozmrzele. „A běžte si po své práci.“

„Ale vy přece nemůžete takhle dál…“

„Tak dobře,“ řekl drobný mužík s přízvukem dětinské rezignace v hlase. „Říkáte, že je úterý. Přijďte mě upozornit, až bude středa poledne.“

Marta odevzdaně pokrčila rameny a odešla a nechala mužíka o samotě. Hodiny ubíhaly. Nedotčená káva vychladla. Mužík bez hnutí pokračoval v práci s napjatou pozorností v přimhouřených očích, stejně lhostejný k okolnímu světu jako k fyzické námaze. Vůle, která se skrývala pod slámově žlutou kšticí, neznala únavy.

Tento muž byl Myslící stroj – profesor Augustus S. F. X. Van Dusen, doktor filosofie, přírodních věd, lékařství, člen Královské vědecké společnosti atd. – logik, analytik, čaroděj exaktních věd, intelektuální div své doby; tento skvělý intelekt, jehož vyneslo nahromadění geniality předchozích generací, dospěl k vrcholu své slávy čirou silou rozumu. Kdysi býval středem sporů ve svém oboru, boural úspěšné teorie, slibné domněnky a oblíbené názory svých kolegu a na jejich místo stavěl přesná fakta, z nichž některá přetrvala rozruch, který způsobila, a z nichž většina byla jeho vlastním objevem. Nyní byl profesor Van Dusen nejvyšší instancí pro veškeré záhady přírodních věd a kriminologie, kteréžto vědní oblasti osvětlil chladnou logikou a matematickou přesností svého ducha. „Logika je neúprosná,“ prohlašoval Myslící stroj, a nikdy nebyla pravdivost tohoto výroku lépe potvrzena než v případu, který začal smrtí slečny Violety Danburyové, jediné dcery a dědičky zesnulého sira Durala Danburyho z Leamingtonu v Anglii – oním podivným sledem událostí, jehož rozřešení jako by Myslící stroj doslova vyčaroval ze vzduchu.

V pondělí 4. května krátce po jedenácté hodině dopoledne byla slečna Danburyová nalezena mrtvá v salóně hotelového apartmá v malém přepychovém hotelu v Beacon Street. Měla na sobě nádhernou toaletu, tak jak se předešlý večer vrátila z opery. Na hrdle a rukou se jí třpytily šperky. Na tváři, zčernalé, jak tomu bývá u lidí, kteří zemřeli zadušením, měla výraz nevýslovné hrůzy.

Pootevřené rty byly lehce pohmožděny, jako od nepříliš silného úderu. Na levé tváři měla mrtvá drobnou nekrvácející ránu. U nohou jí ležela rozbitá sklenice. Jinak nebylo v místnosti nic neobvyklého – ani nepořádek, ani stopy zápasu. Dokonce ani orchidej, připíchnuta k výstřihu šatů, nebyla pomačkána. Dívka byla zřejmě mrtvá již několik hodin.

Vzhledem ke všem těmto okolnostem dospěla policie – a zejména pak detektiv Mallory – k závěru, ze jde o sebevraždu otrávením. Slečna Danburyová si zřejmě nalila nějaký smrtící jed do sklenice, sedla si, vypila jej a zemřela. Zcela prosté a jasné. Ale co ta zčernalá tvář? Patrně nějaký účinek jedu, s nímž se detektiv Mallory náhodou nesetkal; při pitvě se to ukáže. Že vypadá jako uškrcená? Hloupost! Na krku nemá žádné stopy prstů ani ničeho jiného. Prostě je to sebevražda – a jaký to byl jed, to se zjistí při pitvě. Na všechny obvyklé otázky tu byla odpověď. Bydlela slečna Danburyová sama? Ne, měla společnici, nějakou paní Cecílii Davidsonovou. Kde je paní Davidsonová? Odjela předešlý týden na návštěvu k přátelům do Concordu a nechala v hotelu adresu; ředitel hotelu jí poslal telegram hned, jakmile mrtvou nalezli. Měla slečna Danburyová vlastní služebné? Ne, používala hotelové obsluhy. Kdo viděl naposledy slečnu Danburyovou živou? Viděl ji liftboy, když se někdy po jedenácté hodině vrátila z opery. Byla sama? Ne; doprovázel ji profesor Charles Meredith z místní university. Doprovodil ji k výtahu a tam se s ní rozloučil; do svého bytu se vrátila sama.

„Jak se znala s profesorem Meredithem?“ chtěl vědět Mallory.

„Byl to její přítel nebo příbuzný?“

„Já nevím,“ řekl ředitel hotelu. „Ona tu znala spoustu lidí. Tentokrát tu strávila jen dva měsíce, ale před třemi léty tu zůstala půl roku.“

„Proč sem vlastně přijela? Měla snad pro to nějaký zvláštní důvod, třeba obchodní jednání, nebo přijela jen tak na návštěvu?“

„Myslím, že jen na návštěvu.“

Z ulice vstoupil do hotelové haly muž středních let, s výraznými rysy, spíš hubený, prudkých pohybů a zřejmě pěstěného zevnějšku. Zamířil rovnou k recepčnímu pultu.

„Zavolejte prosím slečně Danburyové a řekněte jí, že ji Herbert Willing zve na oběd v zahradním klubu,“ řekl nový příchozí. „Že jsem dole s vozem a čekám na ni.“

Mallory a ředitel se ohlédli, aby viděli, kdo to je. Mladý muž za pultem tázavě pohlédl na detektiva. Pan Willing netrpělivě zaklepal na pult.

„Tak bude to?“ otázal se. „Neusnul jste?“

„Dobré jitro, pane Willingu,“ pozdravil ho Mallory.

„Dobrý den, Mallory,“ obrátil se Willing k detektivovi. „Co vy tady děláte?“

„Vy nevíte, že slečna Danburyová byla…“ detektiv se na okamžik odmlčel a zřejmě pak dokončil jinak, než měl původně v úmyslu, „že je mrtvá?“

„Mrtvá!“ zhrozil se Willing. „Mrtvá!“ opakoval, jako by tornu nemohl uvěřit. „Co to povídáte?“ V úžasu chytil Malloryho za rameno a zatřásl jím. „Slečna Danburyová že je…“

„Mrtvá,“ ujistil ho detektiv. „Pravděpodobně spáchala sebevraždu. Všechno tomu nasvědčuje. Našli ji přede dvěma hodinami v jejím pokoji.“

Dobré půl minuty zíral Willing na Malloryho, jako by nechápal, pak klesl do křesla a zavřel oči. Mallory už myslel, že omdlel, když Willing oči znovu otevřel; zračila se v nich hluboká bolest a jeho živá tvář byla křečovitě stažena.

„Je to moje vina,“ řekl prostě. „Připadám si jako vrah. Včera jsem ji sdělil něco velmi nepříjemného, ale ve snu mě nenapadlo, že…“ Willing se zarazil.

„Něco nepříjemného?“

„Vyřizoval jsem pro ni nějaké právní věci,“ vysvětloval Willing. „Slečna Danburyová chtěla prodat obrovské pozemky, které měla v Anglii a právě když už se zdálo, že je věc hotová, sešlo z toho. Asi… asi jsem jí to neměl říkat. Dnes ráno jsem dostal další nečekanou nabídku z jiné strany a běžel jsem jí to oznámit – a pozvat ji na oběd, abychom tu dobrou zprávu oslavili.“ Willing na okamžik zmlkl a zahleděl se na Malloryho. „Připadám si jako vrah,“ řekl pak znovu.

„Nechápu, proč by kvůli nějakému obchodnímu neúspěchu…“ začal detektiv a zavrtěl hlavou. „Vždyť byla přece bohatá, ne? Co jí mohlo záležet na tom, jak ten obchod dopadne?“

„Bohatá sice byla, to ano, měla šperky a nemovitosti, ale k tomu příliš mnoho nevýnosné půdy,“ vysvětloval advokát. „Nemovitosti, které patří k rodovému titulu, jsou silně zadluženy. I když měla krásné šperky a toalety a podobné věci, všimněte si, že žila dost skromně. Slečna Danburyová prostě potřebovala peníze. Musel bych vám to vykládat nejméně hodinu, abyste to pochopil. – Ale jak zemřela? A kdy? Jakým způsobem si vzala život?“

Detektiv Mallory sdělil Willingovi fakta, která znal. Advokát nervózně zavíral a rozvíral pěsti a nechápavě mu naslouchal. Nakonec se rozhodli, že spolu půjdou k profesoru Meredithovi.

„Sice nevím, co nám to pomůže,“ řekl Willing, „ale profesor Meredith by nám mohl něco říci, z čeho bychom…“ A se zábleskem naděje v očích pohlédl na Malloryho.

„Pojďme,“ souhlasil Mallory. Nasedli spolu do Willingova auta a jeli.

Profesorem Meredithem zpráva zřejmě silně otřásla. Vysvětlil návštěvníkům, že slečnu Danburyovou poznal před několika týdny. Setkal se s ní u svých anglických přátel, milovníků hudby, a brzy je společná láska k hudbě sblížila. Několikrát pozval slečnu Danburyovou do opery. Neznal ji sice příliš důvěrně, ale nechtělo se mu věřit, že mohla spáchat sebevraždu.

„Sebevražda je to nepochybně,“ prohlásil detektiv na odchodu. „Sebevražda jedem. Jasný případ.“

Nazítří se však ukázalo, že co se zdá jasné, nemusí být vždy pravda. Při pitvě nebyla v těle nalezena nejmenší stopa jakéhokoli jedu, a právě tak tomu bylo i s rozbitou sklenicí; policie pečlivě sesbírala všechny střepiny a podrobila je důkladnému zkoumání. Srdce bylo v normálním stavu, nejevilo známky stažení ani rozšíření, jak by tomu bylo, kdyby byla mrtvá spolkla nebo vdechla nějakou jedovatou látku.

„Bude to tedy ta ranka na tváři,“ prohlásil Mallory. „Třeba žádný jed nespolkla – ale vstříkla si ho do krve.“

„Vyloučeno,“ namítl jeden z lékařů. „V tom případě by se na srdci jevily známky rozšíření nebo stažení. Mimoto ta ranka vznikla až po smrti. Důkazem toho je, že nekrvácela.“ Lékař zamyšleně svraštil čelo. „Já ostatně nechápu, jak ta rána vůbec mohla vzniknout. Je to spíš jako bodnutí – tvář je propíchnuta skrznaskrz. Jako kdyby ji někdo propíchl třeba staromódní jehlicí do klobouku.“

Detektiv na něho hleděl s úžasem. Vznikla-li ranka po smrti, pak si ji samozřejmě nemohla způsobit slečna Danburyová sama – a to znamená, že byla zavražděna! A přitom tu nejde o loupežnou vraždu: žádný šperk nechyběl a v místnosti zřejmě nikdo ničím nepohnul.

„Tvář je propíchnuta skrznaskrz!“ opakoval Mallory nechápavě.

„Poslyšte, a když to tedy nebyl jed, co ji zabilo?“

Lékaři se na sebe významně podívali.

„Já nevím, jak bych vám to vysvětlil,“ řekl jeden. „Ona prostě zemřela na nedostatek vzduchu v plicích, jestli mi rozumíte.“

„Na nedostatek vzduchu v plících – to je ovšem důležitá věc!“ Detektiv hleděl z jednoho na druhého. „To myslíte, že se udusila nebo zadávila?“

„Myslím přesně to, co jsem řekl,“ odpověděl lékař. „Uškrcena nebyla – na krku nejsou žádné stopy. Ani se nezadávila – hrdlo není ničím ucpáno. Zemřela doslova na nedostatek vzduchu v plících.“

Mallory hodil po lékařích zlostným pohledem. Tihle doktoři! Jestli mě chtějí vodit za nos…

„Tak abychom si rozuměli,“ řekl jim. „Podle vás slečna Danburyová nezemřela přirozenou smrtí?“

„Vyloučeno!“ zvolali lékaři svorně.

„A nebyla otrávena? Ani uškrcena? Ani ji nepřejelo nákladní auto? Ani ji nikdo nevyhodil do povětří dynamitem? Ani ji nekopl mezek? Ani,“ dodal ještě, „nevypadla ze vzducholodi?“

„Ne.“

„Jinými slovy prostě přestala žít?“

„Asi tak něco,“ souhlasil jeden z lékařů a pokusil se svou myšlenku vyjádřit srozumitelněji: „Znáte tu pověru, podle které může kočka spícímu nemluvněti vysát dech?“ otázal se. „Tak tedy slečna Danburyová zemřela právě takhle nějak, chápete-li, co mám na mysli. Jako kdyby jí nějaké velké zvíře nebo něco…“

Lékař se zarazil, Detektiv Mallory byl schopný člověk – nejschopnější z celé kriminální policie, ale žlutý petrklíč u potoka byl pro něho pouhým žlutým petrklíčem a ničím víc. Ne že by neměl fantazii, Viděl prostě věci tak, jak jsou, jeho úkolem bylo zabývat se fakty, obyčejnými, všedními fakty amerického života, fakty základními. A najednou měl pouze jediný základní fakt, z něhož mohl vycházet, že totiž slečna Danburyová je mrtva – zavražděna – a že se to stalo jakýmsi záhadným, nadpřirozeným způsobem. Takhle nějak to přece dělají upíři, ne? Mallory se slabě zachvěl.

„To máte jako upíři,“ řekl nejmladší z lékařů jakoby ozvěnou na detektivovy úvahy. „Takový upír prý taky jen tak lehce bodne a…“

Mallory už dál neposlouchal. Otočil se na podpatku a práskl za sebou dveřmi.

Nazítří, v pondělí ráno, byl nalezen přístavní dělník jménem Henry Sumner mrtev na židli ve špinavém hotelovém pokoji na Atlantic Avenue. Na tváři – zčernalé, jak tomu bývá u těch, kdo zemřelí zadušením – měl výraz nevýslovné hrůzy. Pootevřené rty měl lehce pohmožděny, jakoby od slabého úderu; na levé tváři měl nepatrnou nekrvavou ranku. U nohou se mu válela rozbitá sklenice.

Zprávu o této dvojnásobné záhadě přinesl Myslícímu stroji mladý reportér Hutchinson Hatch. Marta, jediný služebný duch slavného učence, uvedla novináře přímo do laboratoře. Když Hatch otevřel dveře, Myslící stroj se popuzeně ohlédl od pracovního stolu.

„A to jste vy, Hatchi? Buďte vítán. Posaďte se. Co mi nesete? pronesl Myslící stroj, což u něho znamenalo nejvyšší stupeň srdečného uvítání.

„Mohl byste mi věnovat pět minut?“ začal reportér omluvně.

„Co mi nesete?“ opakoval Myslící stroj, aniž zvedl oči.

„Sám nevím, co vám nesu,“ řekl Hatch. „Dvě osoby zemřely – dvě osoby společensky od sebe diametrálně vzdálené, obě byly zavražděny stejným způsobem, a přitom se zdá nemožné…“

„Nic není nemožné,“ přerušil ho Myslící stroj oním soustavně nakvašeným tónem, který mu byl zřejmě vlastní. „Víte, že tohle nerad slyším.“

„Tak tedy se zdá vysoce nepravděpodobné,“ opravil se Hatch, „že by mezi oběma zločiny mohla být sebemenší souvislost, a přece…“

„Tohle je plýtvání slovy,“ prohlásil netrpělivě nerudný učenec. „Začněte od začátku: kdo byl zavražděn, kdy, jak a proč? A co způsobilo smrt?“

„Odpovím vám napřed na poslední otázku,“ řekl reportér. „To je právě na celém případu to nejpodivnější. Nikdo totiž nedovede vysvětlit, jak byla vražda provedena, ani lékaři to nevědí.“

„Oho!“ pronesl Myslící stroj a poprvé zvedl jiskřivé štěrbiny očí od práce a upřel je na návštěvníka. „Oho!“ opakoval. „Dál.“

Hatch tedy mluvil dál. Vnadidlo konkrétní hádanky zaujalo geniální mysl Myslícího stroje natolik, že usedl do křesla. Zvrátil obrovskou groteskní hlavu dozadu, oči upřel nehybně ke stropu, štíhlé prsty složil přesně konečky k sobě a mlčky poslouchal.

„A nyní,“ řekl novinář, „nyní docházíme k nevysvětlitelnému dalšímu vývoji událostí. Zjistilo se, že společnice slečny Danburyové, paní Cecílie Davidsonová, neodjela k přátelům do Concordu a že prostě zmizela. Policie jí nemůže přijít na stopu, a dnes už ji hledají po celém státě. Zmizení té paní právě v tomto okamžiku je přirozeně podezřelé. Poukazovalo by na to, že na smrti slečny Danburyové měla účast, ale co potom…“

„Nechte stranou dohady,“ přerušil ho učenec úsečně. „Já chci fakta, fakta!“

„Mimoto,“ pokračoval Hatch vzrušeně, „v obou místnostech – tam, kde našli slečnu Danburyovou, i tam, kde zemřel Henry Sumner – se dějí divné věci.“

„Jaké divné věci?“ otázal se Myslící stroj.

„Slečnu Danburyovou našli v pondělí. Ihned po tom, co mrtvolu odnesli, dal detektiv Mallory zamknout pokoj, aby při tak podivných okolnostech smrti zůstalo prozatím všechno v původním stavu. Když se Mallory dověděl, jak zemřel Henry Sumner, a uvědomil si podobnost obou případů, dal úředně uzavřít i jeho pokoj.“

Hatch se odmlčel a s očekáváním se zahleděl do bledé, scvrklé tváře učencovy. Ale Myslící stroj neřekl nic.

„V úterý v noci se v obou těch pokojích stala přesně tatáž věc,“ pokračoval Hatch. „Někdo vnikl do pokoje slečny Danburyové a všechno tam zpřevracel naruby, a totéž provedl někdo v pokoji Henryho Sumnera. Dnes ráno, to je ve středu, byl v pokoji slečny Danburyové nalezen zcela zřetelný krvavý otisk ruky, a to na dřevěné vrchní desce toaletního stolku. Vypadá to na ženskou ruku. V Sumnerově pokoji zas našli krvavou šmouhu, kterou mohla docela dobře rovněž zanechat zkrvavená ruka.“ Hatch se odmlčel. Tvář Myslícího stroje zůstala dál nehybná. „Jaká muže být souvislost mezi mladou šlechtičnou a – přístavním dělníkem? Proč…“

„Kterou katedru vede na universitě profesor Meredith?“ otázal se náhle Myslící stroj.

„Katedru řečtiny,“ odpověděl Hatch.

„Kdo je ten Willing?“

„Jeden z nejznámějších advokátů ve městě. Má pověst po všech stránkách schopného a počestného člověka.“

„Viděl jste mrtvolu slečny Danburyové?“

„Viděl.“

„Měla velká nebo malá ústa?“

Poslední otázka byla tak odlehlá, že vyvolala na Hatchově tváři výraz údivu, ačkoli byl zvyklý na podivné metody Myslícího stroje. Věděl už dávno, že učenec pokaždé přistupuje k problému z nějaké nečekané strany, ale tyto jeho otázky…

„Řekl bych spíš menší,“ odpověděl Hatch nejistě. „Rty měla pohmožděné, jako kdyby – jako kdyby jí na ně někdo přitiskl něco kulatého, dejme tomu pětadvacetník. Ústa i tváře měla takové podivně propadlé…“

„Ovšem,“ poznamenal Myslící stroj. „A u Sumnera to bylo taky tak, že?“

„Přesně stejně. Vy jste řekl ‚ovšem‘. To myslíte…“ reportér nyní dychtivě hleděl na učence.

„Okamžik, prosím…“ půl minuty hleděl Myslící stroj do prázdna. A pak řekl: „Nebyl ten Sumner anglosaského typu? Má typicky anglické jméno.“

„Byl. A mimoto je to nádherný exemplář chlapa. Říká se o něm, že byl stejně statečný piják jako dříč.“

A zase zmlkl.

„Nevíte náhodou, zda se profesor Meredith zajímá nebo někdy zvlášť zajímal o fyziologii – myslím o fyziologii přírody?“

„To nevím.“

„Prosím vás, co nejdřív mi to zjistěte,“ přikázal učenec stručně. „Říkáte, že Willing zastupoval slečnu Danburyovou v nějakých právních věcech. Snažte se od něho získat co nejvíc informací. Možná že se tu ukáže nějaká souvislost, snad i příbuzenský vztah mezi přístavním dělníkem Henrym Sumnerem a anglickou šlechtičnou slečnou Violetou Danburyovou. To je teď ze všeho nejdůležitější. Možná že žádný z nich o tomto vztahu ani nevěděl, ale mohl tu být. V opačném případě by pak zbývalo jen jediné řešení.“

„A to?“ otázal se Hatch.

„Že ty vraždy jsou dílem šílence. Pokud jde o způsob smrti obou obětí, tam žádná záhada ovšem není.“

„Že tam není žádná záhada?“ opakoval nechápavě reportér. „Vy tedy víte, jak…“

„Ovšemže to vím, a vy to víte taky. Vědí to i soudní lékaři, jenže oni nevědí, že to vědí.“ Myslící stroj spustil dál didakticky: „Vědomosti, kterých se nedá prakticky použít, nejsou k ničemu. Skutečný rozdíl mezi velkým intelektem a průměrným intelektem záleží pouze v tom, že velký intelekt dovede svých vědomostí použít.“ Na okamžik se odmlčel. „V našem případě nám zbývá zjistit, kdo si byl vědom nesmírných výhod tohoto způsobu vraždy.“

„Jakých výhod?“

„Z hlediska vraha existují dobré a špatné způsoby, jak někoho zabít,“ vysvětloval učenec. „Náš vrah si zvolil rychlý, nehlučný, prostý způsob, spolehlivý jako běh času. Bez křiku, bez zápasu, bez výstřelu, bez jedu, jehož původ může být vystopován, nikde nic, až na…“

„Tu ranku na levé tváři?“

„Právě, a to není žádná stopa. Vlastně jediná stopa, kterou vůbec máme, je jistota, že vrah, ať už muž nebo žena, je dokonale obeznámen s fyziologií.“

„To tedy myslíte, že profesor Meredith…“

„Nic nemyslím,“ prohlásil Myslící stroj. „Jak už jsem řekl, chci vědět, zda Meredith má nějaké znalosti z oboru fyziologie, a dále chci vědět, zda existuje nějaká souvislost mezi slečnou Danburyovou a tím dokařem. Když mi tyto informace opatříte…“

Dveře laboratoře se náhle rozlétly a vstoupila bledá, vyděšená Marta. Ruce se jí třásly, koktala rozčilením.

„Pane profesore, to je strašné, já…“

„Copak je?“ otázal se učenec podrážděně.

„Já… Já omdlím…“ pronesla ještě Marta a skutečně omdlela. Před jejich užaslými zraky se zhroutila na zem.

„Ale ale!“ zvolal Myslící stroj rozmrzele. „Taková bezohlednost! To nám nemohla napřed říct, co se jí stalo?“ Trvalo dobrých deset minut, než Martu vzkřísili. Pak teprve jim chabým hlasem vyprávěla, co se jí přihodilo. Zvonil telefon, a když zvedla sluchátko, někdo se ptal po profesoru Van Dusenovi, že by s ním rád mluvil. Na otázku, kdo volá, hlas odpověděl: „Na tom nezáleží. Je profesor doma? Rád bych s ním mluvil.“ – „Napřed mi řekněte, co si přejete,“ řekla mu Marta. „Já mu to musím vždycky hlásit.“ – „Tak mu řekněte, že vím, kdo zavraždil slečnu Danburyovou a Henryho Sumnera,“ řekl hlas. „Zeptejte se, může-li mě přijmout. Že jsem na cestě k němu.“

„A najednou,“ vyprávěla dál Marta Myslícímu stroji, „najednou se tam na druhém konci muselo něco stát. Slyšela jsem docela jasně ještě jiný mužský hlas a pak to bylo, jako kdyby někdo někoho škrtil, a pak ten druhý hlas řekl něco sprostého. A dál už jsem neslyšela nic. Asi tam zavěsili.“ Marta se rozhořčeně odmlčela. „Představte si to, pane profesore, on se ten člověk opovážil říct mi takové sprosťáctví…“

Zraky obou mužů se na okamžik setkaly; oba napadla stejná myšlenka. Myslící stroj ji vyslovil, nahlas.

„Další,“ pravil. „Třetí vražda.“

Prudce se otočil a vyšel z místnosti: Marta cosi zabručela a vyšla za ním. Hatchovi nezbylo než čekat. Ručičky na hodinách se blížily k půl osmé. V osm hodin se učenec vrátil do laboratoře.

„Těch deset minut, co byla Marta v bezvědomí, stálo patrně někoho život. Rozhodně jsme tím zmeškali okamžité rozřešení záhady.“ prohlásil Myslící stroj trpce. „Kdyby nám to byla řekla, než omdlela, byla by si telefonistka v centrále ještě pamatovala číslo, které sem volalo. Já mám totiž s telefonní společností takovou dohodu. Takhle ovšem mezitím proběhly desítky hovoru, a my tenhle už nezachytíme.“ Bezmocně rozhodil rukama. „Slíbili mi přece jen, ze se vynasnaží to číslo zjistit, ale dovím se to až zítra. Zatím. Se ještě dnes večer pokuste navštívit pana Willinga a snažte se dovědět, jaký mohl být vztah mezi slečnou Danburyovou a Henrym Sumnerem, jestliže takový vztah vůbec existoval. A promluvte s profesorem Meredithem.“

Novinář zatelefonoval Willingovi do bytu, ale nezastihl ho doma. Zkusil proto zavolat do jeho kanceláře. Bylo už pozdě a nechtěl velkou naději, že se mu tam někdo ozve. Jeho obavy se potvrdily. A tak se stalo, že třetí tragédie byla objevena teprve ve čtyři hodiny ráno. V tuto hodinu uklízečka, zaměstnaná v budově, kde byla Willingova advokátní kancelář, vstoupila do Willingovy pracovny a nalezla ho s roubíkem v ústech, spoutaného na rukou a na nohou a pevně přivázaného k židli. Byl živ, ale zřejmě tak vyčerpán, že ztratil vědomí. Přímo proti němu seděl v křesle jeho tajemník Maxwell Pittman, mrtev. Na tváři – zčernalé, jak tomu bývá u lidí, kteří zemřeli udušením – měl výraz nevýslovné hrůzy. Pootevřené rty měl lehce pohmožděny jakoby od slabšího úderu; na levé tváři měl nepatrnou nekrvavou ranku.

Za půl hodiny nato se dostavil na místo detektiv Mallory. Díky povzbuzujícím prostředkům se Willing natolik zotavil, že byl schopen mluvit.

„Nemám ponětí, co se stalo,“ řekl. „Bylo šest hodin večer a byl jsem tu sám s Pittmanem, něco jsme dodělávali. Pittman na chvilku odešel. Já jsem seděl za psacím stolem. Slyšel jsem, jak někdo vešel, myslel jsem, že je to Pittman. Ten člověk se ke mně přiblížil zezadu, a najednou mi položil na obličej šátek, napuštěný nějakou omamnou látkou. Chtěl jsem křičet a patrně jsem se bránil, ale pak se mi zatmělo před očima. A dál už nevím nic. Když jsem se probral a byl zase schopen vnímat, seděl Pittman tam, kde ho teď vidíte.“

Mallory se jal hledat v kanceláři stopy vraha a nalezl šátek napuštěný nějakým narkotikem. Byl to jemný batistový kapesník, a jak jej Mallory prohlížel, ucítil silný pach nějaké drogy. V rohu kapesníku byl monogram.

„C. D.“ četl detektiv. „Cecílie Davidsonová.“

Brzy nato vtrhl Hutchinson Hatch do laboratoře Myslícího stroje. „Měl jste pravdu. Další vražda,“ hlásil.

„Já vím,“ Myslící stroj se dál skláněl nad pracovním stolem. „Kdo to byl?“

„Willingův tajemník Maxwell Pittman.“ A Hatch vyprávěl, co se stalo.

„Můžeme očekávat ještě dvě,“ poznamenal učenec.

„Ještě dvě?“ zhrozil se Hatch.

„Jednou z obětí by mohla být Cecílie Davidsonová. Prosím vás, zavolejte mi ihned taxi.“

Zajeli spolu na universitu navštívit profesora Mereditha. Profesor byl jejich návštěvou zřejmě překvapen a jeho překvapení se změnilo v rozhořčený úžas, když mu Myslící stroj položil první otázku.

„Profesore, můžete přesně vypovědět, co jste dělal každou minutu od včerejšího odpoledne do čtyř hodin dnes ráno?“ otázal se Myslící stroj bez obalu. „Abyste mi dobře rozuměl – mám na mysli celou dobu, po kterou mohlo dojít k zavraždění Pittmana.“

„Promiňte, ale já se tu nenechám urážet…“ vybuchl profesor Meredith.

„Snažím se vás zachránit před zatčením,“ řekl učenec suše. „Můžete-li prokázat alibi na celou tu dobu, buďte ujištěn, že se vám bude co nejdřív velice hodit. A teď kdybyste mi laskavě mohl poskytnout informace o…“

„A kdo vůbec jste?“ otázal se profesor Meredith. „Jak si dovolujete něco takového…“

„Jmenuji se Van Dusen,“ odtušil Myslící stroj, „Augustus S. F. X. Van Dusen. Dávno před tím, než jste přišel na zdejší universitu, vedl jsem zde ústav filosofie. Odešel jsem na vlastní žádost. Později mi universita udělila doktorát práv.“

Účinek tohoto sdělení byl pozoruhodný. Profesor Meredith byl rázem jako vyměněný.

„Promiňte, profesore,“ řekl. „Čím bych vám mohl pomoci?“

„Rád bych věděl, je-li vám něco známo o rodině slečny Danburyové,“ pokračoval učenec. „A vy, Hatchi, si mezitím vezměte taxi a zajeďte mi změřit přesný průměr toho zranění na Pittmanových rtech. A promluvte s Willingem, bude-li vás moci přijmout. Ať vám poví všechno, co ví o rodině slečny Danburyové – myslím, jaké měla příbuzenstvo, známé, a vůbec všechno, co ví o jejím soukromém životě. Za hodinu se sejdeme u mě doma.“

Hatch odešel a oba muži osaměli. Když Hatch dorazil za hodinu nato do učencova domu, Myslící stroj právě odcházel.

„Jdu navštívit pana George Parsonse, takzvaného Měděného krále,“ řekl učenec na vysvětlenou. „Pojďte se mnou, budu vás možná potřebovat.“

Od toho okamžiku začal sled tak podivných, bizarních a na první pohled tak nesourodých událostí, že z toho byl Hatch úplně zmaten. Všechno dohromady to nedávalo smysl. Například ta návštěva Myslícího stroje v kanceláři pana Parsonse.

„Zeptejte se prosím pana Parsonse, může-li přijmout profesora Van Dusena,“ řekl učenec Parsonsově sekretářce.

„Oč jde?“ zněla stručná odpověď pana Parsonse. „O krk,“ byla odpověď, kterou sekretářka tlumočila Měděnému králi.

„O čí krk?“ přál si vědět pan Parsons. „O jeho,“ odpověděl stejně stručně Myslící stroj.

Nato byl okamžitě uveden do Parsonsovy pracovny. Po deseti minutách z ní opět vyšel a pokynul Hatchovi, aby ho následoval. Zajeli taxíkem do obchodní čtvrtí a zastavili před hračkářstvím, kde si Myslící stroj koupil malý nafukovací balónek; další zastávka byla v květinářství, kde koupil zlověstně dlouhý špendlík, jakým se připínají květiny na dámské toalety.

„Ještě jste mi neřekl, jak velká je ta pohmožděnina, Hatchi.“

„Přesně jeden a čtvrt palce v průměru.“

„Děkuji. A co říkal Willing?“

„Nemluvil jsem s ním. Mám s ním schůzku za hodinu.“

„Dobře,“ přikývl Myslící stroj. „Až se s ním sejdete, řekněte mu prosím vás, že já vím – doslova že vím, kdo zavraždil slečnu Danburyovou, Sumnera a Pittmana. Nebojte se mu říci zcela jednoznačně – že to vím.“

„A vy to opravdu víte?“ otázal se Hatch rychle.

„Nevím,“ přiznal se upřímně učenec. „Ale vy musíte Willinga přesvědčit, že to vím. A řekněte mu, že zítra v poledne sdělím policii pozoruhodná fakta, která jsem o vraždách zjistil. A že tak učiním přesně v poledne! Musíte mu vtlouci do hlavy, že vím naprosto nepochybně, kdo vraždy spáchal.“ Na okamžik se zamyslil. „Můžete ještě dodat, že jsem vám řekl, že vrah je vysoce postavená osoba a že se jeho jméno dosud v souvislosti s vraždami neobjevilo – alespoň ne v nepříjemné souvislosti. Že vy to jméno neznáte – že je znám jen já sám. A že je zítra v poledne sdělím policii.“

„Máte pro mě ještě nějaké další instrukce?“

„Přijeďte ke mně zítra a přiveďte s sebou Malloryho.“

V to poslední ráno se události střídaly s rychlostí orkánu. Mallory s Hatchem sotva dorazili, a už zvonil telefon a Malloryho volali z úřadu. Že přišla paní Cecílie Davidsonová, že se dostavila dobrovolně, ale že nechce mluvit s nikým jiným než s Mallorym.

„Teď mě nikam netahejte, Mallory. Já musím zůstat doma, nesmírně na tom záleží,“ řekl Myslící stroj, který cosi kutil mezi křivulemi, drobnohledy a různými přístroji na svém pracovním stole. „Ať tam paní Davidsonovou zadrží do vašeho příchodu. Zeptejte se jí, jaký byl vztah mezi slečnou Danburyovou a Henrym Sumnerem.“ Detektiv odešel a učenec se obrátil k Hatchovi. „Vezměte si tenhle dlouhý špendlík,“ řekl mu. „Dnes ještě před polednem sem přijde významná návštěva. Kdybych v době, kdy ta návštěva bude v této místnosti, přiložil cokoli k ústům – třeba láhev – nebo kdyby mi bylo cokoli přidrženo k ústům a já jsem to do třiceti vteřin neodstranil, propíchněte mi tvář tímto špendlíkem. Nesmíte váhat.“

„Propíchnout vám tvář?“ opakoval reportér. Nepříjemně ho zamrazilo v zádech, když si uvědomil, co má učenec na mysli. Je opravdu naprosto nutné takhle riskovat…

„Řekl jsem, když to sám neodstraním!“ přerušil ho Myslící stroj. „Budete mě pozorovat z vedlejšího pokoje a Mallory také, vrátí-li se včas. Předvedu vám přesně metodu, jak byla vražda spáchána, a chci, abyste byli svědky.“ Když spatřil vzrušení na tváři svého společníka, dodal prostě: „Nehrozí mi žádné nebezpečí, špendlík je jen pojistka pro případ, že by někde něco selhalo.“

Zanedlouho nato se vrátil zamračený Mallory.

„Mluvil jsem s paní Davidsonovou,“ řekl. „Popírá, že by vraždu spáchala, ale přiznává, že krvavý otisk ruky na toaletním stolku mohla zanechat ona. Vykládala mi, že po zavraždění slečny Danburyové hledala v jejím pokoji nějaké rodinné listiny, potvrzující právní nárok na nějaké pozemky v Anglii. Já jsem jí moc nerozuměl. A jak je hledala – byla nervózní a spěchala – poranila se prý do krve o nůžky na toaletním stolku slečny Danburyové. A tak že asi vznikl ten otisk ruky. Když v hotelu nic nenašla, šla prý k Sumnerovi a přiznává, že i tam mohla zanechat krvavou stopu.“

„Ptal jste se jí, v jakém vztahu ti dva byli?“ otázal se učenec.

„Ptal. Říká, že Sumner byl vzdálený bratranec slečny Danburyové. Byl to jediný syn mladšího bratra jejího otce, utekl z domova po nějakém divokém kousku a usadil se tady. Jediným dalším příbuzným je George Parsons, Měděný král. Paní Davidsonová naléhala, abychom ho varovali – zřejmě myslí, že on je další na řadě. Proto prý přišla na policii – požádat nás, abychom ho varovali.“

„Už se stalo,“ řekl Myslící stroj, „a Parsons touto dobou odjel na důležitou obchodní cestu na západ.“

Mallory na něho vyvalil oči. „Mně se zdá, že vy toho víte víc než já.“

„Vím toho,“ uznal učenec, „daleko víc než vy.“

„Já myslím, že paní Davidsonová bude mluvit docela jinak, až si to hezky rozmyslí v chládku za mřížemi,“ prohlásil detektiv. „Třeba si lépe vzpomene, až…“

„Ona mluví pravdu.“

„Pravdu! Tak proč utekla? Jak to, že jsme ve Willingově pracovně našli po Pittmanově vraždě její kapesník napuštěný narkotikem, když tam Willing seděl svázaný? Jak to, že…“

Myslící stroj pokrčil rameny. „Na všechno dojde, Mallory.“

Dveře laboratoře se otevřely a objevila se v nich Marta, oči planoucí rozhořčením.

„Je tady ten člověk, co na mě byl tak sprostý do telefonu,“ řekla, „a chce s vámi mluvit, pane profesore.“

Mallory přelétl bystrýma očima z tváře učencovy na tvář reportérovu, aby z nich vyčetl důvod podivné proměny, která se s nimi udala.

„Víte to jistě, Marto?“ otázal se Myslící stroj. „Bodejť ne! Do smrti nejdelší si budu pamatovat ten hlas, jak mi sprostě nadával. Poznala bych ho mezi tisíci. Otevřela jsem mu, a jen promluvil, věděla jsem, že je to on. Neřekl mi, kdo je, ale já jsem ho poznala po hlase.“

„Já vím, kdo to je,“ řekl Myslící stroj. „Pošlete ho dál, Marto.“ Po Martině odchodu se obrátil k detektivovi a Hatchovi. „Počkejte zatím vedle. Kdyby se něco stalo, Hatchi, nezapomeňte, co máte udělat.“

Když návštěvník vstoupil, Myslící stroj seděl v křesle, konečky prstů sepjaté. Návštěvník byl muž středního věku, ostrých rysů, spíš hubený, prudký v pohybech a zřejmě dbalý svého zevnějšku. Byl to advokát Herbert Willing. V jedné ruce nesl kufřík. Na okamžik se zarazil a zvědavě si prohlížel droboučkého učence.

„Pojďte dál, pane Willingu,“ řekl Myslící stroj, jako by ani na okamžik nepochyboval o totožnosti svého návštěvníka. „Vy jste chtěl se mnou mluvit o té…“ a neurčitě se odmlčel.

„Pokud jsem vyrozuměl,“ řekl advokát, „zajímáte se o vyřešení těch – hm – pozoruhodných vražd, a já bych si s vámi o některých podrobnostech rád pohovořil. Mám tu s sebou nějaké papíry, které…“ Willing otevřel kufřík, „…by vás mohly zajímat. Byl u mne nějaký novinář a říkal mi, že prý máte nějaké informace.“

„Znám vrahovo jméno,“ řekl Myslící stroj.

„Skutečně?“ A můžete mi jeho jméno říci?“

„Mohu. A jak pozoruji, vy se domníváte, že je to muž. Máte pravdu. Jmenuje se Herbert Willing.“

Hatch, který výjev pozoroval ze sousedního pokoje, viděl, jak si Myslící stroj pomalu přejel rukou přes ústa, jako kdyby potlačoval zívnutí; spatřil, jak se WiIling náhle vymrštil kupředu s nějakou lahví v ruce; viděl, jak surově přitiskl učence k opěradlu křesla a jak mu násilím přiložil láhev k ústům. Hned nato uslyšel Hatch, jak něco cvaklo, a s učencovým scvrklým obličejem se stalo cosi strašlivého. Oči se mu rozšířily hrůzou, tváře jako by se propadly. Myslící stroj instinktivně uchopil láhev oběma zesláblýma rukama.

V téže vteřině Willing rychle vyňal z kufříku ještě něco a mrštil tím o zem. Byla to sklenice! Učenec klidně odstranil láhev od úst.

„Ta sklenice,“ řekl, „uzavírá důkaz.“

Hutchinson Hatch byl štíhlý, mrštný a houževnatý; pod zavalitým zevnějškem detektiva Malloryho se skrývalo ocelové svalstvo; a přesto měli oba co dělat, aby advokáta zdolali. Myslící stroj jako by zápasící trojici ani neviděl. Zvědavě si prohlížel láhev, kterou držel v ruce. Hrdlo bylo ucpané malým gumovým balónkem. Tento balónek vtlačil Myslící stroj jazykem do hrdla láhve o zlomek vteřiny dřív, než Willing stisknutím obratně skrytého pera uvedl v činnost smrtonosnou moc láhve. Když konečně zvedl oči, setkal se se zuřivým pohledem vraha, který byl již spoután na rukou ocelovými pouty.

Čtvrt hodiny nato už byli všichni na policejním ředitelství, tam čekala paní Davidsonová.

„Paní Davidsonová,“ otázal se Myslící stroj, „proč jste nejela do Concordu, jak jste říkala?“

„Já jsem tam jela,“ řekla paní Davidsonová, „ale když jsem se dověděla o té strašlivé vraždě slečny Danburyové, dostala jsem strach. Bála jsem se, že do toho budu zapletená, a ztratila jsem hlavu. Poprosila jsem své přátele, aby nikomu neříkali, že jsem u nich, dokud si to všechno nerozmyslím a neudělám si plán, a oni souhlasili, Ovšem kdyby u nich byli udělali domovní prohlídku, byli by mě našli. Propadla jsem panice. Po Sumnerově smrti jsem věděla, že George Parsons je v hrozném nebezpečí. Nakonec jsem to už nevydržela a šla jsem na policii, abych řekla všechno, co o té strašné tragédii vím.“

„A proč jste prohledávala pokoj slečny Danburyové a pokoj Sumnerův?“

„To už jsem vysvětlila panu Mallorymu,“ řekla paní Davidsonová. „Věděla jsem, ze Violeta Danburyová a Henry Sumner jsou sestřenice a bratranec a že každý z nich má jisté dokumenty, které potvrzují jejich nárok na obrovské jmění v Anglii, o které se dosud vede spor. Věděla jsem, že by ty papíry prospěly tomu, kdo nárok uplatňuje. Je to…“

„Pan George Parsons, Měděný král,“ pravil učenec. „Vy jste ty papíry nenašla, protože už je Willing předtím sebral. On si chtěl majetek přivlastnit sám, a patrně by se mu to bylo pomocí nějakých právnických kliček podařilo, až by všichni ostatní byli z cesty. Začal ty vraždy plánovat, až když si byl jist svou věcí.“ Učenec se obrátil přímo k paní Davidsonové. „Vy jste žila v blízkosti slečny Danburyové, a proto jste měla klíč k jejímu apartmá. Jediná obtíž pro vás byla, jak se pozdě v noci dostat nepozorovaně do hotelu, a prostě jste zkusila štěstí. Willing na sebe vzal stejné riziko tu noc, kdy zavraždil slečnu Danburyovou. Teď mi ale řekněte, jak jste se dostala k Sumnerovi?“

„To bylo hrozné, ale já jsem v tom špinavém domě našla jeho pokoj podle popisu v novinách. Dveře byly zamčené; jak jsem očekávala, ale na konci chodby byl požární východ. Byl otevřený a já jsem se dostala do pokoje oknem z požárního žebříku.“

„Teď chápu,“ řekl Myslící stroj a na chvíli se odmlčel; pak obrátil své živé modré oči na spoutaného advokáta. „Vy jste chytrý člověk, Willingu. Víme, proč jste zavraždil slečnu Danburyovou a Henryho Sumnera – abyste odstranil ty, kdo měli právoplatný nárok na onen majetek v Anglii. Ale co Pittman? Ten asi nějak vytušil, že jste vrah. Když se mi pokusil zatelefonovat, vy jste ho přistihl, zabil jste ho stejným způsobem jako ty druhé, a pak jste sám sobě dal roubík do úst a spoutal jste se a čekal jste. To byla na tak chytrého člověka pošetilá lest, Willingu – tím spíš, že jste nechal válet na zemi kapesník paní Davidsonové, abyste svedl podezření na ni. Bylo to nesmyslné jednání na člověka s přírodovědeckými znalostmi, Willingu.“

Myslící stroj se nyní téměř pochechtával.

„Věděl jsem přirozeně,“ pokračoval, „že když si budete myslit, že toho o vraždách vím příliš mnoho, přijdete ke mně. A vy jste přišel. Byla to průhledná léčka, a vy jste se do ní chytil. Já jsem byl připraven na to, že se mě pokusíte zabít. Ale kupodivu jsem se nebál ani revolveru, ani nože. Věděl jsem, že smrtící nástroj, jehož jste dosud používal, považujete za tak výhodný, že vás ani nenapadne použít něčeho jiného. A na to jsem byl připraven. A to je myslím všechno.“ Myslící stroj vstal.

„Všechno?“ opakovali Hatch a Mallory současně. „Ale jak jste…“

„Aha,“ řekl Myslící stroj a znovu usedl, „jak jsem k tomu závěru dospěl, co? Logikou, přátelé, prostou logickou úvahou na základě známých faktů. Bylo to jednoduché, jako že dvě a dvě jsou čtyři – a to ne někdy, nýbrž vždycky. Pojďte se mnou do laboratoře, já vám to vysvětlím.“

V laboratoři zamířil Myslící stroj ke svému pracovnímu stolu.

„Ukážu vám prostý pokus,“ řekl a vzal se stolu silný skleněný válec, na jednom konci otevřený a na druhém opatřený kohoutkem. „Položím na ústí válce kus silné gumy a otočím kohoutkem.“ Učenec provedl to, co řekl. „A teď tu gumu odstraňte.“

Novinář se vší silou pokoušel gumu odstranit, nadýchl se a zkoušel to znovu. Guma se ani nepohnula. Detektiv Mallory to rovněž zkoušel a se stejným neúspěchem.

„Co tam tu gumu drží?“ otázal se Hatch.

„Vakuum,“ odpověděl Myslící stroj. „Můžete gumu roztrhat na kousky, ale žádná lidská síla ji neodstraní v celku.“ Drobný mužík se žlutými vlasy vzal ocelový bodec a propíchl gumu. Když jej vytáhl, ozvalo se protáhlé zasyčení. Za pár vteřin nato guma sama odpadla. „Bylo to téměř dokonalé vakuum – přibližně jedna milióntina atmosféry. Tou dírkou po špendlíku mohl vzduch vniknout do válce, obrovský tlak na gumu byl odstraněn a…“ Myslící stroj rozhodil drobnýma rukama.

A tu Mallory i Hatch pochopili. Hatch si náhle připomněl dávné školní pokusy.

„Kdybych vám ten válec přiložil k ústům, Hatchi – nebo vám, Mallory, už byste ani nepromluvil, ani nevykřikl, ani se nepokusil bránit. Vysálo by to z vás vzduch až do poslední částečky, byl byste ochromen. Do dvou minut byste byl mrtev. Kdybych pak chtěl láhev zase odstranit, stačilo by, abych vám prostě propíchl tvář špendlíkem – třeba tu levou –– a zase jej vytáhl. A to je tedy tu metoda…“

„Nedostatek vzduchu v plicích!“ zvolal Hatch.

„Tak to řekli lékaři při pitvě,“ dodal Mallory.

„Jak vidíte,“ opakoval Myslící stroj rozmrzele, „na způsobu těch tří vražd nebylo nic záhadného. Vy oba jste znali úkaz, který jsem vám předvedl. Lékaři jej znali. Ale nikdo z vás si neuvědomil, že jej zná. Genialita je schopnost používat vědomostí, nikoli schopnost jich nabývat.“

Myslící stroj pohlédl na hodinky. „A teď promiňte, ale spěchám. Za chvilku přednáším ve Společnosti pro fyzikální výzkum…“

Otočil se a bez dalšího slova odešel.

Robert Barr

Skoro všichni starší autoři detektivky pojímají své hrdiny naprosto vážně – tak typicky u Sherlocka Holmese zbývá jen velmi málo místa pro humor, byť i nejangličtější. Jednou z mála výjimek je Robert Barr (1850 – 1912). Jeho hrdina je komický, a patrně právě proto je to v Anglii Francouz: konfrontace živého intelektu a samolibosti galského kohouta se solidností a omezenou imaginaci anglického buldoka vytváří zřejmě situaci, jejíž komičnost se v anglosaském světě oceňuje dodnes (vzpomeňte Hercula Poirota Agathy Christieové a nedejme se od ní přesvědčit, že Poirot je Belgičan a nikoli Francouz, ba přímo Francouz a anglického music-hallu). Eugéne Valmont přes svůj neanglický původ i své slabé stránky z něho nutně vyplývající je vynikající detektiv a jeho zápletky jsou vždy složité a originální (srovnejme například Sdružení roztržitých s Ligou zrzavých Conana Doyla, s níž má velmi podobný námět). Je-li méně znám, je to výlučně vinou autora, který mu věnoval jen jedinou sbírku povídek vydanou v r. 1906 pod názvem „Triumfy Eugéna Valmonta“. Literární rejstřík Roberta Barra se ovšem neomezoval jen na detektivní povídku. Ačkoli povídka byla hlavním předmětem jeho zájmu. V devadesátých letech minulého století vydával spolu s Jeromem Klapkou Jeromem literární měsíčník „The Idler“, z jehož pestrého obsahu mnohé neztratilo dosud na zajímavosti. Rozhodně však Robert Barr a jeho hrdina nesmí chybět v žádné antologii detektivních povídek.

3. Sdružení roztržitých

Dodnes se živě pamatuji na listopadový den, kdy jsem poprvé slyšel o případu Summertreesově, protože tehdy ležela nad Londýnem tak hustá mlha, že jsem nejméně třikrát zabloudil a drožku jsem nedostal, ať jsem nabízel sebevíc. Těch několik málo drožkářů, které jsem potkal, vedlo své koně krokem do stáje. Byl to jeden z těch londýnských dnů, které mě naplňují nudou a steskem po jasné rodné Paříži, kde mlha – když nás vůbec někdy navštíví – je jen jakási čistá lehká pára, a nikoli tato odporná londýnská směs, nasycená dusivým uhelným plynem. Mlha byla tak hustá, že chodec nerozeznal nápisy prodavačů novin na chodníku, a protože toho dne se nekonaly žádné dostihy, kameloti vyvolávali to, co považovali za nejbližší důležitou událost – zvolení nového amerického presidenta. Koupil jsem si noviny a strčil je do kapsy. Domů jsem se vrátil pozdě, a když jsem povečeřel, což jsem doma činil jen málokdy, obul jsem si pantofle, přitáhl si lenošku ke krbu a počal jsem číst večerní noviny. S lítostí jsem konstatoval, že výmluvný pan Bryan ve volbách prohrál. O otázce stříbra jsem toho mnoho nevěděl, ale líbily se mi Bryanovy řečnické výkony, a sympatizoval jsem s ním už proto, že sám byl majitelem několika stříbrných dolů, a přesto mu při nízké ceně stříbra jejich provoz sotva stačil na živobytí…

Po chvíli jsem pustil noviny z ruky, neboť mlha nyní vnikala až do bytu a čtení počínalo být obtížné, přestože jsem měl elektrické osvětlení. Sluha mi přišel oznámit, že si se mnou přeje mluvit pan Spenser Hale, a protože je mi večer vždy milejší – tím spíš, je-li to večer mlhavý – hovořit s přítelem než číst noviny, byl jsem tomu rád.

„Mon Dieu, drahý pane Hale, jak jste statečný, že si troufáte do takové mlhy.“

„Vsadím se, Monsieur Valmonte,“ řekl Hale hrdě, „že takovouhle mlhu v Paříži nedokážete!“

„Ne, v tom jste vy nedostižní,“ uznal jsem já a vstal jsem, abych přítele přivítal a nabídl mu křeslo. „Jistě to musí být vážná věc, že vás vyhnala ven za takového nečasu. Scotland Yard patrně tone v mlze.“

Jemná slovní hříčka se zřejmě minula cílem, neboť Hale odpověděl vážně: „Celý Londýn tone v mlze, ostatně stejně i velká část Anglie.“

„To si myslím,“ souhlasil jsem, ale ani tentokrát nezabral.

„Jste velice bystrý člověk, Monsieur Valmonte, takže stačí, když vám naznačím, že věc, která mě k vám dnes přivedla, je táž, která byla předmětem sporu v amerických volbách. Kdybych mluvil se svým krajanem, musel bych ovšem podat bližší vysvětlení, ale ve vašem případě, monsieur, to nebude nutné.“

Jsou okamžiky, kdy se mi protiví vychytralý úsměv a přivřené oči, jež jsou pro Spensera Hala příznačné, kdykoli mi předkládá nějaký problém, kterým by mě rád přivedl do rozpaků. Kdybych řekl, že mě do rozpaku nikdy nepřivedl, nebylo by to ovšem pravda, neboť někdy se stává, že právě dokonalá prostota problému, který ho trápí, zavádí mě do složitých vývodů, v daném případě zcela zbytečných.

Přitiskl jsem k sobě konečky prstů a chvíli hleděl na strop. Hale si zapálil svou černou dýmku a můj sluha mu postavil k ruce whisky se sodovkou a po špičkách opustil pokoj. Když se dveře zavřely, můj zrak se snesl od stropu na úroveň Halova širokého obličeje. „Oni vám unikli?“ otázal jsem se klidně.

„Kdo?“

„Ti penězokazi.“

Halovi vypadla dýmka z úst, ale podařilo se mu ji chytit, než dopadla na zem. Pak vzal sklenici a řádně se napil.

„Máte štěstí, trefil jste se,“ řekl.

„Parfaitement,“ odvětil jsem nedbale.

„Nechte si to!“ reagoval Hale nezdvořile. Když je v rozpacích, má Hale někdy příliš velký sklon vyjadřovat se vulgárně. „Jak jste to uhodl?“

„Je to velice prosté, mon ami. Otázka, o níž se jednalo v americké volební kampani, byla otázka ceny stříbra, která je tak nízká, že pan Bryan přišel na mizinu; Amerika má potíže se stříbrem, ergo Scotland Yard má také potíže se stříbrem.

Dobrá; z toho by přirozeně vyplývalo, že někdo ukradl stříbrné pruty. Ale k takové krádeži došlo před třemi měsíci, když se stříbro vykládalo v Southamptonu z německé lodi, a můj drahý přítel Hale velice vtipně dopadl lupiče v okamžiku, kdy se pokoušeli vyleptávat kyselinou značky na prutech. Zločiny přicházejí v sériích, jako čísla na ruletě v Monte Carlu. Lupiči jsou lidé chytří. A proto si řeknou: jakou máme naději úspěšně ukrást stříbrné pruty, dokud v Scotland Yardu sedí pan Hale? Co vy na to, příteli?“

„Na mou duši, Valmonte,“ řekl Hale a znovu si usrkl whisky, „někdy mě málem dokážete přesvědčit, že umíte myslet.“

„Díky, kamaráde. Není to tudíž krádež stříbra, s níž máme nyní co činit. Ale americká volební kampaň se týkala ceny stříbra. Kdyby byla cena stříbra vysoká, nebyla by tu žádná stříbrná otázka. A proto zločin, který vás znepokojuje, má svůj původ v nízké ceně stříbra, a z toho lze soudit, že patrně jde o případ nezákonného ražení peněz, neboť to závisí na nízké ceně stříbra. Zjistili jste patrně nějakou nezákonnou činnost, daleko rafinovanější, než byly předešlé. Někdo razí vaše šilinky a půlkoruny z pravého stříbra namísto z levnějšího kovu, a přesto na tom vydělává víc, než bylo možné v dobách, kdy bylo stříbro dražší. V dřívější situaci jste se vyznali, ale s tímto novým prvkem ztratily vaše staré recepty cenu. Takový byl můj myšlenkový postup.

„Nu, Valmonte, musím vám přiznat, že jste to trefil. Je tu gang odborných penězokazů, který razí pravé stříbrné mince s čistým ziskem jednoho šilinku na každé půlkoruně. Padělatelům nemůžeme přijít na stopu, ale známe člověka, který padělky rozšiřuje.

„To by vám mělo stačit,“ poznamenal jsem.

„To by mělo, ale dosud to k ničemu nevedlo. A tak jsem dnes večer za vámi přišel s prosbou, abyste nám pomohl ve vší tichosti nějakým tím svým francouzským trikem.“

„Jakým francouzským trikem, Monsieur Spenser Hale?“ Otázal jsem se poněkud ostře, neboť jsem na okamžik zapomněl, že Hale v rozčilení bývá vždycky nezdvořilý.

„Nic ve zlém,“ řekl provinilý policista, který je ve skutečnosti hodný člověk, ale pokaždé šlápne do porcelánu a pak se omlouvá. „Potřebuji, aby někdo prohledal dům toho člověka bez soudního příkazu, našel důkazy, řekl mi, kde jsou, a my bychom pak do domu vtrhli, dřív než by mohl zahladit stopy.“

„Kdo je ten člověk a kde bydlí?“

„Jmenuje se Ralph Summertrees a bydlí ve velmi elegantní ‚skvostné malé rezidenci‘, jak se tomu říká v inzerátech, přímo v tak elegantní ulici, jako je Park Lane.“

„Dobrá. A co vzbudilo vaše podezření?“

„Nu, to víte, předně je to velmi nákladná čtvrt; bydlet tam stoji peníze. A tenhle Summertrees nemá žádné viditelné zaměstnání, a přesto každý pátek chodí do Spojené kapitálové banky na Piccadilly a ukládá tam pytel peněz, obyčejně samé stříbrné mince.“

„Hm. A ty peníze?“

„Ty peníze, pokud jsme mohli zjistit, obsahují značné množství těch nových mincí, které nikdy neviděly Britskou mincovnu.“

„Nejsou to tedy samé falešné mince?“

„Kdepak! Na to je příliš chytrý. Člověk totiž může chodit po Londýně s kapsami plnými padělaných pětišilinků, koupit si to a ono a vrátit se s legálními drobnými mincemi.“

„Aha. Tak proč ho nechytíte, když má kapsy plné padělaných pětišilinků?“

„To by jistě bylo možné, a také jsem na to pomýšlel, jenže my chceme dostat celou partu. Jakmile bychom ho zatkli a nevěděli přitom, odkud ty peníze má, ti skuteční penězokazi by uprchli.“

„A jak víte, že je nepadělá on sám?“

Chudák Hale je průhledný jako sklo. Zaváhal, než mi odpověděl, a tvářil se zmateně jako provinilec chycený při činu.

„Mně se to nemusíte bát říct,“ snažil jsem se ho ukonejšit po chvilce mlčení. „Vy jste nasadili Summertreesovi do domu svého člověka, a tak víte, že on sám padělatelem není. Ale vašemu člověku se nepodařilo získat důkazy, které by svědčily proti někomu jinému.“

„Zase jste to trefil, Monsieur Valmonte. Jeden z našich lidí je už čtrnáct dní zaměstnán u Summertreese jako komorník, ale – jak jste správně řekl – žádné důkazy nenašel.“

„Je stále ještě tím komorníkem?“

„Ano.“

„A teď mi povězte, jak daleko jste se dostali. Víte, že Summertrees si každý pátek ukládá v bance na Piccadilly pytel mincí, a předpokládám, že vám banka dovolila na některý z těch pytlů se podívat.“

„To ano, dovolila, ale to víte, s bankami se těžce jedná. Nemají rádi, když se jim tam pletou detektivové, a i když se nijak neprotiví zákonu, vždycky odpoví jen na tu otázku, která se jim přímo položí, a pan Summertrees je už po léta jedním z nejlepších zákazníků Spojené kapitálové.“

„Zjistili jste, odkud ten člověk ty peníze má?“

„To jsme zjistili; nosí mu je každý den večer člověk, který vypadá jako počestný bankovní účetní, a Summertrees je uloží do velké pokladny a klíče od ní nedá z ruky. Pokladna stojí v přízemí v jídelně.“

„Sledovali jste toho účetního?“

„Ano. Přespává v domě na Park Lane a každý den ráno odejde do malého starožitnictví na Tottenham Court Road a tam zůstane až do večera a pak se opět vrací s pytlem peněz.“

„Proč ho nezatknete a nevyzpovídáte?“

„Protože, Monsieur Valmonte, tu platí stejná námitka jako u Summertreese samého. Snadno bychom je mohli zatknout oba, ale nemáme proti žádnému z nich nejmenší důkaz, a pak, i kdybychom měli prostředníky v base, skuteční zločinci by nám unikli.“

„A na tom starožitnictví není nic podezřelého?“

„Nic. Napohled je v úplném pořádku.“

„A jak dlouho už vám tohle provozují před nosem?“

„Asi šest neděl.“

„Je Summertrees ženatý?“

„Není.“

„Jsou v domě nějaké ženské služebné?“

„Nejsou, až na tři posluhovačky, které chodí ráno uklízet.“

„A jaké má tedy stálé služebnictvo?“

„Majordoma. Komorníka a francouzského kuchaře.“

„Vida,“ zvolal jsem, „má francouzského kuchaře! Ten případ mě zajímá. Tak Summertreesovi se podařilo vašeho člověka úplně zmást? Znemožnil mu snad, aby si prohlédl dům od sklepa až po půdu?“

„Ale kdepak! Naopak, spíš mu v tom pomáhal. Jednou dokonce šel k pokladně, vytáhl z ní peníze a požádal Podgerse – tak se ten náš člověk jmenuje – aby mu je pomohl spočítat, a dokonce s nimi poslal Podgerse do banky.“

„A Podgers prohledal celý dům?“

„A neviděl žádné známky, že by se tam ty peníze razily?“

„Nic. Je úplně vyloučeno, že by dílna byla tam. Mimoto, jak vám říkám, peníze mu nosí ten počestný účetní.“

„Vy byste tedy chtěl, abych nastoupil na Podgersovo místo?“

„Nu, Monsieur Valmonte, abych řekl pravdu, ani ne. Podgers udělal všechno, co je v lidských silách, ale představoval jsem si, že by vás mohl Podgers vždycky v noci pustit dovnitř a vy byste to tam mohl v klidu zkoumat.“

„Aha, jenže v Anglii je tohle trochu nebezpečné. Bylo by mi milejší, kdybych mohl získat přístup do domu jako nástupce našeho milého Podgerse. Říkáte, že Summertrees nemá žádné zaměstnání?“

„No, nedá se tomu zrovna říkat zaměstnání. On je něco jako spisovatel.“

„Tak on je spisovatel? A kdy spisuje?“

„Většinu dne tráví zavřen ve své pracovně.“

„A vychází z ní na oběd?“

„Ne; Podgers říká, že tam má lihový vařič a že si vaří sám kávu a k tomu sní pár sendvičů.“

„Dost skromné na Park Lane.“

„Ano, Monsieur Valmonte, to je pravda, ale on si to vynahradí večer. To mu ten jeho francouzský kuchař připravuje večeři o spoustě chodů, samé takové ty cizokrajné serepetičky, co vy i Francouzi tak rádi.“

„Rozumný člověk! Nu, Hale, těším se na to, až se s panem Summertreesem seznámím. Je ten váš Podgers nějak omezen ve svých vycházkách?“

„Vůbec ne. Může odejít kdykoli, ve dne nebo v noci.“

„Výborně, příteli, přiveďte mi ho zítra sem, jakmile se Summertrees zamkne v pracovně, nebo spíš jakmile onen počestný účetní odejde na Tottenham Court Road, což podle vašich slov odhaduji asi na půl hodiny po tom, co se jeho zaměstnavatel zavře v místnosti, kde pracuje.“

„Správně jste to uhodl, Valmonte. Jak jste na to přisel?“

„Prostě dohadem, Hale. Kolem toho domu na Park Lane je mnoho divného, takže mě vůbec nepřekvapuje, že zaměstnavatel začíná ráno pracovat dřív než jeho zaměstnanec. Mimoto bych řekl, že ten Summertrees ví velmi dobře, co u něho váš neocenitelný Podgers dělá.“

„Z čeho tak soudíte?“

„Pouze z toho, že při vašem vyprávění si postupně začínám víc a více vážit Summertreesovy inteligence, kdežto mé míněni o schopnostech Podgersových neustále upadá. Přesto vsak sem Podgerse zítra přiveďte.“

Nazítří kolem jedenácté vstoupil do pokoje Hale a za ním důstojný Podgers s kloboukem v ruce. Široký nehybný obličej dodával Podgersovi daleko věrohodnějšího vzezření komorníka, než jsem očekával, k čemuž ovšem přispívala livrej, kterou měl na sobě. Odpovídal mi tónem perfektního sloužícího, který toho mnoho neřekne, když to nic nevynese.

„Sedněte si, pane Hale, a vy také, Podgersi.“

Podgers ignoroval mou výzvu a zůstal stát jako socha, dokud mu nepokynul jeho šéf; pak teprve usedl. Angličané si potrpí na disciplínu.

„Předně, pane Hale, vám musím blahopřát k Podgersovu přestrojení. Je znamenité. Vy tady v Anglii méně spoléháte na umělé prostředky než u nás ve Francii, a myslím, že máte pravdu.“

„Však my tady taky něco známe, Monsieur Valmonte!“ řekl Hale s oprávněnou hrdostí.

„Tak, Podgersi, vás bych se chtěl zeptat na toho účetního. V kolik se vrací večer domů?“

„Přesně v šest, pane Valmonte.“

„A to zvoní u dveří, nebo má vlastní klíč od domu?“

„Má vlastní klíc.“

„V čem přináší peníze?“

„V malé zamčené kožené brašně, kterou nosí pres rameno.“

„A pak jde rovnou do jídelny?“

„Ano.“

„Viděl jste ho, jak odmyká pokladnu a ukládá do ní peníze?“

„Ano viděl.“

„Odmyká se pokladna na heslo nebo klíčem?

„Klíčem; je to zastaralý typ.“

„A účetní pak odemkne brašnu s penězi?“

„Ano.“

„To tedy použije tří různých klíčů ve třech minutách. Jsou ty klíče oddělené nebo jsou na kroužku?“

„Na kroužku.“

„A viděl jste někdy u svého zaměstnavatele takový svazek klíčů?“

„Ne, neviděl.“

„Slyšel jsem, že jste ho jednou viděl otvírat pokladnu.“

„Ano, viděl.“

„Použil tehdy jednotlivého klíče nebo svazku?“

Podgers se pomalu poškrábal na hlavě a pak řekl: „Já už se nepamatuji.“

„A co dělá účetní, když peníze zamkne do pokladny?“

„Jde do svého pokoje.“

„Kde je jeho pokoj?“

„V třetím patře.“

„A kde spíte vy?“

„Ve čtvrtém patře, tam, co ostatní služebnictvo.“

„Kde spí váš zaměstnavatel?“

„V druhém patře vedle své pracovny.“

„Dům má tedy čtyři patra a suterén?“

„Ano.“

„Řekl bych podle toho, že je to dům velice úzký. Je to tak?“

„Ano.“

„Večeří někdy ten účetní s vaším zaměstnavatelem?“

„Nikdy. On vůbec nejí doma.“

„To odejde z domu před snídaní?“

„Ne.“

„Někdo mu snad nosí snídani do pokoje?“

„Nenosí.“

„V kolik hodin odchází z domu?“

„V deset hodin.“

„A kdy se podává snídaně?“

„V devět.“

„A v kolik hodin odchází váš zaměstnavatel do své pracovny?“

„V půl desáté.“

„A zamkne dveře zevnitř?“

„Ano.“

„Nikdy na vás během dne nezvoní?“

„Ještě se to nestalo.“

„Jaký je to člověk?“

Tady se Podgers ocitl na známé půdě a vychrlil ze sebe popis Summertreese do poslední podrobnosti.

„Já jsem měl na mysli, Podgersi, spíš to, zda je zamlklý, hovorný nebo zlostný. Vypadá, jako by něco skrýval, anebo se vám zdá nedůvěřivý, starostlivý, vystrašený, klidný, popudlivý nebo tak?“

„Nu, já bych spíš řekl, že je takový tichý a o sobě toho jakživ moc nenamluví; nikdy jsem neviděl, že by se zlobil nebo se rozčilil.“

„Podívejte se, Podgersi, vy už jste teď v tom domě něco přes čtrnáct dní. Jste bystrý, ostražitý člověk a dovedete pozorovat. Z toho, co se v domě děje, nepřipadá vám něco neobvyklé?“

„No, to je těžko říct,“ odpověděl Podgers.

„Vaše povinnosti už jistě často vyžadovaly, abyste vystupoval v úloze sluhy, jinak byste ji nehrál tak dobře. Není to tak?“

Podgers neodpověděl, ale pohlédl na svého představeného. To byla zřejmě otázka, která se týká služebních věcí a kterou podřízený nesmí sám zodpovědět. Hale však řekl ihned: „Zajisté. Podgers už takhle pracoval na spoustě míst.“

„Tak si tedy, Podgersi, vzpomeňte na některé jiné domácnosti, kde jste byl zaměstnán, a povězte mi, v kterých podrobnostech se domácnost pana Summertreese od nich liší.“

Podgers dlouho uvažoval.

„Nu například to, že pořád tak pilně píše.“

„To je ovšem jeho povolání, Podgersi. Předpokládám, že sedí u práce od půl desáté asi tak do sedmi, že je to tak?“

„Ano.“

„Napadá vás ještě něco, Podgersi?“

„No, taky že rád čte, alespoň noviny.“

„A kdy je čte?“

„Já jsem nikdy neviděl, jak je čte. A vůbec, pokud vím, on ty noviny ani nerozloží. Ale odebírá všechny.“

„Cože? Všechny ranní noviny?“

„Ano, a večerníky taky.“

„A kam dáváte ranní noviny?“

„Do pracovny na stůl.“

„A večerníky?“

„Když přijdou večerníky, to je pracovna ještě zamčená. Tak mu je dávám na stolek v jídelně a on si je pak bere s sebou do pracovny.“

„A tak tomu bylo každý den po celou dobu, co tam jste?“

„Ano.“

„Jistě jste referoval o této podivné okolnosti svému šéfovi, že?“

„Ne, myslím že jsem mu o tom neříkal,“ odpověděl Podgers zmateně.

„To jste ale měl. Pan Hale by byl dovedl využít tak důležitého faktu.“

„Tak počkat, Valmonte,“ přerušil mě Hale, „nedělejte si z nás blázny. Spousta lidí odbírá všechny noviny.“

„Pochybuji. Dokonce i kluby a hotely si předplácejí jen nejdůležitější listy. A nemýlím-li se, vy jste, Podgersi, říkal, že bere všechny?“

„No, skoro všechny.“

„Tak jak je to?“ V tom je totiž veliký rozdíl.“

„No, on jich bere hodně.“

„Kolik?“

„Já nevím přesně.“

„To můžeme snadno zjistit, Valmonte,“ zvolal Hale poněkud netrpělivě, „když myslíte, že je to tak důležité.“

„Považuji to za tak důležité, že teď Podgerse doprovodím. Doufám, že mě můžete pustit dovnitř, Podgersi?“

„Ale ovšem, pane Valmonte.“

„Vraťme se na okamžik k těm novinám, Podgersi. Co se s nimi dělá potom?“

„Prodáváme je jednou týdně do starého papíru.“

„A kdo je odnáší z pracovny?“

„A vypadají, jako by je někdo pečlivě četl?“

„To ne, alespoň já jsem nikdy neviděl žádné z nich rozložené, ledaže by je zase velice pečlivě složil.“

„Nevšiml jste si, zda z nich něco vystřihuje?“

„Ne.“

„Dělá si pan Summertrees sbírku výstřižků?“

„Pokud vím, nedělá.“

„Pak je případ naprosto jasný!“ řekl jsem, opřel jsem se o lenoch křesla a podíval jsem se na užaslého Hala s oním andělským výrazem uspokojení, který má tak nerad.

„Co je na tom jasné?“ otázal se.

„Summertrees není penězokaz ani není ve spojení s žádnou bandou penězokazů.“

„A co tedy je?“

„Tady ovšem začíná jiná otázka. Přes všechno, co nasvědčuje opaku, může být dokonale poctivý člověk. Na první pohled by se zdálo, že je to přičinlivý obchodník z Tottenham Court Road, který nechce, aby se vědělo o souvislosti mezi jeho plebejským zaměstnáním a tak aristokratickým obydlím, jako je dům na Park Lane.“

Tu Spenser Hale projevil jeden z těch vzácných záblesků rozumu, který jeho přátele pokaždé udiví.

„To je nesmysl, Monsieur Valmonte,“ řekl. „Člověk, který se stydí za souvislost mezi svým zaměstnáním a svým obydlím, bývá člověk, který se chce dostat do společnosti nebo jehož manželka a dcery po tom touží, a to bývá nejčastěji. Ale Summertrees žádnou rodinu nemá. Sám nikam nechodí, nikoho nehostí a nepřijímá žádná pozvání. Není členem žádného klubu. Proto tvrdit, že se stydí za ten svůj krámek na Tottenham Court Road, je nesmysl. Skrývá tu souvislost z nějakého jiného důvodu, a tomu musím přijít na kloub.“

„Milý Hale, sama bohyně moudrosti by nemohla vyslovit rozumnější řadu námitek. A teď, mon ami, potřebujete ještě mou pomoc, nebo už víte sám, jak na to?“

„Jak na co? Nevíme o nic víc, než kolik jsme toho věděli včera večer, když jsem za vámi přišel.“

„Včera večer jste se, milý Hale, domníval, že ten člověk je ve spojení s penězokazi. Dnes víte, že není.“

„Vím jen, že vy říkáte, že není.“

„To je totéž, Monsieur Hale.“

„Vy jeden nafoukaný…“ a dobrý Hale se nedostal dál.

„Potřebujete-li mou pomoc, jsem vám k službám.“

„Dobrá. Upřímně řečeno, potřebuji.“

„V tom případě se vy, Podgersi, vrátíte do rezidence našeho přítele Summertreese a připravíte mi balík všech včerejších ranních i večerních novin, které do domu došly. Můžete to udělat, nebo jsou rozházené někde na hromadě mezi uhlím ve sklepě?“

„Mohu to udělat, pane Valmonte. Mám příkaz ukládat všechny noviny z jednoho dne na zvláštní hromádku pro případ, že by je pan Summertrees ještě potřeboval. Ve sklepě jsou vždycky noviny za celý poslední týden a noviny z minulého týdne prodávám do starého papíru.“

„Výborně. Pokuste se tedy pro mne připravit balík novin za jeden den. Já za vámi přijdu přesně o půl čtvrté, a byl bych rád, kdybyste mě pak zavedl nahoru do ložnice toho účetního ve třetím patře. Předpokládám, že není přes den zamčena?“

„Ne, to není.“

Nato nás trpělivý Podgers opustil. Když jeho podřízený odešel, Hale vstal.

„Přejete si ještě něco?“ otázal se.

„Ano. Dejte mi adresu toho obchodu na Tottenham Court Road. A nemáte náhodou s sebou nějaký ten nový pětišilink, který pokládáte za falešný?“

Hale otevřel peněženku, vytáhl z ní bílý peníz a podal mi jej.

„Do večera ho udám,“ řekl jsem a strčil peníz do kapsy, „a doufám, že mě při tom nikdo z vašich lidí nezatkne.“

„Jen se nebojte,“ zasmál se Hale a rozloučil se. V půl čtvrté na mne Podgers čekal a otevřel mi dveře, jakmile jsem vystoupil po stupních ke vchodu, takže mi ušetřil nutnost zvonit. Dům byl podivně tichý. Francouzský kuchař byl zřejmě v suterénu, a my jsme měli zbytek domu pro sebe, ledaže by byl Summertrees ve své pracovně, o čemž jsem pochyboval. Podgers mě zavedl přímo nahoru do třetího patra. Stoupal po špičkách a s tak přehnanou opatrností a s tak zbytečně tajuplnou tváří, že mě to až zaráželo.

„Chci si ten pokoj prohlédnout,“ řekl jsem. „Počkejte na mne laskavě před dveřmi pracovny.“

Ložnice byla na tak malé rozměry domu dosti prostorná. Postel byla pečlivě ustlána a v pokoji stály dvě židle, ale umyvadlo a zrcadlo nebylo nikde vidět. Na druhém konci místnosti jsem však zahlédl zavěs, odhrnul jsem jej, a jak jsem očekával, nalezl jsem umyvadlo, zasazené ve zdi ve výklenku přibližně čtyři stopy hlubokém a pět stop širokém. Protože pokoj byl široký asi patnáct stop, musel tu někde být ještě dvakrát tak velký prostor, než zaujímal výklenek. Za okamžik nato jsem otevřel další dveře, za nimi se objevila hluboká vestavěná skříň, plná šatstva pověšeného na ramínkách. Takto zbýval mezi skříní a umývárnou ještě prostor pět stop široký. Zprvu jsem myslel, ze vchod na tajné schodiště musí být z umývárny, ale když jsem si zblízka prohlédl dřevěnou přepážku, zjistil jsem, že je plná a neskrývá tajné dveře, i když zněla na poklep dutě. Proto vchod na schodiště musel být ze skříně. Stěna po pravé ruce byla napohled stejná jako přepážka umývárny, ale já jsem ihned viděl, že jsou to dveře. Otvíraly se dosti důmyslně pomocí jednoho z háků, na nichž visely nějaké staré kalhoty. Když se na hák přitlačilo směrem vzhůru, dveře se otevřely ven, přímo na schodiště. Když jsem sešel o patro níž, podobné zařízení mi otevřelo dveře do podobné skříně u pokoje v druhém patře. Obě místnosti byly stejně veliké a ležely přesně nad sebou, s jediným rozdílem, že dveře z dolního pokoje vedly do pracovny místo na odpočívadlo, jak tomu bylo v případě hořejšího pokoje.

V pracovně vládl vzorný pořádek, buď proto, že se jí málo používalo, nebo že její uživatel byl velmi pořádný člověk. Na stole nebylo nic než stoh ranních novin. Přešel jsem místnost ke dveřím na druhém konci, otočil jsem klíčem a objevil jsem se před překvapeným Podgersem.

„To jsem blázen!“ zvolal Podgers.

„To jste,“ odvětil jsem.

„Čtrnáct dní tady chodíte po špičkách kolem prázdného pokoje. A teď pojďte se mnou, Podgersi, a já vám ukážu, jak to kouzlo funguje.“

Když jsme vstoupili do pracovny, zamkl jsem znovu dveře a vedl jsem nepravého komorníka, který ze zvyku stále ještě šel po špičkách, nahoru do horní ložnice a zase ven. Za sebou jsem nechal všechno tak, jak jsem to našel. Sešli jsme po hlavním schodišti do vstupní haly, kde ležely pečlivě zabalené noviny, které pro mne Podgers přichystal. Balík jsem si odnesl domů a odevzdal jsem ho jednomu ze svých pomocníků s příslušnými instrukcemi, aby noviny zpracoval.

Pak jsem si vzal drožku, dal se zavézt na dolní konec Tottenham Court Road a šel jsem vzhůru ulicí, až jsem došel k starožitnickému krámku J. Simpsona. Chvíli jsem si prohlížel výkladní skříň, a když jsem si vybral malý krucifix, který tam byl vystaven, vešel jsem dovnitř.

Podle Podgersova popisu jsem ihned věděl, že mě obsluhuje onen počestný účetní, který každý večer nosí do domu na Park Lane brašnu peněz a který – o tom jsem byl přesvědčen – není nikdo jiný než sám Ralph Summertrees.

Svým chováním se v ničem nelišil od kteréhokoli jiného pokojného obchodníka. Krucifix stál sedm šilinků a šest pencí a já jsem hodil na pult zlatou libru.

„Nebude vám vadit, pane, když vám dám nazpět samé stříbro?“ otázal se a já jsem odpověděl bez valného zájmu, ačkoli jeho otázka ve mně probudila podezření, které už téměř zmizelo:

„Naprosto ne.“

Vrátil mi půlkorunu, tři dvoušilinky a čtyři šilinky, všechny pěkně otřelé poctivé britské mince, nepochybný neumělecký výtvor Britské mincovny. Tím zřejmě padala domněnka, že Summertrees rozšiřuje falešné mince. Tázal se mě, zda se zajímám o nějaké určité odvětví starého umění, ale já jsem mu odpověděl, že můj zájem je zcela povšechný a ryze amatérský, načež mě vyzval, abych se porozhlédl po obchodě. To jsem učinil, zatímco on pokračoval v nadpisování a frankování jakýchsi zabalených brožur, jež jsem považoval za jeho obchodní katalog.

Nepokusil se ani mě pozorovat, ani mi vnucovat své zboží. Vybral jsem si namátkou malý kalamář a zeptal se na cenu. Sdělil mi, že stojí dva šilinky, načež jsem se vytasil se svým falešným pětišilinkem. Vzal jej, bez poznámky mi na něj vrátil drobné a poslední podezření na jeho spojení s penězokazi se mi rozplynulo. V tom okamžiku vstoupil mladý muž, na němž jsem ihned poznal, že není zákazník. Rychlým krokem prošel do zadní části obchodu a zmizel za přepážkou, v níž byla jediná skleněná tabule, obrácená směrem ke vchodu.

„Omluvte mě na okamžik,“ řekl obchodník a zmizel za mladíkem.

Zatímco jsem si prohlížel podivnou nesourodou směs předmětů vystavených na prodej, zaslechl jsem cinkot mincí, dopadajících na holou desku stolu, a dolehl ke mně tlumený hovor. Stál jsem nyní poblíž vchodu, a aniž jsem ztrácel z očí skleněnou tabuli v přepážce, kouzelnickým trikem jsem tiše vytáhl klíč ze zámku, otiskl jej do vosku a opět nepozorovaně vrátil na místo. V tom okamžiku vstoupil další mladý muž a prošel mimo mne přímo do zadní kanceláře. Slyšel jsem ho, jak říká:

„Promiňte, pane Simpsone. Tě bůh, Rogersi.“

„Buď zdráv, Macphersone,“ pozdravil ho Rogers, popřál panu Simpsonovi dobré noci a vyšel z kanceláře. Ve dveřích opakoval svůj pozdrav jinému mladíkovi, který právě vcházel a jehož oslovil prostě Tyrrele. Nato vyšel na ulici a odcházel pohvizduje si.

Tato tři jména jsem si uložil v paměti. Pak přišli spolu další dva, ale to už jsem se musel spokojit s tím, že jsem si zapamatoval jejich tváře, protože jména jsem nezaslechl. Ti lidé byli zřejmě výběrčí, neboť pokaždé jsem slyšel týž cinkot mincí; a přitom tu byl malý krámek, kde nemohly být obchody nijak veliké, neboť jsem tu byl už přes půl hodiny, a po celou dobu jsem zůstal jediným zákazníkem. Kdyby šlo o úvěr, stačil by na to jistě jeden výběrčí, ale přišlo jich sem pět a všichni vysypali své příspěvky na hromadu, kterou si Summertrees večer ponese s sebou domů.

Rozhodl jsem se, že seberu jeden z těch ceníků, které Summertrees nadpisoval. Byly složeny v regálu za pultem, ale já jsem na ně snadno dosáhl a vzal jsem si jeden, který ležel navrch, a strčil jej do kapsy. Když pátý mladík vyšel na ulici, objevil se sám Summertrees, a tentokrát nesl v ruce pěkně naplněnou koženou brašnu na zámek, od níž visely řemínky. Blížilo se půl šesté, a Summertrees by byl zřejmě rád zavřel krám a odešel.

„Přejete si ještě něco, pane?“

„Ne, anebo spíš ano a ne. Máte tu velice zajímavou sbírku, ale už se stmívá a je sotva vidět.“

„Zavírám o půl šesté, pane.“

„Ach,“ řekl jsem a podíval se na hodinky, „v tom případě se zastavím jindy.“

„Děkuji vám,“ odpověděl Summertrees klidně a já jsem se s ním rozloučil.

Z výklenku v průchodu na druhé straně ulice jsem ho pozoroval, jak sám nasazuje okenice a pak vychází ze dveří s brašnou zavěšenou na rameni. Zamkl dveře, zkusil, jsou-li dobře zavřeny, a dal se dolů ulicí, pod paží balík brožur, které předtím nadpisoval. Sledoval jsem ho z jisté vzdálenosti, viděl jsem, jak hodil brožury do schránky prvního poštovního úřadu, který se naskytl, a jak nakonec rychlým krokem zamířil k svému domu na Park Lane.

Když jsem se vrátil domů, zavolal jsem si svého pomocníka, co zjistil. Řekl mi toto:

„Když jsem vyloučil běžné inzeráty na pilulky, mýdlo a podobné věci, zbývá jen jediný inzerát, který se objevuje současně ve všech ranních i večerních novinách. Ten inzerát není pokaždé úplné stejný, ale má vždycky dva, možná i tři společné prvky. Pokaždé se v něm prohlašuje, že existuje lék proti roztržitosti; pokaždé se žádá, aby žadatel uvedl svou hlavní zálibu, a pokaždé se uvádí stejná adresa: Dr. Willoughby, Tottenham Court Road.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem, když přede mne položil výstřižky inzerátů.

Přečetl jsem si jich několik. Všechny byly malé, a snad proto jsem si jich dosud v novinách nikdy nevšiml, neboť rozhodně byly podivné. Některé žádaly o seznam roztržitých osob a jejich zálib a nabízely za každý takový seznam jeden až šest šilinků. V jiných výstřižcích dr. Willoughby tvrdil, že dovede léčit roztržitost. Nenabízel léčebnou kúru ani nežádal peníze – stačí, když si zájemce objedná brožurku, a ta – i když mu nepomůže – nemůže mu rozhodně uškodit. Doktor nemůže osobně přijímat pacienty ani s nimi nebude navazovat písemný styk. Adresa byla tatáž jako adresa obchodu starožitnostmi na Tottenham Court Road. Nato jsem vytáhl z kapsy brožuru nadepsanou „Křesťanská věda a roztržitost, dr. Stamford Willoughby“, a na konci článku se opakovalo prohlášení, obsažené v inzerátech, že dr. Willoughby pacienty nepřijímá ani s nimi nekoresponduje.

Vzal jsem list papíru a napsal jsem dr. Willoughbymu, že jsem velice roztržitý a že bych si rád přečetl jeho brožuru, a dodal jsem, že mou hlavní zálibou je bibliofilie, zejména pokud jde o první vydání. A podepsal jsem se Alport Webster, Imperial Flats, Londýn W.

Rád bych zde vysvětlil, že jsem často nucen mluvit s lidmi pod jiným jménem, než je příliš známé jméno Eugéne Valmont. Do mého bytu vedou dvoje dveře a na jedněch z nich je nápis „Eugéne Valmont“; na druhých dveřích je rámeček, do něhož lze zasunout destičku s krycím jménem, které si zvolím. Stejné zařízení je i v přízemí, kde jsou na pravé stěně u vchodu uvedena jména všech nájemníků.

Zalepil jsem obálku, nadepsal a ofrankoval a požádal jsem svého sluhu, aby vyvěsil na dveře jméno Alport Webster, a kdybych nebyl doma, až někdo tuto pomyslnou osobu přijde navštívit, aby mi s ním smluvil schůzku.

Bylo skoro šest hodin příštího dne, když mi sluha přinesl pro pana Alporta Webstera navštívenku s jménem Angus Macpherson.

Ihned jsem poznal druhého z mladých mužů, kteří předešlý den přinesli panu Simpsonovi sebrané poplatky. Pod paží nesl tři knihy.

„Sedněte si, pane Macphersone. Čím vám mohu posloužit?“

Mladík položil knihy hřbety vzhůru na stůl.

„Zajímáte se o první vydání, pane Webstere?“

„Je to můj hlavní zájem,“ odpověděl jsem, „ale bohužel bývají velice drahá.“

„To je pravda,“ řekl Macpherson s účastí,“ a mám tu tři knihy, z nichž jedna potvrzuje, co jste právě řekl. Stojí sto liber. Poslední exemplář, který se prodal v Londýně v dražbě, dosáhl ceny sto dvacet tři libry. Ta druhá kniha stojí čtyřicet liber a ta třetí deset. Za tyto ceny byste podobné tři knihy nedostal v žádném antikvariátě v celé Anglii.“

Prohlédl jsem si znalecky knihy a zjistil jsem, že mluví pravdu.

„Sedněte si prosím, pane Macphersone. To chodíte po Londýně s knihami v ceně sto padesáti liber jen tak nedbale pod paží?“

Mladík se zasmál.

„Riziko je minimální, pane Webstere. Pochybuji, že by někdo považoval to, co nesu pod paží, za něco vzácnějšího než za nějaké tři staré svazky z laciného antikvariátu, které si nesu domů.“

Chvíli jsem si prohlížel knihu, za kterou žádal sto liber, a pak jsem se na něho podíval přes stůl a řekl jsem:

„Jak jste ty knihy získal?“

Mladík ke mně obrátil hezký otevřený obličej a bez sebemenšího zaváhání mi zcela upřímně odpověděl:

„Ty knihy mi přímo nepatří, pane Webstere. Jsem znalec vzácných a cenných knih, ačkoli mám příliš málo peněz, abych si mohl dovolit sám je sbírat. Ale znám řadu bibliofilů ve všech částech Londýna. Například tyto tři svazky jsou z knihovny jednoho bohatého muže z West Endu. Prodal jsem mu už mnoho knih a on ví, že mi může věřit. Rád by je prodal mírně pod skutečnou cenu, a byl tak laskav a pověřil mě obstaráním prodeje. Vyhledávám totiž osoby, které se zajímají o staré knihy, a takovým obchodem si slušně zvyšuji příjem.“

„A jak jste se dověděl, že já jsem bibliofil?“

Pan Macpherson se upřímně zasmál.

„Musím se vám přiznat, pane Webstere, že jsem prostě zkusil štěstí. Dělám to často. Vyberu si nějaký byt, jako je váš, a pošlu svou navštívenku na jméno, které je na dveřích. Když mě pozvou dál, položím osobě, která tam bydlí, otázku, jakou jsem právě položil vám: ‚Zajímáte se o vzácné tisky!‘ Když řekne, že ne, omluvím se a odejdu. Když řekne, že ano, ukážu mu své zboží.“

„Aha,“ řekl jsem a pokývl hlavou. Byl to mazaný lhář, přes ten svůj nevinný obličej, ale když jsem mu položil další otázku, kupodivu odpověděl pravdivě.

„Vzhledem k tomu, že vás vidím poprvé, pane Macphersone, doufám, že nebudete namítat, budu-li se o vás informovat. Mohl byste mi sdělit jméno majitele těchto knih?“

„Jmenuje se pan Ralph Summertrees a bydlí na Park Lane.“

„Na Park Lane? Výborně.“

„Milerád nechám zatím knihy u vás, pane Webstere, a kdybyste si chtěl pohovořit s panem Summertreesem, jsem si jist, že mi dá nejlepší doporučení.“

„O tom naprosto nepochybuji a nebudu toho pána obtěžovat.“

„Ještě jsem vám chtěl říci,“ pokračoval mladý muž, „že mám bohatého přítele, který mě jistým způsobem podporuje, neboť jak už jsem řekl, vlastních peněz mám málo. Vím, že některým lidem je zatěžko vydat větší částku najednou. Když však padnu na výhodný obchod, můj přítel knihy koupí a já se dohodnu se svým zákazníkem, že mi bude týdně platit menší splátku. A tak si může dovolit i větší nákup, protože já stanovím splátky tak nízké, jak se to mému zákazníkovi hodí.“

„Vy jste přes den zaměstnán, že?“

„Ano, jsem úředníkem v City.“

„A kdybych si vybral tuto knihu za deset liber, kolik bych musel platit týdně?“

„Ale kolik si řeknete, pane Webstere. Co třeba pět šilinků? Šlo by to?“

„To ano.“

„Tak tedy platí. Když mi teď dáte pět šilinků, nechám knihu u vás, a za týden mi bude potěšením zase vás navštívit a vyzvednout si další splátku.“

Sáhl jsem do kapsy, vytáhl jsem dvě půlkoruny a podal jsem mu je.

„Mám vám podepsat nějakou smlouvu o tom, že zbytek doplatím?“

Mladý muž se upřímné zasmál.

„Ale kdepak, pane Webstere, já nepotřebuji žádné formality. Víte, já to totiž dělám pro potěšení, ačkoli netvrdím, že nemám přitom plány do budoucna. Získávám tak velmi cenné známosti mezi milovníky knih, jako jste vy, a doufám, že jednou budu moci odejít z místa u pojišťovny a zařídit si vlastní malý exkluzivní obchod, ve kterém bych svých literárních znalostí mohl dobře využít.“

Poté si cosi poznamenal do sešitku, který vytáhl z kapsy, srdečně se se mnou rozloučil a odešel.

Nazítří jsem dostal do ruky dva předměty. Jeden z nich přišel poštou v podobě brožury pod názvem „Křesťanská věda a roztržitost“, přesně stejné, jako byla ta, kterou jsem sebral v starožitnickém krámku; druhý předmět byl malý klíč, zhotovený podle mého voskového otisku, jímž bude možno dveře krámku otevřít – vyrobil mi ho můj starý přítel anarchista, který žije v zapadlé uličce poblíž Holbornu.

V deset hodin večer jsem byl uvnitř krámku s malým elektrickým článkem v kapse a s malou žárovkou v knoflíkové dírce.

Očekával jsem, že účetní knihy budou zavřeny v pokladně, a pro případ, že by byla stejného typu jako pokladna na Park Lane, chystal jsem se ji otevřít paklíči, které jsem měl s sebou, nebo si pořídit otisk zámku a svěřit další svému příteli anarchistovi. K svému překvapení jsem však objevil všechny papíry týkající se podniku v zásuvce psacího stolu, který ani nebyl zamčen. Knihy byly tři, pokladní deník, deník a hlavní kniha, týkající se obchodu starožitnostmi; účetnictví po starém způsobu; ale ve zvláštních deskách jsem nalezl půl tuctu účetnických archů, nadepsaných už známými jmény Rogers, Macpherson, Tyrrel a ještě třemi dalšími. Každý arch obsahoval v prvním sloupci seznam jmen, v druhém adresy, ve třetím peněžité částky. A ve čtverečcích za nimi částky od dvou a půl šilinku do jedné libry. Poslední v seznamu Macphersonově bylo jméno Albert Webster, Imperial Flats, deset liber; a pak ve čtverečku pět šilinků. Tyto tři archy, nadepsané jmény jednotlivých agentů, byly zřejmě záznamy o vybíraných splátkách.

Archy ležely volně v tenkých deskách, ale na polici nad psacím stolem stála řada silných svazků. Vzal jsem jeden z nich a zjistil jsem, že obsahuje podobné seznamy na několik let dozadu. Na Macphersonově seznamu jsem zahlédl jméno lorda Semptama, výstředního starého pána, kterého jsem trochu znal. Když jsem se podíval na bezprostředně předcházející seznam, figurovalo tam jeho jméno ještě; sledoval jsem je pak nazpět od archu k archu, až jsem objevil první záznam před třemi roky. Záznam u lorda Semptama zněl na padesát liber za kus nábytku. Od té doby je splácel po jedné libře týdně po tři roky, což činilo do dnešního dne sto sedmdesát liber. Rázem se mi zjevila úžasná prostota plánu a celý ten podvod mě tak zaujal, že jsem si rozsvítil plynové světlo, protože jsem se bál, že než bych skončil své pátrání, elektrický článek by se mi vysvítil.

V řadě případů se zamýšlená oběť ukázala chytřejší, než starý Simpson předpokládal, a slovo vyrovnáno se objevovalo v řádce za jménem po zaplacení příslušného počtu splátek. Ale jak tito chytří odpadali, jiní přicházeli na jejich místa a v devíti případech z deseti bylo Simpsonovo spoléhání na jejich roztržitost zřejmě oprávněné, jeho výběrčí vybírali splátky ještě dlouho po tom, co dluh byl už splacen. V případě lorda Semptama se placení zřejmě stalo chronickým a starý pán platil úslužnému Macphersonovi svou libru týdně ještě dva roky po tom, co byl dluh vyrovnán.

Z velkého svazku jsem vytáhl volný list s datem 1893, na němž byla u lorda Semptama zaznamenána koupě vyřezávaného stolu v ceně padesáti liber, za který platil libru týdně až do doby, o které píši, což bylo v listopadu 1896. Tento prostý dokument, který jsem vytáhl ze svazku tři roky starého, bude sotva někdo pohřešovat, kdežto kdybych si vzal list z běžného roku, bylo by to nápadné. Nicméně jsem si opsal jména a adresy ze současného Macphersonova seznamu; pak jsem vše uložil tak, jak jsem to nalezl, zhasil jsem plyn, vyšel jsem z obchodu a zamkl za sebou. S archem z roku 1893 jsem se rozhodl uspořádat malé překvapení pro svého uhlazeného přítele Macphersona, až mě navštíví, aby si vyzvedl další splátku pěti šilinků.

Ačkoli byla už pozdní hodina, když jsem došel na Trafalgarské náměstí, neodolal jsem a dopřál jsem si potěšení navštívit pana Spensera Hala; věděl jsem, že je ve službě. Hale nikdy nebyl v nejlepší formě, když byl ve své kanceláři, protože úřední prostředí bylo příliš těsné pro jeho bohatýrskou postavu. Duševně byl pod dojmem důležitosti svého postavení a k tomu ještě nesměl kouřit svou černou dýmku a strašlivý tabák. Přijal mě stroze, jak jsem mohl očekávat, když jsem se takto vetřel do jeho kanceláře. Uvítal mě zhurta:

„Poslyšte, Valmonte, jak dlouho se ještě budete párat s tím případem?“

„S kterým případem?“ otázal jsem se mírně.

„Však víte, co myslím: s tím Summertreesem.“

„Ach, tohle?“

„ zvolal jsem udiveně. „Případ Summertrees je samozřejmě uzavřen. Kdybych byl věděl, že na to tak spěcháte, byl bych jej dokončil už včera, ale když to vám a Podgersovi – a nevím kolika ještě jiným – trvalo šestnáct nebo sedmnáct dní, ne-li více, myslel jsem, že mám právo alespoň na stejný počet hodin, když pracuji sám. Pokud vím, neříkal jste, abych si pospíšil.“

„Tak počkat, Valmonte! Nepřehánějte! Vy opravdu tvrdíte, že máte proti němu důkazy?“

„Naprosté a úplné důkazy.“

„A kdo jsou tedy padělatelé?“

„Drahý a vzácný příteli, kolikrát jsem vám již říkal, abyste nedělal ukvapené závěry. Když jste se mnou o věci poprvé mluvil, upozornil jsem vás, že Summertrees není ani penězokaz, ani společník penězokazů. Sebral jsem proti němu důkazy ve zcela jiném přestupku, který je patrně v dějinách zločinu jedinečný. Pronikl jsem tajemství starožitnického krámku a zjistil jsem důvody všeho toho podezřelého počínání, které vás zcela oprávněně přivedlo na jeho stopu. Chtěl bych vás požádat, abyste přišel ke mně ve středu ve tři čtvrtě na šest a připravil si zatykač.“

„Musím vědět, koho mám zatknout a pro jaký přečin.“

„Správně, mon ami. Neříkal jsem, abyste zatčení provedl, ale abyste se na ně připravil. Máte-li teď čas vyslechnout, co jsem zjistil, jsem vám zcela k službám. Uvidíte, že případ má řadu originálních prvků. Jestliže se vám to teď nehodí, navštivte mě, až budete mít čas, ale napřed mi zatelefonujte, abyste věděl, jsem-li doma, a neztrácel tak zbytečně svůj drahocenný čas.“

Nato jsem se mu co nejuctivěji poklonil, a ačkoli jeho udivený výraz naznačoval podezření, že si z něho dělám blázny, jak by on tomu řekl, jeho oficiální strnulost se poněkud zmírnila a vyslovil přání vyslechnout mě ihned. Podařilo se mi probudit zvědavost přítele Hala. Naslouchal mé zprávě se svraštělým čelem a nakonec zvolal, že ať se propadne.

„Ten mladík,“ řekl jsem závěrem, „mě navštíví ve středu v šest hodin odpoledne, aby si vybral dalších pět šilinků. Navrhuji, abyste ho tam přijal se mnou, oblečen v uniformě, abych mohl pozorovat, jak se bude pan Macpherson tvářit, až vejde a octne se tváří v tvář policistovi. Dovolíte-li mi pak, abych ho na chvíli podrobil křížovému výslechu, nikoli po způsobu Scotland Yardu s varováním, aby sám sebe neobvinil, nýbrž svobodně a prostě, jako to děláme v Paříži, pak přenechám případ vám, abyste s ním naložil podle svého uvážení.“

„Vaše výřečnost je pozoruhodná, Monsieur Valmonte,“ vzdal mi čest Hale. „Ve středu ve tři čtvrtě na šest budu na místě.“

„Prozatím,“ řekl jsem, „o tom laskavě nikomu neříkejte. Pro Macphersona to musí být naprosté překvapení. To je nesmírně důležité. Prosím vás, nic v té věcí do středy do večera nepodnikejte.“

Spenser Hale, na něhož moje slova učinila veliký dojem, pokynul hlavou na souhlas a já jsem se mu zdvořile odporoučel.

Otázka osvětlení je velice důležitá v takovém pokoji, jako je můj, a vynalézavému člověku skýtá elektřina značné možnosti. Této skutečnosti jsem plně využil. Mohu řídit osvětlení ve svém pokoji tak, že mohu libovolný bod zaplavit ostrým světlem, zatímco zbytek prostoru zůstává v přítmí, a proto jsem uspořádal lampy tak, aby ten večer se všechna síla jejich paprsků soustředila na dveře, kdežto já jsem seděl v polostínu na jedné straně stolu a Hale na druhé, prudce osvětlen shora, což mu dodávalo zvláštního vzhledu živoucí sochy Spravedlnosti, přísné a vítězné. Každý, kdo vstoupil do pokoje, byl nejprve oslepen světlem a ihned nato uviděl mohutnou postavu Hala v uniformě.

Když byl Angus Macpherson uveden do místnosti, zcela viditelně se zarazil a prudce se zastavil na prahu, oči upřeny na obrovitého policistu. Myslím, že jeho prvním popudem bylo obrátit se a dát se na útěk, ale patrně slyšel, jak se za ním dveře zavřely a zástrčka zapadla, takže byl nyní zajatcem.

„Pro-promiňte,“ vykoktal. „já přišel za panem Websterem.“

Když to řekl, stiskl jsem knoflík pod stolem a okamžitě mě zaplavilo světlo. Rozpačitý úsměv se rozhostil na Macphersonově tváří, když mě spatřil.

„Ach, tady jste, pane Webstere, já jsem si vás hned nevšiml.“

Byl to dramatický okamžik. Promluvil jsem pomalu a důrazně:

„Pane Macphersone, domnívám se, že vám jméno Eugéne Valmont není neznámo.“

Mladík odpověděl drze: „Je mi líto, ale o tom pánovi jsem jakživ neslyšel.“

Na to ozvalo velice nevhodné „Ha! ha!“ toho vrtáka Spensera a úplně pokazilo dramatickou situaci, kterou jsem tak uvážlivě a pečlivě připravil.

„Ha! ha!“ řehtal se Spenser Hale a rázem rozmělnil napjaté ovzduší v mlhu všednosti. Co si však má člověk počít? Musí použít těch nástrojů, které mu Prozřetelnost dá do ruky. Ignoroval jsem Halův nemístný smích.

„Sedněte si,“ řekl jsem Macphersonovi a on uposlechl.

„Vy jste tento týden navštívil lorda Semptama,“ pokračoval jsem přísně.

„Ano.“

„A vybral jste od něho jednu libru.“

„Ano.“

„V říjnu 1893 jste lordu Semptamovi prodal vyřezávaný starožitný stůl za padesát liber.“

„Správně.“

„Když jste tu byl minulý týden, uvedl jste jméno Ralpha Summertreese jako jméno sběratele, který bydlí na Park Lane. Věděl jste tehdy, že ten člověk je vaším zaměstnavatelem?“

Macpherson na mne hleděl upřeně a na tuto otázku neodpověděl.

Pokračoval jsem klidně:

„Věděl jste také, že Summertrees z Park Lane je totožný se Simpsonem z Tottenham Court Road?“

„Nu,“ řekl Macpherson, „mně není docela jasné, kam míříte, ale myslím, že je zcela obvyklé, aby někdo vedl obchod pod smyšleným jménem. Není na tom nic nezákonného.“

„K nezákonnosti dojdeme za chvilku, pane Macphersone. Vy, Rogers, Tyrrel a ještě další jste společníky toho Simpsona?“

„Jsme jeho zaměstnanci, a o nic víc společníky, než bývá u zaměstnanců zvykem.“

„Myslím, pane Macphersone, že jsem vám toho řekl dost, abyste viděl, že vím všechno. Zde přítomný pan Spenser Hale ze Scotland Yardu čeká na vaše přiznání.“

Do toho hlupák Hale zasáhl svým: „A uvědomte si pane, že cokoli řeknete, bude…“

„Promiňte, pane Hale,“ rychle jsem ho přerušil, „předám vám případ za malý okamžik, ale prosím vás, abyste nezapomínal na naši dohodu a věc prozatím přenechal mně. Tak, pane Macphersone, teď bych prosil vaše přiznání.“

„Přiznání?“ ohradil se Macpherson s nádherně předstíraným údivem. „Promiňte, ale užíváte prapodivných výrazů, pane… pane… jak jste to říkal, že se jmenujete?“

„Ha! ha!“ zařičel Hale. „Jmenuje se Monsieur Valmont.“

„Prosím vás snažně, pane Hale, abyste mi toho člověka na okamžik přenechal. Tak, Macphersone, co můžete říci na svou obranu?“

„Tam, kde se nepředpokládá nic zločinného, Monsieur Valmonte, nevidím důvodu k obhajobě. Chcete-li na mně, abych uznal, že se vám podařilo získat některé podrobnosti o našem podniku, jsem ochoten to učinit a potvrdit jejich správnost. Když mi laskavě řeknete, jaká je vaše stížnost, pokusím se vám věc vysvětlit. Zřejmě tu jde o nějaké nedorozumění, neboť bez bližšího vysvětlení je to pro mne všechno stejně mlhavé jako ulice, kterou jsem přišel.“

Macpherson si zřejmě vedl velice obezřetně a zcela neuvědoměle působil dojmem daleko většího diplomata než můj přítel Hale, který strnule seděl naproti mně. Lehkou výčitku v jeho hlase zmírňoval náznak přesvědčení, že všechno to nedorozumění se brzy vysvětlí. Navenek vypadal jako ztělesněná nevinnost, neohrazoval se ani příliš mnoho, ani příliš málo. Měl jsem však pro něho v zásobě další překvapení – dalo by se říci trumf – a to jsem položil na stůl.

„Tady!“ zvolal jsem rázně. „Viděl jste už někdy tento arch?“

Macpherson se na něj podíval.

„Ale ovšem,“ řekl, „někdo to musel vytáhnout z našich spisů. Já to nazývám svým návštěvním archem.“

„Tak počkat, počkat,“ zvolal jsem přísně, „vy se odmítáte přiznat, ale varuji vás, víme všechno. Předpokládám, že jste nikdy neslyšel o dr. Villoughbym?“

„Slyšel, je to autor té hloupé brožury o křesťanské vědě.“

„A setkal jste se někdy s tímto učeným doktorem, Macphersone?“

„Ale ovšem, dr. Willoughby je pseudonym pana Summertreese. On věří na křesťanskou vědu a takové věci a píše o nich.“

„Skutečně? Tak se přece jen pomalu přiznáváte, pane Macphersone. Myslím, že byste udělal nejlépe, kdybyste nám všechno řekl docela upřímně.“

„Právě jsem vám to chtěl navrhnout, Monsieur Valmonte. Řekněte mi stručně, co máte proti panu Summertreesovi nebo proti mně, abych věděl, co vám vlastně mám povědět.“

„Máme proti vám obvinění, že vymáháte peníze pod falešnou záminkou, což je zločin, za který se nejeden vynikající finančník dostal do vězení.“

Spenser Hale mi pohrozil tlustým ukazovákem a řekl:

„Ale ale, Valmonte; pozor, jen žádné výhrůžky, jen žádné výhrůžky.“ Já jsem však bez ohledu na něho pokračoval: „Vezměme případ lorda Semptama. Prodal jste mu na splátky stůl za padesát liber. Měl vám platit libru týdně, a dluh by byl splacen za necelý rok. Ale lord Semptam je roztržitý jako všichni vaši zákazníci. Proto jste přišel za mnou. Odpověděl jsem totiž na smyšlený inzerát doktora Willoughbyho. A tak jste splátky vybíral dál, a už to trvá přes tři roky. Teď chápete, jak zní obvinění.“

Během mé obžaloby seděl Macpherson s hlavou lehce nachýlenou na stranu. Nejprve se jeho obličej zachmuřil nejdokonaleji předstíraným starostlivým soustředěním, jaké jsem kdy viděl. Pak se chmury postupně rozptýlily, jako by náhle počínal chápat.

„Poslyšte,“ řekl, „tohle je opravdu vynikající plán. Dalo by se tomu říkat Sdružení roztržitých. Velice mazané. Kdyby měl Summetrees smysl pro humor, což on nemá, určitě by ho velice pobavilo pomyšlení, jak ho ta nevinná záliba v křesťanské vědě přivedla do podezření z podloudného získávání peněz. Ale tady opravdu nejde o žádný podvod. Pokud jde o mne, já prostě jen navštěvuji zákazníky uvedené v seznamu a dík jejich roztržitosti inkasuji splátky. Kdyby na té vaší smělé teorii vůbec něco bylo, mohl byste mě a Summertreese obvinit jen ze spiknutí. Ale už je mi jasné, jak k omylu došlo. Vy jste ukvapeně usoudil, že jsme lordu Semptamovi neprodali nic jiného než ten vyřezávaný stůl před třemi lety. Mohu vás s potěšením informovat, že jeho Lordstvo je naším častým zákazníkem a že už si od nás koupilo celou řadu věcí. Někdy je on dlužen nám, jindy my jemu. Máme s ním jakousi stálou dohodu, podle níž platí jednu libru týdně. Několik dalších zákazníků má s námi podobnou dohodu a za to, že nám poskytují příjem, s nímž můžeme počítat, mají přednostní právo na koupi předmětu, o který by mohli mít zájem. Jak jsem vám řekl, v podniku nazýváme tyto listy návštěvními listy, ale pro úplný přehled byste k nim potřeboval ještě to, čemu říkáme naše encyklopedie. Říkáme tomu tak, protože obsahuje spoustu svazku; pro každý rok je zvláštní svazek, a je jich dlouhá řada. Všimněte si, že u číslice označující cenu na návštěvním listě je občas malé číslo. Tato čísla jsou odkazy na stránku v encyklopedii pro běžný rok a na té stránce je zaznamenán nový prodej a cena tak jako například v obchodní knize.“

„To je velice zábavné vysvětlení, pane Macphersone. Předpokládám, že ta encyklopedie, jak tomu říkáte, je v krámku na Tottenham Court Road?“

„Kdepak. Každý svazek encyklopedie je zamčen na zámek. Tyto knihy obsahují celé tajemství našeho podniku a jsou uloženy v domě pana Summertreese na Park Lane. Vezměte si například konto lorda Semptama. U jistého data je tužkou slabě poznamenáno číslo 102. Když se podíváte na stranu 102 encyklopedie pro tento rok, naleznete tam seznam věcí, které si lord Semptam koupil, a ceny těchto předmětů. Je to ve skutečnosti velice jednoduché. Dovolíte-li mi, abych na okamžik použil telefonu, požádám pana Summertreese, který touto dobou večeří, aby sem přinesl svazek z roku 1893, a za čtvrt hodiny budete uspokojeni, že všechno je naprosto legální.“

Přiznám se, že přirozené a sebevědomé chování mladíkovo mne zmátlo, tím spíš, že podle sarkastického úsměvu na Halových rtech jsem viděl, že mu nevěří ani slovo. Na stole stál přenosný telefon, a když Macpherson skončil své líčení, natáhl ruku a posunul přístroj k sobě. Tady zakročil Spenser Hale.

„Okamžik,“ řekl. „Telefonovat budu já. Jaké má pan Summertrees číslo?“

„Jedna čtyři nula Hyde Park.“

Hale zavolal ústřednu a za okamžik se mu ozval park Lane. Slyšeli jsme jak říká:

„Byt pana Summertreese? Ano, to jste vy, Podgersi? Je pan Summertrees doma? Dobře. Tady je Hale. Jsem u pana Valmonta – v Imperial Flats – znáte to. Ano tam, kde jsme onehdy spolu byli. Dobrá, a teď jděte a řekněte panu Summertreesovi, že Macpherson potřebuje encyklopedii z roku 1893. Rozuměl jste? Ano, encyklopedii. Ne, to nevadí, ze nevíte, co to je. Pan Macpherson. Ne, o mně se nezmiňujte. Ano, můžete mu říci, že pan Macpherson je v Imperial Flats, ale o mně vůbec nemluvte. Správně. Jakmile vám tu knihu dá, vezměte si drožku a okamžitě sem s ní přijeďte. Kdyby vám Summertrees knihu nechtěl dát ať přijede s vámi. Když nebude chtít, zatkněte ho a přivezte sem jeho i knihu. Dobrá. A dělejte rychle, čekáme.“

Macpherson nic nenamítal proti tomu, že Hale telefonuje sám. Jen seděl dál na židli s tak odevzdaným výrazem ve tváři, že by byl mohl stát modelem pro obraz nazvaný „Křivé obviněný“. Když Hale zavěsil, Macpherson řekl:

„Vy samozřejmě víte nejlépe, co máte dělat, ale zatknete-li Summertreese, budete celému Londýnu pro posměch. Vedle podloudného získávání peněz existuje i neodůvodněné zatčení, a pan Summertrees si takovou urážku nenechá líbit. A pak, nezlobte se, ale čím víc přemýšlím o té vaší roztržité teorii, tím grotesknější mi připadá a jsem si jist, pane Hale, že kdyby se případ dostal někdy do novin, zažil byste horkou chvilku se svými nadřízenými ve Scotland Yardu.“

„Já to riziko vydržím, děkuji,“ řekl Hale zatvrzele.

„Mám se pokládat za zatčeného?“ otázal se mladík.

„Ne, pane Macphersone.“

„Pak, prominete-li mi, odejdu. Pan Summertrees vám ukáže v knihách všechno, co si budete přát, a dovede vám věci daleko lépe vyložit než já, protože o nich ví víc. Proto, pánové, se vám uctivě poroučím.“

„A to ne. Ještě ne,“ zvolal Male a vstal zároveň s Macphersonem.

„Tak jsem tedy přece jen zatčen,“ ohradil se Macpherson.

„Neodejdete z tohoto pokoje, pokud Podgers tu knihu nepřinese.“

„Jak chcete,“ řekl Macpherson a znovu si sedl.

Protože mluvením vysychá v krku, přinesl jsem něco k pití, doutníky a krabici cigaret. Hale si namíchal svůj oblíbený nápoj, ale Macpherson národním nápojem opovrhl, spokojil se sklenicí minerálky a zapálil si cigaretu. Pak si získal můj veliký obdiv, protože řekl mile, jako by se nic nestalo:

„Zatímco tady čekáme, směl bych vám, Monsieur Valmonte, připomenout, že jste mi dlužen pět šilinků?“

Zasmál jsem se, vytáhl jsem peníz z kapsy o zaplatil jsem mu.

„Vy pracujete pro Scotland Yard, Monsieur Valmonte?“ otázal se Macpherson, jako kdyby se pokoušel překlenout konverzaci nějakou zdlouhavou přestávku; ale než jsem mohl odpovědět, Hale vyhrkl:

„To tak!“

„Vy tedy nemáte žádné oficiální postavení jako detektiv, viďte, Monsieur Valmonte?“

„Naprosto žádné,“ odpověděl jsem.

„To je velká ztráta pro naši zemi,“ pokračoval tento obdivuhodný mladý muž. „Hlouposti, které naše policie nadělá,“ dodal, „jsou někdy velice politováníhodné. Kdyby se učili strategii dejme tomu ve Francii, vykonávali by své nepříjemné povinnosti daleko přijatelnější formou a působili by svým obětem daleko menší potíže.“

„Ve Francii!“ ušklíbl se Hale. „Tam je přece člověk považován za provinilého, dokud nedokáže svou nevinu.“

„Ano, pane Hale, a totéž zřejmě platí pro Imperial Flats. Vy jste si vzal do hlavy, že pan Summertrees je vinen, a nebudete mít pokoj, dokud vám nedokáže, že není. Dovolím si vám předpovědět, že o něm brzy uslyšíte, a to způsobem, který vás překvapí.“

Hale něco zabručel a podíval se na hodinky. Jak jsme tu seděli a kouřili, minuty plynuly velice pomalu, až i já jsem se počal znepokojovat. Macpherson si všiml našeho nepokoje a řekl nám, že když sem šel, byla mlha téměř tak hustá jako před týdnem a že je možná těžké dostat drožku. Než však domluvil, otevřely se dveře a vstoupil Podgers s tlustou knihou v ruce a odevzdal ji svému nadřízenému. Hale počal s úžasem obracet stránky a pak se podíval na hřbet a zvolal:

„Sportovní encyklopedie, 1893! To má být žert, pane Macphersone?“

Na tváři pana Macphersona se objevilo politování a natáhl ruku pro knihu. Vzdychl si a řekl:

„Kdybyste mě byl pustil k telefonu, pane Hale, byl bych panu Summertreesovi jasně vysvětlil, co chci. Mohlo mě napadnout, že dojde k omylu. Staré knihy o sportu jsou velmi žádané a pan Summertrees se patrně domníval, že mám na mysli tuto knihu. Nezbude než poslat vašeho člověka nazpět na Park Lane, aby panu Summertreesovi vysvětlil, že potřebujeme účetní knihu z roku 1993, které říkáme encyklopedie. Dovolíte-li, napíši mu lístek, aby knihu poslal.“

Načmáral na mém dopisním papíře žádost, o níž mluvil, a podal jej Halovi. Hale si list přečetl a odevzdal ho Podgersovi.

„Doneste to panu Summertreesovi a okamžitě se vraťte. Máte dole drožku?“

„Mám.“

„Tak dobře, a pospěšte si!“

Podgers pozdravil a odešel s knihou pod paží. Můj sluha znovu zamkl dveře zvenčí a my jsme čekali dál a mlčky kouřili, až ticho přerušilo zvonění telefonu. Hale přiložil sluchátko k uchu.

„Ano, tady Imperial Flats. Ano, Valmont. Ano, Macpherson je zde. Cože? Co je rozebrané? Já vás neslyším. Říkáte, že encyklopedie je rozebraná? Kdo volá? Dr. Willoughby? Děkuji.“

Macpherson vstal, jako by chtěl jít k telefonu, ale místo toho (jednal tak rychle, že jsem si nestačil uvědomit, co dělá, sebral arch papíru, jemuž říkal návštěvní listina, pomalu přistoupil ke krbu a podržel jej nad žhavým uhlím, až chytl a vyletěl komínem. Rozhořčeně jsem vyskočil, ale pro záchranu dokumentu jsem už nestačil nic udělat. Macpherson na nás hleděl s oním skromným úsměvem, který již několikrát ozářil jeho tvář.

„Jak jste si mohl dovolit ten list spálit?“ otázal jsem se.

„Protože vám nepatří, Monsieur Valmonte. Protože vy nepatříte ke Scotland Yardu; protože jste ho ukradl; protože jste na něj neměl právo; protože nemáte v této zemi žádné oficiální postavení. Kdyby ten list měl pan Hale, nebyl bych si ho, jak říkáte, dovolil spálit. Ale protože jste ho z obchodních místností mého zaměstnavatele vzal vy, osoba bez úřední pravomoci, jehož by měl právo zastřelit, kdyby vás přistihl a vy jste se bránil, dovolil jsem si dokument zničit. Vždycky jsem říkal, že by se ty archy neměly zakládat, protože kdyby náhodou padly pod pronikavý zrak tak inteligentního člověka, jako je Eugéne Valmont – což se také stalo –, mohly by vést k nesprávným závěrům. Ale pan Summertrees trval na tom, aby se zakládaly, s jedinou výhradou, že kdybych mu někdy zatelegrafoval nebo zatelefonoval slovo encyklopedie, okamžitě je spálí a sám mi zatelegrafuje nebo zatelefonuje, že encyklopedie je rozebraná, abych věděl, že se mu to podařilo.

A nyní mi, pánové, odemkněte ty dveře, abych je nemusel vylomit. Buď mě formálně zatkněte, nebo mě přestaňte omezovat na svobodě. Jsem panu Halovi velice zavázán, že za mne zatelefonoval, a Monsieur Valmont je příliš zdvořilý hostitel, abych byl něco namítal proti zamčeným dveřím. Ale teď je konec frašky. Celá procedura, které jste mě podrobili, je naprosto nezákonná, a smím-li to říci, pane Hale, poněkud příliš francouzská, aby prošla u nás v Anglii nebo aby novinová zpráva o ní potěšila vaše nadřízené. Žádám buď formální zatčení, nebo odemčení dveří.“

Mlčky jsem stiskl knoflík a můj sluha otevřel dveře. Macpherson se na prahu otočil a podíval se na Hala, který tu seděl, mlčenlivý jako sfinga.

„Dobrou noc, pane Hale.“

Když Hale neodpověděl, Macpherson se otočil ke mně s týmž líbezným úsměvem:

„Dobrou noc, Monsieur Eugéne Valmonte,“ řekl. „Bude mi potěšením zastavit se tu příští středu v šest hodin pro dalších pět šilinků.“

Austin R. Freeman

Jestliže většina vědeckých detektivů jsou géniové, kteří řeší své případy – často zabořeni do lenošky daleko od místa děje – především dedukcí, smělou hypotézou a intuicí, dr. Thorndyke je zcela jiného typu. Je soudní lékař a kriminalista a jeho nástrojem jsou pitevní nůž, kvantitativní analýza a technické rekonstrukce; nevychází za svým případem nikdy bez měřidel, fyzikálních přístrojů a chemických činidel, zaznamenává svá fakta v inženýrských výkresech a matematických symbolech a nemohl by pracovat bez své chemické a fyzikální laboratoře a mechanické dílny ani bez svého zručného a dychtivého faktota, pana Poltona. Je prostě přesnou ilustrací k výroku onoho slavného anglického fyzika 19. století, který prohlásil: „Neuznávám nic, od čeho si nemohu zhotovit mechanický model.“ Ze všech vědeckých detektivů je dr. Thorndyke ten, u něhož vědecký aparát není jen průhlednou kulisou nebo okrasnou stafáží; jeho zápletky jsou realistické a jeho řešení prakticky možná. Proto se mu odpustí, že je trochu suchý patron a nemá mnoho smyslu pro humor.

Jeho autor, Austin R. Freeman (1862 – 1943), má však na svědomí vážnější hřích, který také nezůstal bez následků. Své dokonalé exaktní metody pátrání považoval do té míry za vlastní základ detektivky, že se stal původcem oné neblahé choroby, klasické detektivky, již dočasně podlehli i jiní dobří autoři (jako F.W.Crofts, Anthony Berkeley atd.), totiž tzv. „detektivky naruby“ (inverted story). V detektivce naruby zná čtenář pachatele už napřed a celý příběh pak líčí jen způsoby, jimiž se zločinec snaží zahladit své stopy, a metody pátrání, které ho nakonec přece jen usvědčily. To je ovšem v příkrém rozporu s železnými pravidly klasické detektivky; a také to pak už není detektivka, nýbrž v nejlepším případě jen realistický kriminální příběh. Je příznačné, že Austin R. Freeman byl lékař s velmi rozmanitou praxí a zkušeností, zejména též jako vězeňský lékař ve známé anglické věznici Halloway. Naše povídka je převzata ze sbírky „Zpívající kost“, která vyšla r. 1912.

4. Hliníková dýka

„Naléhavý případ“ – urgentní výzva k okamžitému výkonu stavovské povinnosti – je zkušenost typická spíš pro lékařskou než pro právní praxi; a proto jsem se domníval, když jsem se vzdal klinické stránky svého povolání ve prospěch soudního lékařství, že jsem tím s urgentními případy už skoncoval a že přerušené jídlo, překažený odpočinek a řinčení nočního zvonku nyní jíž patří minulosti; ve skutečnosti to však vypadalo docela jinak. Soudní lékař stojí jaksi na rozhraní obou povolání a je vystaven nepříjemnostem obou; a tak se čas od času stávalo, že jsme já nebo můj kolega museli poskytnout své odborné služby na zavolání. Tak tomu bylo i v případe, o němž budu vyprávět.

Posvátný obřad koupele byl právě řádně ukončen a čerstvě osušený autor tohoto vyprávění se chystal navléknout první kusy oděvu, když bylo na schodech slyšet kvapné kroky a za dveřmi mého kolegy se ozval hlas našeho laboranta Poltona.

„Pane doktore, je tady nějaký pán, a že prý s vámi musí ihned mluvit v nějaké strašně naléhavé věci. Je hrozně rozčilený…“ Polton ještě neskončil své podrobné líčení, když se ozvaly další a ještě kvapnější kroky a neznámý hlas oslovil doktora Thorndyka:

„Jdu vás poprosit o okamžitou pomoc, pane doktore. Stala se strašná věc. Vražda. Můžete jít hned se mnou?“

„Za malý okamžik,“ odpověděl Thorndyke. „Je ten člověk mrtev?“

„Mrtev. Studený jako led. Policie myslí…“

„Ví policie, že jste šel pro mne?“ přerušil ho Thorndyke.

„Ví. Prý nebudou nic dělat, dokud nepřijdete.“

„Dobrá, za minutu jsem hotov.“

„A kdybyste laskavě počkal dole, pane,“ dodal Polton naléhavým tónem, „já bych zatím pomohl pana doktora vypravit.“

Touto lstí se mu podařilo návštěvníka odlákat zpět do přijímacího pokoje v přízemí a krátce nato se Polton tiše přikradl nahoru s podnosem, jehož náklad energicky rozložil před každého z nás na stůl s několika případnými poznámkami o tom, jak je pošetilé „pouštět se do vraždy na lačný žaludek“. Thorndyke a já jsme se zatím oblékli s rychlostí vlastní jen lékařům s všeobecnou praxí a umělcům v rychlém převlékání a za několik minut jsme již sestupovali se schodů, po krátké zastávce v laboratoři pro několik pomůcek, které si Thorndyke v podobných případech brával s sebou.

Když jsme vstoupili do přijímacího pokoje, náš návštěvník, který zatím horečně přecházel sem a tam, popadl klobouk a otázal se s úlevou: „Tak můžeme jít?“ a dodal: „Mám před domem vůz.“

A aniž čekal na odpověď, vyrazil první ze dveří.

Vůz byl prostorný kočár, do něhož jsme se naštěstí všichni tři vešli, a jakmile jsme nasedli a přibouchli dvířka, kočí práskl do koní a vyrazil rychlým klusem.

„Měl bych vám trochu vysvětlit situaci, než tam dojedeme,“ řekl náš rozčilený přítel. „Především, jmenuji se Curtis, Henry Curtis. Zde je moje navštívenka. A tady je jiná navštívenka, kterou jsem vám měl vlastně dát dřív. Můj advokát Marchmont byl se mnou, když jsem tu hroznou věc objevil, a poslal mě k vám. Sám zůstal na místě, aby se do vašeho příchodu s ničím nehýbalo.“

„Velmi moudrá myšlenka,“ řekl Thorndyke. „A teď nám řekněte přesně, co se vlastně stalo.“

„To právě chci,“ řekl Curtis. „Zavražděný je můj švagr Alfred Hartridge, a musím s politováním říci, že to byl – zkrátka špatný člověk. Nerad o něm takhle mluvím, to víte, de mortuis a tak dále, ale tady se musím držet faktů, i když nejsou příjemné.“

„Nesporně,“ souhlasil Thorndyke.

„Vedl jsem s ním dlouhou nepříjemnou korespondenci – Marchmont vám to potvrdí – a včera jsem mu doma nechal dopis, ve kterém jsem ho žádal o schůzku, abychom tu věc už konečně vyřídili. Navrhl jsem dnes ráno v osm hodin, protože jsem měl před polednem odjet z Londýna. On mi odpověděl velmi podivným dopisem, že je v tu hodinu ochoten se mnou mluvit, a pan Marchmont mi laskavě slíbil, že půjde se mnou. A tak jsme se k němu dnes ráno vypravili a přišli jsme tam přesně v osm. Několikrát jsme zvonili a silně klepali na dveře, ale když se nikdo neozýval, šli jsme pro domovníka. Ten už si zřejmě předtím ze dvora všiml, že se v obývacím pokoji u pana Hartridge svítí – a prý se tam svítilo celou noc, jak zase říkal noční vrátný; domovníkovi to bylo podezřelé a vrátil se s námi nahoru a zase on zvonil a bouchal na dveře. Když zevnitř pořád nebylo slyšet známky života, pokusil se odemknout rezervním klíčem, ale marně, protože dveře byly zevnitř zavřeny na závoru. Domovník šel pro strážníka a po poradě s ním jsme se rozhodli dveře vyrazit, domovník přinesl páčidlo a spojenými silami jsme nakonec dveře vylomili. Vešli jsme dovnitř a… pane doktore, to vám byl strašný pohled! Švagr ležel v obývacím pokoji na zemi, mrtvý. Někdo ho probodl dýkou; a tu dýku ani nevytáhl, trčela mu ještě ze zad.“

Curtis si otřel obličej kapesníkem a chystal se pokračovat v líčení katastrofy, když kočár zahnul do tiché postranní ulice mezi Westminsterem a nádražím Victoria a zajel k bloku cihlových budov. Vyběhl vzrušený domovník, otevřel nám dvířka a my jsme stanuli před hlavním vchodem.

„Švagrův byt je v druhém patře,“ řekl Curtis, „můžeme jet výtahem.“

Domovník nás předběhl k výtahu a již držel lano v ruce. Vstoupili jsme do kabiny a za několik vteřin nás výtah vyvezl do druhého patra. Domovník, který zřejmě hořel zvědavostí, vystoupil za námi. Na konci chodby byly pootevřené dveře, silně poškrábané a poškozené. Nade dveřmi bylo bílým písmem napsáno „A. Hartridge“ a ze dveří vyhlížela vychytralá tvář inspektora Badgera.

„To jsem rád, že jste přisel, pane doktore,“ řekl, jakmile mého kolegu poznal. „Pan Marchmont sedí uvnitř jako hlídací pes a vrčí, jakmile někdo z nás jen přejde po pokoji.“

Slova zněla jako stížnost, ale z jisté srdečnosti v jeho chování jsem pojal podezření, že se škuner inspektora Badgera octl v bezvětří.

Vstoupili jsme do malého předpokoje či haly a odtud do obývacího pokoje, kde jsme našli Marchmonta na stráži ve společnosti jednoho strážníka a dalšího inspektora v uniformě. Při našem příchodu všichni vstali a šeptem nás pozdravili; a pak, jakoby vedeni stejnou myšlenkou, jsme všichni pohlédli na druhý konec místnosti a chvíli jsme zůstali mlčky a nehybně stát.

Celá místnost působila jaksi chmurně a zlověstně. I nejvšednější předměty halilo ovzduší tragické záhady; zcela obyčejné věci vyvolávaly morbidní představy. Zvlášť silný byl dojem jakéhosi napětí, pocit, že se tu náhle zastavil obyčejný, všední život, přerván v jediném okamžiku. Žárovky, dosud svítící slabým načervenalým světlem, ačkoli okny proudilo letní slunce; nedopitá sklenice a rozevřená kniha u prázdného křesla mlčky vyprávěly o rychlé a náhlé katastrofě stejně jako tlumené hlasy a kradmé pohyby přítomných, a ze všeho nejvíc pak onen hrůzný předmět, který ještě před několika hodinami byl živý člověk, ale nyní ležel nehybně na podlaze obličejem k zemi.

„Je to záhadný případ,“ přerušil nakonec ticho inspektor Badger, „ačkoli některé okolnosti jsou zcela jasné. Už tělo samo mnoho říká.“

Přistoupili jsme blíže a pohlédli na mrtvého. Byl to muž již starší a ležel na volném místě před krbem, tváří k zemi, paže rozpjaté. Ze zad pod levou lopatkou vyčníval tenký jílec dýky, a kromě stopy krve na rtech to bylo to jediné, co ukazovalo na příčinu smrti. Nedaleko mrtvého ležel na koberci klíč od hodin, a když jsem se podíval na hodiny stojící na krbu, viděl jsem, že jejich skleněná dvířka jsou otevřena.

„Jak vidíte,“ pokračoval inspektor, když si všiml mého pohledu, „stál před krbem a natahoval hodiny. Vrah se k němu přikradl od zadu – zvuk natahování hodin patrně přehlušil jeho kroky – a bodl ho. Z polohy dýky na levé straně zad pak vyplývá, že vrah musel být levák. To všechno je úplně jasné. Ale není už jasné, jak se vrah dostal dovnitř a jak se zase dostal ven.“

„Předpokládám, že s tělem nikdo nepohnul,“ řekl Thorndyke.

„Ne. Poslali jsme pro policejního lékaře doktora Egertona a ten konstatoval smrt. Doktor se za chvilku zase vrátí, aby si s vámi promluvil a dohodl se o pitvě.“

„V tom případě nebudeme před jeho příchodem s tělem hýbat,“ řekl Thorndyke. „Nejvýš snad změříme teplotu a podíváme se na jilec dýky.“

Thorndyke vytáhl z brašny dlouhý chemický registrační teploměr a rozprašovač. Teploměr zasunul mrtvému pod oděv v břišní krajině a s pomocí rozprašovače zamířil proud jemného žlutého prášku na jilec dýky, potažený černou kůží. Když Thorndyke odfoukl přebytek prášku, který se na povrchu jilce usadil, inspektor Badger se dychtivě sklonil, aby si jej prohlédl.

„Otisky žádné,“ řekl zklamaně. „To znamená, že měl rukavice. Ale tady ten nápis přece jen něco říká.“

Inspektor ukázal na kovové zakončení jilce, na němž bylo neumělými písmeny vyryto jediné slovo – TRADITORE.

„To znamená italsky zrádce,“ pokračoval. „A něco z toho, co mi říkal domovník, by s tím mohlo souviset. Zavoláme si ho a uslyšíte sami.“

„Já si zatím pořídím několik snímků a hrubý plánek v měřítku,“ řekl Thorndyke. „Poloha těla může být pro vyšetřování důležitá. Říkáte, ze ničím nebylo hnuto? Kdo otevřel okna?“

„Byla otevřená, když jsme přišli,“ řekl Marchmont. „V noci, jak víte, bylo velmi horko. Všechno je přesně tak, jak jsme to našli.“

Thorndyke vytáhl z vaku malý sklopný fotografický aparát, skládací stativ, měřicí pásmo, poměrné měřítko z buxusového dřeva a kreslicí blok.

„Buďte tak laskav a stoupněte si před ty hodiny,“ řekl mi. „Tak a teď zvedněte ruku, jako kdybyste je natahoval. Děkuji; zůstaňte tak, než udělám snímek.“

Zůstal jsem tak, v postavení, jaké pravděpodobně zaujímal zavražděný v okamžiku, kdy byl zasažen, zatímco Thorndyke exponoval desku. Pak, dřív než jsem se pohnul, Thorndyke křídou označil místo, kde jsem stál. Postavil stativ na křídové značky a pořídil odtud dva snímky; nakonec ofotografoval i mrtvého.

Když byl Thorndyke se snímky hotov, počal neobyčejně zručně a rychle zakreslovat do bloku plán pokoje, na němž vyznačil přesnou polohu jednotlivých předmětů, to vše v poměru čtvrt palce k jedné stopě – kteréžto počínání pozoroval inspektor s jistou netrpělivostí.

„Vy opravdu nešetříte námahou,“ poznamenal, „ani časem,“ dodal ještě a významně pohlédl na hodinky.

„Ne,“ odpověděl Thorndyke a vytrhl z bloku dokončený nákres. „Snažím se shromáždit všechna fakta, která mohou mít pro tento případ nějaký význam. Možná že se ukáží jako bezcenná, ale mohou mít i zásadní důležitost. Člověk nikdy napřed neví, a proto je sbírám všechna. A jak vidím, právě přichází doktor Egerton.“

Policejní lékař pozdravil Thorndyka uctivě a srdečně a ihned jsme přistoupili k ohledání mrtvoly. Můj kolega vytáhl teploměr, zjistil, kolik ukazuje, a podal jej doktoru Egertonovi.

„Mrtev už asi deset hodin,“ poznamenal doktor Egerton, když se podíval na teploměr. „Tohle je velmi promyšlená a záhadná vražda.“

„Skutečně,“ řekl Thorndyke. „Sáhněte si na tu dýku, Jervisi.“

Dotkl jsem se rukojetí a ucítil jsem charakteristické drhnutí o kost.

„Prochází okrajem žebra!“ zvolal jsem.

„Ano; musel být bodnut mimořádnou silou. Ale všimněte si, že látka na zádech je lehce stočena, jako kdyby se dýka otáčela, když pronikala do těla. Je to velmi podivný zjev, zvlášť v souvislosti s prudkostí rány.“

„Je to vskutku podivné,“ řekl doktor Egerton, „ačkoli nám to sotva nějak pomůže. Vytáhneme dýku, než pohneme tělem?“

„Určitě,“ přikývl Thorndyke, „protože každý pohyb by mohl způsobit nové zranění. Ale počkejte.“ Vytáhl z kapsy kus šňůry, povytáhl dýku asi o dva palce a napjal šňůru rovnoběžně s plochým ostřím dýky. Dal mi pak podržet oba konce šňůry a vytáhl zbraň úplně. Když se ostří celé vynořilo, pokroucená látka na šatech se narovnala. „Všimněte si,“ řekl Thorndyke, „že šňůra nám udává směr rány, a že řez v šatech teď už směru rány neodpovídá. Svírají spolu dosti značný úhel. A ten nám udává míru rotace ostří.“

„Ano, divné to je,“ řekl Egerton, „ačkoli, jak už jsem říkal, sotva nám to něco pomůže.“

„Zatím,“ pronesl Thorndyke suše, „pouze zaznamenáváme fakta.“

„Správně,“ souhlasil lékař a lehce se zarděl; „snad bychom teď měli přenést tělo do ložnice a předběžně ohledat ránu.“

Donesli jsme mrtvolu do ložnice a po prozkoumání rány, které nepřineslo nic nového, jsme přikryli pozůstatky prostěradlem a vrátili se do obývacího pokoje.

„Nu, pánové,“ řekl inspektor, „ohledali jste mrtvolu, prozkoumali ránu, změřili podlahu a nábytek a pořídili jste fotografie a plán, ale o mnoho dál jsme se zřejmě nedostali. Máme tu člověka, který byl zavražděn ve svém bytě. Byt má jen jeden vchod, a ten byl v době vraždy zavřen zevnitř na závoru. Okna jsou nějakých čtyřicet stop od země; a blízko žádného z nich nevede okapová roura; okna přesně lícují se zdí, a na té zdi by se neudržela ani moucha. Krby jsou moderní a komínem by neprolezla ani větší kočka. A tak se klade otázka: jak se dostal vrah dovnitř a jak se zase dostal ven?“

„A přitom,“ řekl Marchmont, „je jisté, že se dovnitř dostal a že tu teď není; tudíž se musel dostat ven; a tudíž musel mít možnost dostat se ven. A tudíž musí být možné přijít na to, jak se ven dostal.“

Inspektor se kysele usmál, ale neodpověděl.

„Situace byla asi taková,“ řekl Thorndyke. „Zavražděný byl zřejmě sám; není tu žádná známka přítomnosti další osoby a na stole je jen jedna nedopitá sklenice. Seděl a četl, a najednou si všiml, že se hodiny zastavily, když bylo za deset minut dvanáct; odložil tedy knihu na stůl hřbetem vzhůru, vstal, aby natáhl hodiny, a když je natahoval, byl zabit.“

„Bodnou ranou, zasazenou levákem, který se k němu připlížil odzadu,“ dodal inspektor.

Thorndyke přikývl. „Vypadá to tak,“ řekl. „Ale zavolejme si domovníka, ať nám řekne, co o tom ví.“

Strážce domu bylo snadno nalézt, neboť se právě zabýval pozorováním bytu štěrbinou ve schránce na dopisy.

„Nevíte, zda včera večer někdo navštívil tento byt?“ otázal se Thorndyke, když domovník poněkud rozpačitě vstoupil.

„Domovníma dveřmi prošla spousta lidí sem i tam,“ zněla odpověď, „ale nemůžu říct, jestli někdo z nich šel sem. Asi v devět hodin přišla slečna Curtisová.“

„Moje dcera!“ zvolal Curtis s úžasem. „To jsem nevěděl.“

„Odešla asi v půl desátý,“ dodal domovník.

„A nevíte, co tu chtěla?“ otázal se inspektor.

„Mohu si to domyslet,“ odpověděl Curtis.

„Pak nic neříkejte,“ přerušil ho Marchmont. „Neodpovídejte na žádné otázky.“

„Jste příliš úzkostlivý, pane Marchmonte,“ řekl inspektor, „my přece slečnu Curtisovou nepodezříváme. Ani se třeba neptáme, jestli není náhodou levačka.“ Badger se přitom úkosem podíval na Curtise a já jsem viděl, jak náš klient náhle zbledl jako stěna. Ale inspektor zase rychle odvrátil zrak, jako by si té změny nevšiml.

„Povězte nám znovu, jak to bylo s těmi Italy,“ obrátil se k domovníkovi. „Kdy se tu objevil ten první?“

„Asi před tejdnem,“ zněla odpověď. „Byl to takovej obyčejnej člověk-vypadal jako flašinetář – a přinesl mi do vrátnice dopis. Obálka byla celá umouněná a na ní byla dost negramotně napsaná adresa pana Hartridge. Ten Talián mi řekl, abych dopis dal panu Hartridgeovi, a zase šel, a já jsem dopis zanesl nahoru a strčil do schránky.“

„A co bylo dál?“

„No, hned druhej den přišla taková stará Taliánka, co hádá budoucnost a nosí s sebou ptáky v kleci – a usadila se mi zrovna před hlavním vchodem. Já jsem ji vyhodil, ale bába tu byla za deset minut znova i s tou klecí a celým tím krámem. Tak jsem ji zase vyhodil a tak to šlo dokola, já ji vyhazoval a ona sem pořád lezla zpátky, až jsem myslel, že bude po mně.“

„Jak je vidět, už jste se zotavil,“ poznamenal inspektor s úsměvem a pohlédl na blahobytné bříško těžce zkoušeného domovníka.

„Dejme tomu,“ řekl domovník povýšeně. „No, a den nato to byl zas ten zmrzlinář – a to byl zas chlap rozhazovačná. Pořád jenom dával klukům ochutnávat, ale když jsem ho chtěl vystrnadit, tak na mě spustil, ať mu prej nekazím kšefty. Pěkný kšefty! No, a kluci se mi tu courali celej den, táhlo to jako průvod a lízalo to zmrzlinu a já div nepuknul vztekem. A ten zmrzlinář se mi vocaď do večera nehnul.

A pak zas přišel flašinetář s takovou oblezlou opicí. Ten byl ze všech nejhorší. A sprosťák nevychovaná. Mlel pátý přes devátý nábožný písně a odrhovačky. Hrál ‚Skálu věčnosti‘ a hned nato ‚Billa Hayleyho‘ a ‚K nebi blíž‘ a zase hned ‚Za tou naší zahrádkou‘. A když jsem ho chtěl vyhodit, šla mi ta opice rovnou po lejtku; a chlap se jen zubil a spustil ‚Až se bouřka přežene‘. Na mou duši, kdo tohle měl vydržet.“

Při té vzpomínce si domovník utřel čelo a inspektor se s pochopením usmál.

„A to byl poslední?“ zeptal se potom, a když domovník přisvědčil, tázal se dál: „Poznal byste ten dopis, který ten Ital přinesl?“

„Poznal,“ odpověděl domovník s chladnou důstojností.

Inspektor spěšně vyšel z pokoje a za okamžik se vrátil s náprsní taškou v ruce.

„Tohle měl v náprsní kapse,“ řekl pokládaje přeplněnou tašku na stůl a přitahuje si židli. „A tady jsou tři dopisy svázané dohromady. Aha, tohle bude on!“ Badger rozvázal šňůrku a vytáhl špinavou obálku, adresovanou křivolakým neumělým písmem: ‚Vážený pán, pan Hartridge‘. „Je tohle dopis, který vám dal ten Ital?“ Domovník zkoumal dopis kritickým okem. „Jo,“ řekl po chvíli, „to je on.“

Inspektor vytáhl dopis z obálky, a jak jej četl, postupně vraštil obočí.

„Co říkáte tomuhle, doktore?“ řekl a podal papír Thorndykovi. Thorndyke si dopis chvíli prohlížel mlčky a velmi pozorně. Potom s ním přistoupil k oknu, vyňal z kapsy lupu a pečlivě zkoumal papír, nejprve v malém zvětšení a pak s pomocí silně zvětšujícího Coddingtonova nástavce.

„A já bych řekl, že je to vidět prostým okem,“ řekl inspektor a potají na mne mrkl. „Je to velice výrazné písmo.“

„Ano,“ odpověděl Thorndyke, „velmi zajímavý výtvor. Co tomu říkáte vy, pane Marchmonte?“

Advokát vzal dopis a já jsem se mu díval přes rameno. Byl to skutečně podivný výtvor. Červeným inkoustem na obyčejném papíře a stejně neumělou rukou jako adresa tu bylo napsáno sdělení: „Máš šest dní, abys udělal, co spravedlnost žádá. Podle znamení poznáš, co tě čeká, když to neuděláš.“ A tím znamením byla lebka se zkříženými hnáty, velmi čistě, avšak neuměle nakreslená na horním okraji papíru.

„Tohle,“ řekl Marchmont podávaje dokument Curtisovi, „vysvětluje podivný dopis, který vám Hartridge včera poslal. Máte jej tuším u sebe, že?“

„Ano,“ odpověděl Curtis, „tady je.“

Vyňal z kapsy dopis a četl:

„Ano můžeš přijít, když chceš, ačkoli je to neslýchaná hodina. Tvoje výhrůžné dopisy mě velice pobavily. Hodily by se do divadla Sadler’s Wells, když bylo na vrcholu slávy

Alfred Hartridge“

„Byl pan Hartridge někdy v Itálii?“ otázal se inspektor Badger.

„Ano,“ odpověděl Curtis. „Skoro celý minulý rok strávil na Capri.“

„Vida, pak tu máme stopu, kterou potřebujeme. Podívejte se, tady jsou dva další dopisy; razítko je E. C. – a Saffron Hill je právě v této části Londýna. A podívejte se na tohle!“

Inspektor rozložil poslední z dopisů, na němž kromě memento mori stálo jen sedm slov: „Měj se na pozoru! Pamatuj na Capri!“

„Jestli jste tu skončil, doktore, já bych se rád šel trochu poohlédnout po Malé Itálii. Ty Italy asi nebude těžko najít, zdejší domovník ví, jak vypadali.“

„Než půjdete,“ řekl Thorndyke, „ještě bych rád vyřídil dvě věci. Především je tu ta dýka; máte ji tuším v kapse. Mohl bych se na ni podívat?“

Inspektor poněkud zdráhavě podal dýku mému kolegovi.

„Velmi podivná zbraň,“ řekl Thorndyke, zamyšleně zkoumaje dýku a otáčeje jí tak, aby bylo vidět její jednotlivé části. „Podivná tvarem i materiálem. Neviděl jsem ještě nikdy hliníkovou rukojeť a ta knihařská kůže je také dosti neobvyklá.“

„Z hliníku je podle mého proto, aby byla lehká, a tenká je, aby se dala nosit v rukávě,“ vysvětloval inspektor.

„Možná,“ řekl Thorndyke.

Zkoumal dýku dál a brzy k inspektorově potěšení vytáhl lupu.

„Takového člověka jsem ještě neviděl,“ zvolal rozmarně inspektor. „Měl byste si dát do erbu heslo, ‚Zvětšen budeš!‘ O co, že ji teď začne měřit?“

Inspektor se nemýlil. Thorndyke zakreslil hrubý náčrtek zbraně do svého bloku a pak vyňal skládací měřítko a jemný mikrometr. S těmito nástroji počal neobyčejně pečlivě a přesně zjišťovat rozměry všech jednotlivých částí dýky, přičemž každý rozměr zanesl na příslušné místo v nákresu se stručným popisem podrobností.

„Druhá věc,“ řekl nakonec podávaje dýku inspektorovi, „se týká těch domů naproti.“

Přistoupil k oknu a zahleděl se na zadní frontu řady vysokých domů, podobných tomu, v němž jsme právě byli. Domy byly vzdáleny asi třicet yardů a dělil je od nás pozemek osázený keři a protkaný pískovými cestičkami.

„Jestli v některém z těch bytů včera večer někdo byl,“ pokračoval Thorndyke, „najdeme možná i přímého svědka zločinu. Tento pokoj byl plně osvětlen a rolety byly vytaženy, takže kdyby se byl někdo díval z některého protějšího okna, mohl vidět až do pokoje, a to zcela jasně. Stálo by to za vyšetření.“

„Ano, máte pravdu,“ řekl inspektor, „ačkoli já mám za to, že když někdo odnaproti něco viděl, přiběhne s tím sám, jakmile se o tom dočte v novinách. Ale já už teď musím jít a tady to zamknout.“ Když jsme sestoupili po schodech, oznámil nám Marchmont, že nás večer navštíví. „Leda,“ dodal, „že byste ode mne potřeboval nějaké informace hned.“

„To bych potřeboval,“ řekl Thorndyke; „chtěl bych vědět, kdo má na Hartridgeově smrti finanční zájem.“

„Je to dosti podivná historie,“ odpověděl Marchmont. „Pojďme na chvíli do té zahrady, kterou jsme viděli z okna. Tam nás nebude nikdo rušit.“

Marchmont vyzval také Curtise, a když inspektor s policejním lékařem odešli, požádali jsme domovníka, aby nás pustil do zahrady.

„Na otázku, kterou jste mi položil,“ začal Marchmont, „je velmi snadná odpověď. Jediná osoba, která má bezprostřední zájem na Hartridgeově smrti, je jeho univerzální dědic a vykonavatel poslední vůle, nějaký Leonard Wolfe. Není to jeho příbuzný, jenom přítel, ale dědí celý majetek – asi dvacet tisíc liber. Pozadí je toto: Alfred Hartridge byl starší ze dvou bratří, z nichž mladší, Charles, zemřel dříve než jejich otec; zbyla po něm vdova a tři děti. Před patnácti lety zemřel Hartridgeův otec a zanechal celý svůj majetek Alfredovi, přičemž se rozumělo, že bude bratrovu rodinu podporovat a majetek odkáže jeho dětem.“

„Otec nesepsal poslední vůli?“ otázal se Thorndyke.

„Na neustálé naléhání přátel vdovy po synovi starý pán poslední vůli sepsal krátce před smrtí; ale tehdy byl již velmi starý a dětinský, takže Alfred proti ní vznesl námitku, že byla sepsána pod nátlakem, a závět byla nakonec prohlášena za neplatnou. Od té doby Alfred Hartridge nedal bratrově rodině ani penny podpory. Kdyby nebylo mého klienta pana Curtise, byli by trpěli hlady; celé břemeno vydržování vdovy a výchovy dětí padlo na něho.

Nu, a v poslední době se situace značně přiostřila, a to ze dvou důvodů. Předně Charlesův nejstarší syn Edmund už dosáhl plnoletosti. Pan Curtis ho zapsal na advokacii, má už plnou kvalifikaci a právě dostal velmi výhodnou nabídku, aby převzal podíl na jedné advokátní kanceláři; a proto jsme naléhali na Alfreda, aby mu na to poskytl potřebný kapitál, tak jak si to jeho otec přál. Ale Alfred odmítl, a právě v té věci jsme dnes ráno k němu šli. Druhý důvod má pak velmi podivné a nepěkné pozadí. Je tu ten Leonard Wolfe, který byl Hartridgeovým důvěrným přítelem. Je to, troufám si říci, člověk špatného charakteru a jejich přátelství bylo takové, že žádnému z nich nebylo ke cti. Dál existuje nějaká Hester Greenová, která měla vůči Alfredovi určité nároky, ale těmi se zatím nemusíme zabývat. Ten Leonard Wolfe a Alfred Hartridge spolu uzavřeli dohodu, podle které za a) se Wolfe ožení s Hester Greenovou, a za b) v odměnu za tuto prokázanou službu upíše Alfred Hartridge Wolfovi všechen svůj majetek, a to bezvýhradně, přičemž převod nabude platnosti v okamžiku Alfredovy smrti.“

„A tato transakce je pravoplatná?“ otázal se Thorndyke.

„Ano, bohužel je. Ale my jsme se chtěli přesvědčit, zda by bylo možné udělat něco pro vdovu a děti, dokud je Hartridge ještě na živu. Dcera mého klienta, slečna Curtisová, šla za ním včera večer bezpochyby ze stejných pohnutek – nebylo to moudré, protože jsme se tou věcí zabývali my, ale to víte, ona je zasnoubena s Edmundem Hartridgem – a rozmluva musela být asi velmi bouřlivá.“

Thorndyke chvíli mlčel přecházeje zvolna po pískové pěšině, s očima sklopenýma k zemi; nikoli však roztržitě, nýbrž s pozorným pátravým pohledem, který těkal mezi křovím, jako kdyby něco hledal.

„Co je ten Leonard Wolfe vlastně zač?“ zeptal se po chvíli. „Je to zřejmě ničema, ale jaký je jinak? Je třeba hloupý?“

„To bych rozhodně neřekl,“ odpověděl Curtis. „Byl původně inženýr a zřejmě velmi schopný mechanik. V poslední době však žil z nějakého majetku, který zdědil, a trávil čas a utrácel peníze sázením na koně a flámováním. A proto je teď počítám v tísni.“

„A jak vypadá?“

„Já jsem ho viděl jen jednou,“ řekl Curtis, „a pamatuji se jen na to, že je menší postavy, světlovlasý, štíhlý a hladce oholený a že mu chybí prostřední prst na levé ruce.“

„A bydlí…“

„V Elthamu v Kentu. Morton Crange, Eltham,“ řekl Marchmont.

„A nyní, víte-li už všechno, co jste chtěli vědět, musím už skutečně jít a pan Curtis také.“

Oba se s námi rozloučili a rychle odešli, zatímco Thorndyke zamyšleně hleděl na bídné záhony.

„Je to podivný a zajímavý případ, Jervisi,“ řekl shýbaje se, aby nahlédl pod vavřínový keř. „Inspektor se žene po čerstvé stopě – což je ovšem stopa falešná, která bije do očí a je na dálku podezřelá; ale to je jeho věc. A tady jde náš domovník, zřejmě s úmyslem nás vyzpovídat, kdežto já…“

Thorndyke se na blížícího se strážce domu přívětivě usmál a otázal se: „Do které ulice říkáte, že vedou tyto domy?“

„Do Cotman Street,“ odpověděl domovník. „Jsou to skoro samé kanceláře.“

„A která čísla to jsou? Například tady, co je to otevřené okno v druhém patře?“

„To je v čísle šest. Ale ten dům naproti bytu pana Hartridge je číslo osm.“

„Děkuji vám.“

Thorndyke byl již na odchodu, ale náhle se znovu obrátil k domovníkovi.

„Poslyšte,“ řekl mu, „já jsem před chvílí něco upustil z okna – takovou malou kovovou součástku, vypadala asi takhle.“ Thorndyke obratně nakreslil na zadní straně vizitky okrouhlou destičku se šestihranným otvorem uprostřed a podal pak vizitku domovníkovi. „Nemohu vám přesně říci, kam to dopadlo, tyhle věci se snadno zakutálejí. Ale mohl byste požádat zahradníka, aby se po ní podíval. Dám mu sovereign, když mi ji přinese do bytu – nemá sice pro nikoho žádnou cenu, ale pro mne má cenu velikou.“

Domovník se dotkl klobouku na pozdrav, a když jsme vycházeli z vrátek, ohlédl jsem se a viděl jsem ho, jak se již šťárá v křoví. Předmět jeho hledání mi dal dosti přemýšlení. Neviděl jsem, že by Thorndyke něco upustil, a neměl také ve zvyku pohrávat si s něčím, co má značnou cenu. Již jsem se ho na to chtěl otázat, když tu zabočil rychle do Cotman Street, zastavil se před vchodem do čísla šest a jal se pozorně číst jména nájemníků.

„Třetí patro,“ četl nahlas, „pan Thomas Barlow, obchodní jednatelství. Hm. Myslím, ze pana Barlowa navštívíme.“

Thorndyke se rozběhl po kamenných schodech, já za ním, až jsme dorazili trochu udýcháni do třetího patra. Přede dveřmi obchodního jednatelství se na chvíli zastavil a oba jsme zvědavě naslouchali podivnému přešlapování nohou, které se ozývalo zevnitř. Pak Thorndyke tiše pootevřel dveře a nahlédl do místnosti. Zůstal tak asi minutu, a potom se ke mně otočil se širokým úsměvem a tiše otevřel dveře dokořán. Uvnitř se hubený, asi čtrnáctiletý chlapec cvičil, a to dosti obratně, ve hře vhodně zvané diabolo; a byl svým cvičením tak zaujat, že si ani nevšiml, když jsme vstoupili dovnitř a zavřeli za sebou dveře. Nakonec diabolo minulo provázek a zaletělo do velkého koše na papíry; chlapec se obrátil, spatřil nás a ihned upadl do značných rozpaků.

„Dovol,“ řekl Thorndyke, přehrabuje se až zbytečně důkladně v koši a vraceje hračku vlastníkovi. „Nemusím se ani ptát, zda je pan Barlow přítomen,“ dodal, „nebo zda se má brzy vrátit.“

„On už dneska nepřijde,“ řekl chlapec, celý zpocený rozpaky, „on odešel dřív, než jsem přišel. Já jsem přišel pozdě.“

„Aha,“ řekl Thorndyke, „ranní ptáče dál doskáče, ale pozdní ptáče zato skáče s diabolem. A jak víš, že už se nevrátí?“

„Nechal mi tu vzkaz, tady je.“

Chlapec ukázal na lístek napsaný úhledným písmem a červeným inkoustem. Thorndyke si jej pozorně prohlédl a pak se zeptal: „Tys včera rozbil kalamář?“

Chlapec na něho pohlédl s údivem. „Rozbil,“ odpověděl. „Jak to víte?“

„Já to nevím, jinak bych se neptal. Ale vidím, že ten lístek je psán plnicím perem.“

Chlapec hleděl na Thorndyka nedůvěřivým pohledem, zatímco Thorndyke pokračoval:

„Já jsem se vlastně přišel jen přesvědčit, zda pan Barlow je týž pán, kterého jsem kdysi znal, ale to ty mi asi těžko povíš. Můj přítel byl vysoký a štíhlý, tmavovlasý a vyholený.“

„Tak to není on,“ řekl chlapec. „Hubenej sice je, ale není ani vysokej, ani tmavovlasej. Má světlou bradku a nosí brýle a paruku. Já paruku poznám na první pohled,“ dodal chytře, „protože můj tatínek ji taky nosí. Dává si ji na stojánek, když si ji chce učesat, a hrozně mi nadává, když se mu směju.“

„Můj přítel měl zranění na levé ruce,“ pokračoval Thorndyke.

„Tak to nevím,“ řekl chlapec. „pan Barlow nosí skoro pořád rukavice; a na levý ruce má vůbec vždycky rukavici.“

„Nu, nechám mu tu pro všechny případy lístek, když mi věnuješ kus papíru. Máš tu inkoust?“

„V láhvi nějakej je. Já vám namočím pero.“

Chlapec vytáhl ze skříně načatý balík levného dopisního papíru a svazek podobných obálek, namočil pero až ke dnu láhve s inkoustem a podal je Thorndykovi. Thorndyke si sedl za stůl a rychle napsal pár řádek, potom papír složil a už chtěl psát adresu, když náhle zřejmě změnil úmysl.

„Já tu přece jen ten dopis nenechám,“ řekl a zastrčil složený papír do kapsy. „Ne – řekni mu, že jsem tu byl –pan Horace Butch – a že se tu za pár dnů zase zastavím.“

Chlapec se za námi udiveně díval, a dokonce vyšel na chodbu, aby nás mohl pozorovat ještě přes zábradlí; až když neočekávaně zachytil Thorndykův pohled, rychle stáhl hlavu a ve zmatku zmizel. Po pravdě řečeno, nebyl jsem Thorndykovým chováním o nic méně zmaten než malý poslíček; nemohl jsem v něm totiž objevit žádnou souvislost s pátráním, kterým se podle mého očekávání měl zabývat; a břímě mé zvědavosti ještě vzrostlo, když se na schodišti zastavil u okna, vyňal z kapsy svůj dopis, prozkoumal jej lupou, přidržel proti světlu a pak se nahlas zachechtal.

„Šťastná náhoda,“ poznamenal, „i když nikdy plně nenahradí pečlivost a důvtip, může je velmi vhodně doplňovat. Vážený kolego, máme opravdu neobyčejný úspěch.“

Když jsme sešli do vstupní haly, Thorndyke se zastavil u domovníkova okénka a s přátelským pokývnutím nahlédl dovnitř.

„Právě jsem byl nahoře u pana Barlowa,“ řekl. „Ale on zřejmě odešel hned časně ráno.“

„Ano,“ odpověděl domovník, „asi v půl deváté.“

„To je opravdu velmi časně; a patrně přišel ještě daleko dřív.“

„To asi,“ souhlasil domovník s úsměvem, „ale já jsem přišel, až když on odcházel.“

„Měl s sebou nějaká zavazadla?“

„Ano, měl dva kufříky, jeden obyčejný a jeden takový úzký, asi pět stop dlouhý. Pomáhal jsem mu s nimi do vozu.“

„A byl to čtyřkolový vůz, že?“

„Ano, byl.“

„Pan Barlow u vás asi ještě není dlouho, viďte?“ vyzvídal Thorndyke.

„Není. Nastěhoval se teprve minulý kvartál – asi před šesti nedělemi.“

„Nu což, musím se stavit někdy jindy. Na shledanou,“ a Thorndyke vyšel z budovy a zamířil přímo ke stanovišti drožek v sousední ulici. Tam chvíli hovořil s kočím čtyřkolového fiakru, kterého nakonec zjednal, aby nás zavezl do jistého obchodu na Oxford Street. Tam fiakristu v milosti a s půlsovereignem spropitného propustil a zmizel v krámě, nechávaje mě v údivu zírat na soustruhy, vrtačky a všelijaké kovové zboží vystavené za výlohou. Brzy nato se vynořil s balíkem a v odpověď na můj tázavý pohled vysvětlil: „Pás nástrojové oceli a nějaký kov pro Poltona.“

Jeho další nákup byl ještě výstřednější. Kráčeli jsme po Holbornu, když jeho zrak náhle spočinul na výkladní skříni obchodu s nábytkem, v níž byla vystavena kolekce starých francouzských ručních zbraní – památek na tragický rok 1870 –, které se tu prodávaly k dekoračním účelům. Po krátké prohlídce vstoupil dovnitř a brzy nato se znovu objevil, třímaje dlouhý bajonet a starou pušku typu Chassepot.

„Nač ta vojenská přehlídka?“ otázal jsem se, když jsme zabočili na Fetter Lane.

„Obrana proti lupičům,“ odpověděl Thorndyke obratem. „Nemůžete jistě popřít, že salva z muškety, za níž následuje útok na bodák, odradí i nejodvážnějšího lupiče.“

Zasmál jsem se této absurdní představě horlivého ochránce domova, nicméně však jsem dál spekuloval, jaký smysl může mí výstřední počínání mého přítele, které – tím jsem si byl nyní jist – musí nějak souviset s vraždou v Brackenhurst Chambers, ačkoli mi ta souvislost unikala.

Po opožděném obědě jsem spěchal vyřídit všechny povinnosti, z nichž mě vzrušující ranní události vytrhly, zatímco Thorndyke čile pracoval nad kreslicím prknem s pravítkem, poměrným měřítkem a kružítkem, pořizuje podle svých nákresů přesný nárys ve skutečné velikosti; Polton s balíčkem v hnědém papíře v ruce ho při tom pozoroval s výrazem dychtivého očekávání.

Když jsem se večer vracel domů přes Mitre Court, dohonil jsem Marchmonta, který rovněž kráčel k našemu bytu, a šli jsme tedy spolu.

„Dostal jsem od Thorndyka dopis,“ vysvětloval Marchmont, „ve kterém mě žádá o ukázku jistého rukopisu, a tak jsem se rozhodl mu ji přinést osobně, abych se dověděl, co je nového.“

Když jsme došli domů, zastali jsme Thorndyka při vážné poradě s Poltonem, a na stole před nimi jsem k velkému překvapení spatřil dýku, kterou byla vražda spáchána.

„Nesu vám tu ukázku, kterou jste chtěl,“ řekl Marchmont. „Nejprve jsem myslel, že to nebude možné, ale šťastnou náhodou Curtis uchoval jediný dopis, který kdy od toho člověka dostal.“

Marchmont vyňal z náprsní tašky dopis a podal jej Thorndykovi. Můj přítel jej prozkoumal velmi pozorně a se zřejmým uspokojením.

„To je zvláštní,“ řekl Marchmont a vzal do ruky dýku, „myslel jsem, že si ji inspektor odnesl.“

„Ten odnesl originál,“ odpověděl Thorndyke. „Tohle je duplikát, který podle mých výkresů vyrobil Polton k experimentálním účelům.“

„Opravdu?“ zvolal Marchmont a vrhl na Poltona pohled upřímného obdivu. „Je to dokonalá kopie – a jak rychle jste ji udělal!“

„Bylo to docela snadné,“ řekl Polton, „pro člověka, který je zvyklý pracovat s kovem.“

„Což,“ dodal Thorndyke, „je fakt, který má jistou průkazní hodnotu.“

V tom okamžiku zastavila před domem drožka. Po chvilce bylo slyšet na schodišti kvapné kroky. Ozvalo se zuřivé bouchání na dveře, a když Polton rychle otevřel, do pokoje divoce vpadl Curtis.

„Stala se strašná věc, Marchmonte!“ zajíkal se Curtis. „Edith – moje dcera – oni ji zatkli pro vraždu! Inspektor Badger přišel k nám a odvedl ji. Bože můj! Já zešílím!“

Thorndyke položil rozrušenému Curtisovi ruku na rameno. „Nedělejte si starosti,“ řekl mu. „Není k tomu žádný důvod, o tom vás mohu ujistit. Vaše dcera je patrně levačka, co?“

„Ano, nešťastnou shodou okolností je. Ale co budeme dělat? Proboha, pane doktore, oni ji zavřeli – jen si představte, zavřeli! Chudinka Edith!“

„Však my ji brzy dostaneme na svobodu,“ řekl Thorndyke. „Ale počkejte, někdo k nám jde.“

Ostré zaklepání potvrdilo jeho slova, a když jsem vstal a šel otevřít, octl jsem se tváří v tvář inspektoru Badgerovi. Nastal velmi nepříjemný okamžik, a pak detektiv i Curtis navrhli, že si navzájem nebudou překážet.

„Neodcházejte, inspektore,“ řekl Thorndyke. „Potřebuji s vámi mluvit. Pan Curtis by mohl přijít později, dejme tomu za hodinu. Přijdete? To už doufám budeme pro vás mít nějaké zprávy.“

Curtis spěšně souhlasil a s prudkostí sobě vlastní vyrazil z pokoje. Po jeho odchodu se Thorndyke obrátil k inspektorovi a řekl suše:

„Zřejmě jste nezaháleli, inspektore.“

„Ne,“ odpověděl Badger. „Já nerad nechávám věci vystydnout; a mám už proti slečně Curtisové pohromadě řadu solidních důkazů. Víte, ona byla poslední, kdo byl se zavražděným viděn pohromadě; měla důvody ho nenávidět, je levačka, a jak víte, vraždu spáchal někdo, kdo je levák.“

„A dál?“

„Toto: Mluvil jsem s těmi Italy, to všechno byla jenom komedie. Nějaká paní ve smutku a se závojem jim prý zaplatila, aby tam před domem sehráli tu frašku, a dala jim také ten dopis, aby ho odevzdali u domovníka. Ještě jsme ji nezjistili, ale v postavě se zřejmě shoduje se slečnou Curtisovou.“

„A jak se dostala z bytu, když byly dveře zavřeny zevnitř na závoru?“

„No, v tom je právě ten háček. To je zatím záhada – ledaže byste to dovedl vysvětlit vy.“ Inspektor pronesl tuto výhradu se smířlivým úsměvem a dodal: „Protože uvnitř nikdo nebyl, když jsme vyrazili dveře, vrah se nějak musel dostat ven. To nemůžeme popřít.“

„Já to přesto popírám,“ řekl Thorndyke. „Zřejmě vás to překvapuje,“ pokračoval (a inspektor se skutečně divil), „ale celá věc je přece nabíledni. Vysvětlení mě napadlo hned, jak jsem se podíval na mrtvého. Z bytu nebyla naprosto žádná možnost úniku a zcela určitě tam nikdo nebyl, když jste vy do bytu vstoupili. Z toho tudíž jasně vyplývá, že vrah v bytě prostě nikdy nebyl.“

„Já vám vůbec nerozumím,“ řekl inspektor.

„Tak tedy,“ řekl Thorndyke, „protože jsem sám s případem hotov a předávám jej nyní vám, přednesu vám své důkazy seriatim. Všichni se myslím shodujeme v tom, že v okamžiku, kdy byl zasažen, stál Hartridge před krbem a natahoval hodiny. Dýka pronikla do těla šikmo z levé strany, a vzpomínáte-li si na její polohu, víte, že rukojeť směřovala přímo k otevřenému oknu.“

„Které je čtyřicet yardů nad zemí.“

„Ano. A nyní se podívejme na velmi zvláštní povahu zbraně, kterou byla vražda spáchána.“

Thorndyke se již chystal otevřít zásuvku, když nás vyrušilo zaklepání na dveře. Vyskočil jsem, otevřel a dovnitř vstoupil domovník z Brackenhurst Chambers. Návštěvník byl poněkud překvapen, když poznal naše hosty, ale pak přistoupil k Thorndykovi a vytáhl z kapsy nějaký předmět zabalený v papíře.

„Našel jsem tu věc, co jste hledal,“ řekl. „A nebylo to jen tak. Našel jsem to jen náhodou, zapadlo to do listí v křoví.“

Thorndyke rozbalil papír, nahlédl dovnitř a položil jej na stůl.

„Děkuji vám,“ řekl a podal spokojenému domovníkovi zlatý sovereign. „Inspektor si zapsal vaše jméno, že?“

„Ano prosím,“ odpověděl domovník, strčil peníz do kapsy a odešel rozzářen.

„Abychom se vrátili k té dýce,“ řekl Thorndyke a otevřel zásuvku. „Byla velmi zvláštní, jak už jsem říkal a jak také uvidíte z tohoto modelu, který je její přesnou kopií.“ Thorndyke předvedl užaslému inspektorovi Poltonův výrobek.

„Jak vidíte, je neobyčejně tenká, nic na ní nepřečnívá, a je z neobvyklého materiálu. Vidíte také, že ji nevyrobil obyčejný zbrojíř; a že nehledě na to italské slovo, které je do ní vyryto, vypadá tak, jako by byla přímo podepsána ‚anglický mechanik‘. Ostří je z obyčejné třičtvrtěpalcové nástrojové oceli; jilec či rukojeť je vysoustruhována z hliníkové tyče; a není na ní ani vroubek, který by nedokázal udělat na soustruhu každý strojnický učedník. Dokonce knoflík na konci je ryze mechanický, protože je to vlastně obyčejná šestihranná matka. A pak si všimněte rozměrů, jak jsem je zakreslil. Části A a E, které poněkud přečnívají přes ostří, jsou přesně stejné v průměru, a taková přesnost je sotva náhodná. V obou případech jde o část kruhu o poloměru 10,9 mm, což zvláštní shodou okolností odpovídá právě kalibru staré kulovnice typu Chassepot, která se nyní prodává v celé řadě londýnských obchodů. Tady například jedna je.“

Thorndyke vzal z kouta pušku, kterou předtím v mé přítomnosti koupil, a zastrčil dýku rukojetí do ústí hlavně. Když ji pustil, dýka tiše sklouzla do hlavně, až se konec rukojeti objevil v otevřeném závěru.

„Proboha!“ zvolal Marchmont, „snad nechcete říct, že dýka byla vystřelena z pušky?“

„To právě chci; a teď jistě chápete, proč ta hliníková rukojeť – aby snížila váhu poměrně těžkého projektilu – a také proč ten šestihranný knoflík na konci.“

„To tedy nechápu,“ řekl inspektor, „ale zato tvrdím, že vaše řešení je nemožné.“

„Pak ovšem,“ opáčil Thorndyke, „vám to musím vysvětlit a předvést. Především tedy tato střela se musela pohybovat po své dráze špičkou napřed; a proto musela dostat rotaci – a rozhodně také rotovala, když pronikala do těla, jak jsme viděli na obleku i na samotné ráně. A aby tu rotaci dostala, musela být vystřelena z vrtané hlavně; ale protože by rukojeť nezapadla do vrtání, muselo k ní být přidáno něco, co by do něho zapadalo. A to něco byl zřejmě kotouček z měkkého kovu, který se nasadil na šestihrannou matku a dal se zasunout do rýhy vrtání, aby dodal dýce rotaci, ale který musel odpadnout, jakmile střela opustila hlaveň. Tady je takový kotouček, který pro nás zhotovil Polton.“

Thorndyke položil na stůl kovový kotouček s šestihranným otvorem uprostřed.

„To všechno je velmi důmyslné,“ řekl inspektor, „ale já tvrdím, že je to nemožné a fantastické.“

„Rozhodně to zní dost nepravděpodobně,“ souhlasil Marchmont.

„Uvidíte,“ řekl Thorndyke. „Tady je improvizovaná patrona Poltonovy výroby, která obsahuje jednu osminu obvyklé nálože bezdýmného prachu pro brokovnici ráže 20.“

Thorndyke nasadil kotouček na matku na konci dýky, který vyčníval z otevřeného závěru pušky, zasunul dýku do hlavně, vložil patronu a zaklapl závěr. Pak otevřel dveře pracovny a před námi se zjevil slámou vycpaný terč, zavěšený na protější zdi.

„Délka obou místností,“ řekl, „je dohromady třicet dvě stopy. Zavřel byste laskavě okna, Jervisi!“

Vyhověl jsem jeho žádosti a Thorndyke zamířil na terč. Ozval se tlumený výstřel – zdaleka ne tak hlučný, jak jsem očekával –, a když jsme se podívali na terč, trčela na okraji prostředního kruhu dýka, zarytá až po jilec.

„Jak vidíte,“ řekl Thorndyke odkládaje pušku, „možné to je. A nyní pokud jde o důkazy skutečné události. Především jsou na původní dýce podélné rýhy, které přesně odpovídají rýhám vrtání pušky. Dále je tu fakt, že dýka zcela nepochybně rotovala odleva doprava – to je ve směru vrtání –, když pronikala do těla. A konečně je tu tohle – což, jak jste slyšeli, nalezl domovník na zahradě.“ Thorndyke rozbalil papír. Ležel v něm kovový kotouček s šestihranným otvorem uprostřed. Pak zašel do pracovny, sebral z podlahy kotouček, který předtím sám připevnil k dýce, a položil jej na papír vedle prvního. Oba kotoučky byly co do rozměrů totožné a na okrajích měly stejné vroubky, odpovídající vrtání hlavně.

Inspektor v tichém úžasu zíral po jistou dobu na oba kotoučky, pak pohlédl na Thorndyka a pravil:

„Vzdávám se, doktore. Máte pravdu, nemůže o tom být pochybnosti; ale jak jste na to přišel, to jsem blázen. Jediná otázka teď je, kdo z té pušky střelil a proč nikdo výstřel neslyšel.“

„Pokud jde o to druhé,“ řekl Thorndyke, „vrah pravděpodobně použil nástavce na stlačený vzduch. Nejen proto, aby ztlumil výstřel, nýbrž také proto, aby na dýce nezůstaly stopy po střelném prachu. A pokud jde o první otázku, jméno vraha vám myslím mohu říci; ale proberme raději důkazy po pořádku. Snad se pamatujete,“ pokračoval Thorndyke, „že když doktor Jervis stál před krbem, jako by natahoval hodiny, označil jsem na podlaze místo, na kterém stál. A nyní: když jsem se postavil na toto místo a podíval se otevřeným oknem, viděl jsem dvě okna domu, který stojí téměř přesně naproti. Byla to okna druhého a třetího patra domu č. 6. na Cotman Street. Druhé patro má pronajaté nějaká stavitelská firma; třetí patro nějaký obchodní zprostředkovatel jménem Thomas Barlow. Navštívil jsem kancelář pana Barlowa, ale než vám o tom povím, chtěl bych se vrátit k něčemu jinému. Nemáte náhodou u sebe ty výhrůžné dopisy, inspektore?“

„Ano, to mám,“ řekl inspektor a ihned vyňal z kapsy náprsní tašku.

„Podívejme se napřed na ten první,“ řekl Thorndyke. „Vidíte, že papír i obálka jsou zcela obyčejné a písmo neumělé. Ale inkoust tomu neodpovídá. Lidé málo gramotní si obvykle kupují inkoust v lahvičkách po jedné penci. Ale adresa na obálce je napsána Draperovým dvoubarevným inkoustem, což je velmi kvalitní kancelářský inkoust, který se prodává jen ve velkých lahvích, a ten červený inkoust, jímž je napsán dopis, je nefixovaný tmavočervený inkoust, jakého užívají kresliči. A v našem případě jej někdo měl, jak se můžete přesvědčit, v plnicím peru. Ale nejzajímavější na dopise je ta kresba nahoře. Z uměleckého hlediska vzato ten člověk neuměl vůbec kreslit. A anatomické detaily té lebky jsou přímo směšné. Ale kresba sama je provedena pečlivě. Je tažena čistou stejnoměrnou čárou jako technický výkres a nese známky jisté, zkušené ruky. Je také dokonale symetrická; například lebka je přesně uprostřed, a když se na ni podíváme lupou, hned víme proč, protože tam objevíme stopy tužkou naznačené střední osy a příčných os podle pravítka. Lupou je tam nadto vidět i maličký kousek měkké červené gumy, jaké užívají kresliči a kterou někdo ty pomocné čáry vymazal, a všechna tato fakta dohromady napovídají, že kresba pochází od někoho, kdo je zvyklý rýsovat přesné technické výkresy. A nyní se vraťme k tomu Barlowovi. Když jsem tam přišel, nebyl přítomen, ale já jsem si, dovolil trochu se po jeho kanceláři poohlédnout, a něco jsem tam zjistil. V přihrádce bylo dvanáctipalcové pravítko, jakého užívají inženýři, měkká červená guma a kameninová láhev Draperova dvoubarevného inkoustu. Malou lstí jsem si opatřil vzorek dopisního papíru a inkoustu. Hned se na ně podíváme. Zjistil jsem také, že pan Barlow je nový nájemník, že je menší postavy, nosí paruku a brýle a že má vždy rukavici na levé ruce. Odešel z kanceláře dnes ráno v osm třicet, ale nikdo ho neviděl přicházet. Měl s sebou jeden obyčejný a jeden asi pět stop dlouhý kufřík; odjel fiakrem na nádraží Victoria, patrně na vlak do Elthamu, který odjíždí v osm padesát jedna.

„A nyní,“ pokračoval Thorndyke, „se podívejme na tyto tři dopisy a srovnejme je s dopisem, který jsem napsal já v kanceláři pana Barlowa. Jak vidíte, papír je stejné výroby a má stejný vodotisk, ale to není zvlášť důležité. Zásadně důležité je však toto: na všech dopisech vidíte při dolním okraji dva malé důlky. Někdo tu pracoval s kružítkem nebo připínáčky a jako podložky použil balíku dopisního papíru, takže na dvou místech propíchl nejen vrchní list, ale i několik dalších. Jak vidíte, dopisní papír se přiřezává do rozměru už složený, a zapíchnete-li špendlík do vrchního archu v balíku, budou jeho stopy na všech dalších listech přesně stejně vzdáleny od okrajů i od rohů. A vidíte, že tyto drobné důlky jsou rovněž všechny ve stejné vzdálenosti od okrajů a od rohů,“ pravil Thorndyke a předvedl to pomocí kružítka. „A nyní se podívejte na tento arch papíru, který jsem získal v kanceláři pana Barlowa. Jsou na něm u dolního rohu dva malé důlky – velmi mělké, ale přesto zřetelné –, a když je změříme kružítkem, uvidíme, že jsou od sebe vzdáleny přesně stejně jako důlky na těch druhých papírech a že jsou ve stejné vzdálenosti od okrajů i dolního rohu. A z toho plyne nezvratný závěr, že tyto čtyři listy pocházejí z jednoho balíku.“

Inspektor vstal a obrátil se k Thorndykovi.

„Kdo je ten Barlow?“ otázal se.

„To budete muset zjistit sám, ale mohu vám dát užitečný tip. Existuje jen jediný člověk, který finančně získává smrtí Alfreda Hartridge, a získává celých dvacet tisíc liber. Jmenuje se Leonard Wolfe, a od pana Marchmonta vím, že je to člověk špatného charakteru, náruživý hráč a hýřil. Povoláním je inženýr a je velmi obratný mechanik. Je menší postavy, štíhlý, světlovlasý, chodí hladce oholen a chybí mu prostřední prst na levé ruce. Pan Barlow je rovněž menší postavy, štíhlý a světlovlasý, ale nosí paruku, bradku a brýle a na levé ruce má vždy rukavici. Viděl jsem také rukopis obou pánů a musím říci, že by bylo těžko je od sebe rozeznat.“

„To mi stačí,“ řekl inspektor. „Dejte mi jeho adresu, a já hned zařídím propuštění slečny Curtisové.“

Týž den večer byl Leonard Wolfe zatčen v Elthamu, a to právě v okamžiku, kdy zakopával na zahradě velkou výkonnou vzduchovku. Před soud se nedostal, protože měl v kapse ještě jinou, skladnější zbraň – pistoli značky Derringer velkého kalibru –, s jejíž pomocí se mu podařilo skončit svůj dokonale promarněný život.

„Konec konců,“ komentoval událost Thorndyke, když se o ní dověděl, „nebyl ani on bez užitku. Zbavil lidskou společnost dvou velmi špatných lidí a nám poskytl velmi poučný případ. Ukázal nám totiž, jak chytrý a důmyslný zločinec se může sebevíc snažit, aby zmátl a oklamal policii, a přesto – zanedbá-li třeba nepatrné detaily – může za sebou nechat spoustu stop. A tak nám nezbývá než říct celému světu zločinu vůbec, a to v jednom i druhém směru: ‚Jdětež a čiňte podobně.‘“

J.S.Fletcher

V osobě pana Leggatta se potkáváme s neobvyklým detektivem, i když má v plné míře řadu vlastností, které každý detektiv potřebuje, jako bystrý úsudek a znalost lidí, diskrétnost a energičnost v akci. Je to solidní protestantský pastor z anglického venkova, pro něhož cesty hříchu nejsou tajností. Pan Leggatt je typický, příležitostný detektiv, a náš případ je jeho jediné dobrodružství; jeho autor nevytvořil – přes svou nezvyklou literární plodnost – stálou postavu svého detektiva.

J.S. Fletcher (1863 – 1935), současní Austina R. Freemana, původně novinář, počal psát detektivky teprve kolem čtyřicítky. Vynahradil to však úplně, neboť jeho detektivní dílo čítá kolem sedmdesáti svazků, které v době jeho největšího rozmachu vycházely v tempu tří až čtyř ročně. Jeho silnou stránkou nejsou originální zápletky, důmyslné způsoby pátrání ani dramatická rozuzlením ale spíš realismus líčení, dobrá znalost prostředí a místopisných kulturněhistorických faktů a konečně dobrá pohoda, která jeho prostředí prolíná. Fletcher je sice realista, ale charakter je u něho charakter a intrikán je intrikán, a čtenář není nikdy dlouho v trapné nejistotě. Fletcher zná dokonale své staré rodinné advokáty a lékaře, počestné podnikatele, zanícené inženýry a bodré statkáře, v jejichž prostředí se všechny jeho zápletky odehrávají. Píše lehce, a proto se i příjemně čte, i když jeho postavy jsou někdy schématické, děj nevyniká živostí akce a autor není v žádném směru průkopníkem. Snad právě proto získal pro detektivní žánr množství čtenářů, kteří by jinak detektivky nečetli.

5. Jak ctihodný pan Leggatt složil navštívenku

Ctihodný pán Francis Leggatt, vikář v Meddersley, byl z oněch lidí, které hned tak něco nerozčílí ani nepřivede z míry. Obdařen od přírody vyrovnanou povahou, Francis Leggatt tento dar ještě rozvinul pilným studiem matematiky za svého pobytu v Etonu a později na universitě v Cambridgi; jeho matematický duch si liboval v pořádku a preciznosti, a cokoli dělal, dělal dokonale do posledního puntíku. Musil to proto být nemalý otřes, který ho jednoho jarního rána natolik vyšinul z jeho pravidelné dráhy, že spěšně opustil sakristii starobylého farního kostela, uchýlil se do své pracovny na vikářství a do tohoto tichého útulku rázně povolal svou věrnou manželku. Paní Leggattová ihned přispěchala a nalezla manžela, jak stojí s rukama v kapsách před krbem a upřeně hledí na špičky svých vyleštěných bot.

„Mariano!“ pravil pan Leggatt a pohlédl na ni s výrazem, jaký u něho dosud neviděla, „Mariano, připrav se na nejhorší. V kostele se stala loupež. Hislipský kalich je pryč.“

Paní Leggattová spráskla ruce, tiše zaúpěla a klesla do nejbližší lenošky. Mužovo stručné oznámení jí vyrazilo dech. Její zděšení nemohlo být větší, kdyby jí byl řekl, že místní banka udělala bankrot nebo že státní obligace klesly na nulu; žádná z těchto katastrof by nebyla nenapravitelná. Ale ztráta Hislipského kalichu…

Hislipský kalich byl slavný, byl jedinečný; měl cenu – paní Leggattová by nedovedla říci jakou. Věděla jen, že v Anglii takových předreformačních kalichů zbylo jen pár, že tento kalich nese letopočet 1427 a že na něj odborníci a archeologové hledí se zbožnou úctou, s jakou věřící hledí na ostatky svatých. Věkem vyschlí staří pánové přicházeli zdaleka, aby jej spatřili; pan Leggatt, jakožto jeho opatrovník, dovolil občas někomu, aby si jej ofotografoval, ale po celou dobu, co muž s aparátem pořizoval snímek, střežil jeho posvátnou nedotknutelnost. Jednou se stalo, že jakýsi barbar ze zámoří nabídl vikářovi s ledovým klidem za kalich deset tisíc dolarů – a když mu Leggatt stejně ledově odpověděl, že jej nedá ani za deset tisíc, korunoval svou drzost neméně klidnou nabídkou, že mu za něj tedy dá dvacet.

Když se paní Leggattové konečně opět vrátila řeč, zašeptala:

„To není možné, Francisi, třeba je jen někde založený.“

„Ne,“ prohlásil Leggatt oním úsečným způsobem, který jeho manželka až příliš dobře znala. „Je pryč. Právě teď jsem náhodou otevřel trezor v sakristii a na vlastní oči jsem viděl, že tam Hislipský kalich není. Od té doby, co jsem tady před devíti léty nastoupil, stojí pořád na stejném místě – v pravém rohu. A ten roh je prázdný!“

„A nezaložils ho někam sám?“ otázala se nesměle paní Leggattová.

„Já nikdy nic nezaložím,“ opáčil vikář a podrážděně si odfrkl. „A ty to dobře víš,“ dodal ještě.

Paní Leggattová to vskutku věděla. Sama nebyla zvlášť pořádná a mužova pořádnost jí občas šla na nervy. Nesnesl noviny pohozené na zemi, knihu vyšinutou z řady na polici, obraz pověšený o zlomek milimetru nakřivo; ne, paní Leggattová si vskutku nedovedla představit, že by něco založil; byl z těch lidí, kteří mohou vstát o půlnoci a potmě sáhnout přímo po věci, kterou chtějí.

„Kdys ho viděl naposled, Francisi?“ otázala se stísněným hlasem.

„Dnes máme čtvrtek,“ odvětil pan Leggatt. „Kalich jsem viděl v pondělí. Přesněji řečeno v pondělí odpoledne. Připomeňme si, co tehdy v pondělí odpoledne bylo. Jistě si pamatuješ, že v pondělí celý den pršelo. Odpoledne mi sir Charles poslal lístek, že má na zámku hosty a že celý den nemohou ven pro špatné počasí, a prosil mě, abych mu je pomohl zabavit a provedl je po kostele. A také přišli a sir Charles s nimi. Všechno jsem jim ukázal, přes hodinu jsem je prováděl po kostele. Přesněji řečeno hodinu a dvacet minut. Přirozeně jsem jim taky ukázal kostelní stříbro. Všechno jsem to vytáhl z trezoru a rozložil na stole v sakristii. Samozřejmě, že jsem jim ukázal i HisIipský kalich a vypravoval jim jeho historii, a jak je jedinečný a jakou má cenu. Pak jsem jej zase uklidil do trezoru s ostatním stříbrem.“

„A trezor jsi přirozeně zase zamkl,“ řekla paní Leggattová.

Leggatt, který stál nehybně před krbem, přešlápl neklidně s nohy na nohu.

„Bohužel,“ řekl, „jsem to neudělal. Alespoň ne hned. Nechal jsem klíče v zámku – mám dojem, že jsem si chtěl z trezoru vzít jeden svazek matričních knih, než jej zase zamknu. Ne, vyšli jsme ze sakristie a začali s prohlídkou kostela. A teď si uvědomuji nepříjemnou skutečnost, že se společnost dál nedržela pohromadě. Část zůstala se mnou a poslouchala můj výklad, ale ostatní se rozešli jeden sem, druhý tam – jak už to při takové příležitosti bývá. Když pak všichni odešli, zamkl jsem trezor – už jsem ho znovu neotevřel – a šel jsem domů. Mariano – už je to tak: ten kalich zmizel v době, kdy ti lidé byli v kostele.“

„To myslíš, že se tam někdo nepozorovaně dostal, zatímco jsi prováděl sira Charlese a jeho hosty?“ otázala se paní Leggattová.

„Ne, to nemyslím,“ odpověděl pan Leggatt sarkasticky. „Nikdo se tam nemohl nepozorovaně dostat. Zamkl jsem kostel zevnitř, aby nás nikdo nerušil. Já myslím, že ten pohár ukradl jeden z hostů sira Charlese.“

Paní Leggattová se zhrozila.

„Francisi!“ zvolala. „Co tě to napadá! Jeden z hostů sira Charlese? To není možné. Vyloučeno!“

„Pro mne to vyloučeno není,“ opáčil pan Leggatt. „A že by to nebylo možné, to je prostě nesmysl, Mariano. Co vůbec víme o hostech sira Charlese? Nevíme o nich nic – alespoň pokud jde o jejich mravní profil.“

„Ale – vždyť přece – lidé téhle třídy by –“ namítla paní Leggattová.

„Hloupost!“ pravil pan Leggatt a opovržlivě se zasmál. „Teď mluvíš nesmysly. Ostatně proberme si je jednoho po druhém. Sira Charlese můžeme vyloučit; není nic horšího – a taky nic lepšího – než drobný šlechtic, který má vášeň pro koníčky. Pak tam byl starý lord Pelford a ovšem taky lady Pelfordová. Na ty nemám podezření – totiž nevidím důvod, proč bych je měl podezřívat. Starý Pelford je přece jen soudce ve výslužbě – pochybuji, že by kalich ukradl. A to platí i o jeho ženě.“

„To bych si vyprosila!“ pravila rozhořčeně paní Leggattová. „Takoví hodní lidé – oba se ke mně tak hezky chovali, když jsme byli onehdy v zámku na večeři.“

„Pak tam byl sir Robert Sindall,“ pokračoval Leggatt. „O něm vím jen tolik, že vyhrál loňské Derby.“

„A že je náramně bohatý,“ poznamenala paní Leggattová.

„To pro mne nic neznamená,“ odtušil pan Leggatt. „I milionáři bývají stiženi kleptomanií. Pak tu máme plukovníka Belchantera.“

„A paní Belchanterovou,“ dodala paní Leggattová. „To jsou taky hrozně milí lidé, Francisi.“

„Já neříkám, že nejsou všichni milí, Mariano,“ odpověděl pan Leggatt mrazivě. „Ale jeden z nich si přisvojil Hislipský kalich – a to vím tak jistě, jako že tady přede mnou sedíš. Nu, a pak už zbývají jen čtyři. Kapitán Riversley – ten se mi nechce líbit. Samé koně, karty a tak. Pak nějaký pan Hawksfoot, o němž nic nevím, ale kterého bych odhadoval na dobrodruha – takovými se to hemží v Monte Carlu nebo v Deauvillu.“

„Jak tohle víš, Francisi,“ podivila se paní Leggattová. „Vždyť jsi tam v životě nebyl.“

„Hodně jsem o takových místech četl,“ opáčil pan Leggatt. „A taky jsem všelicos slyšel. Nu, a pak tu máme ještě dvě dámy – slečnu Field-Maplovou…“

„Taková roztomilá dívka,“ zvolala paní Leggattová, „snad bys ji nepodezříval…“

„A paní Peacockovou…“

„Paní Peacocková je šaramantní dáma!“ prohlásila paní Leggattová. „Zvlášť se mi líbil její zájem, když jsem jí říkala, jaké starosti mi dělá Bobbyho kašel.“

„Pokud jsem si všiml, paní Peacocková se zvláštní oblibou a s pozoruhodným úspěchem hraje bridž,“ poznamenal pan Leggatt cynicky. „A podle jejích řečí soudím, ze není o nic lepší než ti tři ostatní – že se hlavně zajímá o dostihy a podobné věci. Mariano, je to marné, fakta jsou fakta. Za prvé, celá ta společnost na zámku sází na koně – jsou to všichni do jednoho hazardéři, včetně starého Pelforda. A za druhé, jeden z nich ten kalich ukradl. Nikdo jiný jej ukrást nemohl. Kalich zmizel v době, kdy byli v kostele – vždyť jsem ti říkal, jak se mi tam rozlezli na všechny strany. Uvědom si, kde leží sakristie. Nic snazšího, než aby zloděj, který se z mých vlastních úst dověděl o obrovské ceně kalichu, tam nepozorovaně vklouzl, otevřel si trezor a kalich sebral. Takový malý předmět se snadno schová do kapsy. A jako že jsem vikářem v Meddersley, ten kalich ukradl jeden z hostů sira Charlese, aby ho mohl prodat! Ale který z nich to byl?“

„Co si počneme, Francisi,“ zabědovala paní Leggattová. „Půjdeš s tím na policii?“

„Zatím ne,“ odpověděl pan Leggatt. „Zatím budu – přemýšlet.“

Nato paní Leggattová vstala a vzdálila se a její manžel sáhl po dýmce, pečlivě si ji nacpal, vytáhl z kapsy zápalky a zapálil si.

Pan Leggatt přemýšlel usilovně, hluboce a dlouze. Jedním si byl téměř naprosto jist, že totiž nikdo nevkročil do kostela od okamžiku, kdy on sám odtamtud v pondělí odpoledne odešel, až do chvíle, kdy tam znovu přišel ve čtvrtek dopoledne. V Meddersley se ve všední den nekonaly bohoslužby. Ve farnosti, jejíž roztroušené obyvatelstvo nepřesahovalo všeho všudy padesát duší, považoval pan Leggatt za plně dostatečné dvě mše v neděli. Zbývala ovšem ještě možnost, že by v úterý nebo ve středu do kostela zašel z nějakého důvodu starý Higson, farní písař a hrobař v jedné osobě, což by bylo snadné zjistit – ale pan Leggatt pochyboval, že by to Higson mohl udělat. Ne, ke krádeži došlo v době, kdy on sám osobně prováděl po kostele zámecké hosty.

Jasně si pamatoval všechno, co se při té prohlídce událo. Hned po příchodu zámeckého pána a jeho hostí zamkl zevnitř kostelní dveře a hosty zavedl nejdřív do sakristie; tam otevřel trezor a ukázal jim stříbro, matriční zápisy, které začínaly rokem 1547, a různé jiné zajímavosti, jež se tu nahromadily za poslední dvě tři století. Klíče od trezoru nechal v zámku a přešel pak s ostatními do vlastního kostela, aby jim ukázal architekturu, náhrobky, nápisy, staré bronzové svícny a nástěnné malby. Přitom se dostal do diskuse se starým lordem Pelfordem o ležící postavě na náhrobku sira Geoffreyho de Meddersley, který odpočívá v plné zbroji ve výklenku kůru; diskuse se stala tak odbornou, že většina ostatních počala zprvu zívat a pak se pomalu rozešla do různých částí zšeřelého kostela.

A právě když byli všichni takto roztroušeni, zloděj tiše vklouzl do sakristie, otevřel trezor a zmocnil se Hislipského kalichu. Takový předmět se snadno ukryje, uvažoval pan Leggatt – pozlacený kalich přibližně sedm a půl palce vysoký a dva a půl palce v průměru na hořejším okraji a na okrouhlém podstavci – na to stačí větší kapsa.

A já jsem je na to vlastně přivedl, bědoval v duchu pan Leggatt, vždyť jsem jim o tom kalichu všechno řekl, i to, jak mi za něj ten americký sběratel nabízel nejdřív deset a pak dvacet tisíc dolarů! A tahle sebranka od koní a karet bývá většinou bez peněz. Ten, co kalich vzal, jistě to udělal proto, aby jej prodal do Ameriky – každý přece ví, jak se tam naše evropské poklady dobře platí a že se přitom tamní zuřiví sběratelé na nic neptají.

O to ale teď nejde – hlavní je, co dál? Nerad bych, aby se o tom dověděl náš biskup, a pokud jde o arciděkana, na to nechci ani pomyslet! Když tu byl naposled, prohlásil docela bez obalu, že takhle vzácný kalich by se vlastně měl přenést do katedrály nebo odevzdat státu, a nechtěl bych slyšet jeho řeči, kdyby se dověděl, že jsem nechal v přítomnosti cizích lidí trezor otevřený. A jít do zámku a žádat, abych mohl prohledat zavazadla všech hostí, to také dost dobře nemohu. A pokud jde o policii – to rozhodně ne! Pan Leggatt konečně vyklepal popel z dýmky a vypravil se do vesnice za Higsonem. Brzy se přesvědčil, že od neděle večer písař nebyl nikde v blízkosti kostela. A Higson byl jediný člověk z farnosti, který se mohl do kostela dostat. Byly totiž od něho jen dva klíče, z nichž jeden měl Leggatt a druhý Higson. Ne, říkal si už podvacáté pan Leggatt, kalich zmizel při té pondělní prohlídce. A kdo ho tedy mohl ukrást? A jak mu to dokázat?

Pan Leggatt s Higsonem ještě chvíli pohovořil a teprve po hodině se vrátil na vikářství. Paní Leggattová na něho čekala v hale.

„Je něco nového, Francisi?“ otázala se starostlivě.

„Nic,“ řekl pan Leggatt. „Právě jdu od Higsona. Samozřejmě že jsem mu o tomhle nic neřekl. To se nesmí nikdo dovědět, Mariano. Ale Higson nevkročil do kostela od chvíle, kdy v neděli večer zamkl dveře po večerní mši. Klíč také nikomu nepůjčil, takže…“

Vtom se pan Leggatt zarazil, neboť na starém dubovém stole v hale zahlédl navštívenku. Paní Leggattová sledovala jeho pohled. „Byla tu paní Peacocková,“ řekla a ukázala na navštívenku. „Je tak hodná, že se přišla zeptat, jak je Bobbymu. Poradila mi báječnou medicínu proti kašli, prý je zvlášť dobrá pro děti. Je to od ní hrozně hezké. Říkala, že se tu ještě zastaví, protože se prý na zámku ještě nějaký den zdrží.“

Pan Leggatt upřeně hleděl na navštívenku. Náhle se přísně podíval na ženu a řekl:

„Doufám, že ses jí nezmínila o tom…“

Paní Leggattová zrudla.

„Francisi!“ zvolala dotčeně, „přece víš, že bych nikdy…“

„Promiň, Mariano – promiň. Ovšem že bys to neudělala. Já – ono je to totiž hrozně důležité, aby se o tom nikdo nedověděl. Kdyby se to doneslo k arciděkanovi…“

„To je mi snad jasné,“ opáčila paní Leggattová stále ještě dotčeně. Otočila se a zamířila k dětskému pokoji. „Ovšemže jsem jí nic neřekla,“ hodila ještě přes rameno. „Ani slovo.“

Pan Leggatt zůstal stát v hale. Roztržitě si pohrával s navštívenkou paní Peacockové. Tak vida, paní Peacocková se přišla pozeptat, jak se daří Bobbymu! To je od ní náramně hezké, ovšem, jenže – co když paní Peacocková – co když přitom měla nějaké postranní úmysly? Co když paní Peacocková přišla na výzvědy – co když se chtěla dovědět – zda – zda…

V tom okamžiku dostal pan Leggatt svůj geniální nápad. Ani tehdy, ani potom nedovedl říci, jak na ten geniální nápad přišel. Ale jisté je, že ten nápad jím smýkl ke dveřím a odtud ho hnal pěšinou do vesnice.

Jako muž, který má dostatek volného času, byl pan Leggatt náruživý a téměř všežravý čtenář. Neměl žádnou zvláštní oblíbenou tematiku: četl všechno, co mu v knihovně padlo pod ruku. Nedávno četl řadu knih o kriminologii; kniha o tomto poutavém předmětu se mu totiž dostala náhodou do ruky a zaujala ho tak, že si opatřil i další. A teď, když podruhé za dopoledne spěchal ze svého vikářství, přistihl se, jak si opakuje větu, kterou před několika dny četl v odborném pojednání o krádeži: „Prvním popudem zloděje po spáchání krádeže je uložit ukradený předmět co nejrychleji na bezpečné místo, aby jej neměl u sebe, kdyby byl okamžitě nebo krátce nato dopaden.“

Tento postup, uvažoval pan Leggatt, platí sice pro zloděje z povolání – ale pramení z jistého rysu lidské povahy, a lze jej aplikovat na zločince amatéra stejně jako na zběhlého odborníka. Snaha co nejrychleji se zbavit ukradeného předmětu souvisí s instinktivní potřebou skrýt, utajit, uniknout.

A v tomto případě mu onen geniální nápad říkal, jak se zloděj mohl kalichu chytře a bezpečně zbavit; proto se rozhodl, že si ihned ověří, zda zloděj skutečně použil způsobu, který má na mysli. A za pět minut již vcházel do poštovního úřadu. Nikdo tam nebyl, a tak měl pan Leggatt možnost pohovořit si s paní poštmistrovou ve vší důvěrnosti.

Paní Marshová byla starší osoba, vdova po učiteli, která po mužově smrti dostala úřad poštmistra, aby si přivydělala. V tak malém místě neměla mnoho práce, leda když sir Charles pobýval na zámku; to pak bývalo práce dost, zejména v odpoledních hodinách, kdy se mezi druhou a půl šestou telegramy jen hrnuly, protože sir Charles vášnivě sázel na koně a musel okamžitě vědět, jak který závod dopadl. Jak se sluší na osobu zastávající tak odpovědnou funkci, byla paní Marshová uzavřené, až strohé povahy, a když ji tak pan Leggatt viděl, jak sedí za přepážkou úhledné poštovní místnosti, jaly ho pochybnosti, zda z ní dostane to, co potřebuje.

„Paní Marshová,“ začal a důvěrně se opřel loktem o přepážku, „jdu k vám ve velmi důležité věci – tak důležité, že vám ani nemohu říci, čeho se týká. Možná že bych byl měl napřed zajít za přednostou pošty v Chilminsteru a požádat ho o dovolení k této návštěvě, ale věc tak spěchá, že si netroufám ztratit ani minutu. A tak – jdu rovnou k vám.“

„Oč jde, ctihodný pane?“ otázala se paní Marshová.

Pan Leggatt se ještě jednou přesvědčil, že nikdo není na doslech. Hned když vcházel, zavřel za sebou pro jistotu dveře na ulici; teď zavřel i vnitřní dveře vedoucí do soukromého bytu paní Marshové. Pak se vrátil k přepážce a znovu se o ni opřel.

„Jde o toto, paní Marshová,“ řekl tajuplným tónem, v němž zněla současně důvěra, „potřebuji nahlédnout do knihy doporučených zásilek.“

Paní Marshová slabě vyjekla způsobem, který nevěstil nic dobrého.

„Ale ctihodný pane,“ řekla, „to já přece – nezlobte se, ale to nejde. My přece nesmíme nikomu svěřovat poštovní tajemství. Mohlo by mě to stát místo…“

„Paní Marshová,“ přerušil ji pan Leggatt, „kdybych o to požádal chilminsterského přednostu a vysvětlil mu, proč to potřebuji, sám by sem se mnou zašel a knihu by mi ukázal. Ale pak bych s tím musel také na policii. A já do toho policii nechci zatahovat. Mám pro to zvláštní důvody. A právě tak mám zvláštní důvody pro to, abyste mi tu knihu ukázala. A zajímají mě jen záznamy zanesené od pondělka. Paní Marshová – vy mě přece znáte. Nikdo – opravdu nikdo – se o tom nikdy nedoví.“

Ale paní Marshová ještě váhala. Pohlédla napravo a pak nalevo a bylo vidět, že má proti jeho žádosti stále ještě námitky.

„Mně se to nelíbí, ctihodný pane,“ řekla, „je to proti zákonu…“

„Okolnosti jsou zcela výjimečné, paní Marshová,“ přerušil ji pan Leggatt, „jinak bych za vámi nechodil. Ale když nedáte jinak, musím se vypravit za chilminsterským přednostou.“

„A jste si jist, že by přišel?“ otázala se paní Marshová.

„Jsem si tím naprosto jist, paní Marshová,“ pravil pan Leggatt. „Ale,“ dodal významně, „přivedl by s sebou policii. A to já nechci – už kvůli zdejším lidem.“

Paní Marshová pohlédla na okno zakryté záclonkou, pak na dveře do svého bytu. A pak náhle přistrčila panu Leggattovi přes přepážku podlouhlou knihu, otevřela ji a ukázala na stránku s nalepenými útržky.

„Od pondělka ráno odešly odtud jen tři doporučené zásilky, ctihodný pane,“ řekla rychle. „Podívejte se sám. Já samozřejmě vím, co to bylo. Ta první, to je ta libra, co John Coates posílá každé pondělí své ovdovělé matce. Tohle je dopis sira Charlese jeho londýnské bance. A třetí je balíček, který sem v úterý ráno přinesla jedna paní ze zámku.“

„Hm,“ pronesl pan Leggatt a pokračoval hlasem pokud možno klidným, „a to je – všechno?“

„To je všechno, ctihodný pane,“ přisvědčila paní Marshová.

„A prosím vás, hlavně aby se nikdo nedověděl, že jsem…“

„Buďte klidná, paní Marshová,“ ujistil ji pan Leggatt. „Živá duše se o tom nedoví. Zůstane to jen mezi námi. A mnohokrát vám děkuji.“

Paní Marshová uložila knihu.

„Doufám, že jste zjistil, co jste potřeboval, ctihodný pane,“ řekla a zvědavě na svého návštěvníka pohlédla.

„To… To vám nemohu říci,“ odpověděl pan Leggatt. „Alespoň ne hned. Ale…“ okamžik zaváhal, jako by si něco rozmýšlel, ale pak jen kývl hlavou, ještě jednou poděkoval a rychle se vzdálil. Venku se zastavil, a když se ujistil, že ho nikdo nevidí, vytáhl zápisník a tužku. „Poslala si to na vlastní adresu,“ bručel si pro sebe. „Mazané. A zůstane prý ještě nějaký den na zámku, co? A přišla se zeptat na Bobbyho kašel. A ještě se prý jednou zastaví. Hm.“

A napsal si adresu:

Paní G. Peacocková, 32, Heatherfield Mansions, Londýn W 1.

První, co pan Leggatt učinil po návratu domů, bylo, že vzal navštívenku, kterou paní Peacocková nechala na stole v hale, a pečlivě ji uložil do náprsní tašky; měl už vymyšlen plán postupu, v němž ta navštívenka měla sehrát velmi užitečnou úlohu. U oběda oznámil paní Leggattové, že si zajede odpoledním vlakem do Londýna. Paní Leggattová užasla. Vyrostla na venkově a těch dvě stě mil cesty do Londýna byla pro ni stejná dálka jako pro většinu lidí cesta z Londýna do Jokohamy.

„Francisi!“ zvolala paní Leggattová. A vtom jí svitlo. „Ty máš nějaký – nápad?“ otázala se. „Máš – stopu?“

„Nápad mám,“ přisvědčil pan Leggatt. „Pokud jde o stopu – to ještě nevím. Ale jedu tam. A – musí to zůstat v tajnosti – nesmíš se o tom nikomu ani slovem zmínit.“

„Neboj se,“ řekla paní Leggattová. Podívala se na hodiny. „Nemáš už moc času na balení,“ dodala, „když chceš chytit v Chilminsteru londýnský rychlík. Odtud jede do Chilminsteru jen jeden vlak – v 15.15. To abych si pospíšila.“

„Co bys pospíchala,“ řekl pan Leggatt, „já si vezmu jen to nejnutnější do příruční tašky a jsem za pět minut hotov – zdržím se tam jen přes noc. Zítra dopoledne jsem zase doma.“

Ve tři hodiny vyrazil pan Leggatt velmi rezolutně – jak se alespoň jeho ženě zdálo – na nádraží na vlak; v 15.55 už čekal na nástupišti v Chilminsteru na londýnský rychlík. Á jak stál u novinového stánku a z dlouhé chvíle si prohlížel výlohu, zahlédl náhle jednoho ze zámeckých hostů. Hawksfoota, onoho muže, o němž říkal paní Leggattové, že vypadá jako dobrodruh. Hawksfoot zřejmě spěchal a vikáře neviděl; popadl u stánku několik dostihových zpráv a časopisů a rozběhl se k rychlíku, který už vjížděl do stanice. Za okamžik nato zmizel v kuřáckém oddělení první třídy. Pan Leggatt prošel mimo; sám cestoval třetí třídou. Hawksfoota zahlédl znovu o čtyři hodiny později, když vlak zastavil na nádraží King’s Cross; Hawksfoot právě nastupoval do taxíku. A tak se ani tentokrát nesetkali.

Pan Leggatt zajel do tichého starosvětského hotelu v sousedství Bond Street a po pozdní večeři se usadil v tichém koutě kuřáckého salónku. Tam si při třech dýmkách zopakoval svůj bitevní plán na příští den.

Jisté okolnosti, uvažoval pan Leggatt, jsou pro něho velice příznivé. Vlastně se dá říci, že mu přeje štěstí. Například už to, že velmi dobře zná onen blok domů zvaný Heatherfield Mansions; kdysi tam sám bydlel, když ještě za svobodna býval kaplanem v jednom kostele ve West Endu. A proto také ví, jak to tam chodí s poštou. V tom bloku je na třicet různě velikých bytů; když některý nájemník odjede a byt zamkne, ukládají se všechny dopisy a balíky až do adresátova návratu ve vrátnici při hlavním vchodu. Doporučený balíček, který paní Peacocková v úterý odeslala z Meddersley, leží teď patrně v jedné z přihrádek u vrátného. A tento balíček, jak byl pan Leggatt pevně přesvědčen, obsahuje Hislipský kalich. A proto se pan Leggatt musí toho balíčku zmocnit.

Nazítří v deset hodin dopoledne vstoupil pan Leggatt hlavním vchodem do Heatherfield Mansions a k své nevýslovné radosti poznal ve vrátném téhož muže, který tuto funkci zastával ještě za jeho časů – válečného vysloužilce jménem Murphy. Murphy se samozřejmě na pana Leggatta pamatoval a přivítal ho téměř dojemně. Pan Leggatt ho nechal chvilku mluvit, než se zmínil o účelu své návštěvy. Pak vytáhl navštívenku paní Peacockové – odhodlán lhát, neboť nebylo zbytí. Pan Leggatt si byl plně vědom toho, že bude pustě lhát, a protože nebyl kasuista, nic si nenamlouval a zalhal odvážně.

„Vy asi nevíte,“ začal, „že od té doby, co jsem odtud odešel, jsem už léta vikářem v Meddersley. A jedna z vašich nájemnic, paní Peacocková, je tam právě na návštěvě v zámku u sira Charlese Leddinghama. Paní Peacocková se tam zdrží déle, než předpokládala, a když se dověděla, že jedu do Londýna a že se vracím ještě dnes odpoledne, dala mi tuto navštívenku, abych pro ni u vás vyzvedl balíček, který jí sem před několika dny došel.“

Ještě než dokončil poslední uspěchanou větu, bylo panu Leggattovi jasné, že se něco stalo. Murphy se na něho divně díval.

„To jsem blázen, pane Leggatte,“ řekl Murphy, „vy už jste druhý, kdo sem dneska ráno přišel pro ten balíček. Už tu byl pan Hawksfoot – oni jsou s paní Peacockovou náramně zadobře – hned v devět ráno tu byl. A já mu ho samozřejmě dal.“

Pan Leggatt jen děkoval své šťastné hvězdě, že se mu podařilo zachovat klid.

„On už ho pan Hawksfoot vyzvedl?“ řekl. „Pak je to v pořádku. Já pana Hawksfoota znám, právě byl také na zámku hostem u sira Charlese. Už je mi jasné, jak k omylu došlo. Ovšem, když balíček má on… Pan Hawksfoot tu ostatně bydlí někde nedaleko, viďte?“ Pan Leggatt hodil vnadidlo jen tak naslepo, ale Murphy zabral.

„Hned tady za rohem, pane Leggatte,“ přisvědčil vrátný, „v čísle 231 A v Half-Moon Street. Já tam často chodím se vzkazy od paní Peacockové – oni jsou ti dva velcí přátelé – a oba blázni do koní.“

Murphy se obrátil k dalšímu návštěvníkovi a pan Leggatt mu kývl na pozdrav a vyšel na ulici. Jedním si byl zcela jist – že totiž Hislipský kalich má docela určitě Hawksfoot.

Na ulici se pan Leggatt zastavil a uvažoval, co dál. Advokát, na něhož se obracel, když potřeboval nějakou právní poradu, měl kancelář nedaleko; má k němu zajít? Nebo by měl jít na policii, do Scotland Yardu? To by patrně bylo správné. Jeden z těch dvou kalich určitě ukradl; možná že to provedli společně. A je naprosto nepochybné, že kalich má teď Hawksfoot – a že jej má od devíti hodin ráno. A teď je čtvrt na jedenáct.

Pan Leggatt dospěl náhle k rozhodnutí. Půjde za Hawksfootem do bytu a zcela bez obalu mu řekne, proč přišel. Kdyby Hawksfoot něco namítal, kdyby se vytáčel nebo se ohrazoval, pohrozí mu policií a pak ji ihned přivolá na pomoc. To byla jediná možná cesta – a protože Half-Moon Street byla zcela blízko, stál již pět minut nato pan Leggatt u Hawksfootových dveří.

Přišel mu otevřít mladistvý sluha, a když slyšel, proč pan Leggatt přichází, zavrtěl hlavou.

„Pan Hawksfoot právě odešel,“ řekl. „Je to deset minut. A já nevím, kdy se vrátí – to může dost dlouho trvat, on totiž obědvá v klubu.“

„A myslíte, že už tam bude teď?“ otázal se pan Leggatt. „Ale co když si předtím ještě někam zašel? Pak bych mu tu rád nechal lísteček.“

„Zajisté, prosím, račte dál,“ řekl zdvořile sluha a ustoupil ze dveří. „Tudy, prosím,“ pokračoval a uvedl pana Leggatta do pohodlného obývacího pokoje. Ukázal na starožitný psací stůl ve výklenku. „Tam máte prosím papír a obálky.“

„Děkuji,“ řekl pan Leggatt a přitáhl si ke stolu židli. Jakmile se sluha vzdálil a zavřel za sebou dveře, pan Leggatt prudce vydechl překvapením a úlevou. Neboť zde, přímo proti němu, stál v otevřené přihrádce psacího stolu Hislipský kalich. Opodál na sklopné desce ležel pomačkaný hedvábný papír, z něhož jej Hawksfoot vybalil, když balíček otevřel.

Pan Leggatt jednal s rychlostí a rozhodností, která ho samého udivila. Jedním pohybem se kalich octl v jeho kapse a v příštím okamžiku již stál pan Leggatt v předsíni a volal na sluhu.

„Rozmyslel jsem si to,“ řekl pan Leggatt klidně, „nic mu psát nebudu. Raději půjdu za panem Hawksfootem do klubu. Ale pro případ,“ dodal a vytáhl náprsní tašku, „že bych ho tam nezastihl, odevzdejte mu laskavě moji navštívenku. Děkuji vám a na shledanou.“

Za okamžik už byl pan Leggatt na ulici a rychle se vzdaloval. Na rohu Clarges Street chytil taxíka, skočil dovnitř a stručně poručil řidičovi:

„Nádraží King’s Cross!“

Týž večer v sedm hodin otevřel unavený, ale vítězný pan Leggatt dveře vikářství a rovnou zamířil do své pracovny. Tam vzal z tajné skrýše svazek klíčů a tiše znovu vyšel na přilehlý hřbitov u kostela. Za okamžik na to už byl v kostele a v sakristii – a jakmile provedl to, proč tam přišel, s rozkoší přibouchl dveře trezoru. Pak se vrátil domů a zavolal ženu.

„Mariano,“ pravil, „už ho mám! Už je zase v trezoru. A kdybych s ním ještě někdy takhle hazardoval, ať mě… ať se propadnu!“

Paní Leggattová spráskla ruce štěstím – a obdivem k důvtipu svého manžela.

„Francisi!“ zvolala. „Ale kdes ho našel a jak?“

„Našel jsem ho,“ odpověděl pan Leggatt a pohlédl na dveře, „na psacím stole pana Hawksfoota v jeho bytě v Half-Moon Street. Co tomu říkáš, Mariano? Ale to není všechno. Máme do večeře ještě deset minut času? Tak poslouchej.“

Paní Leggattová mu naslouchala s otevřenými ústy. Když jí dopověděl celý ten zapeklitý příběh, zvedla ruce k nebi.

„Tak proto!“ zvolala. „Tak proto!“

„Co proto?“ otázal se pan Leggatt.

„Proto!“ opakovala jeho žena. „Dnes odpoledne kolem třetí sem přišla paní Peacocková, přirozeně zeptat se na Bobbyho. A zatímco tu byla, přinesli jí ze zámku telegram, který jí tam právě došel – sir Charles si myslel, že je to snad něco důležitého. Ona ho otevřela – a hned jsem věděla, že se něco stalo. A tak divně se na mě podívala – hrozně divně. Pak vyskočila, že prý se musí honem vrátit do zámku. Za chvíli už ze zámku vyjíždělo auto směrem k Chilminsteru. Ten telegram byl zřejmě od Hawksfoota. Asi přišel domů a našel tam tvoji navštívenku. Francisi, nezdá se ti, že je to škoda, že jsme ho nemohli vidět, jak se asi tvářil, když ji našel?“

Gong k večeři zazněl dřív, než pan Leggatt stačil odpovědět. Ale při druhé lžíci polévky se přes stůl na ženu usmál.

„Opravdu je to škoda, Mariano,“ řekl. „Ale tys aspoň měla potěšení vidět paní Peacockovou, když si přečetla ten telegram. O to jsem přišel. Ale zato jsem měl aspoň to ďábelské potěšení složit u pana Hawksfoota svou navštívenku.“

G. K. Chesterton

Katolický velebníček je na první pohled dost nezvyklý detektiv. Ale páter Brown G. K. Chestertona (1874 – 1936) je tak přirozený jako pramen vody nebo ranní červánky; protože u Chestertona všechno obyčejné se znovu a znovu objevuje jako záhada a všechno neobyčejné se vždy ukazuje jako docela prosté, neboť v tom záleží pravda a krása života i jeho poezie, a kouzelným sklíčkem paradoxu vidí to snadněji i ti nevšímaví. Autorem pátera Browna je velký spisovatel a jeho příběhy patří do pokladnice detektivní literatury. A nenapsal je snad jen tak levou rukou, pro odlehčení jako hříčku pro intimní přátele; nejsou to jen spadané drobty po intelektuální hostině nebo barevné ústřižky vzácných myšlenkových tkanin, které se nedaly jinak zužitkovat. Příběhy pátera Browna vyšly v pěti sbírkách v letech 1911 až 1935, je jich přesně padesát a patří v každém smyslu plně k literárnímu dílu svého tvůrce. Vyjadřuje se v nich celá literární osobnost G. K. Chestertona: jeho filosofie a etika, nekonformismus a paradoxnost, věčné okouzlení tajuplnosti a poetičnosti oněch dvou prostých věcí, přírody a lidské duše. Pravda, to vše je v nich zhuštěno a zjednodušeno; ale je to vada?

Proto také páter Brown je kněz, s nímž by církevní úřady měly asi značné trampoty a jemuž by asi těžko svěřovaly to, co se v církevní terminologii kupodivu nazývá správou duší. Ačkoli věren svému stavu věří v boha i ďábla, hřích a ctnost, a didaktické napětí jejich všudypřítomností vnímá všemi smysly, jeho pojímání dobrého a zlého je značně odlišné od učení a zákonů náboženských a světských autorit, a to, co on chápe jako lidskou duši, je asi hodně vzdáleno od katechismu. Jen křesťanské ctnosti má v plné míře a největší z nich je pokora, Patrně proto je i dobrý detektiv.

Naše povídka je se sbírky „Skandál pátera Browna“ z roku 1935.

6. Vodník

Na golfovém hřišti, které se táhlo podél písčitého pobřeží a moře a zároveň s nimi pomalu splývalo v šeď soumraku, mladý muž v pumpkách, s dychtivým a sebejistým profilem, hrál sám se sebou golf. Neproháněl však míček jen bezcílně sem a tam, naopak cvičil určité údery s jakousi zhuštěnou zuřivostí; jako spořádaná a ukázněná smršť. Naučil se sice rychle řadě her, ale měl sklon učit se jim trochu rychleji, než se naučit dají. Snadno se stával obětí oněch pozoruhodných oznámení, podle nichž se lze naučit hře na housle v šesti lekcích nebo získat dokonalý francouzský přízvuk v kursech na dálku. Pohyboval se neustále v ovzduší provanutém podobnými slibnými nabídkami a podnikáním. Právě nyní byl osobním tajemníkem admirála sira Michaela Cravena, jemuž patřil velký dům za parkem sousedícím s hřištěm. Mladý muž byl ctižádostivý a rozhodně neměl v úmyslu trvale zůstat nějakým tajemníkem, ale byl také rozumný; věděl, že nejlepší cesta k tomu, nebýt jednou tajemníkem, je být dobrým tajemníkem. A proto byl velmi dobrým tajemníkem; vyřizoval neustále se hromadící admirálovu korespondenci se stejně cílevědomou soustředěností, s jakou zacházel s golfovým míčkem. A nyní právě musel zdolávat korespondenci sám a podle vlastního uvážení; neboť admirál byl posledních šest měsíců se svou lodí na moři, a ačkoli se nyní již vracel, doba jeho návratu se dosud ještě počítala na hodiny a možná na dny.

Mladý muž, který se jmenoval Harold Harker, vyběhl atletickým krokem na hřeben travnatého náspu, který ohraničoval hřiště, a když pohlédl přes písčitou pláž k moři, naskytlo se mu podivné divadlo. Neviděl je příliš jasně, neboť soumrak pod bouřkovými mraky každou minutou houstl; ale měl náhle jakýsi neskutečný dojem, jako by se mu před očima odehrával sen z dávno zašlých dnů, nebo drama hrané přízraky z jiného století.

Dohořívající západ kladl dlouhé pruty mědi a zlata na nejzazší temný pruh moře, které se zdálo spíš černé než modré. Ale ještě černější proti tomuto jasu na západě se jako figurky ze stínohry rýsovaly dvě postavy mužů v třírohých kloboucích s kordy po boku; jako kdyby se právě vylodili z některého Nelsonova dřevěného korábu. Naprosto to nebyl druh halucinace, jakou by někdo u pana Harkera očekával, kdyby ovšem vůbec měl k halucinacím sklony. Patřil totiž k typu lidí sebejistých a vědecky založených; daleko spíš by si byl dovedl vykouzlit létající koráb budoucnosti než válečný koráb minulosti. Dospěl proto velmi rozumně k závěru, že i futurista může věřit svým očím.

Jeho iluze trvala jen okamžik. Co viděl, bylo při hrubém pohledu sice neobvyklé, nikoli však neuvěřitelné. Ti dva muži, kteří kráčeli za sebou po písčitém břehu na nějakých patnáct yardu od sebe, byli obyčejní soudobí námořní důstojníci, avšak námořní důstojníci v oné krajně výstřední slavnostní uniformě, kterou žádný námořní důstojník na sebe nevezme, pokud to není naprosto nutné; oblékají ji jen při nejslavnostnějších příležitostech, jako je například návštěva člena královské rodiny. V muži, který kráčel první a více méně nebral druhého vzadu na vědomí, poznal Harker ihned podle řeckého nosu a špičaté bradky svého zaměstnavatele admirála. Kdo je ten druhý, který admirála sleduje, Harker nevěděl. Věděl však, co může být příčinou slavnostního úboru. Věděl, že až admirálova loď zakotví v nedalekém přístavu, má ji oficiálně navštívit jakási významná osobnost; to částečně vysvětlovalo obřadnou uniformu obou důstojníků. Harker však také znal námořní důstojníky, nebo alespoň admirála. Co to jen admirála posedlo, že vystoupil na břeh takto postrojený – když by byl každý přísahal, že využije prvních pěti minut, aby se převlékl do civilu nebo alespoň do obyčejné uniformy –, to přesahovalo Harkerovu představivost. Všeho by se byl u admirála nadál, jen toho ne. A také to zůstalo po několik dalších týdnů jednou z hlavních záhad tohoto záhadného případu. V té chvíli se však obrysy těch fantastických dvorních úborů na pozadí členěném jen temnými pruhy moře a písku podobaly spíš výjevu z komické opery, třeba z Pinafore.

Druhá postava byla daleko nápadnější; do jisté míry – přes korektní uniformu poručíka – nápadná svým zjevem, ale ještě daleko nápadnější svým chováním. Muž šel podivně nepravidelným a nejistým krokem; hned rychle a hned zas pomalu; jako kdyby se nemohl rozhodnout, zda má či nemá admirála dohonit. Admirál byl nahluchlý, a kroky za sebou v sypkém písku patrně neslyšel; avšak kdyby někdo byl zkoumal stopy těchto kroků jako detektiv, byly by vedly k dvaceti různým dohadům, od kulhání až po tanec. Občasný záblesk mužových očí? Když se pohnuly v osmahlé a stínem ztemnělé tváři, jako by ještě zdůrazňoval jeho vzrušení. V jednom okamžiku se dal do běhu, a ihned nato zas zpomalil do kolébavé, nedbalé chůze. A potom učinil něco, co by pan Harker od normálního námořního důstojníka ve službách Jeho britského Veličenstva, dokonce ani v blázinci, nebyl nikdy čekal. Vytasil totiž kord.

Právě v tomto vrcholném okamžiku celého zjevení obě kráčející postavy zmizely za výběžkem pobřeží. Užaslý tajemník ještě stačil zahlédnout, jak neznámý, už opět nedbalým pohybem, usekl lesknoucí se čepelí hlavičku vysokého bodláku. To už zřejmě upustil od úmyslu prvního muže dohonit. Ale tvář pana Harolda Harkera nabyla velmi zamyšleného výrazu; chvíli tak stál a přemítal, a teprve potom vážně vykročil směrem do vnitrozemí, k silnici, která vedla kolem brány velkého domu a dál se dlouhým obloukem stáčela k pobřeží.

Podle směru, jímž admirál šel, a za přirozeného předpokladu, že míří k vlastnímu prahu, bylo možno očekávat jeho příchod právě po této stáčející se silnici. Stezka po písčitém břehu pod golfovým hřištěm zahýbala do vnitrozemí právě za výběžkem pobřeží, přecházela v pevnou silnici a vracela se ke Craven House. Po této silnici se tajemník rozběhl se svým příznačným elánem, aby uvítal pána při návratu domů. Ale pán se zřejmě domů nevracel. Ještě podivnější však bylo, ze se nevracel ani tajemník; alespoň se nevracel po dlouhé hodiny; nevracel se tak dlouho, že to v Craven House vzbudilo znepokojení a úžas.

Za sloupovím a palmami tohoto až příliš honosného venkovského sídla vskutku panovalo očekávání, které postupně přecházelo ve stísněnost. Majordom Gryce, velký šlachovitý člověk, nezvykle zamlklý nejen v panských pokojích, nýbrž i mimo ně, počínal jevit jistý nepokoj, přecházel po vstupní hale a občas vyhlížel postranním oknem přes krytou terasu k bílé silnici vedoucí od moře. Admirálova sestra Marion, která mu vedla dům, měla stejný řecký nos jako její bratr, ale častěji jej ohrnovala; byla hovorná až mnohomluvná, ale nepostrádala smysl pro humor, a její náhlé hlasité výbuchy si svou ostrostí nezadaly s papouščími skřeky. Admirálova dcera Olive byla tmavovlasá, zasněná a zpravidla nepřítomně zamlklá, snad až zádumčivá; většinu hovoru vedla tudíž teta, a to ochotně. Dívka však měla přitom dar nenadálého smíchu, který jí velice slušel.

„Nechápu, proč tu ještě nejsou,“ řekla starší dáma. „Listonoš mi jasně řekl, že viděl admirála na pobřežní pěšině. Byl s ním ten hrozný člověk Rook. Proč mu proboha říkají poručík Rook…“

„Třeba,“ nadhodila náhle zádumčivá mladá dáma oživeně, „třeba mu říkají poručík, protože je poručík.“

„Nechápu, proč si ho admirál drží,“ ohrnula teta nos, jako kdyby mluvila o služce. Byla na bratra velmi hrdá a nikdy ho nenazvala jinak než admirálem; ale její vědomosti o postavení důstojníků byly mlhavé.

„Je sice pravda, že Roger Rook je nemluva a samotář a tak,“ odpověděla Olive, „ale to ještě neznamená, že nemůže být dobrým námořníkem.“

„Pěkný námořník!“ zvolala teta v jedné ze svých poněkud děsivých papouščích tónin. „Takhle já si námořníka nepředstavuji. Milovalo děvče námořníka, jak se zpívalo, když jsem byla mladá… A vezmi si jeho! Ten není ani veselý, ani svobodný, ani jak je to tam dál. A nezpívá ani netancuje námořnickou.“

„Copak o to,“ poznamenala neteř vážně, „on admirál také zvlášť často netancuje námořnickou.“

„Však ty víš, co myslím – ten není bystrý, ani bujný, ani nic,“ odpověděla stará dáma. „To už ten tajemník je lepší.“

Olivina zasmušilá tvář se náhle proměnila zdravou omlazující vlnou smíchu. „Nepochybuji, že by ti pan Harker dovedl zatancovat námořnickou, a ještě by ti svěřil, že se jí naučil za půl hodiny z nějaké příručky. On se věčně něco takového učí.“

Náhle se však přestala smát a pohlédla na tetinu napjatou tvář.

„Nemohu pochopit, proč pan Harker tak dlouho nejde,“ dodala.

„O pana Harkera já nemám starost,“ odpověděla teta, vstala a šla se podívat z okna.

Večerní šero už dávno přešlo od žluté k šedé a nyní přecházelo do téměř bílé v narůstajícím měsíčním svitu, který zaléval v celé šíři plochou krajinu při pobřeží; její jednotvárnost nerušilo nic než skupina větrem zmrzačených stromů kolem rybníka a dál za ní, na pobřeží, černě zlověstný proti obzoru, obrys omšelé rybářské krčmy, jež nesla jméno U vodníka. A na silnici ani v celé širé krajině nebylo živé duše. Nikdo nespatřil postavu v třírohém klobouku, která v podvečer kráčela po mořském břehu; ani tu druhou, ještě podivnější, která ji sledovala. Dokonce nikdo nespatřil ani tajemníka, který ty dva viděl.

Bylo už po půlnoci, když tajemník konečně vpadl do domu a vzbouřil domácnost; jeho tvář, bílá jako přízrak, vypadala ještě bledší vedle flegmatického obličeje a mohutné postavy policejního inspektora. A právě tato rudá, těžkopádná, klidná tvář působila – daleko víc než ta bílá a vyděšená – jako maska osudu. Zprávu sdělili oběma ženám šetrně a pokud možno bez podrobností. Avšak zpráva zněla, že tělo admirála Cravena vylovili z kalného, řasami zarostlého rybníka pod stromy; že se utopil a je mrtev.

Každý, kdo znal tajemníka Harolda Harkera, mohl si domyslet, že přes všechno to rozčilení bude nazítří ráno zase ve formě a zcela na výši situace. Inspektora, kterého potkal předešlý večer na silnici nedaleko Vodníka, zatáhl energicky do jiného pokoje k důvěrné a věcné poradě. Vyslýchal inspektora přibližně tak, jak by inspektor sám vyslýchal venkovského chasníka. Ale inspektor Burns byl placidní povaha; a byl buď příliš hloupý, nebo příliš chytrý, aby mu taková maličkost nějak vadila. Brzy se ukázalo, že patrně není zdaleka tak hloupý, jak vypadá; neboť si dovedl s Harkerovými dychtivými dotazy poradit způsobem sice zdlouhavým, ale zato metodickým a racionálním.

„Dobrá,“ řekl Harker (hlavu plnou nesčetných příruček typu „Detektivem za deset dní“), „dobrá. Bude to asi zase ten známý trojúhelník. Nehoda, sebevražda nebo vražda.“

„Já nechápu, jak by to mohla být nehoda,“ odpověděl policista. „Nebylo ještě ani tma a ten rybník je na padesát yardů od rovné silnice, kterou admirál znal jako vlastní dlaň. Do rybníka se nedostal sám zrovna tak, jako by si sám od sebe nelehl na ulici do louže. A s tou sebevraždou, to bych si netroufal tvrdit, a taky to není zrovna pravděpodobné. Admirál byl zdravý člověk, měl pěkné postavení a spoustu peněz, vlastně byl skoro milionář; ačkoli to ovšem ještě nic nedokazuje. A taky v soukromém životě byl docela normální a spokojený; o každém bych spíš věřil, že skočil do vody, než o něm.“

„Takže docházíme,“ řekl tajemník a vzrušením ztlumil hlas, „takže docházíme k té třetí možnosti.“

„S tím bych zatím moc nepospíchal, řekl inspektor, k velké nelibosti Harkera, který spěchal vždy se vším. „Ale jsou tu přirozeně jisté věci, které bych rád věděl. Například bych rád věděl, jak je to s jeho majetkem. Nevíte, komu připadne? Vy jste přece jeho osobní tajemník; víte něco o jeho poslední vůli?“

„Tak osobní tajemník zase nejsem,“ odpověděl mladý muž. „jeho advokáty jsou Willis, Hardman a Dyke, na Hlavní ulici v Suttfordu; poslední vůle je myslím uložena u nich.“

„To abych se tam někdy vypravil a promluvil si s nimi,“ řekl inspektor.

„Pojďme tam a promluvme si s nimi hned,“ opáčil netrpělivý tajemník.

Několikrát se neklidně prošel po pokoji a pak vybuchl na jiné téma.

„Jak jste to zařídil s mrtvým?“ otázal se.

„Doktor Straker ho teď prohlíží na policii. Zprávu nám bude moci podat asi za hodinu.“

„Už aby to bylo,“ řekl Harker.

„Ušetřilo by nám čas, kdybychom se s ním mohli sejít u advokáta.“ Pak se zarazil a jeho dychtivý tón náhle poněkud zrozpačitěl.

„Poslyšte,“ řekl pak, „já bych… totiž my bychom měli v téhle situaci mít co největší ohled k tomu děvčeti, dceři nebožtíka admirála. Ona má takový nápad, třeba je to úplný nesmysl, ale já bych jí rád vyhověl. Chtěla by se poradit s nějakým svým známým, který je právě u nás ve městě. Jmenuje se Brown a je to nějaký kněz nebo farář; dala mi jeho adresu. Já si na kněze nebo faráře zvlášť nepotrpím, ale…“

Inspektor přikývl. „Já si na kněze nebo faráře vůbec nepotrpím, ale velice si potrpím na pátera Browna,“ řekl. „Měl jsem s ním náhodou co dělat při jedné velmi podivné krádeži klenotů ve vysoké společnosti. Ten měl být u policie, a ne dělat faráře.“

„Tak dobrá, ať také přijde k advokátovi,“ řekl uspěchaný tajemník a zmizel z pokoje.

A tak se stalo, že když brzy nato dorazili do sousedního města, aby se u advokáta sešli s dr. Strakerem, páter Brown tam už seděl, ruce složeny na bytelném deštníku, v přátelském rozhovoru s jediným přítomným společníkem advokátní firmy. Dr. Straker tu už byl také, ale zřejmě teprve přišel, protože si ještě pečlivě ukládal rukavice do cylindru a cylindr na stolek u zdi. A již sám mírný a zářící výraz tváře pátera Browna, která se podobala obrýlenému měsíci, stejně jako tiché pochechtávání bodrého prošedivělého právníka, s nímž rozmlouval, byly dostatečným důkazem, že lékař ještě nestačil otevřít ústa a ohlásit tragickou novinu.

„A nakonec je z toho krásný den,“ říkal páter Brown. „Ta bouřka se zřejmě přes nás přehnala. Sice bylo pořádně zamračeno, ale jak vidím, nespadla ani kapka.“

„Ani kapka,“ souhlasil advokát pan Dyke, třetí společník firmy, pohrávaje si s pérem. „Teď není na nebi ani mráček. Úplně sváteční počasí.“ Vtom si uvědomil přítomnost nově příchozích, vzhlédl od stolu, položil péro a vstal. „Dobrý den, pane Harkere. Tak admirál už se má prý brzy vrátit?“

A tu promluvil Harker a jeho hlas zazněl dutě pokojem:

„Obávám se, že vám nesu špatné zprávy. Admirál Craven se po cestě domů utopil.“

Ovzduší tiché kanceláře jako by se změnilo, ač na postoji nehybných postav se nezměnilo nic; oba zírali s údivem na mluvčího, jako kdyby jim na rtech zamrzl nějaký žert. Oba opakovali slovo „utopil“ a podívali se nejprve jeden na druhého a pak znovu na neblahého posla. Potom se snesl menší příval otázek.

„Kdy se to stalo?“ tázal se kněz.

„Kde ho našli?“ tázal se právník.

„Našli ho,“ řekl inspektor, „v rybníce při pobřeží, nedaleko Vodníka, a když ho vytáhli, byl celý pokrytý žabincem a řasami, že byl skoro k nepoznání. Ale tady doktor Straker má… Co je vám, velebný pane? Není vám dobře?“

„Vodník,“ pronesl páter Brown a otřásl se. „Promiňte… Nezlobte se, ale mě to hrozně rozrušilo.“

„Co vás rozrušilo?“ otázal se udiveně inspektor.

„Asi to, jak byl pokryt tím žabincem,“ řekl kněz s nejistým úsměvem. Pak, už poněkud pevnějším hlasem, dodal: „Já bych byl spíš čekal, že to budou mořské chaluhy.“

Tou dobou už na něho všichni hleděli s dosti pochopitelným podezřením, že se zbláznil; přesto však další dramatické překvapení nepřišlo od něho. Po chvíli mrtvého ticha promluvil lékař. Dr. Straker byl pozoruhodný muž, i na pohled. Byl velmi vysoký a kostnatý, v tmavém obleku, jak se slušelo na jeho profesi; a přitom zachovával módu, s jakou se od vrcholných let viktoriánské éry sotva někdo setkal. Ačkoli poměrně mlád, nosil hnědý plnovous velmi dlouhý a rozprostřený po vestě; a proti němu vypadala doktorova drsná i hezká tvář podivně bledá. Příjemný vzhled jeho obličeje kazilo také cosi v zapadlých očích, které sice přímo nešilhaly, ale působily dojmem šilhavosti. Všeho toho si u něho musel každý všimnout, protože jakmile promluvil, šířil kolem sebe jakési nepopsatelné ovzduší autority. Řekl však pouze:

„Vezmeme-li v úvahu podrobnosti, je třeba k utopení admirála Cravena dodat ještě jedno.“ Krátce se zamyslil a pak pronesl: „Admirál Craven se neutopil.“

Inspektor se k němu otočil s nebývalou rychlostí a vypálil na něho otázku.

„Právě jsem ohledal mrtvolu,“ řekl dr. Straker; „příčinou smrti byla bodná rána do srdce, zasazená nějakým ostřím, zašpičatělým jako dýka. Teprve po smrti; a dokonce za určitou dobu po smrti, ukryl někdo jeho tělo v rybníce.“

Páter Brown pozoroval dr. Strakera velice dychtivým pohledem, jaký zřídkakdy k někomu obracel; a když se pak skupina lidí v kanceláři počala rozcházet, podařilo se mu připojit se k lékaři, aby s ním mohl na zpáteční cestě ještě pohovořit. Vlastně už je tam pak nic nezdržovalo, kromě ryze formální otázky poslední vůle. Profesionální etiketa starého právníka podrobila tajemníkovu trpělivost perné zkoušce; nakonec se přece jen dal pohnout, a to spíš taktem pátera Browna než autoritou policisty, aby přestal dělat tajnosti z něčeho, na čem nic tajného není. Dyke s úsměvem přiznal, že admirálova poslední vůle je zcela normální a obyčejný dokument, jímž zanechává celé jmění své jediné dceři Olive; a že tu opravdu není žádný zvláštní důvod tento fakt tajit.

Lékař a kněz kráčeli zvolna ulicí, která pak vedla dál z města směrem ke Craven House. Harold Harker se vyřítil napřed, hnán svou vrozenou dychtivostí být už zase jinde; ale ti dva vzadu měli zřejmě větší zájem o předmět svého rozhovoru než o směr cesty. Tón, jímž vysoký lékař oslovil mladého kněze po svém boku, zněl poněkud záhadně: „Tak co si o tom všem myslíte, velebný pane?“

Páter Brown se na něho na okamžik pozorně zadíval a pak řekl:

„Copak o to, mně už sem tam něco napadlo, ale má hlavní potíž je v tom, že jsem admirála znal jen málo, i když s jeho dcerou jsem se stýkal často.“

„Admirál,“ řekl lékař s ponuře nehybnou tváří, „byl z toho druhu lidí, o nichž se říká, že nemají na světě nepřítele.“

„Čímž patrně míníte,“ opáčil kněz, „že je tu ještě něco jiného, co se neříká.“

„To ovšem není moje věc,“ řekl dr. Straker kvapně, ale poněkud tvrdě. „Já bych řekl, že byl náladový, jednou mi vyhrožoval žalobou kvůli nějaké operaci; ale pak si to zřejmě rozmyslel. Dovedu si představit, že mohl být k podřízeným dost hrubý.“

Oči pátera Browna se upíraly na postavu tajemníka, který uháněl daleko vpředu; a jak se díval, uvědomil si zvláštní důvod jeho spěchu. Asi padesát yardů před ním se loudala admirálova dcera k admirálovu domu. Tajemník ji brzy dohonil; a po celou zbývající dobu pozoroval páter Brown tiché drama dvou lidských zad, jak se zmenšovala v dálce. Tajemníka zřejmě něco velmi rozčililo; uhodl-li však kněz, co to je, nechal si to pro sebe. Když došli na roh ulice vedoucí k lékařovu domu, řekl jen krátce: „Tak co, víc už mi nemáte co říci?“

„Proč bych měl?“ odpověděl lékař úsečně; a vzdálil se rychlým krokem, aniž blíž vysvětlil smysl své otázky: proč by měl mít co říci, anebo proč by to měl říkat?

Páter Brown pokračoval sám těžkým krokem po stopách obou mladých lidí; když však došel k bráně a alejím admirálova parku, náhle se zastavil, neboť dívka se prudce otočila a zamířila přímo k němu; tvář měla neobvykle bledou a oči jí zářily novým, dosud bezejmenným vzrušením.

„Velebný pane,“ řekla tiše, „musím s vámi co nejdřív mluvit. Musíte mě vyslechnout, já nevidím žádné jiné východisko.“

„Ale ovšem,“ odpověděl páter Brown stejně klidně, jako kdyby se ho kluk z ulice ptal, kolik je hodin. „Kde si pohovoříme?“

Dívka ho zavedla nazdařbůh k jedné z chátrajících besídek v parku; a tam usedli za clonu velkých roztřepených listů. Dívka začala ihned, jako by musela buď ulevit svým citům, nebo omdlít.

„Harold Harker mi říkal všelijaké věci,“ pravila. „Strašné věci.“

Kněz přikývl a dívka spěšně pokračovala: „O Rogeru Rookovi. Víte, kdo je Roger?“

„Vím,“ odpověděl páter Brown, „že mu kamarádi námořníci říkají veselý Roger, protože není nikdy veselý; a že vypadá jako pirátská lebka se zkříženými hnáty.“

„On nebyl vždycky takový,“ řekla Olive tiše. „Muselo se s ním něco divného stát. Znám ho od dětství, hrávali jsme si spolu tamhle na písku. Byl hrozně divoký a pořád říkal, že bude pirátem; možná že je z těch lidí, z kterých se prý mohou stát zločinci jen ze samého čtení krváků; jenže v tom jeho pirátství bylo něco hrozně poetického. Tehdy to byl opravdu veselý Roger. A myslím, že on byl také poslední chlapec, který byl věrný staré legendě a opravdu utekl na moře; rodiče mu nakonec museli dovolit, aby se dal k námořnictvu.“

„Ano,“ řekl páter Brown trpělivě.

„Zkrátka,“ pokračovala dívka a náhle podlehla jednomu ze svých vzácných návalů veselí, „chudáka Rogera to asi zklamalo. Námořní důstojníci dneska tak málokdy chodí s kudlou v zubech a mávají zabijákem nebo černou vlajkou. Ale to tu jeho proměnu nevysvětluje. On prostě zkameněl; je tupý a němý jako živá mrtvola. Mně se vždycky vyhne; ale na tom nezáleží. Já jsem si myslela, že ho zdrtilo nějaké velké neštěstí, po kterém mi nic není. A teď – zkrátka, jestli Harold mluví pravdu, pak celé to jeho neštěstí je v tom, že propadá šílenství, nebo že ho posedl ďábel.“

„A co vám říkal Harold?“ otázal se kněz.

„Já to ani nemohu opakovat, jak je @o strašné,“ odpověděla dívka. „On tvrdí, že ten večer viděl, jak se Roger plíží za otcem; že nějakou dobu jako by váhal a pak vytasil kord… a doktor říká, ze otec byl probodnut nějakým ocelovým hrotem. Já prostě nemohu věřit, že by s tím Roger Rook mohl mít něco společného. Jeho mrzuté nálady a otcova podrážděnost sice někdy vedly k hádkám, ale co je to, taková hádka? Nedá se ani říci, že se zastávám přítele z dětství, protože on už se ani jako přítel nechová. Ale já si nemohu pomoci, v některých věcech si je člověk jistý, i když jde o dávného známého. A Harold přísahá, že…“

„Harold vůbec nějak příliš často přísahá,“ řekl páter Brown.

Nastalo náhlé ticho; a pak řekla Olive zcela jiným tónem:

„Však on mi také přísahal ještě něco jiného. Harold Harker mi právě nabídl manželství.“

„Mám vám blahopřát, či spíš jemu?“ otázal se její společník.

„Řekla jsem mu, že musí počkat. A on čekat neumí.“ Opět ji strhla vlnka jejího absurdního smyslu pro komičnost. „Říkal mi, že jsem jeho ideál a jeho ctižádost a tak dále. On žil jeden čas v Americe; ale já si to kupodivu nikdy neuvědomuji, když mluví o dolarech: zato vždycky, když mluví o ideálech.“

„A vy patrně,“ řekl páter Brown velmi tiše, „chcete znát pravdu o Rogerovi, abyste mohla rozhodnout o Haroldovi.“

Dívka se stáhla do sebe a zamračila se, ale pak se stejně náhle usmála a řekla: „Vy toho nějak moc víte.“

„Vím toho velmi málo, zvlášť o této věci,“ řekl kněz vážně. „Já jen vím, kdo zavraždil vašeho otce.“ Dívka vyskočila, strnule zůstala stát u bílá v tváři na něho zívla. Páter Brown svraštil obličej a pokračoval: „Když jsem si to poprvé uvědomil, zachoval jsem se směšně; tehdy se právě někdo zeptal, kde ho našli, a pak se mluvilo dál o zelených řasách a Vodníkovi.“

Páter Brown nyní také vstal; s novým odhodláním uchopil svůj nemotorný deštník a s novou vážností se obrátil k dívce: „A vím ještě něco, co je klíčem ke všem těmto vašim hádankám; ale ještě vám to neřeknu. Je to myslím zlá novina; ale není to nic zdaleka tak zlého, jak si představujete.“ Zapjal si kabát a obrátil se k bráně. „Jdu se podívat na toho vašeho pana Rooka. Do té boudy u moře nedaleko místa, kde ho pan Harker viděl. Mám dojem, že tam totiž bydlí.“ A malý kněz vyrazil směrem k pobřeží.

Olive měla bujnou fantazii; snad až příliš bujnou, aby bylo radno ji nechat samotnou v úvahách nad náznaky, jaké její přítel nadhodil; ten však příliš spěchal, aby jí nalezl nejlepší lék na její trápení. Záhadná souvislost mezi tím náhlým osvícením pátera Browna a jeho náhodnou zmínkou o rybníce a o hospodě vybičovaly její fantazii k tisícerým neblaze symbolickým představám. Vodník se stal přízrakem pokrytým páchnoucími vodními řasami, který za měsíčné noci bloudí krajem; štít na hospodě U vodníka se změnil v oběšence houpajícího se na šibenici; a rybník sám se proměnil v hospodu, temnou krčmu pod vodou pro mrtvé námořníky. A přece páter Brown zvolil nejrychlejší způsob, jak zaplašit tyto přízraky záplavou oslňujícího světla, které jí připadalo ještě tajemnější než předešlá tma.

Neboť ještě než slunce zapadlo, do jejího života se vrátilo něco, co ho obrátilo podruhé vzhůru nohama; něco, o čem ani nevěděla, že po tom touží, dokud jí to náhle nebylo dáno; něco, co bylo, jako ve snu, blízké a povědomé a zároveň nepochopitelné a neuvěřitelné. Neboť Roger Rook přicházel dlouhými kroky přes pískové duny, a už když se objevil jen jako maličká tečka v dálce, Olive poznala, že je proměněn; a jak přicházel blíž a blíž, viděla jeho temnou tvář oživenou smíchem a rozjařením. Přišel přímo k ní, jako by se nebyli nikdy rozešli, vzal ji kolem ramen a řekl: „Zaplať pánbůh, teď se o tebe budu moci starat.“

Nevěděla ani, co mu odpověděla; slyšela se jen, jak se ho bláhově vyptává, čím to, že se tak najednou změnil a že vypadá tak šťastný.

„To je tím, že jsem šťastný,“ odpověděl Roger. „Dověděl jsem se tu zlou novinu.“

Všichni zúčastnění, včetně těch, kteří vypadali dosti nezúčastněně, se shromáždili na zahradní cestě vedoucí ke Craven House, aby vyslechli formalitu, nyní již ryze formální, předčítání poslední vůle; a po ní pravděpodobně i poněkud věcnější advokátovo ponaučení pro tento kritický okamžik. Kromě šedovlasého právníka samého, vyzbrojeného testamentem, byl tu inspektor, vyzbrojený přímější pravomocí, pokud jde o spáchaný zločin, a poručík Rook ve stavu nepokrytého dvoření své dámě; někteří se mírně podivili, když uviděli kostnatou postavu vysokého lékaře, jiní se zas pousmáli, když spatřili zavalitou postavu malého kněze. Pan Harker, onen okřídlený Merkur, vyřítil se je uvítat k hlavní bráně, doprovodil je k trávníku před domem a hned zas běžel dál, aby připravil jejich přijetí. Prohlásil, že bude za vteřinu zpátky; a každý, kdo pozoroval jeho dynamičnost parního pístu, byl plně ochoten tomu věřit; zatím však zůstávali jaksi opuštěni uprostřed trávníku před domem.

„Připadá mi to jako pokus o únik při kriketu,“ řekl poručík.

„Tomu mladíkovi se nelíbí,“ řekl právník, „že se právo nemůže pohybovat tak rychle jako on. Slečna Cravenová naštěstí naše odborné obtíže a průtahy chápe. Laskavě mě ujistila, že mé pomalosti plně důvěřuje.“

„Já zas,“ řekl náhle lékař, „bych rád stejně důvěřoval jeho rychlosti.“

„Co tím chcete říct?“ otázal se Rook a svraštil obočí; „vám se snad Harker zdá příliš rychlý?“

„Příliš rychlý i příliš pomalý,“ řekl dr. Straker svým záhadným způsobem. „Vím alespoň o jednom případě, kdy nebyl nijak zvlášť rychlý. Proč se potloukal až do půlnoci kolem rybníka a kolem hospody, než se dostavil inspektor a našel tam mrtvého? A jak mohl vědět, že inspektor k hospodě přijde?“

„Já vám nerozumím,“ řekl Rook. „To myslíte, že Harker nemluvil pravdu?“

Dr. Straker neodpověděl. Prošedivělý právník se suše, ač dobromyslně zasmál.

„Nemám proti tomu mladíkovi nic vážnějšího,“ řekl pak, „než ze se mě ihned pokusil s chvályhodnou horlivostí učit mému řemeslu.“

„Copak o to, mne on se také pokoušel poučovat o mém řemesle,“ řekl inspektor, který se právě připojil k čelu skupiny. „Na tom vsak nezáleží. Ale mínil-li dr. Straker svými narážkami něco určitého, pak na tom naopak záleží. Musím vás poprosit, abyste mluvil trochu jasněji, doktore. Možná že je mou povinností ho okamžitě vyslechnout.“

„Vida, už jde,“ řekl Rook, když se hbitá postava tajemníkova znovu objevila ve dveřích. Vtom páter Brown, který se dosud držel tiše a nenápadně na konci malého průvodu, udělal něco, čím všechny překvapil; nejvíc snad ty, kdo ho znali. Nejenže rychle pronikl do čela, nýbrž se dokonce obrátil proti celému hloučku s rozkazovačným a téměř výhrůžným výrazem seržanta, který povelem zastavuje pochodující četu.

„Stát!“ řekl téměř tvrdě. „Všem se vám omlouvám, ale je naprosto nezbytné, abych s panem Harkerem promluvil já první. Musím mu povědět něco, co vím a co patrně neví nikdo jiný; něco, co on musí slyšet. Aby nedošlo později k velmi tragickému nedorozumění s jistou osobou.“

„Co tím proboha míníte?“ otázal se starý advokát.

„Míním tu zlou novinu,“ odpověděl páter Brown.

„Počkat, okamžik,“ začal inspektor pobouřeně, ale pak náhle zachytil knězův pohled a vzpomněl si na podivné věci, které zažil při jiné příležitosti. „Být to kdokoli jiný na světě, a ne vy, řekl bych, že takovouhle drzost jsem jakživ…“

Avšak páter Brown už byl z doslechu a za okamžik nato byl pod krytou terasou ponořen v rozhovor s Harkerem. Chvíli přecházeli sem tam a pak zmizeli v temném nitru domu. Asi po dvanácti minutách vyšel páter Brown sám.

K všeobecnému údivu nejevil nejmenší úmysl se do domu vrátit, ačkoli se nyní celá společnost konečně chystala vstoupit. Znaveně dosedl na rozviklanou lavičku v zarostlé besídce, a když průvod zmizel ve dveřích, zapálil si dýmku a s nepřítomným pohledem upřeným na dlouhé roztřepené listy nad hlavou naslouchal zpěvu ptactva. Nikdo na světě nedovedl upřímněji a soustavněji vychutnávat slast nicnedělání.

Zahalen v oblak dýmu, hroužil se v jakési nepřítomné snění, když se náhle domovní dveře prudce rozletěly a z nich se jedna přes druhou vyřítily tři postavy a rozběhly se k němu, v kterémžto závodě hladce zvítězila dcera domu a její mladý obdivovatel pan Rook. Tváře jim hořely úžasem; a tvář inspektora Burnse, který běžel za nimi poněkud těžším krokem, jako slon pustošící zahradu, plála mimoto jistým rozhořčením.

„Prosím vás, co tohle znamená?“ volala Olive, když dobíhala, celá udýchaná. „Je pryč!“

„Foukl!“ vybuchl poručík. „Harker si prostě sbalil kufr a foukl! Vytratil se zadem, přes zeď a pryč! Co jste mu to vlastně řekl?“

„Počkej, neblázni,“ řekla Olive se vzrůstajícím nepokojem v tváři. „Já vím, vy jste mu řekl, že jste ho odhalil, a on zmizel. Nikdy bych nebyla věřila, že je takový ničema.“

„Tak,“ lapal po dechu inspektor, když k nim dorazil, „tak, copak jste to zase provedl? Pročpak jste mě v tom takhle nechal?“

„Tak,“ opakoval páter Brown, „copak jsem to zase provedl?“

„Nechal jste uniknout vraha!“ zvolal Burns hlasem, který zaburácel zahradou jako hromobití; „vy jste totiž vrahovi pomohl uniknout. A já blázen jsem vás nechal, abyste ho varoval; a teď už je za horami.“

„Pomohl jsem už sice v životě několika vrahům, to je pravda,“ řekl páter Brown; a pak dodal, aby to jasně rozlišil: „Ovšem, aby bylo jasno, nepomáhal jsem jim při vraždě.“

„Ale celou tu dobu jste to věděl,“ naléhala Olive. „Hned jste uhodl, že to musí být on. To jste měl na mysli, když jste říkal, jak vás rozrušilo, jak mrtvého našli. A to měl také na mysli dr. Straker tou narážkou, že podřízení otce možná neměli rádi.“

„A to vám právě vyčítám,“ řekl inspektor rozhořčeně. „Vy už jste tehdy věděl, že on je…“

„Už tehdy jste věděl,“ naléhala Olive, „že vrahem je…“

Páter Brown vážně přikývl. „Ano,“ řekl. „Už tehdy jsem věděl, že vrahem je starý Dyke.“

„Kdo?“ užasl inspektor a zarazil se za hrobového ticha, rušeného jen občasným ptačím pípnutím.

„No přece Dyke, advokát,“ vysvětloval páter Brown, jako kdyby vykládal něco elementárního školákům z první třídy. „Ten šedovlasý pán, který měl předčítat poslední vůli.“

Všichni tři, strnulí jako sochy, hleděli na něho, jak si pečlivě nacpává dýmku a škrtá zápalku. Nakonec Burns ovládl své hlasové orgány a s téměř nadlidským úsilím přerušil tíživé ticho.

„Ale pro živého boha, proč?“

„To je právě to, proč,“ řekl kněz v zamyšlení, vstal a zadýmal z lulky. „Pokud jde o to, proč to udělal… Zkrátka, myslím, že přišel čas, abych vám – nebo alespoň těm z vás, kdo to nevědí – pověděl fakt, který je klíčem k celé této věci. Je to veliké neštěstí; a je to veliký zločin; ale není to vražda admirála Cravena.“

Podíval se Olive přímo do tváře a pronesl velmi vážně:

„Řeknu vám tu zlou novinu rovnou a jen několika slovy; myslím totiž, že jste dost statečná a snad i dost šťastná, abyste ji dobře přijala. Máte možnost a myslím i sílu stát se v jistém smyslu velkou ženou. Ale nejste velkou dědičkou.“

A za ticha, které se rozhostilo, pokračoval ve vysvětlování.

„Je mi líto, ale většina peněz vašeho otce je pryč. Zmizely finančním eskamotérstvím šedovlasého pána jménem Dyke, který je (musím s politováním konstatovat) podvodník. Admirál Craven byl zavražděn, aby nemohl prozradit, jakým způsobem byl podveden. Fakt, že byl admirál ožebračen a vy připravena o dědictví, je jediný prostý klíč nejen k vraždě, nýbrž i ke všem ostatním záhadám tohoto případu.“ Páter Brown několikrát zadýmal a pak pokračoval:

„Řekl jsem panu Rookovi, že jste přišla o dědictví, a on se rozběhl k vám, aby vám pomohl. Pan Rook je mimořádný člověk.“

„Nechte si to,“ řekl Rook nevrle.

„Pan Rook je zrůda,“ pokračoval páter Brown s vědeckým klidem. „Případ anachronismu, atavismu, hrubý přežitek doby kamenné. Byla-li tu nějaká barbarská pověra, kterou jsme všichni dnes už považovali za dávno zaniklou a mrtvou, pak to byl pojem cti a nezávislosti. Ale já se neustále setkávám s tolika mrtvými pověrami! Pan Rook je vyhynulý živočich. Plesiosaurus. On nechtěl žít z peněz své ženy nebo mít ženu, která by mu mohla vyčítat, že si ji vzal pro peníze. A proto se tak groteskně zatvrdil a ožil, teprve když jsem mu přinesl dobrou novinu, že jste na mizině. On chtěl pro svou ženu pracovat, a ne se od ní dát vydržovat. Hnusný člověk, co? A nyní se podívejme na veselejší případ pana Harkera.

Řekl jsem panu Harkerovi, že jste přišla o dědictví, a on propadl panice a utekl. Nesuďte pana Harkera příliš přísně. On se dovedl opravdu zapálit pro lepší i horší věci; jenže je má všechny pomíchané. Ctižádost ještě není nic špatného; ale on své ctižádosti říkal ideál. Starý smysl pro čest učil člověka nedůvěřovat úspěchu, říkat si: ‚Toto je zisk; ale může to také být úplatek‘. Ten nový, devětkrát prokletý nesmysl o životním úspěchu učí člověka ztotožňovat dobro s vyděláváním peněz. To byla celá jeho vada; ve všech ostatních směrech to byl docela dobrý hoch, a takových jako on jsou tisíce. Dívat se ke hvězdám a dělat kariéru, to oboje pro něho znamenalo povznesení. Oženit se s dobrou ženou a oženit se s bohatou ženou, to oboje pro něho znamenalo úspěch. Ale rozhodně to nebyl cynik a darebák; to by se byl vrátil a buď se s vámi rozešel, nebo se k vám otočil zády, podle okolností. Ale on neměl odvahu se s vámi setkat; vaše přítomnost pro něho stále ještě znamenala polovinu jeho zhrouceného ideálu.

Já jsem admirálovi nic neřekl; ale někdo mu to řekl. Za slavnosti na palubě se k němu nějak doneslo, že ho jeho přítel a rodinný advokát zradil. Popadl ho tak šílený vztek, že udělal něco, co by při zdravém rozumu nikdy neudělal; vystoupil na břeh, tak jak byl v třírohém klobouku a se zlatým premováním, aby zločince dopadl; zatelegrafoval na policii, a proto inspektor obcházel kolem Vodníka. Poručík Rook šel za admirálem! Protože tušil nějaké rodinné nepříjemnosti a tak trochu doufal, že by mu mohl nějak pomoci a tím si zlepšit postavení. Proto jeho váhavé chování. A pokud jde o to, jak vytasil kord, když zůstal pozadu a myslel, že ho nikdo nevidí, nu – to je otázka fantazie. Rook je romantik, který snil o kordech a utekl na moře; a octl se ve službě, kde kord ani nesmí nosit, leda jednou za tři roky. Byl na pláži, kde si hrával jako kluk, a myslel si, že je tam sám. A když někdo nechápe, co Rook udělal, nezbývá mi, než abych mu řekl se Stevensonem: ‚Z vás nebude nikdy pirát.‘ A nebude z vás nikdy ani básník; a nebyl jste nikdy kluk.“

„To jsem sice nebyla,“ řekla na to Olive vážně, „ale myslím, že to chápu.“

„Většina mužů,“ pokračoval kněz zasněně, „si začne nevědomky hrát s každým předmětem, který nějak připomíná meč nebo dýku, i když je to nůž na papír. A proto mi to bylo tak divné, že to advokát nedělá.“

„Jakto?“ otázal se Burns. „Cože nedělá?“

„To jste si nevšiml,“ odpověděl páter Brown, „jak si při té první schůzce u něho v kanceláři hrál s perem, a ne s nožem na papír, ačkoli tam měl krásný lesklý ocelový nůž na papír ve tvaru dýky? Pero bylo zaprášené a umazané od inkoustu; ale nůž byl čerstvě vyleštěný. A on si s ním nehrál. Ironie vrahů má své meze.“

Po chvíli mlčení řekl inspektor, jako by se probouzel ze sna: „Okamžik… Teď nevím, zda stojím na hlavě nebo na nohou; pro vás je tohle možná konec; ale já nejsem ještě ani na začátku. Odkud to všechno máte o tom advokátovi? A co vás přivedlo na jeho stopu?“

Páter Brown se krátce, nevesele zasmál.

„Vrah udělal chybu hned na začátku, a nemohu pochopit, že si toho nikdo jiný nevšiml. Když jste přišli k němu do kanceláře se zprávou o admirálově smrti, nikdo z přítomných nemohl vědět nic víc, než že admirál je na cestě domů. Když Harker řekl, že se utopil, já se zeptal, kdy se to stalo, ale Dyke se zeptal, kde ho našli.“

Páter Brown se na okamžik odmlčel, aby si vyklepal dýmku, a pak zamyšleně pokračoval:

„Nu, a když vám někdo prostě řekne, že se námořník, který se vrací z moře, utopil, přirozeně vás hned napadne, že se utopil na moři. Rozhodně alespoň předpokládáte, že se utopil na moři. Kdyby ho smetla vlna, nebo kdyby zahynul při ztroskotání, nebo zemřel a byl pochován ve ‚věčných hlubinách‘, nebyl by tu žádný důvod očekávat, že se jeho tělo vůbec najde. A proto jakmile se zeptal, kde ho našli, byl jsem si jist, že ví kde. Protože ho tam musel ukrýt on. Nikoho jiného než vraha nemohlo napadnout něco tak nepravděpodobného, jako že se námořník utopí v rybníce na souši, několik set yardů od moře. Proto se mi asi udělalo najednou tak zle, že jsem až zezelenal; zezelenal jako vodník, já si asi nikdy nezvyknu na ten pocit, když najednou zjistím, že sedím, vedle vraha. A tak, abych se vzpamatoval, začal jsem mluvit v podobenstvích; ale to podobenství mělo nakonec přece jen nějaký smysl. Řekl jsem, že mrtvý byl pokryt žabincem, ale že to měly být spíš mořské chaluhy.“

Je štěstí, že tragédie nemůže nikdy zabít komedii a že obě mohou probíhat vedle sebe; a tak zatímco se jediný činný společník firmy Willis, Hardman a Dyke zastřelil v okamžiku, kdy ho inspektor přicházel zatknout, Olive a Roger na sebe v soumraku halekali přes pískové duny, jako to dělávali v dětství.

Melville Davisson Post

Strýc Abner je beze vší pochyby hvězda první velikosti na nebi literárních detektivů. Dalo by se říci, že je v jistém směru pro americkou detektivku tím, čím je Chestertonův páter Brown pro anglickou; ač není katolík, kněz a kosmopolita, nýbrž protestant, praktický moralista a člověk hluboce zakořeněný ve svém kraji, má stejně intimní a praktickou znalost věčného anděla i ďábla v lidské duši. Žije se svými lidmi spravedlivými i hříšníky, v podivné absolutní krajině, časem i místem neurčitě položené, jejíž půvab záleží i v tom, že dobro a zlo se tu projevují v prostých a intenzivních starozákonních formách. Ale nedejme se klamat; autor, Melville Davisson Post (1871 – 1930), je dokonale vyzbrojen v technice literární práce i odborných znalostech práva, zločinu a spravedlnosti a to hlavně rodné Virgínii, jejíž zapadlé kouty s nedotčeným starosvětským způsobem života se staly základem jeho ne zcela reálného, ale dokonale realistického prostředí. Jeho postavy jsou vždy živé a přesvědčující, zápletky důmyslné a zcela pravděpodobné, a překvapující rozuzlení se stupňuje v dokonalý klimax.

Strýc Abner se poprvé představil veřejnosti v r. 1911. Je těžko pochopitelné, proč je tak málo znám.

7. Věk zázraků

Dívka stála stranou zástupu v široké aleji topolů, která vedla k domu. Vypadala bezradně, jako by nevěděla, co dělat, jako dubnový kvítek přesazený do letního parna.

Abner a Rendolph ji zahlédli, když přicházeli po cestě vysypané drobným štěrkem. Sami nechali koně u brány, ale dívka zajela dovnitř, jakoby podvědomě, ze zvyku. Na půl cestě k domu si to však uvědomila a seskočila. Nyní tu stála opřena o plec koně. Byl to černý lovecký kůň, vysoký a starý, jehož ladným tvarům však stáří neublížilo. Podobal se koni vyřezanému z ebenu, kterého vykouzlila nějaká arabská magie, ale dosud ho neprobudila k životu.

Dívka byly podle tehdejšího zvyku oblečena v dlouhou tmavou jezdeckou sukni a červený lovecký kabátek. Tmavé vlasy měla spleteny do copu silného jako paže. Také oči měla tmavé a velké a štíhlá postava byla pružná jako u děvčete zvyklého žít v přírodě.

„Ejhle!“ zvolal Randolph s pohybem, který byl pro něho příznačný. „Tudy prošel Prospero se svou píšťalou. A toto je dcera věčného jitra. Stárneme, Abnere, a bohové milují mládí.

Můj strýc, který s rukama za zády kráčel po štěrkované cestě, pohlédl na okouzlující zjevení.

„Ubohé dítě,“ řekl, „bohové, kteří je milují, jsou věru bohové stínu a nikoli bohové jasu.“

„Tak tedy Ruth na cizím žitném poli! Líbí se vám to přirovnání lépe, Abnere? Její bohatství je větší než tyto pozemky; má mládí.“

„Měla by mít obojí,“ odpověděl strýc. „Byla to sprostá loupež, připravit ji o dědictví.“

„Stalo se tak cestou práva,“ namítl sudí, „právo je toho příčinou, a my nesmíme právo znevažovat.“

„Ale člověka, který zneužije práva k tomu, aby spáchal křivdu, znevažovat můžeme,“ řekl Abner. „Takový člověk je mimo zákon, tak jako lupič nebo pirát.“

Abner ukázal rukou na velký dům stojící na konci stromořadí.

„Přes výrok soudu pokládám nebožtíka za zloděje. A byl bych z něho tyto pozemky vypáčil, Randolphe, nebýt ochrany vašich zákonů.“

„Tak jako tak už z nich nemá užitek,“ řekl sudí. „Je mrtev a chystá se do hrobu.“

„Ale bude z nich mít užitek jeho bratr,“ řekl Abner. „A tamto děvče nedostane nic.“

Sudí, elegantní v úboru té doby, zatočil ebenovým bičíkem v ruce.

„Mrtvým máme odpouštět,“ pronesl s mírnou ironií, „jak nám káže bible.“

„Mně nejde o mrtvého,“ odpověděl Abner. „Mrtví jsou v rukou božích. Mně jde o živého.“

„Pak byste měl odpustit bratrovi, který získává,“ zvolal sudí.

„A já mu také odpustím,“ odtušil Abner, „až vrátí, co ukradl.“

„Až vrátí, co ukradl!“ zasmál se Randolph. „Vždyť starému Bentonu Wolfoví by sám čert nevypáčil haléř ze spárů, Abnere.“

„Čert,“ řekl strýc, „není pro mě žádná autorita.“

„Tak tedy zázrak z nebe,“ opáčil sudí, „jenže bohužel nežijeme ve věku zázraků.“

„Možná,“ odpověděl Abner a hlubším hlasem dodal: „Ale nejsem si tím tak docela jist“

Mezitím došli k místu, kde stála dívka, opřena o černou plec koně. Ranní vánek pohrával jí u nohou žlutým listím. Vyběhla jim vstříc s rozzářeným obličejem.

„Hrome!“ zvolal Randolph. „Avonský William znal jen čarodějky druhého řádu! Dobrý den, Julie. Vždyť já jsem vás vlastně neviděl od té doby, co jste nebyla vyšší než tenhle bičík. Tehdy jste si říkala Pete-George, byla jste cirkusový kůň a předváděla jste mi co umíte.“

„Pamatuji se na to,“ řekla julie. „Bylo to tamhle na terase.“

„Na mou duši!“ zvolal Randolph rozpačitě. „Bylo to tam.“

Políbil dívce konečky prstů a z jejího čela odlétly chmury. Neboť Randolph byl dobrý člověk a choval se jako džentlmen. Avšak se svými potížemi se Julie obrátila na Abnera.

„Zapomněla jsem,“ řekla mu, „a zajela jsem na koni až skoro k domu. Myslíte, že ho mohu nechat tady? Když mu přehodím uzdu na krk, nehne se z místa.“

A pak počala vysvětlovat, jak se chtěla ještě jednou podívat na dům, který tak dlouho býval jejím domovem. A dnes, kdy se celé sousedství sešlo mrtvému na pohřeb, má k tomu jedinou příležitost. A proto si řekla, že půjde také, ačkoli to není z úcty k mrtvému.

Julie zasunula ruku pod Abnerovo rámě a Abner se na ni podíval vážným a starostlivým pohledem.

„Nechte koně tady, dítě,“ řekl, „a pojďte se mnou, protože ani já jsem nepřišel z úcty k mrtvému; a vy máte větší právo vstoupit do tohoto domu než já.“

„Já vím,“ řekla dívka nejistě, „člověk má mít úctu k mrtvým, ale já ji k tomuhle – k těmhle lidem – mít nedovedu.“

„Já také ne,“ odpověděl strýc. „Když si někoho nemohu vážit zaživa, nebudu předstírat úctu, když umře. Nikdo si nemůže činit nárok na mou úctu jen proto, že zemřel.“

Kráčeli stromořadím po žlutém topolovém listí, pýru a plevely, jimiž zanedbaná cesta zarůstala.

Ráno bylo svěží a prozářené sluncem. Živé ploty byly pokryty jinovatkou. Pavučiny napjaté tu a tam mezi vysokými travinami luk podobaly se složitým a fantastickým krajkám. Slunce jasně svítilo, ale jak pomalu stoupalo po své dráze k poledni, neneslo už s sebou letní žár.

Celý kraj se přišel podívat na pohřeb Adama Wolfa. Byli to většinou pachtýři, lidé chudí a bez práce, a přišli sem ze zvědavosti. Neboť dokud byli naživu oba ti starci, kteří se zmocnili pozemků dík chybnému ověření právní listiny, nedovolovali na své panství nikomu přístup.

Všude stály výstražné tabulky; vesničtí kluci tu nechytali ryby a školáci nestříleli z praku. Nikdo nerušil klid zelených okounů, kteří tučněli v hlubokém potoce mezi žírnými lukami. Zato křepelky, bažanty, drozdy a skřivánky pronásledoval starý Adam se svou brokovnicí. Chodil s ní v zimě v létě, jako by mu všechno ptactvo nebeské bylo nějak strašlivě ublížilo a on mu za to vyhlásil válku. A tak nehoda, která zavinila jeho smrt, byla prostě důsledkem jeho zvyků a dala se čekat u člověka, který celý život nedal brokovnici z ruky a zvykl si s ní nedbale zacházet.

Starci žili v domě sami, a proto kolem nich vznikla spousta pověstí, které černošská fantazie zdokonalila a k nimž při každém dalším vyprávění přibývaly další zlověstné podrobnosti. A proto možnost se sem podívat měla pro lidi kouzlo i vzrušující přitažlivost dobrodružství.

Bratři žili naprosto rozdílným způsobem. Adam byl člověk prudký, a jeho křik a klení i jeho surovost se staly postrachem pro černochy, kteří museli v noci procházet kolem jeho pozemků, nebo pro kluky, které překvapila noc na cestě domů. Zato Benton vyřizoval své věci tiše, v chování jevil jakousi pokoru a mírný zájem o mínění svých bližních. Přesto však se ho černoši a děti báli ještě víc. Snad proto, že si dal zhotovit rakev a měl ji doma připravenu spolu s šatstvem, v němž chtěl být pochován. Lidem připadalo divné, aby se někdo takto chystal na vlastní konec, a přitom smlouval o pohřební vybavení, aby si do haléře přišel na své peníze.

Ale přestože měl po ruce tento chmurný předmět, starý Benton se zřejmě nijak nechystal umřít. Dokonce si občas s viditelným zalíbením mnul ruce a vykládal o tom, jak jednou ty pozemky budou jeho, neboť byl z obou bratří mladší, a měl tudíž všechny předpoklady bratra přežít.

Zástup se hromadil kolem dveří a plnil halu uvnitř, lidé se tlačili a strkali, dychtiví nasytit svou zvědavost každou podrobností.

Dívka chtěla zůstat na terase, odkud viděla starou zahradu a ovocný sad a všechny ty pěšinky a zákoutí, jež bývaly kouzelnou říší jejího dětství, ale Abner ji vybídl, aby vešla dovnitř.

Randolph se odvrátil, ale můj strýc i dívka zůstali chvíli stát před rakví. Po kraji čela a na čelistech byl nebožtíkův obličej provrtán broky, ale oči a část obličeje pod nimi, kde začínal úzký nos uprostřed charakteristických rýh a vrásek, nebyly zasaženy. A nesly dál tvrdou pečeť jeho zlobné povahy, nedotčenu nehodou, která ho připravila o život.

Ležel tu v pohřebním úboru a v rakvi, které Benton chystal pro sebe, až na rukavice. Na ty Benton zřejmě zapomněl. A nyní, když měl ustrojit bratra pro veřejný pohřeb – neboť nikdo jiný se mrtvého nedotkl –, musel se spokojit s tím, co našel doma, a to byly staré ručně pletené rukavice, na nichž každé puštěné oko a každá dírka od molů byly pečlivě zalátány, jako by se byl stařec všemožně snažil dodat svému bratru co nejpěknějšího vzhledu.

Tato podrobnost dojala dívku téměř k slzám, neboť ženské srdce je podivné. „Chudák,“ řekla. A pro tuto maličkost byla ochotna zapomenout na křivdu, jíž se mrtvý a jeho bratr na ní dopustili, na ztrátu, kterou ji způsobili, i na dlouhá léta utrpení.

Pevněji uchopila Abnerovu paži a osušila si oči malým kapesníčkem.

„Je mi ho líto,“ řekla. „Toho, co zůstal naživu. Je to tak dojemné.“ A ukázala na ty staré hrubé rukavice, tak neuměle zalátané a sešívané.

Ale strýc se na ni podíval s tváří podivně chladnou a nevyzpytatelnou.

„Dítě, to, co vás tak dojímá, má podivuhodnou moc. Možná ze pohne i člověkem, který to dojetí způsobil: Pojďme a promluvme si s ním.“

Pak zavolal sudího.

„Randolphe,“ pravil, „pojďte s námi.“

Sudí se otočil. „Kam to jdete?“ otázal se.

„Podívejte se,“ odpověděl Abner, „to dítě se rozplakalo při pohledu na nebožtíkovy rukavice, a mně napadlo, že by se nad nimi možná mohl rozplakat i Benton a že by v tomto zjihlém stavu třeba vrátil, co ukradl.“

Sudí pohlédl na Abnera jako na někoho, kdo přišel o rozum.

„A kál se ze svých hříchů. A vyloupl si oko a dal vám je na hraní! Abnere, člověče, kam jste dal zdravý rozum? To by se musel stát boží zázrak!“

Strýc se nedal vyrušit z klidu.

„Nu, pojďte se mnou, Randolphe,“ řekl, „a pomozte mi ten zázrak uskutečnit.“

Vyšel do haly a na široké staré schodiště, s uslzenou dívkou po boku. Sudí šel za ním jako člověk, který ví, že podniká něco očividně směšného a nesmyslného.

Vstoupil do místnosti v prvním patře, kde v čalouněném křesle seděl obrovitý muž a hleděl oknem na své stromořadí před domem. A díval se na ně s uspokojením. Když vstoupili, otočil hlavu a oči uprostřed sádelnatých záhybů se rozšířily.

„Abner a Randolph a slečna Julie Cleybornová!“ zabublal, „Přišli jste uctít památku mrtvého.“

„Nikoli, Wolfe,“ odpověděl strýc, „přišli jsme učinit po právu živým.“

Místnost byla prostorná, ale až na několik židlí a otevřený sekretář anglické výroby prázdná. Obrazy byly obráceny ke zdi, jako by obyvatele místnosti nezajímaly. Ale nad sekretářem, který byl plný papírů a na němž stál železný kalamář s brkovými pery, visela podrobná mapa a soudní dokument o vlastnictví pozemků, jichž bratři nebyli soudním výrokem. Nikoli zručnost malířova, nikoli pole a louky, vymyšlené nebo zpodobněné pro svůj půvab, těšily zrak této lidské hory, nýbrž pole a louky, které vlastnil a ovládal. A ty chtěl mít neustále na očích, nic jiného.

Stařec na okamžik nejistě zamžikal, ale pak odpověděl: „Je to hezké, že jste si na mne vzpomněli. Lidé mě dlouho zanedbávali. Trocha spravedlivého uznání, třeba teprve teď, zmírňuje můj žal nad bratrovou smrtí.“ Randolph musel zatnout zuby, aby se nedal do smíchu. A obrovitý stařec, hlavu zabořenu mezi polštáři ramenou, ještěrčí očka lesklá jako korálky, pokračoval.

„Dojímá mě to tím víc,“ řekl, „že jste se mě stranili a vyhýbali se mi. Vy, Abnere, jste nikdy nevkročil do mého domu, ani vy, Randolphe, ačkoli bydlíte nedaleko. Tak se slušný člověk nechová k slušnému člověku. Tím spíš, že můj zesnulý bratr Adam a já jsme sem přišli zdaleka a neměli jsme tu jediného přítele, který by nás vzal za ruku a zavedl k vašim dveřím.“

Stařec vzdychl a sepjal konečky prstů.

„Ano, Abnere,“ pokračoval, „krutě jste nás přehlíželi, a já i můj bratr jsme tím trpěli. Vy, který máte přátele na každém kroku, netoužíte patrně po takové lidské sympatii. Ale cizinec, který je sám a daleko od domova, pociťuje její nedostatek velice krutě.“

Benton ukázal na židle kolem sebe.

„Prosím vás, pánové, i vás, slečno Claybornová, přijměte místo. A promiňte mi, jestliže nevstanu, jsem příliš otřesen Adamovou smrtí.“

Randolph zůstal stát. Již opět zcela ovládal svaly na obličeji, Ale Abner usadil dívku na židli a stoupl si za ní, jako by byl její blízký a mocný duch ochránce.

„Wolfe,“ řekl, „pozoruji s potěšením, že vám změklo srdce.“

„Mně a změknout srdce!“ zvolal stařec. „Vždyť já mám snad nejměkčí srdce na světě, Abnere. Nedokázal bych zabít ani vrabce. To můj bratr Adam byl docela jiný. Lovil živé tvory a střílel je z pušky. Ale já jsem takovou zálibu nikdy neměl.“

„Nu,“ ‚řekl Randolph, „ptactvo nebeské se na něm pomstilo. Je to hloupé, takovou nehodou přijít o život.“

„Randolphe,“ odvětil stařec, „byla to od něho naprosto neslýchaná nedbalost. Dívat se do brokovnice s prstem na spoušti, je-li prázdná, a přitom držet hlaveň šikmo vzhůru! Můj bratr měl tento hloupý zvyk, a mě to vždycky zlobilo a znovu a znovu jsem ho prosil, když jsem ho tak viděl, aby si to odvykl. Ale on se střelných zbraní nebál, jako kdyby si je byl dlouhým užíváním ochočil – právě tak prý krotitelé začínají nedbale zacházet se šelmami a zaklínači hadů se přestávají bát jedovatých zubů. Adam stárnul a zapomínal, zda je puška nabitá.“

Stařec hovořil k Randolphovi, ale hleděl na Julii Claybornovou a na Abnera.

Dívka tiše seděla, vzpřímená a klidná. Strýcova hruď byla pro ni mohutným ochranným valem. Jeho široká ramena se vypínala nad ní, rukama svíral opěradlo její židle, tvář obrácenu vzhůru, Byl silný a mocný a podobal se archandělu Michaelovi, jak ho malíři znázorňují v boji se Satanem.

Jeho postoj starce zarazil; lehce se pohnul v křesle a pokračoval, tentokrát k dívce:

„Je to od vás, Abnere, i od vás, Randolphe, hezké, že jste mě přišli navštívit v mém bolu, ale od slečny Julie je to zvlášť krásné a ušlechtilé. Muži chápou spravedlnost práva i pravidla, podle nichž právo dává a odnímá. Ale dítě takové věci těžko pochopí. Při jejím mládí by bylo od slečny Claybornové přirozené, kdyby měla mně a mému bratru Adamovi za zlé výsledek procesu a kdyby se cítila ukřivděná; kdyby měla pocit, že byla nespravedlivě připravena o to, co jí otec odkázal a to vždy považovala za své. Dítě nemůže chápat, proč právní nárok nikdy na ně nepřešel, tak jak to chápou naši soudcové. Proč držba je jedna věc a dědický nárok je něco úplně jiného. A proto mě její účast zvlášť dojímá.“

A tu promluví Abner.

„Wolfe,“ řekl, „jsem rád, ze jste v tomto rozpoložení, neboť Randolph teď může sepsat převodní listinu na základě lásky a sympatie namísto toho skutečného důvodu, se kterým jsem přišel já!“

Starcovy oči, podobné černým korálkům, se zaleskly a nepokojně poskočily.

„Nerozumím vám, Abnere. Jakou převodní jistinu?“

„Tu, co Randolph přišel sepsat,“ odpověděl strýc.

„Ale Abnere,“ přerušil ho sudí, „já jsem sem nepřišel nic sepisovat,“ a s úžasem pohlédl na Abnera.

„I přišel,“ opáčil Abner, „právě proto jste tady.“

Ukázal mu rukou na sekretář.

„Jak vidím, dárce pro vás dokonce vše přichystal. Máte tu papír i pera i inkoust. A zde, pro vaši potřebu, je vystavena mapa pozemků se všemi mezníky a hranicemi. A zde,“ Abner ukázal na stěnu, „v rámu, jako kdyby to bylo nějaké krásné umělecké dílo, visí soudní výrok. Sedněte si, Randolphe, a pište.“ Taková je síla velitelského rozkazu, že sudí usedl k sekretáři a počal si vybírat husí brk.

Náhle si však uvědomil absurdnost situace a otočil se.

„Co máte na mysli, Abnere?“

„Přesně to, co říkám,“ odpověděl strýc. „Chci, abyste sepsal darovací listinu.“

„Ale jakou darovací listinu?“ zvolal užasle sudí. „Kdo je dárce a komu se jaké pozemky darují?“

„Sepíšete darovací listinu,“ odpověděl Abner, „v náležité formě s všeobecnou zárukou nerušeného vlastnictví domu a pozemků, jež jsou vypočteny v soudní listině, kterou máte před sebou, a vyznačeny na mapě. Dárcem bude pan Benton Wolf, obdarovanou nezletilá Julie Claybornová, a nezapomeňte uvést, že důvodem je láska a sympatie, a připojte také jeden dolar za sepsání listiny.“

Stařec trnul v úžasu. Hlava zabořená mezi obrovskými rameny se otáčela sem a tam; v napuchlém obličeji mu cukalo; jeho výraz i chování se změnily; hadí oči hleděly nyní tvrdě; dech se z něho dral v přerývaném funění.

„Ne tak rychle, vzácní pánové!“ zabublalo to v něm. „Žádná taková listina se sepisovat nebude.“

„Pište, Randolphe,“ řekl strýc, „ať to máme za sebou.“

„Ale Abnere,“ namítl sudí, „byla by to zbytečná práce, dárce to nepodepíše.“

„I podepíše,“ řekl strýc, „jen co to napíšete, dáte pečeť a ověření – jen pište!“

„Ale Abnere, Abnere,“ pokusil se ještě namítnout užaslý sudí.

„Randolphe!“ křikl strýc. „Pište a ostatní přenechte mně!“

Taková byla moc tohoto člověka uplatnit svou vůli, že vyjevený sudí rozložil arch papíru, namočil brk do inkoustu a počal sepisovat akt v nejlepší formě a jménem stran, jak mu strýc nařídil. A zatímco psal, Abner se znovu obrátil k otylému starci.

„Wolfe,“ řekl, „musím vás přesvědčovat, abyste smlouvu podepsal?“

„Abnere!“ zvolal stařec. „Máte mě snad za blázna?“

Vyzývavě napřímil své neohrabané tělo v křesle.

„Nemám,“ odpověděl strýc, „a právě proto myslím, že podepíšete.“

Otylý stařec zlostně plivl na podlahu, obličej znetvořený puchýři sádla.

„Podepsat!“ prskal. „Vy hlupáku, idiote, blázne! Proč bych se měl vzdávat svých pozemků?“

„Důvodů je pro to dost,“ odpověděl Abner klidně. „Majetek není váš. Získal jste jej právnickým trikem a soudce, který případ projednával, byl vázán technickou stránkou textu. Ale vy už jste starý, Wolfe, a váš příští soudce se nespokojí s listinami. Před ním těžko obstojíte. On už se jednou o těchto věcech vyjádřil: ‚Obrátí-li se ke mně s nářkem vdovy a sirotci, neoslyším je.‘ Jsou to slova zlověstná, Wolfe, pro člověka, který předstoupí před poslední soud s takovou věcí, jako je vaše.“

„Abnere!“ zvolal stařec. „Nechte si svoje kázání.“

Strýcovy silné prsty pevněji sevřely lenoch židle.

„Pak tedy, Wolfe,“ řekl, „nepohne-li s vámi toto, zbývá ještě vážnost bližních, zármutek tohoto dítěte a naše úcta k vám.“

Starci se zatřásla brada a luskl prsty.

„Za to, o čem mluvíte, bych nedal ani tohle,“ řekl a ukázal palcem na maličký kousek nehtu na ukazováku.

„Uvědomte si, pane, že můj rozmar, třeba nesmyslný a směšný, pohne se mnou spíš než vaše hloupé řeči.“

Abner se ani nepohnul, jen jeho hlas nabyl na hloubce a zvučnosti.

„Wolfe,“ řekl, „rozmar je někdy mocná páka. I já jsem právě v zajetí rozmaru. Tak mě napadá, Wolfe, že by váš bratr měl odejít z tohoto světa se stejně holýma rukama, s jakýma na něj přišel.“

Stařec otočil velkou hlavu, jako by chtěl dostat Abnera celého do zorného pole svých baziliščích očí.

„Cože?“ zabublal. „Co to povídáte?“

„Nic než to,“ odpověděl strýc, „že i já mám takový nesmyslný a směšný rozmar. Tak nějak jste to říkal, ne, Wolfe? Zkrátka, i když je to podle vás nesmyslné a směšné, já si myslím, že by váš bratr neměl být pochován v rukavicích.“

Abner hleděl upřeně na starce, a ačkoli se nepohnul z místa, hrozba, která z něho vyzařovala, jako by ho přibližovala. Na obrovitého starce to působilo jako kouzlo. Celá ta hora sadla se počala otřásat a laloky na jeho tvářích jako by se pokryly olejem. Seděl zhroucen v křesle, oblit houstnoucím mastným potem. Brada sebou zaškubala a klesle, ústa se otevřela jako měch a celý ten žok masa se počal chvět.

Konečně se z té tučné neforemné masy ozval tenký třaslavý hlas.

„Abnere,“ říkal ten hlas, „napadl ten rozmar ještě někoho jiného?“

„Ne,“ odpověděl strýc, „ale já si ho nechávám pro sebe, až jak se rozhodnete.“

„A Abnere,“ zachvěl se slabý hlas, „necháte pak bratra pochovat tak, jak je?“

„Když podepíšete,“ řekl strýc.

Starcovo páchnoucí a hrůzou zmáčené tělo se tetelilo, jako by už nikdy nemělo poznat pokoj. „Randolphe,“ zakňoural Wolf, „podejte mi tu listinu.“

Venku se dívka rozplakala Abnerovi na prsou. Na nic se neptala. Chtěla věřit, že to byl zázrak boží – na věky věků, amen. Ale když odešla, Randolph se obrátil k strýci.

„Abnere, Abnere,“ zvolal, „proč se proboha ten dědek tak polekal těch rukavic?“

„Protože skrz ně viděl šibenici,“ odpověděl strýc. „Všiml jste si, jak byl mrtvý poznamenán od broků jen na okraji obličeje, kdežto prostředek měl čistý? Jak se to mohlo stát, Randolphe?“

„Nějakým vrtochem střelné zbraně při té nehodě,“ odpověděl sudí.

„To vůbec nebyla nehoda,“ řekl Abner. „Ta část obličeje byla neporušená, protože si ji Adam zakryl rukama, když viděl, jak na něho bratr míří. Adamovy ruce, ukryté v rukavicích, jsou jistě na hřbetě stejně rozryty od broků jako kraje jeho tváře.“

Victor L. Whitechurch

Thorpe Hazell se dostal do naší úzké společnosti vybraných literárních detektivů ze zvláštního důvodu. Kdyby na něho byla aplikována neobvyklá měřítka, byl by téměř s určitostí vypadl: je naivně přepjatý (k jakým absurdnostem vedly u některých epigonů Holmesovy Housle a injekční jehla!), není zvlášť inteligentní a vyjadřuje se tvrdě a neohrabaně. Ale má vlastnost, která se stále více cení a zřejmě cenila už v době jeho zrodu (1912). Je totiž specialista na železnice, jak je to také vzhledem k letopočtu zcela přirozené. Železniční technika, dobrodružství jízdních řádů, přesné časování v intervalech železně se opakující rutiny poskytovaly řadě detektivních autorů nejen nezvyklá a barvitá prostředí, nýbrž i nevyužité možnosti nových realistických zápletek.

Victor L. Whitechurch, autor jinak dosti průměrný, zajistil si místo v dějinách detektivky právě tím, že mezi prvními pochopil možnosti specializace vůbec a železničního prostředí – jehož podivné kouzlo má tak široce zabírající a trvalou působivost – zvláště. Povídka je převzata se sbírky „Napínavé příběhy železniční“, která vyšla r. 1912.

8. Obraz sira Gilberta Murella

Případ zatoulaného nákladního vagónu na úseku Didcot-Newbury na trati Velké západní dráhy patří mezi zvlášť zajímavé a v zápisníku Thorpa Hazella zaujímá čelné místo. K jeho rozluštění přispěla zčásti náhoda a zčásti Hazellův důvtip, ale Hazell vždycky tvrdil, že víc než případ sám ho zaujal jedinečný způsob, jímž byl tento odvážný plán uskutečněn.

Hazell byl tehdy na návštěvě u nějakých přátel v Newbury. Měl u sebe fotografický aparát, neboť vedle záliby v knihách měl ještě dalšího koníčka, fotografování, i když jeho snímky většinou představovaly vlaky a lokomotivy. Hazell se právě vracel z dlouhé ranní procházky s aparátem a chystal se posnídat dva zdravotní suchary, když v hale potkal svého hostitele.

„Poslyšte, Hazelle,“ oslovil ho jeho přítel, „vy jste přesně člověk, kterého potřebuji.“

„Oč jde?“ otázal se Hazell, odložil fotoaparát a jal se provozovat své ranní cvičení.

„Právě jsem byl na nádraží a mluvil jsem s přednostou. Prý se jim dnes v noci na zdejší trati stal velice podivný případ.“

„V kterých místech?“

„Na didcotské odbočce. Je to jednokolejka odtud do Didcotu přes Berkshirské kopce.“

Hazell se usmál a dál kroužil pažemi nad hlavou.

„Děkuji za informace,“ řekl, „ale já tu trať znám. Co se vlastně stalo?“

„To bylo tak. Včera večer prý vyjel z Didcotu nákladní vlak do Winchesteru, a než dojel sem, do Newbury, zmizel z něho jeden vagón.“

„To je toho,“ odpověděl Hazell a pokračoval ve cvičení. „Leda ovšem, že ten vagón byl zapojený za brzdou a utrhl se, jenže pak by do něho byl najel další vlak.“

„Tak to nebylo. Vagón zmizel z prostředku soupravy.“

„To ho asi nechali omylem někde na vedlejší koleji,“ řekl Hazell.

„Jenže přednosta říká, že telefonoval na všechny stanice na trati a že ten vagón nikde nemají.“

„Tak patrně zůstal v Didcotu.“

„Přednosta tvrdí, že vagón z Didcotu docela určitě odjel.“

„Pak mě to začíná zajímat,“ pravil Hazell, nechal cvičení a pustil se do sucharů. „Něco by na tom mohlo být, ačkoli takový zatoulaný vagón ještě není nic zvláštního. Ale zajdu se na nádraží podívat.“

„Půjdu s vámi, Hazelle, a představím vás přednostovi. Už o vás ostatně slyšel.“

Deset minut nato byli na nádraží v přednostově kanceláři, Hazell stále s aparátem přes rameno.

„Velice ně těší, pane Hazelle, že jste přišel,“ řekl přednosta, „celá ta věc vypadá totiž velice záhadně. Nevím si s tím vůbec rady.“

„A víte, co v tom vagóně bylo?“

„To je na tom právě to nejhorší. Ten vagón vezl cennou zásilku. Ve Winchesteru se příští týden otvírá výstava obrazů ze soukromých sbírek a v tom vagóně bylo několik obrazů odeslaných z Leamingtonu. Jsou mezi nimi i obrazy ze sbírky sira Gilberta Murrella – tuším asi tři. Většinou velká plátna, každé ve zvláštní bedně.“

„Hm – vskutku podivné. A víte to docela jistě, že vagón byl k té soupravě připojen?“

„Brzdař Simpson právě přišel do služby. Pošlu pro něho, ať vám to poví sám, jak to bylo.“

Když se objevil brzdař Simpson, Hazell na něho zpytavě pohlédl, ale neobjevil na jeho poctivé tváři ani stopu něčeho podezřelého.

„Já vím docela určitě, že vagón v soupravě byl, když jsme vyjížděli z Didcotu,“ prohlásil brzdař na Hazellův dotaz. „A viděl jsem ho ještě jednou na příští stanici v Uptonu, kde jsme odpojovali dva vozy. Byl asi pátý nebo šestý za mou brzdou. To vím docela jistě. Zastavili jsme pak ještě v Comptonu a připojovali dobytčák, ale tam jsem nevystoupil, Dál už jsme jeli bez zastávky až do Newbury, a tam jsem teprve zjistil, že mi ten vagón chybí. Řekl jsem si, že třeba omylem zůstal v Uptonu nebo v Comptonu, ale zřejmě nezůstal, protože tam prý nikde není. Tak jsem z toho blázen.“

„To je opravdu zvláštní,“ zvolal Hazell. „Ale třeba jste se zmýlil.“

„Nezmýlil.“

„Ale vždyť to není možné,“ řekl Hazell. „Plný vagón přece nemůže jen tak zmizet. V kolik hodin jste vyjeli z Didcotu?“

„Kolem osmé večer.“

„Aha – to už bylo tma. A nic zvláštního jste po cestě nepozoroval?“

„Nic.“

„To jste celou dobu seděl u brzdy?“

„Ano – pokud jsme jeli.“

V tom okamžiku někdo zaklepal na dveře přednostovy kanceláře a vstoupil nádražní zřízenec.

„Pane přednosto,“ hlásil zřízenec, „právě přijíždí vlak z Didcotu, a strojvůdce říká, že viděl na vlečce v Churnu vagón s nějakými bednamI.“

„To jsem blázen!“ podivil se brzdař. „Vždyť my jsme přece v Churnu nestavili – tam se nikdy nestaví, leda když jsou tam vojáci na cvičení.“

„Kde je vlastně ten Churn?“ otázal se Hazell, který pro jednou také něco nevěděl.

„Ono je to jen nástupiště s jednou slepou kolejí k vojenskému táboru, mezi Uptonem a Comptonem,“ odpověděl přednosta. „Vlastně je tam jen pro vojáky a používá se občas v létě, když tam vojáci táboří.“

„Rád bych se tam podíval, a to co nejdřív,“ řekl Hazell.

„Beze všeho,“ odpověděl přednosta, „za chvilku po té trati vyjíždí osobní vlak. Inspektor Hill pojede s vámi a já dám strojvůdci příkaz, aby tam zastavil. Příští vlak opačným směrem vás zase přiveze nazpět.“

Za necelou hodinu vystoupil Hazell s inspektorem Hillem v Churnu. Bylo to opuštěné místo ležící v rozlehlé mělké kotlině, jen občas zpestřené osamělým stromem. Až na malý ovčín asi na půl míle od trati nebylo v dohledu lidské obydlí.

Zastávku tvořilo jediné stříškou chráněné nástupiště a jedna slepá kolej zakončená dřevěným nárazníkem, o který se vagóny samy zastavily. Vedlejší kolej se napojovala na hlavní trať výhybkou směrem od Didcotu.

Na samém konci této koleje stál ztracený vagón, naložený bednami a označený „Leamington – Winchester via Newbury“. Omyl byl vyloučen. Ale jak se sem dostal z prostředku soupravy, která tudy projížděla bez zastávky, bylo záhadou i pro břitký mozek Thorpa Hazella.

„Pojďme,“ řekl inspektor, když se dost vynadívali na vagón, „podívejme se raději na tu výhybku.“

Primitivní zastávka neměla ani semafor. Výhybka se přehazovala pomocí dvou pák přímo u kolejí; jednou se výhybka odmykala, druhou se posunovaly špičky.

„Jak je to s tou výhybkou?“ otázal se Hazell, když k ní došli. „Když se jí používá tak málokdy, je patrně většinou vyřazena z provozu, ne?“

„Jistě,“ odpověděl inspektor. „Mezi hlavní kolejí a špičkou je vražen dřevěný klín – ostatně, podívejte se, tady je. A páky jsou zamčené na zámek. Přiznám se, že jsem něco podobného ještě nezažil, pane Hazelle.“

Thorpe Hazell hleděl na výhybku a na páky a usilovně přemýšlel. Tu výhybku přece musel někdo přehodit, aby se vagón dostal na slepou kolej. Ale jak?

Náhle se mu obličej rozjasnil. Matice šroubu, jímž byl připevněn dřevěný klín, byla zřejmě nedávno namazána, aby se snáze uvolnila. Pak spočinul Hazell zrakem na jedné z pák a překvapeně cosi vykřikl.

„Podívejte se,“ říkal právě inspektor, „nedá se s nimi pohnout,“ a natáhl ruku k páce. K jeho velkému překvapení ho však Hazell popadl za límec a strhl nazpět, než se jí stačil dotknout.

„Promiňte,“ řekl Hazell na vysvětlenou, „doufám, že jsem vám neublížil, ale kdybyste dovolil, rád bych si ty páky napřed vyfotografoval.“

Inspektor poněkud dotčen, přihlížel, jak si Hazell upevňuje aparát na skládací stativ a ze vzdálenosti několika palců fotografuje obě výhybkové páky.

„Nechápu, nač tohle děláte,“ bručel inspektor, ale Hazell mu na to ani neodpověděl.

Ať si na to přijde sám, říkal si Hazell v duchu.

Nahlas pak řekl:

„Podle mého názoru museli pachatelé klín nějak odstranit – a je zřejmé, že museli výhybky přehodit, aby se vagón dostal tam, kde je. Jak to provedli, to je zatím těžko říci, ale je-li to dílo odborníka, patrně ho najdeme.“

„Jak?“ otázal se udiveně inspektor.

„To si zatím nechám raději pro sebe,“ odpověděl Hazell. „Teď bych hlavně rád věděl, jsou-li obrazy v pořádku.“

„Snadno to zjistíme,“ řekl inspektor, protože vezmeme vagón s sebou nazpět do Newbury.“ A počal odšroubovávat matku a odmykat páky.

„Hm, jdou velmi lehce,“ poznamenal, když pohnul jednou z nich.

„Právě,“ řekl Hazell, „někdo je totiž nedávno namazal.“

Do příjezdu zpátečního vlaku zbývala ještě téměř hodina času, a Hazell toho využil, aby si zašel k ovčínu.

„Mám hlad,“ oslovil ženu, kterou spatřil ve dveřích, „hlad je příkazem přírody, že se má člověk najíst. Mohl bych vás požádat o dvě cibule a koště?“

Dodnes vypráví ovčákova žena o tom divném pánovi, který „chroupal ty cibule a přitom mával nad hlavou koštětem jako blázen.“

Ihned po návratu do Newbury vyvolal Hazell snímky. Do večera oschly desky natolik, aby mohl pořídit několik kopií na lesklém papíře. Ty nejostřejší z nich přiložil k dopisu jistému známému ze Scotland Yardu s poznámkou, že si pro odpověď přijde osobně, neboť se hodlá do dvou dnů vrátit do Londýna. Příštího večera dostal od přednosty stanice dopis tohoto znění:

„Vážený pane Hazelle,

slíbil jsem Vám zprávu o tom, zde obrazy v bednách ze ztraceného vagónu jsou neporušené. Právě jsem dostal hlášení z Winchesteru, že tam obrazy vybalili a shledali je v neporušeném stavu, přesně tak, jak byly odeslány.

Dosud jsme nerozluštili záhadu, jak byl vagón přehozen na slepou kolej v Churnu, ani proč se to stalo. Navštívil nás úředník z ředitelství dráhy a na jeho žádost zprávu o ztrátě vagónu neuveřejníme, neboť zásilka došla v pořádku. Doufám, že i vy budete věc považovat za důvěrnou.“

„Čím dál záhadnější,“ poznamenal Hazell, „teď už tomu vůbec nerozumím.“

Nazítří navštívil svého známého ze Scotland Yardu.

„Mohu vám s potěšením sdělit, že jsme s vaším dotazem neměli mnoho práce,“ řekl mu tento muž. „Prohlédli jsme naši sbírku otisků prstů a hned jsme věděli, kdo to byl.“

„A kdo?“

„Jmenuje se Edgar Jeffreys, ale je znám pod několika falešnými jmény. Už čtyřikrát seděl pro vloupání a krádež – naposled pro odvážnou vlakovou loupež, takže patří do vašeho oboru, pane Hazelle. Ale co to provedl tentokrát a jak jste k tomu otisku přišel?“‚

„Abych pravdu řekl,“ přiznal se Hazell, „já zatím nevím, co vlastně provedl. Ale kdyby se zjistilo něco dalšího, rád bych věděl, kde ho najdu. Jak jsem k tomu otisku přišel – na tom nezáleží. Celá věc je zatím důvěrná a možná že z toho nic nebude.“

Úředník Scotland Yardu napsal na list papíru adresu a podal ji Hazellovi.

„Tam teď bydlí pod jménem Allen. Takové lidi my máme stále v evidenci a dal bych vám zprávu, kdyby něco podnikal.“

Když Hazell nazítří otevřel noviny, radostně vykřikl. A není divu, neboť v nich četl:

ZAHADA OBRAZU

Podivné obvinění sira Gilberta Murella

Na adresu výstavního výboru ve Winchesteru

„Výbor výstavy obrazů ze soukromého majetku, jejíž zahájení se má konat příští týden ve Winchesteru, je právem krajně rozrušen podivným obviněním, které proti němu vznesl sir Gilbert Murell. Sir Gilbert žije v Leamingtonu a je vlastníkem řady cenných obrazů mezi nimi i Velázquezovy Svaté rodiny. Tento obraz ještě spolu s dvěma dalšími poslal na výstavu. Sir Gilbert včera osobně přijel do Winchesteru, aby se přesvědčil, zda jsou jeho obrazy dobře umístěny, neboť si výslovně přál, aby Svaté rodině bylo vyhrazeno význačné místo.

Když Gilbert vešel v doprovodu několika členů výboru do výstavní síně, obraz tam stál opřen o sloup.

Všechno bylo v pořádku, dokud se sir Gilbert nepodíval na obraz ze zadu. K úžasu přítomných prohlásil, že to není jeho obraz, nýbrž nějaká kopie; dodal ještě, že si je zcela jist, protože si obraz tajně poznamenal na rubu plátna zvláštní skrytou značkou, a ta značka tam teď není. Uznal sice, že obraz je navlas stejný jako obraz jeho, ale že jde o mimořádně obratný padělek. Došlo k trapnému výstupu, neboť hlavní výstavní výbor prohlásil, že toto je obraz, který na výstavu doručila dráha.

Prozatím je celá věc záhadná, ale sir Gilbert prohlásil velice důrazně našemu dopisovateli, jemuž se uvolil dát interview, že to rozhodně není jeho obraz a vzhledem k obrovské ceně originálu hodlá volat k odpovědnosti výstavní výbor, jehož vinou podle něho k záměně došlo.“

Hazellovi bylo jasné, že se noviny dosud nedopátraly onoho záhadného případu v Churnu. Železniční společnost věc skutečně utajila a výstavní výbor o události na trati neví.

Zároveň však Hazell věděl, že nyní začne pátrání, a proto se rozhodl, že se okamžitě sám pustí do řešení záhady. Je-li pravda to, co tvrdí sir Gilbert o záměně, pak k ní muselo dojít na té opuštěné slepé koleji v Churnu. Za pět minut poté, co zprávu v novinách přečetl, vyšel Hazell ze svého bytu, zavolal si drožku a ujížděl ke svému příteli, známému výtvarnému kritikovi a historikovi.

„Mohu vám přesně říci, co chcete vědět,“ pravil tento přítel. „Píši o tom článek pro večerní noviny a právě jsem si celou věc důkladně prostudoval. Skutečně existovala slavná kopie toho Velázquezova obrazu, kterou prý namaloval jeden z jeho žáků. Po léta probíhal ostrý spor mezi majiteli obou obrazů, kdo má ten pravý – přesně tak, jako se dnes hádá muzeum ve Svatém Mořici s vídeňskou galerií o jistou Madonu.

Ale v případě Svaté rodiny byl spor ukončen před mnoha lety jednou provždy a sir Gilbert Murrell je bezesporu majitelem originálu. Kam se ta kopie poděla, nikdo neví. Dvacet let o ní nikdo neslyšel. A to je všechno. Pro článek to trochu načechrám, ale už abych s tím začal. Na shledanou!“

„Okamžik – kde byla ta kopie naposled?“

„Naposled ji měl starý vévoda Ringmere, ale když se dověděl, že je to padělek, prý ji prodal za babku, protože už o ni lidé ztratili zájem.“

„Počkejte, není ten vévoda Ringmere už velice starý pán?“

„Velice starý – bude mu osmdesát –, ale pořád ještě vášnivě sbírá obrazy.“

„Tak on ji prý prodal,“ bručel si pro sebe Hazell, když odcházel od svého přítele, „prý – to zní dost neurčitě. Takový bláznivý sběratel je všeho schopen, když si něco vezme do hlavy. Znám případy, že někdo vykradl nejlepšímu příteli sbírku známek nebo motýlů. Co když i na tomhle něco je? To by ale byl skandál! A tak mi napadá, že kdybych dovedl takovému skandálu zabránit, nakonec by mi všichni poděkovali. Rozhodně se na to podívám. A v první řadě musím zjistit, jak se ten vagón dostal na slepou kolej.“

Kdykoli přišel Hazell na stopu nějaké železniční záhadě, pustil se hbitě do práce. Za hodinu už byl na adrese, kterou získal ve Scotland Yardu. Po cestě si připravil lístek se slovy „Od vévody Ringmera“ a vložil jej do obálky.

„Je to odvážné,“ říkal si v duchu, „ale stojí to za pokus.“

Žena, která mu přišla otevřít, si ho nedůvěřivě změřila. Když se ptal po panu Allenovi, odpověděla, že pan Allen patrně není doma.

„Odevzdejte mu tento dopis,“ řekl Hazell. Žena se za okamžik vrátila a vybídla ho, aby šel s ní.

Uvedla ho do pokoje, kde čekal malý svalnatý muž s ostrým, zlověstným pohledem. Muž se na Hazella nedůvěřivě podíval a vyštěkl:

„Tak co vlastně po mně chcete?“

„Přicházím ve věci vévody Ringmera, a jistě vám bude vše ihned jasné, když vám připomenu jméno Churn,“ zahrál rovnou trumfem Hazell.

„A co má být?“ řekl muž.

Hazell se otočil, bleskurychle zamkl dveře, strčil klíč do kapsy a opět se obrátil. Muž se na něho chtěl vrhnout, ale Hazell v mžiku vytáhl revolver.

„Vy jste – detektiv?“

„Ne, nejsem – přece jsem vám řekl, že přicházím ve věci vévody Ringmera – a z toho snad vyplývá, že provádím pátrání v jeho zájmu.

„Co si ten starej blázen myslí?“ otázal se Jeffreys.

„Nu, jak vidím, víte, oč jde. A teď mě v klidu vyslechněte a třeba přijdete k rozumu. Vy jste onehdy v noci vyměnil v Churnu ty obrazy.“

„Vy toho nějak moc víte,“ ušklíbl se Jeffreys, ale už ne tak vyzývavě.

„Vím toho dost – ale ne všechno. Udělal jste totiž hloupost, že jste nechal na páce výhybky otisky prstů, víme?“

„Jak se mi tohle mohlo stát?“ vyhrkl Jeffreys, a tím se podřekl.

„Měl jste ruce od oleje a nechal jste na páce otisk palce. Já jsem ho ofotografoval a ve Scotland Yardu ho poznali. Docela prosté.“

Jeffreys tiše zaklel.

„Radši kápněte božskou, kam tím míříte,“ řekl.

„Předpokládám, že jste za tu službu dostal slušně zaplaceno.“

„A i kdyby, ani mi nenapadne pálit si prsty. Však jsem to taky starýmu řekl. Ten je v tom namočenej hůř než já – to on mě navedl, tak ať si hezky sám nese riziko, když to praskne. On by asi chtěl, aby se při tom o něm nemluvilo, a proto vás sem poslal.“

„Tady se mýlíte. Ale teď mě poslouchejte: vy jste darebák a zasloužíte si být potrestán; já však jednám pouze jako soukromá osoba a myslím si, že když se mi povede vrátit originál majiteli, všechny strany budou mít zájem na tom, aby se to celé ututlalo. Obraz má teď starý pán?“

„Ještě ho nemá,“ přiznal Jeffreys, „na to je moc mazanej. Ale ví, kde je, a já to vím taky.“

„No vida, tohle je rozumná řeč. Víte co, povězte mi to všechno, jak to bylo, a já si to zapíšu. Vy pak odpřísáhnete pravdivost své výpovědi před notářem – ale ten přitom nemusí znát její obsah. Já si ten papír nechám pro případ, že bych ho potřeboval; ale když mi pomůžete obraz vrátit siru Gilbertovi, patrně už ho nikdy potřebovat nebudu.“

Po chvíli vyjednávání Jeffreys Hazellovi všechno pověděl. Než však začal, vytáhl Hazell z kapsy láhev mléka a skývu černého chleba a jal se klidně provádět své prostocviky a pojídat oběd. Jeffreys mezitím vyprávěl:

„Udělal to starej vévoda. Jak na mě přišel, na tom nezáleží; možná že jsem já vyhledal jeho, možná že jsem ho i navedl, o to tu teď nejde. On měl ten padělanej obraz na půdě už léta, a celou tu dobu koukal, jak by dostal ten pravej. Zaplatil tehdy za ten padělek fůru peněz a nakonec si začal myslet, že má vlastně právo na originál; on je vůbec do obrazů blázen.

Tak jak říkám, on měl ten padělek na půdě a dělal před lidmi, jako že ho prodal, ale zatím pořád doufal, že se mu nějak podaří ty obrazy vyměnit. A do toho jsem přišel já a nabídl jsem mu, že mu to provedu. Byli jsme na to tři, protože to byla choulostivá práce. Zjistili jsme, kterým vlakem obraz pojede – to šlo celkem snadno. Já jsem si sehnal klíč od zámku páky u výhybky, a odšroubovat ten klín už byla maličkost. Výhybku jsem namazal, aby běhala hezky lehce, jak jsme to potřebovali.

Jeden kamarád byl se mnou na slepý koleji, aby přibrzdil vagón, až na ni vjede. Já jsem měl přehodit výhybku, a další kamarád, kterej měl nejsložitější práci, ten se schoval ve vlaku pod plachtu. Když vlak vyjel z Uptonu, ten kamarád se dal do práce. Takovej nákladní vlak jede pomalu, a tak měl času spoustu. Vagón, kterej jsme potřebovali odpojit, byl pátej od zadní brzdy. Kamarád nejdřív spojil lanem čtvrtej a šestej vagón; udělal to tak, že lano zahákl po straně na konci obou vagónu a volnej prostředek lana přidržel svinutej v ruce.

Když vlak začal sjíždět z mírnýho svahu, vlezl si na pátej vagón a odpojil ho od čtvrtýho.

„To bylo snadný, protože měl s sebou potřebný náčiní; pak povolil lano, až se napjalo. Potom vzal druhý lano a spojil s ním pětku a šestku a rozpojil je a to druhý lano taky povolil.

A teď si dovedete představit, co se stalo. Vlak táhl posledních několik vagónu na dlouhým laně, který šlo od čtyřky k šestce a nechávalo mezi nimi volný prostor. Uprostřed toho prostoru jela pětka, tažená na kratším laně, přiháknutým k šestce. Můj kamarád stál na šestce s nabroušeným nožem v ruce.

Pak už to byla hračka. Jakmile přejela lokomotiva, já jsem skočil k výhybce a čekal jsem s rukou na páce. Když se objevila mezera za šestým vagónem, přehodil jsem výhybku a pětka vjela na vedlejší kolej. Zároveň můj kamarád přeřízl lano mezi pětkou a šestkou.

Jakmile pětka projela výhybkou na slepou kolej a byla volná, já jsem zase výhybku přehodil zpátky, aby další vozy jely dál po hlavní koleji. Před Comptonem je zase svah, a tak čtyři poslední vagóny dohonily samy první část vlaku. Můj kamarád zatím svinoval lano, a když byly vagóny u sebe, připojil čtyřku a šestku. Před Comptonem vlak zpomalil a kamarád prostě seskočil. A bylo to.“

Hazellovi zazářily oči.

„Tohle je nejmazanější kousek, o jakém jsem kdy na dráze slyšel,“ řekl.

„Vážně? No, fušku to dalo. Pak už jsme jen rozdělali bednu, vyndali obraz z rámu a na jeho místo jsme dali ten padělek, kterej jsme si přinesli s sebou. Chvíli nám to trvalo, ale tam je to tak opuštěný, že jsme se nemuseli bát, že nás někdo vyruší. To původní plátno jsem pak svinul a – schoval; starej pán si to tak výslovně přál. Ať prý obraz schovám a řeknu mu, kam jsem ho dal, že on si ho za pár neděl sám vyzvedne.“

„A kde jste ho schoval?“

„Víte to docela jistě, že se vám to podaří ututlat?“

„Kdybych to nevěděl, už byste dávno seděl.“

„Tak dobře. Když půjdete z Churnu jako do East Isley přímo přes kopce, uvidíte po pravý ruce starou úplně vyschlou studnu. Obraz je v tý studni. Visí tam na provaze a ten snadno najdete, je přivázanej hned pod okrajem.“

Hazell Jeffreysovu výpověď zapsal a dal mu ji podepsat. Svědomí mu napovídalo, že měl možná užít silnějších prostředků.

„Vždyť vám říkám, že jsem jen soukromá osoba,“ vykládal Hazell siru Gilbertu Murrellovi.

„Když vám ten obraz vracím, jednám čistě ze soukromé iniciativy.“

Sir Gilbert se podíval na obraz a pak na Hazellův klidný obličej.

„Kdo jste, pane?“ otázal se.

„Já jsem totiž vlastně bibliofil, možná že jste četl moji monografii. Vazby doby jakobitské.“

„Ne,“ pravil sir Gilbert, „neměl jsem to potěšení. Ale musíte mi o tomhle povědět trochu víc. Jak jste k obrazu přišel? Kde byl… Kdo…?“

„Sire Gilberte,“ přerušil ho Hazell, „já bych vám mohl klidně říct celou pravdu. Sám mám v té věci naprosto čisté svědomí. Já jsem vlastně přišel jen čirou náhodou na to, že vám ten obraz ukradli a kam se poděl.“

„Ale já chci vědět všechno. Budu je žalovat, budu…“

„Pochybuji. Povězte mi, sire Gilberte, vzpomínáte si, kdy někdo ten padělek naposled viděl?“

„Ano, měl ho vévoda Ringmere… a pak ho prodal.“

„Opravdu ho prodal?“

„Cože?“

„Co když ho celou tu dobu měl doma?“ otázal se Hazell se zvláštním výrazem v tváři.

Dlouho bylo ticho.

„Proboha!“ zvolal náhle sir Gilbert. „To snad ne! Vždyť už je jednou nohou v hrobě – tak starý člověk – právě před čtrnácti dny jsem s ním večeřel.“

„Tak, a teď už jste doufám spokojen, sire Gilberte.“

„To je hrozné – hrozné! Obraz sice zase mám, ale strašlivě by mě mrzelo, kdyby z toho byl skandál.“

„Žádný skandál být nemusí,“ opáčil Hazell. „Jen když to urovnáte s výstavním výborem ve Winchesteru.“

„Ale ovšem – ovšem – i kdybych měl uznat, že jsem se mýlil, a nechat tam padělek přes celou výstavu.“

„To by patrně bylo nejlepší,“ řekl Hazell, který svých činů nikdy nelitoval.

Ten Jeffreys by ovšem měl být potrestán, říkal si v duchu, ale byl to od něho mazaný nápad – mazaný!

„Směl bych vás pozvat na oběd?“ otázal se sir Gilbert.

„Děkuji vám, ale já jsem vegetarián a…“

„Můj kuchař by pro vás jistě dovedl něco připravit; dovolte, abych zazvonil.“

„Jste velice laskav, ale objednal jsem si v nádražní restauraci čočku se salátem. Kdybyste však dovolil, abych si u vás před obědem zacvičil, ušetřil byste mi víceméně veřejné vystoupení na nádraží.“

„Ale zajisté,“ odpověděl poněkud užaslý baronet, Hazell nato shodil kabát a začal cvičit.

„Na trávení se totiž má myslet už před jídlem,“ řekl na vysvětlenou.

E.C.Bentley

Philip Trent je nejen vynikající, ale také velmi zasloužilý detektiv. Objevil se poprvé v r. 1912. Tedy v době, kdy detektivka procházela silnou inflací a současně i degenerovala tak, že patrně právě tehdy nabyla své špatné pověsti; nereálnost prostředí, nevěrohodnost postav i zápletek, spoléhání na celé řetězy šťastných náhod charakterizovaly běžnou masu detektivní literatury, která už pomalu přestávala zajímat i méně náročné čtenáře. Trentův první případ (který se ironií osudu či autora nazývá „Trentův poslední případ“) pomohl svou dobrou úrovní literární práce i techniky detektivního žánru obrodit i rehabilitovat detektivku. Ač dosti neortodoxní – neboť nesměle porušuje řadu přísných pravidel detektivkářského desatera vyhlášenou duchovní autoritou všech autorů detektivek, Londýnským detektivním klubem, Trent je plně normální genialitou nezatížený detektiv a jeho prostředí i zápletky jsou reálné a přesvědčivé.

Jako Trent sám i jeho autor, E.C.Bentley (1875 – 1956), byl novinář. Přes velký úspěch své první knížky nestal se profesionálním autorem detektivek, a podle původního úmyslu měl být Trentův první případ skutečně i jeho posledním. Svědčí o tom fakt, že se k této postavě vrátil teprve bezmála po čtvrt století: r. 1936 objevil se věkem nedotčený Trent znovu v románu „Trentův vlastní případ“ (za spoluautorství Bentleyho kolegy novináře H.W. Allena) a r. 1938 naposled ve sbírce povídek „Trent zakročuje“, odkud je převzat tento příběh. O trvajícím zájmu autora o teorii a praxi detektivky a o vážnosti, které prožíval v kruzích elity detektivního žánru, svědčící, že po smrti G.K. Chestertona v r. 1936 byl zvolen předsedou Londýnského detektivního klubu.

9. Málo známý lord

Když se Philip Trent vydával na cestu do Lackingtonu s úkolem vyjasnit případ zmizení lorda Southropa, neměl mnoho naděje, že se mu podaří rozmnožit skrovná fakta, která již byla policii známa a otištěna v novinách. Tato fakta byla zcela prostá a vedla k jedinému politováníhodnému závěru.

Časně zrána v pátek 23. září byl nalezen opuštěný malý sportovní vůz na pobřeží u Martin Cove, asi tři míle od oblíbeného přímořského letoviska Brademouth. Někdo s vozem sjel ze silnice na louku hraničící s kamenitým mořským břehem a nechal jej tam stát. Při prohlídce vozu nalezla policie na zadním sedadle teplý převlečník, skládací židličku a skřínku s kreslicími potřebami a skicákem; dále Proutěnou pannu od Anatola France, dvě lulky, balíček čokolády, plochou láhev s koňakem a v přihrádce u volantu triedr; v kapsách auta pak množství map a řidičský průkaz na jméno lord Southrop, Hingham Blewitt u Wymondhamu, hrabství Norfolské. Vyšetřováním v okolí vyšlo najevo, že majitel podobného auta se pohřešuje v hotelu U koruny v Lackingtonu, městečku ležícím několik mil od pobřeží; tam také vůz později poznali.

V hotelu se však jeho majitel zapsal do knihy hostů jako L. G. Coxe; na toto jméno několik hodin před jeho příjezdem někdo telefonicky zamluvil pokoj. Zároveň došel do Koruny pro L. G. Coxe dopis, který mu odevzdali hned při příjezdu, asi v půl sedmé večer. Záhadný pan Coxe si dal odnést kufr do pokoje, kde dosud leží, a deponoval v hotelovém trezoru obálku s třiceti pěti librami v bankovkách. Povečeřel v kavárně, vykouřil si cigaretu v hale a pak nasedl do auta a odjel neznámo kam. Od té doby ho nikdo neviděl ani o něm neslyšel.

Případ se do jisté míry vyjasnil nahlédnutím do Who is Who – neboť nikdo z místní policie nikdy neslyšel o nějakém lordu Southropovi. Ukázalo se, že jeho rodinné jméno je vskutku Coxe a že byl pokřtěn Lancelot Graham; že je devátým baronetem, že jsou mu třicet tři roky a že titul zdědil, když mu bylo dvacet šest let; že studoval v Harrow a na Trinity College v Cambridgi; že je svobodný a že jeho dědicem je jeho bratranec Lambert Reeves Coxe. Tento neobvykle stručný životopis neuváděl žádné veřejné funkce ani zvláštní osobní záliby a byl zřejmě sestaven přímo v redakci Who is Who bez jeho vlastního přispění.

Trent toho však o lordu Southropovi věděl přece jen o něco víc. Sir James Molloy, vydavatel listu Record, který Trenta do Lackingtonu vyslal, znal prostě každého, dokonce i zmizelého lorda, jehož jinak ve společnosti nikdy nikdo neviděl. Podle Molloye měl lord Southrop ke společnosti upřímný odpor a hluboké opovržení. Zajímal se výlučně o literaturu a umění a mimo to už jen o dobré víno, jehož byl na slovo vzatým znalcem. Měl raději kontinentální způsob života než anglický a trávil mnoho času v cizině. Jeho příjmy byly obrovské, ale zřejmě jich nijak zvlášť nevyužíval. Byl zdráv a vlídné povahy; ale přímo vášnivě se stranil lidí, což se mu pozoruhodně dařilo. Jednou z jeho oblíbených zábav bylo toulat se sám vozem po Anglii. Tu a tam se zastavil a něco si nakreslil, vždy přenocoval v nějakém zapadlém malém hotelu pod tím jménem, které uvedl v Lackingtonu.

Lord Southrop se však přesto natolik podobal svým bližním, že se zamiloval, a jak Molloy tvrdil, jeho zasnoubení s Adélou Tindalovou mělo být veřejně oznámeno právě v okamžiku, kdy zmizel. Tato volba jeho přátele značně překvapila. I když brala literaturu a umění právě tak vážně jako on, neměla Adéla Tindalová – jako spisovatelka – rozhodně žádný odpor k publicitě. Podle Molloye se nehněvala, když se o ní mluvilo, a mluvilo se o ní hodně, zejména v souvislosti s dramatikem Luciem Kellym. Svůj poměr ani neskrývali; ale nastal okamžik, kdy Kellyho hašteřivost byla už tak nesnesitelná, že s ním slečna Tindalová přerušila veškeré další styky. Lord Southrop o celé věci věděl, protože Kelly byl od mladých let jeho přítelem; a už z toho bylo jasně patrno, jak velká je jeho láska. Podle Molloyova mínění by ten sňatek musel rozhodně skončit katastrofou; a jak o tom Trent uvažoval v kavárně hotelu U koruny, klonil se k témuž názoru.

Trentova první zpráva Recordu týkala se však nového faktu, který byl objeven téhož dne krátce před jeho příjezdem. Mezi Bramouthem a Merwin Cove vyplavilo moře na břeh tvídovou čepici a lidé v hotelu U koruny s určitosti prohlásili, že je to čepice lorda Southropa. Onen pan Coxe měl totiž na sobě oblek z neobvykle hrubě tkaného homespunu, onoho druhu tvídu, který – jak to vrchní číšník U koruny výstižně vyjádřil – je cítit na půl míle daleko; a čepice neušla pozornosti, protože byla z téže látky jako oblek. Ačkoli ležela půldruhého dne v mořské vodě, vydávala dosud pach ovcí ze skotských hor. Kromě pachu a barvy, čí spíš nedostatku jakékoli barvy, nebylo na čepici nic, podle čeho by ji bylo možno identifikovat, dokonce ani značka výrobce. Bylo však nade vši pochybnost jasné, že je to čepice lorda Southropa, a tím byla definitivně vyřešena otázka, co se s ním stalo – pokud se taková otázka ještě vůbec kladla. Pro takového výstředního, bohatého intelektuála je příznačné, uvažoval Trent, že si dává šít čepice ze stejné látky jako oblek.

Právě tento oblek, spolu s velkými kostěnými brýlemi, které lord Southrop nosil, udělal na vrchního číšníka největší dojem. Jinak, jak svěřil Trentovi, nebylo na tom ubohém pánovi nic neobvyklého, snad až na to, že byl nějaký roztržitý. Přinesl si s sebou ke stolu dopis – číšník se domníval, že to byl asi onen dopis, který mu do hotelu přišel ranní poštou – a ten dopis ho zřejmě nějak rozrušil. Pročítal jej znovu a znovu po celou dobu, co večeřel, pokud se vůbec dá o večeři mluvit; dal si totiž jen polévku a kousek ryby. Ano prosím, bujón a filátko z mořských jazyků, právě takové, jaké je na jídelním lístku i dnes. Měli také pečené kuře, ale to on nechtěl, ani nic jiného. A nepřál by si pan Trent objednat večeři?

„Ano, to bych chtěl – ale rybu zase já nechci,“ rozhodl se Trent, když nahlédl do jídelního lístku. „Jinak mi to dejte, jak je to na menu.“ Pak ho něco napadlo a dodal: „Nevzpomínáte si, co si lord Southrop objednal k pití?! Třeba bych se mohl z jeho výběru poučit.“

Číšník se vytasil s vinným lístkem, na němž mouchy zanechaly své stopy. „To vám prosím můžu říct. Dal si láhev tady toho bordeauxského, Chateau Margaux, ročník 1922.“

„Víte to jistě? A jak mu chutnalo?“

„No rozhodně ho moc nenechal,“ odpověděl číšník. Patrně, pomyslel si Trent, má na nedopitých lahvích osobní zájem. „Nechtěl byste ho taky zkusit? Je to naše nejlepší bordeauxské.“

„Ne, tohle vaše bordeauxské si nedám,“ uvažoval nahlas Trent a probíral dál vinný lístek. „Vidím, že tu máte Beychevelle l924, které je o osmnáct pencí lacinější a pro mě docela stačí. To mi dejte.“ Číšník odběhl a zanechal Trenta jeho úvahám v prázdné kavárně. Trent se dověděl od policie, že čísla bankovek, které lord Southrop deponoval v hotelu, sdělili telefonicky bance v Norwichi a že podle zprávy, která právě došla, vyzvedl si tyto bankovky lord Southrop osobně před deseti dny. Policie Trentovi rovněž umožnila, aby si prohlédl věci nalezené v opuštěném autě, včetně map. Lackington byl na mapě označen tužkou, a když Trent prohlédl na mapě širší okolí tohoto městečka, zjistil podobné značky rovněž u městeček Hawbridge, Wringham a Candley. Na základě těchto značek policie již zjistila, že předešlé úterý, středu a čtvrtek jakýsi L. C. Coxe postupně přenocoval v těchto místech; a zjistila už i to, že z Hingham Blewitt vyjel v pondělí.

Když Trent shledal, že v Lackingtonu už toho víc nepořídí, rozhodl se, že se vydá vlastním vozem po takto vyznačených stopách. Nazítří po svém rozhovoru s číšníkem U koruny vyrazil do Hawtiridge. Vzdálenosti mezi jednotlivými místy nebyly po hlavní silnici nijak velké; dalo se však tušit, že lord Southrop z ní často odbočoval, kdykoli bylo v okolí něco zajímavého – ale ne proto, aby kreslil, usoudil Trent, neboť mezi jeho věcmi se žádné kresby nenašly. Do Hawbridge dorazil Trent právě v době oběda a v hotelu U tří zvonů mu poskytl novou látku k přemýšlení rozhovor s vrchním číšníkem – rozhovor velmi podobný tomu, který už měl potěšení zažít U koruny. Stejně tomu bylo večer U vodníka ve Wringhamu. Avšak příští den, když Trent večeřel U jelena v Candley, vzaly dochované paměti o vinných požitcích jeho Lordstva náhlý obrat. To, co Trent uslyšel v Candley, utvrdilo ho v přesvědčení, že je na správné stopě.

Když Trent nazítří navštívil Hingham Biewitt, vyslovili majordom i hospodyně na zámku neradostné přesvědčení, že lorda Southropa už nikdy nespatří. Majordom už předtím vypověděl místní policii to málo, co o věci věděl. Potvrdil, že nic v chování lorda Southropa ani zdaleka nenasvědčovalo nějakým sebevražedným náladám a že v den svého odjezdu byl naopak výtečně naložen. Jenže, tázal se majordom, co si má člověk myslet teď? Tím spíš, dodala hospodyně, když se našla ta čepice. Lord Southrop míval pravda někdy podivné názory; zkrátka těžko říct – zde se hospodyně odmlčela a smutně potřásla hlavou, čímž mlčky naznačila, že člověk, který myslí a jedná jinak než ostatní, může se zřejmě kdykoli pomást. Lord Southrop nikdy při těchto svých výletech neudával žádnou adresu. Vždycky říkal, že prý nikdy neví, kam jede, dokud tam nedojede. Ale tentokrát měl na mysli nějaký určitý cíl, ačkoli co to bylo, majordom nevěděl. Ani policista z toho zřejmě nebyl moudrý, když mu o tom povídal. On totiž pár dní před jeho odjezdem někdo lorda Southropa volal telefonem; telefon je v pracovně, a protože dveře byly otevřeny, zaslechl majordom, když procházel halou, několik slov z toho, no lord říkal.

Že prý se příští týden pojede podívat „na to naše vřesoviště“ a že když bude hezky, něco si tam nakreslí. A řekl doslova: „Pamatuješ se ještě na kostel a kapli?“ – To majordom slyšel zcela zřetelně; a pak prý ještě říkal, že už to bude přes dvacet let. „Co bude přes dvacet let?“ chtěl vědět Trent. Ale to mu nedovedli říci: lord Southrop to dál nerozváděl.

A víc už toho majordom neslyšel. To vřesoviště mohlo být někde v okolí Dartmooru anebo Exmooru, tam všude jsou vřesoviště a tam také lord zmizel. Trent měl na to jiný názor, ale nechal si jej pro sebe.

„Jedno mi snad budete moci povědět,“ řekl. „Že lord Southrop studoval v Harrov a v Cambridgi, to vím. Ale nebyl nejdřív v nějaké přípravce?“

„To vám můžu říct já,“ řekla hospodyně. „Já jsem v téhle rodině už od dívčích let. Náš mladý pán byl v internátní škole v Marshamu. To je blízko Sharnsley v Derbyshiru. Tu školu založil vychovatel dědečka nynějšího lorda a po dvě generace tam všichni Coxovi hoši chodili. Má velmi dobrou pověst, posílají tam chlapce z nejlepších rodin.“

„Ano, slyšel jsem o ni,“ řekl Trent. „A co myslíte, paní Pillowová, byl lord Southrop jako školák veselý – myslím oblíbený mezi kamarády, měl rád sport a tak?“

Paní Pillowová rezolutně zavrtěla hlavou: „On měl vždycky školu nerad; a sport – všelijaké ty hry samozřejmě hrát musel, ale strašně ho to nudilo. S ostatními chlapci se moc nekamarádil – říkal, že prý nechce, aby z něho byl zrovna takový pitomec, jako jsou oni –, ale naučil se tam ve škole aspoň sprostě mluvit, když nic jiného. Ale pak v Cambridgi, tam už se mu líbilo. Říkal vždycky, že tam teprve obživl.“

Týž den v Norwichi si Trent opatřil speciální mapu jisté části Derbyshiru. Studiem této mapy a mapy celé Anglie, na níž si vyznačil řadu městeček, jimiž projel, strávil Trent v hotelu celý večer; a sestavil si – ne však pro uveřejnění – stručný a jasný přehled svého dosavadního pátrání.

Nazítří ráno se vydal na dlouhou cestu. Na oběd se zastavil v Sharnsley, kde získal poslední a velmi cenný příspěvek k řadě svých interview s pány vrchními. Marshamská škola, dověděl se zde, leží kus za městem na samém kraji vřesoviště zvaného Town Moor; a toto vřesoviště se táhne, jak mu prozradila mapa, na míle daleko k jihu a k západu. Zde se také dověděl, co jsou „kostel a „kaple“, a byl rád, ze jeho zvídavá hlava odmítla přijímat tato dvě obyčejná slova v jejich obvyklém smyslu.

Za hodinu nato zastavil vůz na jistém místě opuštěné silnice, která přetínala vřesoviště; odtud, při pohledu vzhůru na svah zarostlý vřesem, bylo vidět dvě skály, jednu velkou a za ní menší, které čněly k nebi a mírnily jednotvárnost krajiny. Tyto skály, jak uvažoval Trent, neodpovídaly svým názvům o nic hůř, než jak tomu bývá u skal, které se nějak jmenují. Napravo od nich byla malé skupina stromů – jediných stromů na obzoru – a k ní odbočovala ze silnice polní cesta; odtamtud, odhadl Trent, budou patrně „Kostel“ a „Kaple“ i jejich pozadí nejmalebnější. Vystoupil tedy a dal se vzhůru no vřesovišti.

Když dorazil mezi stromy, což bylo dosti vysoko nad silnici, octl se na místě zcela opuštěném, jestliže se lord Southrop setkal s někým zde, pak tu byli rozhodně zcela nerušeni. Nikde v dohledu stavení ani bouda, nikde živá bytost kromě ptáků. Trent se rozhlížel kolem sebe, nenajde-li nějaký pozůstatek stop lidské přítomnosti, a už dospěl k názoru, že se po týdnu dá něco takového sotva očekávat, když zavadil zrakem o cosi bílého, co se zachytilo mezi kořeny jedle.

Byl to malý útržek papíru, po jedné straně pokreslený šrafovanou kresbou, jejíž rukopis Trent ihned poznal. Rychlý průzkum okolí vynesl ještě další útržek, zavátý ve vřesu. To bylo vše, co z kreslířova díla vítr neroznesl.

Trent nyní obrátil pozornost k širšímu okolí; neboť i když potvrzovalo jeho domněnku, přece jen nebylo takové, jaké očekával. Vydal se proto dál přes vřesoviště polní cestou, až dospěl k místu, Které odůvodňovalo její existenci – k malému, podle vzhledu dávno opuštěnému domu. Na dně lomu bylo okrouhlé jezírko kalné vody, asi padesát yardů v průměru, na jehož břehu se válela směsice kamení, rezavého nářadí, shnilého dřeva a různých střepů – typické pozůstatky průmyslové činnosti. Trent si vykasal rukáv až po rameno, ale na dno jezírka nedosáhl. Skrývala-li tato žlutá kalná voda nějaké tajemství, pak je tajila dobře.

V blízkosti jezírka nebyl kousek volné půdy, na níž by mohla lidská noha zanechat šlépěj. Trent se chvíli prohraboval v rumišti, v němž končila cesta, ale nenalezl nic. Pojednou však, když převrátil staré vědro, cosi se v slunci zablesklo. Byla to drobná plochá střepina skla, asi velikosti čtvrtpenny, na jedné straně hladká z na dvou druhých odštípnutá. Trent si ji zamyšleně prohlížel. Nevěděl, jak ji zařadit do své teorie; možná ze vůbec nic neznamená, ale na druhé straně… Pečlivě uložil střípek do náprsní tašky k oběma útržkům papíru.

Za dvě hodiny nato předkládal na policii v Derby své poznámky a mapy, spolu s předměty nalezenými na vřesovišti, superintendentu Allisonovi, bystrému a energickému muži, jemuž Trentovo jméno nebylo neznámo.

Trentovo jméno neméně dobře znal i pan Gurney Bradshaw, vedoucí společník advokátní kanceláře Bradshaw a spol., která zastupovala lorda Southropa a před ním již jeho otce.

Na Trentovu telefonickou žádost uvolil se pan Bradshaw přijmout ho ve tři hodiny odpoledne příštího dne; a tak se nazítří ráno své výzkumné výpravě do Derbyshiru Trent ve smluvenou hodinu k němu dostavil. Pan Bradshaw, zdvořilý, ale autoritářský starý pán, uvítal Trenta se zjevnou nedůvěrou.

„Nechápu,“ pravil, „o čem se mnou vlastně chcete jednat. Podle mého názoru jde o případ, kdy můžeme celkem hladce od soudu získat prohlášení o pravděpodobné smrti; sám bych byl nejraději, kdybych se na to mohl dívat jinak, protože jsem znal lorda Southropa od malička a měl jsem ho velmi rád. A mimoto vás chci upozornit, že jsem k našemu rozhovoru přizval ještě další osobu – pana Lamberta Coxe, který, jak asi víte, bude dědit titul i velký majetek lorda Southropa. Dostal jsem od něho včera dopis, že se právě vrátil z Francie a že by rád věděl, jaké je jeho postavení. Řekl jsem si, že bude dobře, když i on uslyší, co máte na srdci, a pozval jsem ho proto na stejnou hodinu jako vás.“

„Slyšel jsem o panu Coxovi jako o velkém milovníku dostihů,“ řekl Trent, „ale neměl jsem tušení, že on je dědicem lorda Southropa, až jsem se to dověděl z novin.“

Telefon na stole zabzučel a Bradshaw zvedl sluchátko: „Dobře, uveďte ho dál,“ řekl.

Lambert Coxe byl vysoký štíhlý muž tvrdých rysů, opálené, hladce oholené tváře, s monoklem na levém oku. Když je Bradshaw představoval, prohlížel si Trenta nedůvěřivým, zkoumavým zrakem.

„A nyní,“ řekl Bradshaw, „slyšme vaše sdělení, pane Trente.“

Trent položil složené ruce na stůl. „Začnu tvrzením, které se vám, pánové, bude možná zdát absurdní – že totiž muž, který přijel vozem lorda Southropa do Lackingtonu a odtud pak pokračoval směrem k pobřeží, nebyl lord Southrop.“

Oba muži na něho nechápavě pohlédli; pak se Bradshaw vzpamatoval a řekl klidně: „Zajímalo by mě, jak toto tvrzení odůvodňujete. Máte pověst člověka, jehož tvrzení nebývají absurdní, pane Trente, ale toto mi připadá vskutku neuvěřitelné.“

„To bych řekl,“ dodal Coxe.

„Na tuto myšlenku mě nejdříve přivedlo víno, které si tento muž objednal při večeři v hotelu U koruny den před svým zmizením. Myslíte, že je to absurdní?“

„Na víně není rozhodně nic absurdního,“ odvětil vážně Bradshaw.

„Já beru víno také velmi vážně. Pokud možno dvakrát denně,“ dodal ještě.

„Lord Southrop, jak jsem byl informován, bral víno rovněž velice vážně. Měl pověst vynikajícího znalce. Ale ten člověk, o kterém mluvím, neměl ten večer zřejmě chuť k jídlu. Na jídelním lístku U koruny měli tenkrát polévku, mořské jazyky a pečené kuře.“

„To jsem si mohl myslet,“ poznamenal pan Bradshaw suše. „Tímhle člověka přece krmí v devadesáti procentech anglických hotelů. Nu a?“

„Ten člověk si dal polévku a rybu. A k tomu láhev červeného bordeauxského.“

Toto sdělení přivedlo advokáta okamžitě z míry.

„Červeného bordeauxského!“ vykřikl zděšeně.

„Ano, červeného bordeauxského, a k tomu ještě velmi podezřelého bordeauxského. Posuďte sami: měli tam ve sklepě U koruny docela slušně Beychevelle, ročník 1924 – já jsem si ho sám dal. Ale měli tam také Chateau Margaux, ročník 1922. Podle stáří patrně usoudili, že by mělo být dražší, a počítali ho o osmnáct pencí dráž než to první. A ten člověk si vybral právě tohle víno. Co byste tomu řekli? K rybě si dá červené bordeauxské, a vybere si víno notoricky špatného ročníku, když přitom ročník 1924 může dostat levněji.“

Zatímco Coxe zřejmě nechápal, oč jde, pan Bradshaw vstal a počal zvolna přecházet po pracovně: „Přiznávám, že si nedovedu představit, že by lord Southrop mohl něco podobného udělat, kdyby byl při smyslech.“

„Jestliže se stále ještě domníváte, že to byl on a že nebyl při zdravém rozumu, pak byl v tom jeho šílenství systém. Protože večer předtím, v Hawbridgi, si vybral zase takové nějaké víno, které se jmenuje po jakémsi pomyslném zámku a jehož jedinou vlastností je zvučná viněta. A ještě předtím, ve Wringhamu si dal těsně před večeří dvě whisky se sodou a navrch pak další bordeauxské třetího řádu. Byl jsem v obou těch hotelech a tato fakta jsem osobně zjistil. Ale když jsem se po jeho stopách dostal až do Candley, kde lord Southrop strávil první noc po odjezdu z domova, vypadalo to už docela jinak. Tam si lord Southrop dovedl, jak jsem zjistil, vybrat nejlepší, co měli na vinném lístku – rýnské, které si tam sotva kdy někdo objednal. A člověk, který si poručil tohle rýnské, byl podle mého mínění skutečný lord Southrop.“

Bradshaw sešpulil ústa: „Vy se tedy domníváte, že se někdo zmocnil vozu lorda Southropa a že se za něj na těch třech místech vydával a že se tento člověk – protože znal pověst lorda Southropa jako znalce vín – ve svém ignorantství snažil za každou cenu vystupovat rovněž jako znalec vína. Dejme tomu; ale lord Southrop se přece podepsal do knihy hostů svým obvyklým způsobem. V Lackingtonu si vyzvedl dopis, který mu tam došel, a přečetl si ho. Tento jeho výlet byl právě tak neplánovaný jako mnoho jiných, které podnikl předtím. Popis jeho osoby podle výpovědi svědků v Lackingtonu plně odpovídá – oblek, brýle, roztržité chování. Čepice, kterou vyplavilo moře, je nepochybně jeho. Nikoli, pane Trente, všechno poukazuje na to, že to byl skutečně lord Southrop, že sám zajel k moři a že se utopil. Jediná alternativa by byla, že sebevraždu jen inscenoval, aby mohl zmizet, ale to nedává smysl.“

„Právě,“ poznamenal Lambert Coxe. „To, co říkáte o tom víně, je možná samo o sobě správné, pane Trente, ale já musím souhlasit s panem Bradshawem. Southrop spáchal sebevraždu; a když byl dost pomatený na to, aby skočil do vody, pak byl jistě dost pomatený i na to, aby si vybral špatné víno.“

Trent zavrtěl hlavou: „Jsou tu ještě jiné okolnosti, které je třeba vzít v úvahu. A pokud jde o šaty, čepici a to ostatní, potvrzuje naopak můj názor. Ten člověk se převlékl do tvídového obleku lorda Southropa právě pro tu jeho nápadnost. Musel také velmi dobře znát jak lorda samého, tak jeho způsoby. Měl po ruce nějaké jeho dopisy a naučil se napodobit jeho písmo. Dopis adresovaný L. G. Coxovi napsal a poslal sám: a pak předstíral, že ho ten dopis rozrušil. Věděl, že bankovky, které měl lord Southrop u sebe, se dají podle čísla identifikovat, a proto je uložil v hotelu, aby zdání ještě utvrdil. A tenhle člověk se samozřejmě neutopil. Hodil do moře jen čepici. Pak se patrně z těch nápadných šatu převlékl do jiných, které měl s sebou. Ty první pak strčil do brašny, a s tou brašnou mohl klidně dojít těch pár mil do Brademouthu na nádraží a tam nasednout do londýnského rychlíku – ten večerní vlak je velmi oblíbený, má pohodlné lůžkové zařízení.“

„To všechno sice mohl udělat,“ souhlasil Bradshaw poněkud jízlivě, kdežto Lambert Coxe se jen suše zachechtal. „Ale mne zajímají jenom fakta, pane Trente.“

„Tak vám tedy řeknu několik fakt. Pár dní před odjezdem hovořil lord Southrop s někým telefonem. Dveře knihovny byly otevřené, a majordom zaslechl něco z toho, co lord Southrop říkal. Tak například, že se chce v úterý podívat na nějaké místo, kterému říkal ‚to naše vřesoviště‘, jako by ten dotyčný to místo znal právě tak dobře jako on. Říkal také: ‚Pamatuješ se na kostel a kapli?‘, a ze už to bude dobrých dvacet let. A že tam chce kreslit.“

Coxova tvář se zachmuřila. „Kdyby byl Southrop živ,“ řekl ironicky, „měl by asi velkou radost, jak se zajímáte o jeho soukromé věci. A co si, prosím vás, mám vybrat z toho, co někdo odposlouchal za dveřmi?“

„Podle mého si z toho lze vybrat tolik,“ řekl Trent, „že někdo volal lorda Southropa v nějaké jiné věci a že se takto náhodně dověděl, kde bude lord Southrop v úterý – to jest, jak si jistě vzpomínáte, právě v den, kdy u něho večer tak náhle propukly sklony k špatnému vínu. Co když tato informace přivodila toho někoho na nápad, který v něm pak za těch několik dní dozrál? Dále je možné vybrat si z toho to, že lord Southrop tehdy mluvil s někým, s kým měl společné vzpomínky na jakési vřesoviště z doby někdy před dvaceti lety – to jest z raných školních let, protože lordu Southropovi bylo letos třiatřicet. Nato jsem zjistil, že lord Southrop byl v internátní přípravné škole, která se jmenuje Marsham House a leží na kraji sharnleyského vřesoviště v Derbyshiru. Zajel jsem se tam podívat a zjistil jsem, ze ‚kostel’a ‚kaple‘ jsou dvě velké skály na vřesovišti, asi dvě míle od školy. Vy jste přece byl v té škole současně se svým bratrancem, Pane Coxi, a jistě se na ně pamatujete.“

Coxe bubnoval prsty po stole.

„Samozřejmě že se pamatuji,“ vyjel na Trenta, „a stejně tak se na ně pamatují stovky jiných, kdo v té škole byli. A co z toho?“

Bradshaw, který ho nyní sledoval pozorným okem, zvedl ruku: „Jen klid, pane Coxi, nerozčilujte se. Pan Trent se snaží vyjasnit případ, který začíná vypadat ještě hůř, než jsem si myslel. Vyslechněme ho v klidu, prosím.“

„Já totiž sám také kreslím,“ pokračoval Trent, „a tak jsem hledal místo, které by si lord Southrop mohl zvolit jako nejlepší stanoviště. Když jsem to místo objevil, našel jsem tam dva útržky papíru, pozůstatky kresby tužkou; a ten papír je přesně stejného druhu jako papír v jeho skicáku, který jsem měl možnost vidět v Lackingtonu. Tu kresbu z bloku někdo vytrhl a zničil, patně proto, že dokazovala přítomnost lorda Southropa na sharnleyském vřesovišti. Krajina je tam zvlášť divná a opuštěná. Jestli tam někdo lorda Southropa sledoval – a já jsem o tom přesvědčen –, pak sotva mohl nalézt příhodnější podmínky pro svůj záměr. A domnívám se, že to byl on, kdo týž večer přijel jeho autem do Wringhamu. A že lord Southrop takzvaně zmizel na sharnleyském vřesovišti, a nikoli v Lackingtonu.“

Bradshaw se pozvedl v křesle: „Není vám dobře, pane Coxi?“

„Nic mi není,“ odpověděl Coxe. Zhluboka se nadýchl a obrátil se k Trentovi. „A to je všechno, co jste nám chtěl říci? Já skutečně nechápu…“

„Kdepak, to není zdaleka všechno,“ přerušil ho Trent. „Teď, dovolíte-li, vám řeknu, co se podle mého mínění skutečně stalo. Jestliže ten, kdo odjel z vřesoviště autem lorda Southropa, nebyl lord Southrop, ale někdo jiný, pak tato záměna osob, která skončila v Lackingtonu, musela mít nějaký důvod. A tím důvodem mohlo být, že ten člověk, který přijel autem do Devonshiru, lorda Southropa na vřesovišti zavraždil a inscenoval pak jeho domnělou sebevraždu o tři sta mil dál. Úspěch plánu záležel v tom, že každý bude zcela samozřejmě předpokládat, že člověk v autu je lord Southrop. A proč by si také měl někdo myslet něco jiného?

Lord Southrop nebyl vůbec veřejně znám, právě naopak. Žil zcela v ústraní; nikdy se o něm nepsalo v novinách; jen málo lidí vědělo, jak skutečně vypadá. Toho všeho lord Southrop využíval, aby si zachoval soukromí při svých toulkách autem – nocoval vždy v malých hotelech, kde ho těžko mohl někdo poznat, a zatajoval svůj šlechtický titul. Jeho vrah toto všechno věděl, a založil na tom svůj plán. Vycházel z předpokladu, že personál v jednotlivých hotelech si na hostovi všimne hlavně toho, co na něm bude nápadné, zatímco jeho skutečnou podobu již dokáže popsat jen neurčitě. A nebude-li mezi pravým a nepravým lordem Southropem nějaký nápadný rozdíl v podobě, bude se popis personálu docela dohře hodit na pravého lorda Southropa. Už samy brýle se silnými obroučkami jsou dostatečným přestrojením.“

Bradshaw si pomalu mnul ruce. „Tak nějak to skutečně mohlo být,“ řekl po chvíli.

„Co vy tomu říkáte, pane Coxi?“

„Že jsou to pusté dohady,“ odsekl Coxe netrpělivě a vstal. „A že takovéhle hlouposti dál poslouchat nebudu.“

„Být vámi, neodcházel bych,“ zadržel ho Trent. „Mám pro vás ještě další fakta, ta vy přece máte rád. A jsou to důležitá fakta, u měl byste si je poslechnout. Když jsem takto o věci uvažoval, začal jsem hledat místo, kde by se dala ukrýt mrtvola. Na tom holém a málo členěném prostranství jsem přišel na jediné místo – na starý opuštěný lom na svahu, na jehož dně bylo jezírko kalné vody. A na břehu toho jezírka jsem našel střepinu skla.

Včera večer jsme tu střepinu zanesli s jedním policejním úředníkem k optikovi v Derby. Optik prohlásil, že jde o střepinu z monoklu, a to ze sférické čočky, jak on tomu říkal, takže nám ji může přesně označit i z tak malého úlomku. Sklo je dosti neobvyklé síly – mínus 5 dioptrií, což svědčí o tom, že je nosil člověk silně krátkozraký na jedno oko. Protože poměrně málo lidí nosí monokl a z nich ještě méně potřebuje tak silnou čočku, policie se domnívá, že se jí podaří zjistit jména lidí, kteří si v posledních letech dali takový monokl udělat. Tomu člověku totiž,“ pokračoval Trent, „monokl upadl na kamení, právě když něco dělal na břehu toho jezírka. Protože to byl pořádný člověk, sebral všechny střepiny, které nalezl; ale tuhle jednu přehlédl.“

Lambert Coxe si sáhl rukou na krk a zamumlal: „Tady je pekelně dusno. Když dovolíte, otevřu okno.“ Znovu vstal, ale advokát byl rychlejší.

„Otevřu je sám,“ řekl a pak u otevřeného okna zůstal stát.

Trent vytáhl z kapsy složený papír. „Tento telegram mi dnes dopoledne poslal superintendent Allison od derbyshirské policie. Řekl jsem mu všechno, co jsem právě pověděl vám.“ Trent pomalu rozložil papír.“Allison mi sděluje, že dnes ráno prohledali jezírko a našli v něm mrtvolu muže, který byl střelen zezadu do hlavy. Mrtvola byla jen ve spodním prádle a připoutána řetězem k jízdnímu kolu jako k závaží.

Tím, jak vidíte, se rozřešila otázka, jak se vrah dostal za lordem Southropem na tak odlehlé místo. Nemohl tam jet autem; protože by je tam pak byl musel nechat stát. Přijel na kole a kola pak použil k velice praktickému účelu. Policie se domnívá, že se jí podaří zjistit, kde to kolo bylo koupeno, protože je zcela zánovní a obchodník si patrně bude kupce pamatovat.“

Bradshaw, ruce v kapsách a s očima upřenýma na Coxův sinalý obličej, se otázal: „Byla mrtvola identifikována?“

„Allison říká, že předběžné soudní vyšetřování se koná pozítří. Zná moje mínění o totožnosti mrtvého, a vyžádal si svědectví někoho z Hugham Blewitt. Moje přítomnost prý zatím není nutná, teprve v další fázi vyšetřování, až bude vzneseno obvinění…“

Ozval se přiškrcený vzlyk. Lambert Coxe vyskočil ze židle, přitiskl si ruce k spánkům a náhle se v bezvědomí skácel na zem.

Zatímco mu Trent uvolňoval límeček, advokát mu kropil obličej vodou z karafy, kterou měl na stole. Coxovi se zachvěla víčka.

„Nic mu nebude,“ poznamenal Bradshaw klidně. „Gratuluji, pane Trente. Tento pán není můj klient, a proto si mohu dovolit říci, že se nebude dlouho těšit ze svého titulu – nebo spíš z peněz, na nichž, jak mám důvod se domnívat, mu zejména záleželo. Podívejte se, už mu zase vypadl monokl. Mimochodem, já jsem věděl, že je na to oko napůl slepý od doby, co mu je poranil kriketový míček v Marshamské škole.“

Freeman Wills Crofts

Nezařadit F.W.Croftse (1879 – 1957) do výběru detektivních příběhů je zřejmě nemožné; ale stejně nemožné se zdá nalézt u něho povídku, která by byla krátká a charakteristická. Přiznejme tedy hned, že náš příběh není zvlášť charakteristický pro svého autora a že byl zařazen spíše jako projev úcty k tomuto zasloužilému veteránu detektivního žánru. Pan Lumley je ještě méně než příležitostný detektiv a případ s Greuzovou hlavičkou byl nepochybně jediné dobrodružství, které kdy rozvířilo jeho nebarvitý život. Vlastním detektivem F.W. Croftse je ovšem inspektor French ze Scotland Yardu, solidní, důmyslný a neúnavný; jeho specialitou je rozmetávat nezvratná alibi (která by podle úsudku odborníků prošla hladce každým trestním soudem), což mu umožňuje hlavně jeho virtuózní ovládání vlakových a lodních jízdních řádů a dopravní techniky vůbec, a ovšem také jeho nesmírná trpělivost a přičinlivost, se kterou sbírá, prosévá a řadí drobná zrnéčka pravdy. S inspektorem Frenchem si čtenář vždy přijde na své, neboť je to snad jediný detektiv, který před ním nemá žádných tajností a vede ho trpělivě a laskavě krok za krokem jak svými myšlenkami, tak i na svých cestách, kterých je u Croftse vždycky mnoho. Mimoto u autora nenajdeme ani špetku literárního nebo jiného snobismu; jeho styl je prostinký, jako by autor chtěl každému ukázat, že nemá žádné literární ambice; líčení je dokonale realistické a vane z něho příjemná starosvětská pohoda.

F.W.Crofts, povoláním inženýr, využil k sepsání své první detektivky období nemoci, když mu bylo čtyřicet let („Sud“, 1919): od té doby jich vydal při svém povolání dlouhou řadu. Datum vydání „Hlavičky od Greuze“ se nepodařilo editorům zjistit.

10. Hlavička od Greuze

Pan Nicholas Lumley, obchodní agent. Odložil plnicí pero na stůl, narovnal se, spokojeně vydechl a podíval se na hodinky.

S potěšením shledal, že dnešní pracovní den skončil a že musí v nejbližším okamžiku odejít z kanceláře, chce-li stihnout svůj obvyklý vlak domů.

Osud však rozhodl jinak. Právě když vstával od psacího stolu, vstoupil zřízenec, že je tu nějaký pán a přeje si s ním mluvit, a položil před něj navštívenku, na níž stálo: Silas S. Snaith, Hall’s Bilding, 105, Broadway, N.Y.

„Uveďte ho,“ řekl Lumley a potlačil povzdech zklamání.

Pan Snaith byl vysoký, štíhlý, asi pětatřicetiletý muž s ostře řezaným výrazným obličejem a velice bystrýma modrýma očima, které poskakovaly po osobě pana Lumleyho a po celé místnosti, jako by jim nesměla uniknout sebemenší podrobnost. Měl na sobě pěkný tmavý oblek amerického střihu, ale ozdobný řetízek u hodinek, rubínová jehlice v kravatě a diamantové knoflíčky v manžetách prozrazovaly víc peněz než vkusu. V ruce nesl plochý kožený kufřík nezvyklých rozměru, a když mu pan Lumley ukázal na židli, opatrně postavil kufřík vedle ní.

„Pan Nicholas Lumley?“ začal návštěvník s lehkým americkým přízvukem, protahuje slova. „Těší mě.“

Pan Lumley potřásl pravicí, kterou mu návštěvník podal, a zabručel obvyklou zdvořilostní formuli.

Návštěvník usedl.

„Dověděl jsem se, že se zabýváte zprostředkováním obchodů,“ řekl, „obchodů všeho druhu – za provizi.“

Pan Lumley přiznal, že je to tak.

„V tom případě bych pro vás měl menší byznys. Nestál by vás moc času ani moc práce, a kdyby se podařil, byla by z toho docela slušná provize.“

„O jaký obchod jde, pane Snaithe?“

„Hned vám to povím. Ale především vezměte na vědomí, že je to přísně důvěrné.“

„Přirozeně. Většina mých transakcí je důvěrná.“

V hlase pana Lumleyho se objevila stopa chladu a návštěvník ji vycítil.

„V pořádku. Neplašte se. Kouříte?“

Snaith vytáhl z kapsy u vesty dva doutníky a podal jeden panu Lumleymu. Pan Lumley doutník přijal a oba si zapálili.

„Zkrátka,“ pokračoval Snaith, „můj byznys je obchod dřívím a docela pěkně prosperuje. Už jsem si z něho pořídil dům na Páté avenue a tak. Teď mám víc volného času, než jsem míval, a budete se divit, moje největší záliba jsou staré obrazy. Sjezdil jsem celou Evropu, jen abych si prohlédl galerie, bylo to báječné. Sám mám taky docela slušnou sbírku.

Loni na podzim jsem objevil v Poitiers ve Francii obrázek, no pohádka – a když jsem odtamtud odjížděl, jel ten obrázek se mnou. Dal jsem za něj patnáct tisíc dolarů, ale stojí za to. Je to dívčí hlavička od Greuze – nic než hlavička, ale nádherná. Ten člověk, od kterého jsem ji koupil, říkal, že byly původně dvě, párek, a já od té doby sháním tu druhou. A představte si, kde jsem ji našel!“

Pan Snaith se odmlčel a zabafal z doutníku, který držel jako dýmku v koutku úst.

„Teď za svého pobytu v Anglii jsem navštívil jednoho vašeho lorda – Arthur Wentworth se jmenuje – v jeho zámku Wentworth Hall v Durhamu. To je pane zámek! Měl jsem s jeho Lordstvem nějaké obchodní jednání, on má u nás v Americe ve státě New York nějaké lesní pozemky. Zkrátka, na chvíli odešel z pokoje pro mapy těch svých pozemků a já jsem se z dlouhé chvíle začal rozhlížet po jeho pracovně – jen tak ze zvědavosti. A ať se propadnu, jestli tam na zdi zrovna za mou židlí nevisel druhý obrázek z toho páru! Viděl jsem ho na fotografii, a hned jsem ho poznal. Napadlo mě, že je to třeba jen kopie, a tak jsem vstal a podíval se na něj zblízka. Měl jsem dojem, že je to originál, ale na beton jsem to nevěděl.

Stačil jsem si ho ještě dvakrát vyblejsknout kapesním kodakem, než se jeho Lordstvo vrátilo. A pak jsme dojednali ten byznys s dřívím. Na to, že je to příslušník vaší degenerované britské šlechty a že je jako pára nad hrncem, má ten váš lord hlavu na pravém místě. Ví náramně dobře, co chce, což ostatně sám poznáte.

Já jsem se mu o tom obraze nezmínil, ale celou dobu jsem si lámal hlavu, jak zjistit, jestli je pravý. Když jsem se vrátil do Londýna, zašel jsem za největším znalcem, o kterém vím – za Frankem L. Mitchelem na Pall Mall. Ten je totiž ve svém oboru opravdový machr. Slíbil mi, že se na ten obrázek zajede podívat.

Jel tam hned druhý den. Počkal, až jeho Lordstvo odešlo s přáteli na hon, a pak podmázl majordoma a ten ho pustil dovnitř, aby si prohlédl zámek. Mitchell obraz viděl a říká, že je to originál. Ale když se vrátil, ještě se pro jistotu podíval do seznamu majitelů známých obrazů a zjistil, že ten obraz koupil před padesáti lety otec dnešního lorda jako uznaný originál a že za něj také jako za takový zaplatil.

Tak to je beton. Dnešní majitel to patrně ví, ale není to jisté. Mitchell to odhaduje na takové tři tisíce vašich liber – to je patnáct tisíc pět set dolarů. Zkrátka, pane Lumley, já ten obraz chci, a vy mi ho musíte obstarat.“

Američan se opřel v křesle a dychtivě se na pana Lumleyho zahleděl. Zájem, který u pana Lumleyho Snaithovo vyprávění vzbudilo, náhle opadl.

„Obávám se, že se to snadno řekne, ale hůř provede,“ odpověděl pomalu. „Vsadil bych se, že lord Wentworth nebude ochoten obraz prodat.“

„Ale já si myslím, že ho prodá – až uslyší moje podmínky. Uvědomte si, jaké jsou tu okolnosti.“ Pan Snaith počal předvádět na prstech: „Tady mám lorda, který je ve finanční tísni – to jsem zjistil. Jen taktak že se drží nad vodou. Tři tisíce není sice tak moc, ale je to zatraceně víc, než si může dovolit jen tak zahodit. Vy říkáte, že obraz neprodá. V tom s vámi souhlasím, ale víte proč? Protože takový lord má svou hrdost. Nesnesl by, aby mu to prázdné místo připomínalo – a ne jen jemu, ale i všem známým a služebnictvu –, že obraz prodal. Ale v tom já mu mohu pomoci.“

Pan Snaith vzal kufřík, opatrně jej otevřel a vytáhl z něho předmět zabalený v hedvábném papíře a položil jej na stůl před pana Lumleyho. Štíhlými nervózními prsty rozbalil papír a před zraky užaslého obchodního agenta se objevil malý obrázek v těžkém zdobeném zlatém rámu.

Byla to rozkošná studie dívčí hlavy, namalovaná lehkými, elegantními, svěžími tahy. Dívka byla krásná, měla modré oči, smetanovou pleť a bohaté rusé vlasy. Co však poutalo pozornost diváka, nebyla její krása, nýbrž oduševnělost, která tuto tvář prosvěcovala. Hleděla dychtivě do dálky, s náznakem úsměvu na rtech, jako by se před ní otvírala vidina ráje nebo veliké lásky. Pan Lumley si ji s obdivem prohlížel.

„Bomba, co?“ pochvaloval si Snaith, „a to je jen kopie. Obraz je známý po celém světě a existuje spousta kopií. A tahle je tak dobrá,“ Snaith významně pohlédl na Lumleyho – „že i já sotva poznám, že není pravá, a pochybuji, že byste to poznal vy nebo lord Wentworth.“

Pan Lumley měl náhle jakýsi nepříjemný pocit, ačkoli nedovedl přesně říci proč. Cosi v návštěvníkově chování podráždilo jeho citlivé nervy.

„Já bych si to představoval takhle,“ pokračoval Američan. „Vy navštívíte lorda Wentwortha a ukážete mu ten obraz. Řeknete mu rovnou, že je to kopie, ale tak dobrá, že by to jen málo lidí na světě poznalo. O tom se ostatně sám přesvědčí. Řeknete mu, že váš klient mu nabízí dva tisíce liber, když vám dovolí ty dva obrazy vyměnit.“

„Proč to nechcete udělat sám?“

„Ze dvou důvodů. Za prvé, po tom obchodu, který jsme spolu uzavřeli, jsme se s jeho Lordstvem nerozešli právě v nejlepším. Choval se sice ke mně velice zdvořile, ale bylo vidět, že už mi kouká na paty. A za druhé mám zítra nějaké jednání v Paříži, a stačím se tu u vás v pátek právě jen zastavit, až budu projíždět Londýnem na zpáteční cestě do Ameriky.“

Pan Lumley neodpověděl, a Snaith pokračoval naprosto věcně:

„On to udělá, protože potřebuje peníze. Uvědomte si, jak se mu moje nabídka bude jevit. Nikdo nemusí nic vědět a nový obraz bude vypadat jako tamten, a kdyby se vůbec někdy vyskytla otázka jeho pravosti, může prostě říci, že k omylu došlo před padesáti lety, kdy jeho otec obraz koupil. Jeho hrdost nijak neutrpí. A když se nechytne hned na dva tisíce, můžete mu klidně nabídnout tři. Já ten obraz prostě musím mít, a nezáleží mi na tom, dám-li o stovku víc nebo míň. Vám zaplatím, kolik si řeknete – dejme tomu dvě stě liber plus výlohy – když vám to ovšem stačí.“

„Stačí?“ zvolal pan Lumley. „Je to víc než dost.“

„Tak to bychom měli. Jak vidím, souhlasíte. A teď pokud jde o záruky. Já jsem se o vás informoval, než jsem se na vás obrátil, a to, co jsem slyšel, mě plně uspokojuje. Ale vy o mně nevíte nic, a proto místo doporučení budete patrně chtít peníze. Abyste měl záruku, dám vám dva tisíce liber v hotovosti. Bude-li cena vyšší, zaplatíte zbytek ze svého. Obraz si můžete ponechat jako zástavu, dokud se s vámi nevyrovnám. Je to tak v pořádku?“

Pan Lumley se krátce zamyslil. Transakce je to zřejmě jednoduchá a jasná, a pokud lze soudit, zcela poctivá. V každém případě je poctivá jeho. Vlastní účast na ní. Předloží věc lordu Arthurovi zcela otevřeně a upřímně se vynasnaží obchod uskutečnit. Přinejhorším se to nepodaří.

„Myslím, že je to docela v pořádku, pane Snaithe, udělám, co bude v mé moci.“

„Výborně. Přepočítejte si tohle.“

Návštěvník vytáhl z kapsy svazek bankovek, část jich oddělil a podal svému nově získanému agentovi. Bylo to dvacet bankovek Anglické banky, každá v hodnotě 100 liber.

„Správně,“ řekl pan Lumley a ihned napsal stvrzenku.

„A teď jen dvě věci,“ pokračoval Snaith. „Za prvé, že před lordem Wentworthem nevyslovíte moje jméno. Jak jsem již řekl, nepohodli jsme se při tom jednání, a bylo by zbytečné hned no začátku ho odradit. Prostě mu řeknete, že obraz chce koupit nějaký bohatý Američan. Za druhé si poznamenejte, kde budu příštích pár dní. Dnes v noci odjíždím do Paříže a až do pátku mě můžete zastihnout v hotelu Anglie. V pátek se vracím. V šest hodin večer se tu u vás zastavím pro obraz a v sedm odjíždím z Eustonského nádraží přímým vlakem k lodi. Jasné?“

„Chápu,“ odpověděl pan Lumley. „Mám na to dva dny. Nechám si tu váš kufřík, abych v něm mohl obraz odvézt.“

Po Američanově odchodu zůstal pan Lumley sedět za psacím stolem a přemýšlel o poněkud podivném obchodu, jímž byl pověřen. Byl to případ v jistém smyslu neobvyklý. Záměna kopie za originál bylo něco, s čím se ve své praxi ještě nesetkal. Nesporně to byl nápad vtipný, a je-li lord Arthur na tom opravdu tak špatně, není vyloučeno, že za takových podmínek bude ochoten na návrh přistoupit. Až na tuto jedinou zvláštnost připadal obchod panu Lumleymu zcela rozumný a počestný. A přesto se mu na něm něco nelíbilo. Pan Lumley se vyznal v lidech, nebo si to alespoň myslel, a v podvědomí cítil, že by si na toho Snaitha měl dát pozor. Matně si vzpomínal na různé případy zneužití důvěry, o nichž četl, a říkal si, že tady je nedůvěra zcela na místě.

Ale jednou se věci ujal, a nyní už nezáleží na tom, bylo-li to moudré nebo nemoudré; nyní je třeba úkol provést. Pan Lumley zjistil, že nemá času nazbyt, a v jedenáct hodin už vyjížděl z nádraží King’s Cross směrem k severu. Ale jako krále z pohádky ho tížily myšlenky a nemohl spát. Nebyl si zcela jist, není-li to následek dosti těžké večeře, kterou snědl – neboť pan Lumley trpěl na žlučník –, ale nesporně měl pocit stísněnosti a jakési neblahé předtuchy.

Náhle mu hlavou bleskla myšlenka: Nejsou ty bankovky – Snaith je tak snadno vysázel – falešné? Třesoucí se rukou je vytáhl z kapsy a začal si je prohlížet. Ne, vypadaly naprosto v pořádku. Přesto však se rozhodl, že se o tom ujistí. Hned ráno s nimi půjde v Durhamu do banky a dá si je ověřit.

A vtom se mu zjevil další možný důvod Snaithova podivného jednání – a byl to důvod tak reálný, že všechny jeho dosavadní tíživé představy byly proti tomu maličkost. Když tato myšlenka pronikla do jeho zděšeného vědomí, pan Lumley poznal, co je to pokušení.

Původně si myslel, že nabídka zní na dvě stě liber provize z uskutečněného obchodu. Ale nyní si uvědomoval, že se mýlil. Tady se žádný obchod nepředpokládá. Teď mu to bylo příšerně jasné. Američan mu nenabízí dvě stě liber, nýbrž dva tisíce – tři tisíce – prostě kolik si řekne za ukradení obrazu!

A bože na nebesích, jak by to bylo snadné! Stačí si vymyslit nějakou záminku, jak se dostat do lordovy pracovny s kufříkem, a zařídit to tak, aby lord musel na okamžik odejít – třeba k telefonu. Za dvacet vteřin by to mohl provést, klidně odejít a – tři tisíce dvě stě liber! Možná čtyři tisíce.

Čtyři tisíce liber! Dobře investované čtyři tisíce znamenají nějakých dvě stě padesát liber ročně. Pan Lumley nebyl bohatý a těch dvě stě padesát liber představovalo rozdíl mezi každodenní dřinou a pohodlným životem.

Pan Lumley zaúpěl a otřel si studený pot s čela. A Snaith by neřekl ani slovo. Možná, že by se spiklenecky usmál, ale vyplatil by peníze, vzal by obraz a šel. Pan Lumley se s touto myšlenkou potýkal celou noc, a ráno po snídani v hotelu se vydal bledý a zachmuřený do nejbližší banky. Bankovky byly pravé.

Za hodinu nato vystupoval z taxíku u brány Wentworth Hall. Vyžádal si rozhovor s jeho Lordstvem a byl uveden do malého salónku s tím, aby okamžik počkal. Za několik minut přišel lord Arthur, starší, hubený a lehce shrbený muž, jehož tvář byla poznamenána starostmi a utrpením.

Vypadal jako člověk trpící nevyléčitelnou chorobou, jemuž je život neustálým břemenem. V jeho chování však nebyla ani stopa trpkosti, a když Lumleymu pokynul, aby se posadil, učinil tak nejen dokonale zdvořile, nýbrž i laskavě.

„Tak jste patrně zjistil z mé navštívenky, lorde Arthure, jsem obchodní agent,“ začal pan Lumley, „a jdu k vám v zastoupení bohatého Američana, jehož jménem vám mám učinit nabídku, kterou, jak doufám, nebudete považovat za nemístnou. Dovolte, abych uvedl na vysvětlení svého vlastního postavení v té věci, že mi za zprostředkování byla nabídnuta velmi slušná provize – celých dvě stě liber –, když vyhovím přání svého klienta. Chápete proto,“ pan Lumley se chabě usmál, „jak mnoho mi záleží na tom, aby vám bylo vše jasné a abyste mou nabídku pozorně vyslechl.“ Lordu Arthurovi se návštěvníkova otevřenost zřejmě líbila.

„Tím si můžete být jist,“ odpověděl přívětivě. „Co si váš klient přeje?“

Místo odpovědi vytáhl pan Lumley z kufříku Snaithův obraz.

„Bože!“ zvolal lord Arthur, když pan Lumley odstranil hedvábný papír. „Vždyť je to můj Greuze! Jak jste k němu přišel?“ Lord Arthur vrhl na svého návštěvníka pronikavý a zároveň poněkud nedůvěřivý pohled.

Pan Lumley řekl rychle, aby uklidnil jeho obavy:

„To není váš obraz, lorde Arthure, jen jeho kopie. Ale byl bych rád, kdybyste mi řekl, co o ní soudíte.“

Starý pán se sklonil nad obraz.

„Kdybyste mě nebyl ujistil o opaku, přísahal bych, že je můj,“ řekl nakonec. „Vždyť i rám je přesně stejný. Pojďte se mnou do mé pracovny, porovnáme je.“

Pan Lumley obraz znovu zabalil a uložil do kufříku. Pak následoval pána domu do velké, krásně zařízené prostorné místnosti, jejíž okna vedla na terasu před vchodem. Lord Arthur zavřel dveře a ukázal návštěvníkovi na zeď nad krbem.

Ačkoli byl pan Lumley připraven na to, co uvidí, málem strnul úžasem, neboť zde, bez nejmenších pochybností, visel přesně týž obraz, který mu odevzdal Snaith.

„Podržte svůj obraz vedle něho,“ nařídil mu lord Arthur.

Pan Lumley uposlechl a podržel svůj obraz u zdi vedle toho druhého. Oba muži beze slova hleděli na obrazy. Vypadaly naprosto totožné; ani při ohledání rámů nezjistili mezi nimi sebemenší rozdíl.

„Jakživ bych nevěřil, že je něco takového možné,“ řekl lord Arthur po důkladné prohlídce. „Ale sedněte si a řekněte ml, oč vlastně jde.“

Pan Lumley uložil kopii nazpět do kufříku a usedl.

„Můj klient,“ počal vysvětlovat, „je vášnivý sběratel. Nedávno koupil obraz, který k vašemu tvoří protějšek, a velmi rád by získal i váš originál portrétu. Napadlo ho, zda by nebylo možné přimět vás, abyste přijal tuto kopii spolu s částkou, kterou byste si sáni určil – on sám navrhuje dva tisíce liber – a kterou byste považoval za přiměřenou, výměnou za originál.“

Lord Arthur na něho hleděl s úžasem.

„Opravdu,“ zvolal, „to je přímo neuvěřitelná nabídka!“ Chvíli seděl zamyšlen a pak se úkosem podíval na pana Lumleyho a otázal se:

„A co kdybych řekl tři tisíce?“

„Považujete-li to za přiměřený obnos, pak jsem zmocněn vám jej vyplatit.“

Lord Arthur překvapením zamrkal.

„Neuvěřitelné,“ opakoval. „A jak ví váš klient, že můj obraz je originál?“

„To bohužel nemohu Vašemu Lordstvu říci, protože se mi s tím nesvěřil. Ale mohu potvrdit, že si je v tom směru zřejmě zcela jist.“

„Je na tom tedy lépe než já. Přiznám se vám, že jsem ten obraz – rozumějte, ten svůj – považoval vždy za kopii. A domnívám se, že i kdyby to byl originál, měl by sotva cenu, kterou jste uvedl. Nejsem sice velký znalec obrazů, ale řekl bych, že může mít cenu nejvýš tisíc liber.“

„A v tom případě,“ přerušil ho pan Lumley s úsměvem, „byste mi jej dovolil vyměnit za tisíc liber?“

„To jsem neřekl. Mám na mysli jen to, že bych rád znal bližší vysvětlení nabídky, která mi připadá přinejmenším krajně podivná. Přijde ke mně někdo a nabízí mi za kopii obrazu nejméně jednou tolik, než jakou má cenu originál. To zní na první pohled dosti divně, nezdá se vám?“

„Nesmíte však zapomínat, lorde Arthure, že v takových případech hodnota; kterou někdo obrazu přikládá, nemusí vždy odpovídat jeho ceně. Může mít pro něho také ještě hodnotu sentimentální. Může to být rodinná památka. Nebo třeba nechcete mít na zdi nic než originály. Všechny tyto okolnosti bral můj klient v úvahu. A že tyto okolnosti lze vyjádřit v penězích, to by uznal každý soud.“

„Máte pravdu,“ připustil lord Arthur. „A vzhledem k tomu, co jste uvedl,“ pokračoval suše, „byl byste spokojen, kdybych s vaší kopií přijal dva tisíce liber?“

„Víc než spokojen. Byl bych vám vděčen.“

„Říkáte, že máte peníze u sebe?“

Místo odpovědi položil pan Lumley na stůl dvacet stolibrových bankovek. Lord Arthur je vzal do ruky.

„Jistě mi prominete, ale celá věc je natolik neobvyklá, že považuji za své právo položit otázku, zda jsou bankovky pravé, a jsou-li pravé, zda nejsou ukradené.“

„Na to máte plné právo, Lorde Arthure. Navrhuji, abyste je po někom poslal do banky a počkal si na odpověď.“

Lord Arthur neřekl nic, ale sedl si ke stolu a chvíli něco psal. „Podepište mi tohle a můžete si obraz vzít,“ řekl posléze. Dokument zněl:

„Obdržel jsem od Lorda Wentwortha, Wentworth Hall, Durham, kopii Greuzova obrazu ‚Une jeune fille‘, který až dosud visel v jeho pracovně, výměnou za kopii téhož obrazu, kterou mu podepsaný dnešního dne odevzdal, a za obnos 2.000 liber (slovy dva tisíce liber), vyplacený ve stolibrových bankovkách Anglické banky, očíslovaných od A 81753E do A 81772E.“

„Nechci přijmout od vašeho klienta peníze pod falešnou záminkou,“ pokračoval lord Arthur, „a proto, přesvědčí-li se do jednoho měsíce, že koupil kopii, vrátím mu nejen jeho dva tisíce liber, ale i obraz výměnou za svůj původní. Je-li váš klient ochoten mi za výměnu zaplatiti, nevím, proč bych to nepřijal. Ale přeji si, abyste ho upozornil, že se po mém soudu mýlí a že veškerá odpovědnost padá na něho. V každém případě se domnívám, že vy jste si svou provizi poctivě vydělal.“

Pan Lumley vyjádřil lordu Arthurovi vděčnost a uspokojení, písemně mu potvrdil příjem obrazu, dostal od něho stvrzenku na peníze, vyměnil obrazy, uložil koupený obraz do kufříku a s veselou myslí se odporoučel. Měl dojem, že se úspěšně zhostil úkolu a sám si přitom nijak nezadal, což ho obojí velice těšilo.

Zatímco si pokuřoval v odpoledním rychlíku do Londýna, kladl si bezděčně otázku, kdo má pravdu, pokud jde o autentičnost obrazu – pan Snaith nebo lord Arthur? A došel k názoru, že na tom jemu, Lumleymu, vlastně nezáleží. Udělal, oč byl požádán, vylíčí Snaithovi podle pravdy celý průběh jednání, vybere si provizi, a tím bude pro něho věc vyřízena.

Tu však došlo k jedné z oněch zvláštních shod okolností, k jakým zpravidla dochází jen v románech, ale které nejsou ve skutečném životě zdaleka tak vzácné, jak se mnozí domnívají. Stalo se, že do oddělení, v němž až dosud pan Lumley kraloval sám, přistoupil v Granthamu člen Královské akademie Dobbs. Lumley s Dobbsem hrával golf a byl s ním v přátelských stycích.

Chvíli hovořili o všem možném, a tu pana Lumleyho napadlo, že by bylo zajímavé znát Dobbsův názor na Greuzův obraz. Otevřel proto kufřík a vytáhl z něho dívčí portrét.

„Je tu trochu tma,“ odpověděl Dobbs, „ale je to zřejmě výborná kopie.“

„Kopie?“

„Ovšem, kopie. Je to známý obraz. A nevracíte-li se právě z loupežné výpravy do Paříže,“ usmál se člen Akademie, „visí originál dosud v Louvru.“

Pan Lumley strnul.

„Poslyšte, Dobbsi,“ řekl vážně, „víte to jistě?“

„Ovšemže to vím jistě. A ví to každý, kdo se alespoň trochu vyzná v obrazech. Mohu vám dokonce říci přesně, na kterém místě visí. Viděl jsem ho nejméně stokrát. Snad jste si nemyslel, že tohle je originál?“

„Já o tom nic nevím, ale koupil jsem ten obraz pro jednoho člověka, který ho za originál považuje.“

„Hm. A za kolik, smím-li se zeptat?“

„Za dva tisíce.“

Člen Akademie na něho vyvalil oči.

„Prokrista, člověče,“ zvolal, „to snad nemyslíte vážně? Originál by možná mohl mít cenu takových tisíc dvě stě liber, ale tohle…“ Dobbs poklepal na obraz na klíně, „tohle má cenu tak nejvýš čtyřicet liber.“

S panem Lumleym se zatočil svět.

„Já také nevím, co si o tom mám myslet,“ odpověděl po chvíli pomalu.

„Ten člověk mě požádal, abych pro něho obraz koupil. Řekl mi, že za něj mohu dát dva nebo tři tisíce, nebo kolik za něj budou chtít, jen ať mu ho opatřím.“

„Předpokládám, že to byla důvěrná transakce, co?“

„Nu, obávám se, že ano, ale snad nebudu indiskrétní, když vám řeknu, že jsem ten obraz koupil pro jednoho amerického zbohatlíka.“

Dobbs opovržlivě potřásl hlavou.

„Pak ovšem chápu,“ řekl a zasmál se. A potom se hovor pomalu stočil jinam.

Avšak i když se necítil odpovědný za možný omyl – šlo-li vůbec o omyl –, pan Lumley se nemohl zbavit jistého nepříjemného pocitu. A týž večer zjistil něco, co ho znepokojilo ještě víc.

Nešlo mu stále do hlavy, jak se mohlo stát, že Snaith, který navštívil téměř všechny evropské obrazárny, nevěděl o tom, že originál je v Louvru. A náhle si uvědomil, že se záhada neomezuje na Snaitha. Snaith se nespoléhal jen na vlastní úsudek. Poradil se s největší autoritou v oboru malířství, kterou v Londýně znal – s Mitchellem z Pall Mallu. Panu Lumleymu nebylo Mitchellovo jméno známé, ale rozhodně to musí být znalec – a tento Mitchell to také nevěděl.

Pana Lumleyho začalo zajímat, čím vlastně ten Mitchell je. Jakmile se vrátil do své kanceláře a zamkl kufřík do trezoru, vzal telefonní seznam, aby se pokusil o Mitchellovi získat alespoň nějakou informaci. A to se mu také podařilo, i když nikoli ve směru, v němž očekával. Na celém Pall Mallu nenalezl nikoho toho jména. Pan Lumley hvízdl. Jestliže byl předtím mírně znepokojen, teď už se mu to vůbec nelíbilo. Zřejmě něco nebylo v pořádku.

Zamkl kancelář s pocitem příjemného překvapení nad tím, jak si dovede v nepředvídané situaci poradit, a dal se zavézt do jednoho z velkých hotelů na nábřeží Embankment, hojně navštěvovaných bohatými Američany. Tam se mu podařilo vypůjčit si newyorský telefonní seznam. Nenalezl žádného Silase S. Snaitha ani na Páté avenue, ani nikde jinde. Hledal tedy heslo Hall’s Building na Broadwayi, ale žádná budova toho jména neexistovala.

„Napálil mě!“ zašeptal pan Lumley a setřel si pot z čela. „Všechno je to švindl! Žádný Mitchell neexistuje. Ten člověk mě vodil za nos. Ale co za tím proboha může být?“

Pan Lumley seděl v hotelové čítárně a přemýšlel. A postupně se mu vybavovaly různé maličkosti, které sice zaznamenal, ale pak zase zapomněl, až se z nich sestavil ucelený obraz. I když si to při rozhovoru se Snaithem neuvědomoval, něco mu na něm bylo divné – ani ne tak to, co Snaith říkal, jako Snaith sám, jakožto osobnost. Pan Lumley si nyní uvědomoval, že celé Snaithovo chování, jeho zjev a jeho řeč byly jaksi v rozporu. Chvíli byl stoprocentní Američan a mluvil přesně jako Američan z Rodokapsu nebo z filmových titulků, a místy byla jeho angličtina stejně čistá jako angličtina pana Lumleyho. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc v něm vzrůstalo podezření, že Snaith skrýval svou pravou osobnost – že totiž vůbec není Američan.

Když o tom chvíli uvažoval, dospěl pan Lumley náhle k možnému vysvětlení. Co když se Snaith chystá ukrást originál v Louvru? Říkal přece, že jede do Paříže. Nemá snad v úmyslu zničit obraz lorda Arthura a pak tvrdit, že obraz, který ve skutečnosti ukradl, od něho koupil? Kdyby tomu tak bylo, mohl by podepřít své tvrzení nesporným důkazem o prodeji. Ano, usoudil pan Lumley, taková teorie rozhodně není nepravděpodobná.

A je-li tomu tak, pak stejně není vyloučeno ani to, že on, Lumley, napomáhá při zločinu. Jak si to ověřit? Jak získat jistotu?

Pan Lumley se rozhodl, že zajde do Scotland Yardu, řekne jim, co se mu stalo, a zachová se podle toho, co mu tam poradí. Tak se zbaví odpovědnosti za případné následky.

Podíval se na hodinky. Bylo deset hodin večer. Pan Lumley vyšel z hotelu a dal se zavézt do Scotland yardu.

„Rád bych mluvil s inspektorem, který má službu,“ požádal při vstupu.

Uvedli ho do malé kanceláře, kde seděl vysoký, uhlazený, zřejmé energický muž, který se pana Lumleyho otázal, co si přeje.

„Stala se mi, pane inspektore, poněkud nezvyklá věc,“ začal pan Lumley. „Nemohu sice naprosto tvrdit, že něco není v pořádku, ale jsou tu jisté podezřelé okolnosti, a myslel jsem, že byste o nich měli vědět a sami je posoudit.“

„Velmi správně, pane Lumley, a teď mi laskavě řekněte fakta.“ Pan Lumley začal vyprávět. Inspektor mu naslouchal zdvořile, ač bez valného zájmu, dokud nepadlo jméno lorda Arthura. Náhle mu v očích bleskl zájem, a od toho okamžiku věnoval návštěvníkovi plnou pozornost. Ale nepřerušil ho a nechal pana Lumleyho, aby dovyprávěl po svém.

„Vaše výpověď je velice jasná, pane Lumley,“ řekl, když Lumley skončil, „a mohu vám blahopřát k vašemu moudrému rozhodnutí svěřit se nám. Myslím, že se ukáže, že jste dobře udělal. Omluvte mě prosím na okamžik.“

Inspektor odešel a za chvíli se vrátil s dalším policejním úředníkem, který nesl tlustý svazek spisů.

„To je inspektor Niblock,“ řekl, „a ačkoli jsem si tím nebyl jist, dokud jsem vás nevyslechl, myslím, že ho vaše vyprávění bude zajímat ještě více než mě. Neobtěžovalo by vás zopakovat mu svou výpověď?“

Pan Lumley znovu všechno vylíčil. Projevil-li první inspektor o jeho vyprávění zájem, Niblock pod rouškou profesionálního klidu jen stěží skrýval vzrušení. Rovněž on pana Lumleyho pochválil a otevřel obálku se spisy. Vytáhl z ní řadu fotografií a podal mu je se slovy:

„Buďte tak laskav a prohlédněte si je.“

Pan Lumley vzal svazek fotografií do ruky. Byly na nich tváře různých docela obyčejných mužů a žen. Poněkud udiveně prohlížel jednu po druhé, až se náhle jeho údiv změnil v úžas, neboť na čtvrté fotografii se objevil v celé své kráse pan Silas S. Snaith.

„Toho jste někde viděl, co?“ otázal se Niblock se šibalským úsměvem a zamnul si ruce. „Tak se mi zdá, pane Lumley, že jste trefil větší terno, než jste myslel.“ Po chvilce Niblock opět zvážněl a pokračoval: „A nyní si musíme sestavit plán, protože teď nesmíme nic pokazit.“

Oba inspektoři se chvíli o něčem polohlasně radili. Pak se Niblock obrátil na pana Lumleyho.

„Vy máte obraz zavřený v trezoru? Doufám, že je přesně ve ( stavu, v jakém jste ho sňal se zdi u sira Arthura?“

„Naprosto.“

„Musíme obraz ihned dopravit sem. Zajel byste s námi do své kanceláře a odevzdal nám ho? Taxík může na vás počkat a zaveze vás pak rovnou domů.“

Vyšli spolu z budovy, zavolali taxi a dali se zavézt do kanceláře pana Lumleyho. Pan Lumley zavedl oba inspektory do své soukromé pracovny, stáhl rolety, vytáhl kufřík z trezoru a za okamžik si už obraz prohlíželi.

„Vypůjčím si ho i s kufříkem,“ řekl Niblock a opatrně obraz znovu uložil. „Přineseme vám ho opět zítra kolem páté hodiny. Kam vedou tyto dveře?“

„Do spisovny.“

„To se právě hodí. Když dovolíte, uchýlíme se tam, abychom vám mohli pomoci v případě, že váš rozhovor se Snaithem neproběhne zcela hladce. A to by snad bylo prozatím vše.“

Pan Lumley se chtěl dál vyptávat, ale Niblock mu nechtěl říct nic víc s tím, že Snaith snáze uvěří v jeho nevědomost, když bude skutečná.

„Kdyby náhodou,“ dodal inspektor, „přišel Snaith před určenou hodinou, řekněte mu, že jste pro jistotu obraz uložil v bance, ale že vám ho sem do šesti hodin přinesou. Kdybychom se tu s ním setkali, až přijdeme, budeme se vydávat za bankovní zřízence. Ale to bychom pak museli čekat za dveřmi na chodbě.“

Když nazítří seděl pan Lumley opět ve své soukromé pracovně, vstoupili těsně po páté hodině oba inspektoři v doprovodu seržanta v uniformě.

„Tady máte obraz,“ řekl Niblock, když se všichni krátce pozdravili. „Je netknutý, až na to, že jsme ho museli dát znovu zarámovat. Nešťastnou náhodou nám rám upadl, na jednom rohu se naštípl a zlacení se poškodilo. Přesvědčete se sám.“

Inspektor vybalil z hnědého papíru starý rám, na jednom rohu skutečně naštípnutý.

„Kdyby pan Snaith něco namítal proti výměně rámu,“ pokračoval, „vysvětlete mu, co se stalo, ale řekněte, že se to stalo vám. Omluvte se mu za neopatrnost a ukažte mu původní rám, ať si ho prohlédne. Ostatní nechte na nás. A my se teď uchýlíme do spisovny, abyste byl sám, až návštěva přijde.“

Minuty se pomalu vlekly – tak pomalu, že si pan Lumley každou chvíli přikládal hodinky k uchu, aby se přesvědčil, zda se mu nezastavily. Ale konečně se přiblížila šestá hodina a za pár minut nato mu ohlásili příchod pana Snaitha.

„Poslyšte, ty vaše železnice by se měly pořádně popohnat,“ řekl Snaith místo pozdravu, když sebevědomě vplul do pracovny. „Právě jsem přijel z Paříže s pouhými čtyřiceti minutami zpoždění.“

Sedl si, rozepjal těžký plášť a pokračoval s viditelnou stopou napětí v hlase: „A co náš byznys, podařil se?“

„Podařil, pane Snaithe, buďte bez starosti, a celkem hladce. Ale jedno mě trochu zarazilo. Lord Arthur totiž tvrdí, že jeho obraz není pravý – že je to jen kopie.“

Snaith na něho rychle pohlédl. „Ale máte ho doufám tady?“ otázal se a přes veškeré úsilí se mu nepodařilo potlačit úzkost v hlase.

„Ano, mám ho v trezoru. Ale když mi lord Arthur řekl, že je to jen kopie, nebyl jsem si jist…“

„To je v pořádku. Já jsem si hned myslel, že to asi neví. S tím si nedělejte starosti. Prostě mi dejte obraz a vezměte si peníze, a tím je to vyřízené. Co jste za něj dal?“

„Dva tisíce, ale říkal, že vám je vrátí, když zjistíte, že je to kopie, a do měsíce se přihlásíte.“

„Opravdu? To je od něho velice slušné. No, a teď mi ten obraz dejte.“

Pan Lumley vstal, odemkl trezor, vzal z něho kufřík a položil ho na stůl před návštěvníka. S dychtivostí, kterou nedovedl ovládnout, vytáhl Snaith obraz a rozbalil jej. Chvíli si ho prohlížel, ale náhle se jeho výraz změnil.

„To není on!“ zvolal prudce a jeho oči se zabodly do tváře pana Lumleyho s výrazem, v němž podezřeni rychle přecházelo v hrozbu.“Poslouchejte, jestli se mě pokoušíte doběhnout, budete na mou duši litovat, že jste se vůbec narodil. Co má tohle znamenat?“

Pan Lumley, posílen přítomnosti svých dalších tří návštěvníků, nasadil povýšenější tón, než jakého by byl jinak použil.

„Vzpamatujte se, pane Snaithe,“ odpověděl ledově. „Nejsem zvyklý, aby se mnou někdo takhle mluvil. Nehodlám v tomto rozhovoru pokračovat, dokud se mi neomluvíte.“

Na okamžik se zdálo, že Snaith použije násilí. Ale pak si to zřejmě rozmyslel se zjevnou námahou se přemohl a začal znovu:

„Nic ve zlém – nic ve zlém,“ zabručel nevrle, „nebuďte tak nedůtklivý. Já vás jen žádám o vysvětlení. Tohle přece není obraz sira Arthura.“

„Toto je obraz sira Arthura,“ potvrdil pan Lumley důstojně.

„Tak jste s ním něco provedl. Není v původním rámu.“

„Já vím, původní rám to není, a kdybyste byl zdvořilejší, omluvil bych se vám. Mně totiž obraz upadl, uznávám, že jsem nebyl dost opatrný – ale on mi vyklouzl…“

Snaith upřel na pana Lumleyho nesnesitelně zpytavý pohled. Nakonec se ale neovládl a vybuchl:

„Sakra, člověče, mluvte k věci! Kde je ten rám?“

„Zde. Jak říkám, obraz mi upadl a na jednom rohu se poškodil. Dal jsem obraz znovu zarámovat, ale původní rám mi vrátili.“

Pan Snaith klesl na židli a otřel si čelo.

„Tak proč jste to k čertu neřekl hned?“ zavrčel. „Já ten starý rám chci taky.“

Pan Lumley přistoupil k trezoru.

„Tady ho máte,“ řekl na svou povahu nezvykle hrubě. „Doufám, že uznáte, že je to on.“

Snaith vzal rám a pozorně si jej prohlížel. Pak ho obrátil a podíval se na zadní stranu. Chvíli zůstal bez hnutí, pak hodil rám na stůl a s temným zavytím vyskočil ze židle, zsinalý vztekem a zklamáním.

„Zloději!“ zařval a strašlivě zaklel.

„Vy zloději! Když ho do deset vteřin nenavalíte, bude po vás!“ A zděšený pan Lumley zjistil, že hledí přímo do hlavně zlověstné krátké pistole.

Vtom však nastal obrat. Ozval se klidný a rozšafný hlas:

„No tak, nechte toho, pane Williame Jenkinsi – nechte toho. Obávám se, že tentokrát jste se nachytal. Položte to a hezky se vzdejte, vidíte přece, že jste prohrál.“

Snaith, ohromen, se otočil a spatřil oba inspektory, jak na něho míří z revolveru. Čelist mu poklesla. Na okamžik se zdálo, že se bude bránit, ale pak mu pomalu povolily prsty a pistole dopadla na stůl.

„Želízka, Hughesi,“ pokračoval Niblock, „a pak můžeme schovat tyhle hračky a klidně si popovídat.“

Snaith, jako omámený, ani neodporoval, když si seržant strčil jeho pistoli do kapsy a nasadil mu želízka.

Když byl Snaith zneškodněn, Niblock se obrátil k panu Lumleymu.

„Promiňte mi,“ řekl zdvořile, „že jsem vás musel vystavit téhle nepříjemnosti, ale my jsme potřebovali, aby se před svědky prozradil, že mu záleží na rámu, a ne na obrazu. Díky vám, pane Lumley, to dokázal naprosto jasně.“ Pak se Niblock obrátil ke svému zajatci. „Musím vás varovat, Jenkinsi, že všeho, co řeknete, může být použito proti vám jako důkazu, ale zároveň, chcete-li, můžeme sepsat výpověď.“

Jenkins, ohromen náhlým obratem situace, neodpověděl.

„V tom případě,“ prohlásil Niblock, „raději půjdeme. Dovolíte-li, pane Lumley, odneseme si obraz i rám, a já vás co nejdříve zavolám a vysvětlím vám, co vám snad ještě není jasné.“

Za dva dny nato se pan Lumley dostavil na pozvání inspektora Niblocka do Scotland Yardu. Setkal se tam s oběma inspektory a jejich šéfem, jakož i s Lordem Wentworthem. Když pan Lumley vstoupil, lord vyskočil a běžel mu vstříc s napřaženou pravicí.

„A toto je člověk, jemuž jsem tolik zavázán,“ přivítal ho vřele. „Dovolte mi, drahý pane, abych vám projevil vděčnost a uznání za to, co jste udělal.“

Lord Arthur s rozzářenou tváří potřásl panu Lumleymu rukou.

„Ale,“ řekl pan Lumley poněkud v rozpacích, „já opravdu stále ještě nevím, co jsem to vlastně udělal.“

„Hned se to dovíte. Povězte nám to vy, pane inspektore, vy znáte podrobnosti lépe než já.“

„Pane Lumley,“ začal Niblock a při řeči poklepával ukazovákem, nachýlen nad stolem, „váš přítel pan Dobbs odhadl obraz přibližně na čtyřicet liber a pan Snaith neboli Jenkins na dva tisíce – alespoň jeho rám.“ Inspektorův hlas zněl nyní velmi důrazně. „Oba se mýlili. Obraz měl skutečnou hodnotu něco přes pětačtyřicet tisíc.“

Pan Lumley užasl.

„A chtěl byste vědět, co mu dodávalo tuto hodnotu?“ pokračoval Niblock, zřejmě ohromně potěšen senzací, kterou vzbudil. Otevřel zásuvku, vytáhl z ní krabičku, převrátil ji a po stole se rozlil proud stříbrného světla.

„Perlový náhrdelník!“ vykřikl pan Lumley.

„Ano, náhrdelník,“ pokračoval Niblock. „A ne jakýkoli náhrdelník. Slavný perlový náhrdelník lady Wentworthové, oceněný na čtyřicet pět tisíc liber, který jí byl před půl rokem ukraden.“

„Už si vzpomínám!“ zvolal pan Lumley. „Tehdy jsem o tom četl v novinách. Ale jak…“ nechápavě pohlédl na inspektora.

„To bylo tak. Asi před devíti měsíci si lord Arthur najal sluhu, mladého muže jménem William Jenkins. Jenkins byl velmi schopný pracovník a zdál se naprosto počestný a důvěryhodný. Ale byl to váš Silas S. Snaith.

Asi tři měsíce po tom, co Jenkins nastoupil, pořádal lord Wentworth ples a lady Wentworthová se rozhodla, že si pro tu příležitost vezme svůj slavný perlový náhrdelník. Lord Arthur jej vytáhl z trezoru a odevzdal jí ho asi v sedm hodin večer. Lady Wentworthová však perly nevzala hned na sebe, protože nebyla ještě převlečena, a po dobu večeře je nechala v zásuvce toaletního stolku. Když se chtěla kolem půl deváté oblékat na ples, perly byly pryč. Spustila ihned poplach, a soukromý detektiv, který byl přítomen, se ujal vyšetřování. Zatelefonoval pro policii a dům byl obklíčen. Nikdo nesměl dům bez prohlídky opustit. Tou dobou se už začínali sjíždět hosté, ale před nimi krádež zatajili a ples proběhl normálně. Při důkladném vyšetřování, které následovalo, padlo ihned podezření na Jenkinse, protože tu byl nový. Zjistilo se dále, že byl po pět minut mezi sedmou a osmou hodinou mimo dohled, a že tak mohl vniknout do ložnice lady Wentworthové. Zároveň bylo však také dokázáno, že neměl možnost z domu odejít ani se spojit s někým zvenčí. A protože se žádná z perel neobjevila na trhu, dospěli jsme k závěru, že je ukryl někde v domě. Ale i když jsme všechno důkladně prohledali, nenašli jsme nic.

Jistě pochopíte, pane Lumley,“ pokračoval inspektor Niblock s lehkým úklonem, „že když jsem slyšel, jak muž, jehož popis odpovídá Jenkinsovi, nabízí obrovské peníze za bezcenný obraz z pracovny lorda Arthura, začalo mě to zajímat, a když jste poznal Jenkinse mezi fotografiemi personálu lorda Arthura, začalo mě to zajímat ještě víc. Když jsme si od vás tady s kolegou obraz vypůjčili, zjistili jsme, že na zadní straně rámu je kolem dokola vydlabán žlábek a v něm že jsou kytem zalepeny perly. Perly jsme vytáhli a inscenovali jsme tu zkoušku u vás, abychom si byli jisti, že Jenkinsovi skutečně jde o rám. Ostatně on už se přiznal.

Jenkins byl totiž starý známý komorné lady Wentworthové Lucilly a často od ní slýchal o slavném náhrdelníku. Rozhodl se, že ho ukradne a perly pak bude jednotlivě prodávat na různých místech. Seznámil se s majordomem a na jeho přímluvu získal místo sluhy u lorda Arthura. Brzy však zjistil, že by se mu sotva podařilo náhrdelník hned vynést, a proto si napřed začal hledat vhodnou skrýš. Vyhlédl si ten rám, vydlabal do něj žlábek a čekal na vhodný okamžik.

V den plesu mu Lucilla řekla, že lady Wentworthová si hodlá náhrdelník vzít. Jenkins na Lucille nenápadně vyzvěděl, kam si její paní perly uložila, a když byli všichni u večeře, vklouzl do ložnice lady Wentworthové, vzal perly, běžel do pracovny a ukryl je v rámu.

Po celou dobu vyšetřování krádeže zůstal na místě jakoby nic, ale pak po třech měsících dal výpověď a odešel. Nyní mu šlo o to, jak se zmocnit obrazu. Sám se pro něj vrátit nemohl, protože ho tam znali. A tak si vymyslil ten svůj plán, a pochybuji, že by někdo přišel na lepší nápad.“

Zbývá už jen dodat, že brzy nato se pan Lumley stal šťastným příjemcem oněch dvou tisíc liber, které předtím odevzdal lordu Arthurovi, a zároveň šeku na slíbenou odměnu jednoho tisíce liber, neboť lord Arthur usoudil, že ze všech zúčastněných si tyto peníze nejvíce zaslouží právě on.

Agatha Christie

Agatha Christieová (1891) je po celém světě a v poslední době i u nás nepochybně jedním z nejznámějších současných autorů detektivního žánru. K její popularitě přispěly významně také její dramatické detektivky či dramatizace detektivek. Je to velmi plodná autorka a našla v detektivce i výnosné zaměstnání: od roku 1920, když vyšla její první knížka „Záhadný případ ve vile Styles“, napsala desítky detektivních románů, několik sbírek povídek a divadelních her. A také se s úspěchem vypracovala, neboť mnoho z jejich starších prací nepatří právě k reprezentativním dílům detektivní literatury. Její přednosti i nedostatky dobře obráží i její hlavní postava detektiva (má jich několik stálých i příležitostných) – Monsieur Hercule Poirot. Je to figurka malebná jako barvotiskový obrázek: Francouz (vlastně pardon, Belgičan), ale jakoby vystřižený z frašky. Zakládá si na svých napomádovaných knírech, nosí za všech okolností jen lakýrky a hedvábný kapesníček, za vrchol francouzského kulinářského umění považuje omeletu fines herbes a je hloupoučce ješitný na svou genialitu – tedy ve všem zřejmě pravý opak Angličana. Ve svých nejlepších dobrodružstvích patří však mezi dobré detektivy.

Náš příběh má jiného hrdinu, méně populárního, ale patrně originálnějšího. Je to detektiv ve staromódně dlouhých sukních, stará slečna Marplová, která dovede řešit spletité záhady vzdáleného světa, sedíc doma ve svém křesle s pletacími dráty v rukou. Dokáže to proto, že její dlouholetý praktický zájem o osudy bližních ji vždycky vybaví drobnou analogii či precedent v jejím maličkém světě, odlehlé anglické vesnici, jejíž duchovní a citovou anatomii ovládá až do mikroskopických podrobností; trochu se při tom červená, protože tím prozrazuje mnoho věcí, o kterých by při svém postavení vlastně ani vědět neměla. Příběh je převzat ze sbírky „Třináct problémů“, která vyšla v roce 1932.

11. Krev na dlažbě

„Já nevím, čím to je,“ řekla Joyce Lampriérová, „ale nerada o tom mluvím. Stalo se to sice už dávno – přesně řečeno před pěti lety –, ale mně to od té doby pořád leží v hlavě. Ta usměvavá pohoda navenek – a pod povrchem něco tak příšerného. A zvláštní na tom je, že i ta skica, kterou jsem tehdy namalovala, je tou divnou atmosférou nějak poznamenaná. Na první pohled je to jen celkem obyčejná hrubá skica příkré cornwallské uličky zaplavené sluncem. Ale když se na ni člověk chvíli dívá, najednou jako by se do ní vkrádalo něco zlověstného. Nikdy jsem ten obrázek neprodala, ale také jsem si jej nepověsila na zeď. Strčila jsem ho v ateliéru do kouta, obrácený ke zdi.

To místo se jmenovalo Rathole. Je to taková zajímavá cornwallská rybářská vesnička, snad až přehnaně malebná. Příliš to tam zavání umělou starobylostí pro turisty. Načesané slečny v strakatých pracovních pláštích tam za výkladem malují na pergamen různé staroanglické průpovídky. Je to všechno hezké a originální, ale zároveň nějak nepřirozené.“

„Tohle já znám,“ zavrčel Raymond West. „Asi to dělají ty zatracené turistické zájezdy. Žádná malebná vesnice jim neujde, když do ní vede alespoň uzoučká polní cesta.“

Joyce přikývla.

„Právě. Do Ratholu taky vedou jen uzoučké cesty, a ještě k tomu strmé jako stěna. Ale abych pokračovala. Tehdy jsem si zajela na čtrnáct dnů do Cornwallu, že tam budu malovat. V Ratholu je starý hostinec, který se jmenuje Polharwith Arms. Je to prý jediný původní dům, který se tu zachoval po španělském bombardování někdy kolem roku patnáct set.“

„Tenkrát se nebombardovalo,“ napomenul ji Raymond West přísně, „snaž se vyjadřovat správně historicky, Joyce.“

„No dobře. Tak zkrátka Španělé tenkrát někde na pobřeží vylodili kanóny a tu vesnici rozstříleli. O to tu ostatně nejde. Hostinec byl překrásný starý dům s jakýmsi krytým vchodem na čtyřech sloupech. Právě když jsem si na něj našla zajímavý pohled a pustila se do práce, objevilo se na horním konci strmé uličky auto a pomalu sjíždělo dolů. Samozřejmě že muselo zastavit zrovna před tím mým hostincem – a právě na místě, kde mi to nejvíc vadilo.

Z auta vystoupili dva lidé, muž a žena. Tehdy jsem si jich nijak blíž nevšimla. Vím jen, že ona měla na sobě nějaké bledě fialové plátěné šaty a stejný klobouk.

Za chvíli muž zase vyšel ven a k mé velké radosti odvezl vůz o kousek níž k přístavu a nechal ho tam stát. Právě když se vracel nazpět k hostinci, projelo uličkou další auto. Za volantem seděla osoba v nepředstavitelně strakatých kretonových šatech, myslím, že na nich převládaly červené poinsettie – a v obrovském slaměném širáku. Ten širák byl nějaký exotický, z Kuby nebo odkud, a byl stejně červený jako ty kytky na šatech.

Tohle auto naštěstí nezastavilo před hostincem a zajelo rovnou dolů k prvnímu vozu. Tam teprve ta osoba vystoupila, a když ji ten člověk uviděl, začal na ni radostně mávat a volat: ‚Carol! Kde se tu berete? To je ale náhoda, potkat vás po těch letech, zrovna tady! Tamhle jde Margery – to je moje žena, víte? Pojďte, musíte se s ní seznámit.‘

Šli spolu vzhůru ulicí, a ta první žena, která se objevila ve dveřích hostince, jim šla naproti. Tu, které říkali Carol, jsem zahlédla jen zběžně, když kolem mne prošla, ale stačila jsem zaznamenat silně napudrovanou bradu a křiklavě namalované rty, a jen tak bezděky mě napadlo, že z ní ta Margery asi moc velkou radost mít nebude. Margery jsem sice zblízka neviděla, ale z dálky mi připadala spíš nevzhledná a velice skromná a způsobná.

Samozřejmě, nic mi do nich nebylo, ale občas se stane, že člověk takhle náhodou zahlédne nějaký podivný útržek cizího života a tak ho to zaujme, že o tom pak musí přemýšlet. Z místa, kde jsem stála, bylo sem tam slyšet něco z toho, co si povídali. Umlouvali si, že se půjdou koupat. Manžel – vyrozuměla jsem, že se jmenuje Denis – navrhoval, aby si najali loďku a veslovali podél pobřeží. Že prý je tam někde asi na míli daleko slavná jeskyně, která stojí za podívanou. Carol prohlásila, že by tu jeskyni také ráda viděla, ale že tam půjde horní cestou přes útesy a prohlédne si ji ze souše. Že prý se na lodičce bojí. Nakonec se dohodli, že Carol půjde k jeskyni pěšinou po kraji útesů a Denis s Margery pojedou loďkou a v jeskyni se sejdou.

Když jsem je tak slyšela mluvit o koupání, dostala jsem chuť taky se vykoupat. Bylo horko a práce se mí stejně zvlášť nedařila. A pak se mi zdálo, že odpolední slunce bude pro mou skicu zajímavější. Složila jsem si věci a šla se koupat do malé zátočiny, kterou jsem objevila – ležela opačným směrem než ta jeskyně a dohromady nikdo o ní nevěděl. Báječně jsem se vykoupala, místo oběda jsem si tam snědla uzený jazyk v konzervě a dvě rajčata a po obědě jsem se vrátila do Ratholu s novým elánem do práce. V Ratholu jako by všechno spalo. Měla jsem pravdu s tím odpoledním sluncem, stíny byly daleko výraznější. Starý hostinec byl ústřední motiv mého obrazu. Stál ve stínu a přímo před něj na dlažbu dopadal šikmo pruh slunečního světla, což působilo zvláštním dojmem. Usoudila jsem, ze výprava k jeskyni šťastně skončila, protože na zábradlí balkónu se sušily dvoje plavky, jedny červené a druhé modré.

Pak se mi něco v rohu obrazu nezdálo a chvíli jsem zůstala nad ním skloněná a napravovala chybu. Když jsem hlavu zase zvedla, stál před hostincem opřen o sloup nějaký člověk, jako by byl ze země vyrostl. Byl oblečen jako námořník, a patrně to byl rybář. Ale měl přitom dlouhý černý plnovous, a kdybych byla potřebovala model pro zlotřilého španělského kapitána, nebyla bych si mohla přát nic lepšího. Rychle jsem se pustila do práce, než mi zas odejde, ačkoli tam stál, jako by chtěl ten sloup podpírat do soudného dne.

Nakonec se přece jen pohnul, ale to už jsem naštěstí měla namalováno všechno, co jsem potřebovala. Stoupl si vedle mě a dal se do řeči. A řečí měl jako vody.

‚Rathole,‘ prohlásil úvodem, ‚je velice zajímavé místo.‘

To už jsem věděla, ale i když jsem mu to řekla, nebylo to nic platné. A tak jsem musela vyslechnout celou historii toho bombardování – totiž ostřelování –, a jak zdejší hostinský padl jako poslední. Jak ho na prahu vlastního hostince probodl mečem španělský kapitán a jak jeho krev potřísnila dlažbu a jak se ji sto let nikomu nepodařilo smýt.

Všechno to báječně ladilo s tou příjemně ospalou náladou letního odpoledne. Ten člověk měl velice lahodný hlas, ale zároveň v něm zazníval jakýsi strašidelný spodní tón. Přes všechnu obřadnost v jeho chování jsem měla pocit, že je v podstatě krutý. Vlastně teprve on mi pomohl pochopit, co to byla inkvizice a jaké strašlivé věci tu Španělé napáchali.

A zatímco mi to všechno vypravoval, já jsem malovala, až jsem si najednou s úžasem všimla, že jsem samým vzrušením z jeho vyprávění namalovala něco, co ve skutečnosti neexistuje. Na tu bílou, sluncem ozářenou plochu dlažby před hostincem jsem namalovala krvavé skvrny. Připadalo mi podivuhodné, jak snadno se člověk může stát hříčkou vlastní obrazotvornosti, ale pak jsem se podívala na dlažbu před hostincem a strnula jsem podruhé. Moje ruka namalovala pouze to, co viděly oči – kapky krve na bílé dlažbě.

Chvíli jsem se na ně dívala a pak jsem zavřela oči a řekla jsem si: Nebuď husa, vždyť tam nic není. Ale když jsem oči zase otevřela, krev tam byla stále.

Najednou jsem měla pocit, že už to dál nevydržím. Zarazila jsem proud rybářových slov a zeptala jsem se ho:

‚Prosím vás, já totiž dost dobře nevidím, ale nejsou to tamhle na zemi krvavé skvrny?‘

Podíval se na mne shovívavě a laskavě.

‚Dneska už tu není žádná krev, slečinko. Tamto, co jsem vám povídal, se stalo skoro před pěti sty lety.‘

‚Já vím,‘ řekla jsem na to, ‚ale já myslím teď – tam… na té dlažbě…,‘ nemohla jsem to dopovědět. Najednou mi bylo jasné, že on nemůže vidět, co vidím já. Vstala jsem a začala si skládat věci. Ruce se mi třásly. Mezitím vyšel z hostince onen mladý muž, který ráno přijel vozem. Znepokojeně se rozhlížel sem a tam. Jeho manželka zatím sbírala na balkóně usušené plavky. Muž zamířil ulicí k svému autu, ale najednou přešel přes cestu a obrátil se na rybáře:

‚Nevíte náhodou,‘ otázal se, ‚vrátila už se ta paní, co přijela tím druhým vozem?‘

‚Myslíte tu paní v těch strakatých šatech? Tak tu jsem neviděl. Ona šla dneska ráno horní cestou k jeskyni.‘

‚Já vím, já vím, my jsme se tam společně koupali, a ona pak šla zase pěšky nazpět, a od té doby jsem ji neviděl. Ale přece už by ‚tu mela dávno být. Doufám, ze cesta přes skály není nebezpečná?‘

‚To je podle toho, kudy se jde, nejlepší je vzít si s sebou někoho, kdo to tu zná.‘

Zřejmě tím myslil sebe a chystal se k širšímu výkladu, ale mladý muž ho bez okolků přerušil, rozběhl se k hostinci a volal na manželku na balkóně:

‚Představ si, Margery, Carol se ještě nevrátila! To je zvláštní, co?‘

Neslyšela jsem, co Margery odpověděla, ale její manžel pokračoval: ‚Co se dá dělat, dál už čekat nemůžeme, když ještě dnes chceme dorazit do Penritharu. Jsi hotova? Já zatím otočím vůz.‘

Za chvíli nato oba nasedli do auta a odjeli. Já jsem zatím sbírala odvahu, abych sama sobě dokázala, že s tou krví je to všechno nesmysl. Když auto odjelo, šla jsem si prohlédnout dlažbu před hostincem zblízka. Žádná krev tam samozřejmě nebyla. Opravdu to byl všechno jen výplod mé bujné fantazie. Ale tím to bylo ještě strašidelnější. A jak jsem tam tak stála, uslyšela jsem za sebou rybářův hlas.

Rybář se na mě zvědavě díval. ‚Tak vám se zdálo, že tady vidíte krev?‘

Přikývla jsem.

‚To je divná, moc divná věc. My tady u nás máme totiž takovou pověru, že když tu krev někdo uvidí…‘

Rybář se odmlčel.

‚Nu, co dál?‘, zeptala jsem se.

Rybář pokračoval tím svým tichým hlasem, sice s cornwallským přízvukem, ale přirozenou plynulou, kultivovanou řečí bez typických dialektových obratů.

‚Říká se totiž, že když někdo tu krev uvidí, do čtyřiadvaceti hodin někdo umře.‘

Br! Až mě z toho zamrazilo.

Rybář hovořil přesvědčivě dál: ‚V kostele je takový zajímavý nápis o tom, jak zemřel…‘

‚Stačí, děkuji,‘ řekla jsem rozhodně, otočila jsem se na podpatku a šla jsem domů. Právě když jsem docházela ke dveřím domku, kde jsem bydlila, viděla jsem z dálky, jak se po skalní pěšině blíží žena, které říkali Carol. Na šedivém pozadí skal vypadala jako zlověstný květ jedovaté rostliny. Její klobouk měl barvu krve…

Tak a dost, řekla jsem si. Ta krev mi opravdu straší v hlavě.

O něco později jsem slyšela, jak nastartovalo auto. Napadlo mě, nejede-li také do Penritharu; ale ona zahnula doleva opačným směrem. Dívala jsem se, jak vůz pomalu šplhá do kopce a mizí za ním, a nějak se mi ulevilo. Rathole znovu upadl do své obvyklé pokojné ospalosti.

„Je-li tohle všechno,“ řekl Raymond West, když se Joyce odmlčela, „hned vám řeknu svou diagnózu. Špatné trávení, mžitky před očima po jídle.“

„Ono to není všechno,“ řekla Joyce… „Povím vám, co bylo dál. Dva dny nato jsem zahlédla v novinách zprávu pod titulkem ‚Osudné koupání‘. Líčilo se v ní, jak se v Landeerském zálivu, o něco dál na pobřeží, utopila při koupání nějaká paní Dacrová, manželka kapitána Denise Dacra. Manželé Dacrovi byli hosty tamního hotelu. Chystali se, že se půjdou koupat, ale zvedl se studený vítr, a kapitán Dacre prohlásil, že je moc zima, a odešel ještě s jinými hotelovými hosty na golfové hřiště. Paní Dacrová však tvrdila, že jí zima není, a šla se koupat do zálivu sama. Když se dlouho nevracela, její manžel se ji tam s přáteli vypravil hledat. Našli její šaty složené pod skálou, ale po nebohé paní nebyla ani stopa. Mrtvolu našli teprve za týden, když ji moře vyneslo na pobřeží o něco dále na jih. Na hlavě měla ošklivou ránu, kterou utržila před smrtí, a závěr zněl, že narazila hlavou na kámen při skoku do vody. Podle mých výpočtů musila zemřít právě dvacet čtyři hodiny po tom, co jsem viděla ty krvavé skvrny.“

„Protestuji,“ ozval se sir Henry. „Tohle není žádná záhada, to je strašidelný příběh. Slečna Lampriérová je zřejmě médium.“

Pan Petherick si odkašlal, jak míval ve zvyku, než promluvil.

„Jedno mě na tom zaráží…“ řekl, „a to je ta rána na hlavě. Podle mého názoru tu nemůžeme vyloučit možnost zločinu. Ale chybí nám faktický podklad. Halucinace nebo vidina slečny Lampriérové je sice zajímavá, jenže mně není jasné, k čemu se tu vlastně máme vyjádřit.“

„Špatné trávení a shoda okolností.“ řekl Raymond, „a ostatně jak víš, že šlo o tytéž lidi? A mimoto ta kletba či pověra, nebo co to bylo, platí jistě jen pro místní lidi.“

„Já mám takové tušení,“ řekl sir Henry, „že s tím má něco společného ten zlověstný námořník. Ale souhlasím s panem Petherickem, že nám slečna Lampriérová neuvedla žádná fakta.“

Joyce se obrátila k dr. Penderovi.

„Příběh je velice zajímavý,“ řekl dr. Pender s úsměvem a potřásl hlavou, „ale obávám se, že musím souhlasit se sirem Henrym a s panem Petherickem, že tu dohromady není čeho se chytit.“

Joyce se tázavě podívala na slečnu Marplovou a slečna Marplová se na ni usmála.

„Já mám také dojem, má milá, že to od vás nebylo docela poctivé,“ řekla. „Samozřejmě, pokud jde o mě, je to něco jiného. Myslím to, že my jako ženy dovedeme ocenit ten vtip se šaty. Ale od muže není možné chtít, aby na to přišel. Musela v tom být spousta rychlých převleků. Byla to velice špatná žena. A ještě špatnější muž.“

Joyce na ni hleděla s úžasem.

„Tetičko Jane,“ řekla, a pak se rychle opravila, „totiž slečno Marplová… vždyť vy… mně se zdá, že vy víte, jak to bylo.“

„Ono totiž, má milá,“ řekla slečna Marplová, „ono je to daleko snadnější pro mne, když tu klidně sedím na místě, než pro vás – tím spíš, že vy jako umělkyně jste jistě zvlášť citlivá na atmosféru. Ale já, která tu jen sedím a pletu, vidím prostě fakta. Ta krev samozřejmě kapala na dlažbu z těch plavek, a protože byly červené, vrahové sami si toho nevšimli, že jsou krvavé. Chudinka malá, taková mladá!“

„Promiňte, slečno Marplová,“ řekl sir Henry, „ale uvědomte si, že já nemám pořád ještě tušení, o čem vlastně mluvíte. Vy a slečna Lampriérová to zřejmě víte, ale my muži vůbec nevíme, oč jde.“

„Tak já vám teď povím konec příběhu,“ řekla Joyce. „To bylo o rok později. Zajela jsem si tehdy na východ do jednoho malého přímořského městečka a kreslila jsem tam. A najednou jsem měla zvláštní pocit něčeho, co už jsem jednou zažila. Přede mnou na ulici stáli muž a žena a vítali se s třetí osobou, která měla na sobě strakaté kretonové šaty s květy poinsettií. ‚Carol! Kde se tu berete? To je ale náhoda, potkat vás takhle po letech! Znáte mou ženu? Joan, to je moje stará známá slečna Hardingová!‘

Poznala jsem toho muže okamžitě. Byl to týž Denis, kterého jsem viděla v Ratholu. Manželka byla jiná – totiž tentokrát to nebyla Margery, ale Joan; jenže typ to byl tentýž, spíš nesmělá a naprosto nenápadná. Mně se v tu chvíli zdálo, že jsem se zbláznila. Začali si umlouvat, že se půjdou koupat. A teď vám povím, co jsem udělala. Sebrala jsem se a šla jsem rovnou na policii. Obávala jsem se, že si budou myslit, že mi přeskočilo, ale to mi bylo jedno. A náhodou to všechno dopadlo dobře. Byl tam právě nějaký inspektor ze Scotland Yardu, přijel právě kvůli tomu. Ukázalo se – ještě dnes mě mrazí, když o tom mluvím –, že policie již nějakou dobu Denise Dacra podezřívala. On se tak ve skutečnosti nejmenoval – vystupoval pokaždé pod jiným jménem. Seznamoval se s dívkami, obvykle s nenápadnými putičkami, které neměly dohromady žádné příbuzné nebo přátelé; a pokaždé se s tou dívkou oženil, dal ji pojistit na život na velkou sumu a pak – raději na to ani nemyslet! Ta, které říkal Carol, byla jeho skutečná manželka. Postupovali vždycky podle stejného plánu. A tak mu na to také přišli. Pojišťovnám to začalo být podezřelé. Ten člověk vždycky přijel se svou novou manželkou do nějakého přímořského místa, setkali se tam s tou druhou a šli se společně koupat. Muž manželku zavraždil, Carol si oblékla její šaty a vrátila se s ním na loďce. Denis se chvíli sháněl po domnělá Carol a pak s manželkou odjel. Za městem se Carol zase rychle převlékla do svých strakatých šatů, namalovala se a vrátila se pro svůj vůz. Vždycky si napřed zjistili směr pobřežního proudu, aby mohli inscenovat domnělé utopení v dalším lázeňském místě tím směrem. Tam se Carol v úloze nové manželky šla koupat do nějaké odlehlé zátoky, nechala šatstvo skutečné manželky u paty skály, odešla ve svých květovaných šatech a pak někde klidně čekala, až za ní manžel přijede.

Když tehdy zabili ubohou Margery, ta druhá si umazala plavky od krve, ale protože byly červené, nevšimli si toho, jak správně poznamenala slečna Marplová. Ale když je dali sušit na balkón, krev z nich začala kapat! Br!“ Joyce se zachvěla. „Vidím to jako dnes.“

„Ovšem,“ řekl sir Henry, „teď si vzpomínám. Ten člověk se jmenoval pravým jménem Davis. Úplně mi vypadlo z paměti, že si také někdy říkal Dacre. Dělali to chytře. Nikdy jsem nechápal, jak se mohlo stát, že si nikdo nevšiml té záměny osob. Bylo to patrně tím, jak říká slečna Marplová, že si lidé snáze pamatují šaty než tváře. Ale plán to byl prohnaný, protože i když jsme Davise podezřívali, nemohli jsme ho usvědčit, protože měl pokaždé nezvratné alibi.“

„Teto Jane,“ řekl Raymond a tázavě se podíval na slečnu Marplovou, „jak to děláte? Měla jste přece vždycky tak klidný život, a přesto vás zřejmě nic nepřekvapí.“

„Mně se vždycky zdá, že na světě je vlastně všechno stejné,“ řekla slečna Marplová. „My jsme tu na příklad měli před časem nějakou paní Greenovou a ta pochovala pět dětí – a všechny je měla pojištěné. A tak to přirozeně začalo být lidem divné.“

Slečna Marplová potřásla hlavou.

„Na vesnici se děje spousta ošklivých věcí. Já jen doufám, že vy mladí už nebudete mít nikdy příležitost poznat tolik špatnosti.“

Dorothy L. Sayersová

Dorothy L. Sayersová (1893-1957) patří nepochybně ke světové elitě detektivních autorů. Její detektiv, dobře u nás známý lord Petr Whimsey, je tak ideálně sympatický džentlmen každým coulem, že by čtenář dokázal ospravedlnit trvající existenci anglické aristokracie. Jeho zápletky jsou vždy vtipné a realistické a odehrávají se vždy v originálním prostředí, které samo od autorky nepochybně vyžadovalo důkladné předběžné studium jeho reality; vše, co o lordu Petrovi bylo napsáno, má tak velmi dobrou literární úroveň a nikdy nehřeší proti vkusu. Masy čtenářů po celém světě jistě litují že počet dobrodružství lorda Petra byl předčasně uzavřen neboť autorka se už před lety rozhodla, podobně jako kdysi duchovní otec Sherlocka Holmese –, že svého hrdinu odvolá ze scény na vrcholu jeho slávy, aby se mohla věnovat jiné činnosti. Zásluhy Dorothy L. Sayersové o detektivní žánr nezáležejí však jen v její vlastní tvorbě, nýbrž také v inteligentní a zasvěcené činnosti organizační, kritické a ediční; vděčíme ji mimo jiné zejména též za tři objemné a výborně uspořádané svazky „Výběru detektivních, napínavých a záhadných povídek“, které vyšly v letech 1928-1935.

Protože všechna kratší dobrodružství lorda Petra jsou našim čtenářům dobře známa z dřívějších dosud dobrých překladů, zařazujeme i zde povídku netypickou a málo známou, a to při plném vědomí, že se jen stěží směstnává do rámce klasické detektivky, jak je definována v předmluvě. Vyšla v r. 1933 v americkém časopise „Mystery League“, pro který ji objevil Ellery Queen, sám velká autorita v oboru teorie i praxe detektivní literatury.

12. Podezření

Jak ovzduší v železničním kupé houstlo dýmem tabáku, uvědomoval si pan Mummery stále zřetelněji, že mu snídaně zůstala nějak ležet v žaludku.

Na snídani samé nemohlo být nic špatného: černý chléb, bohatý na vitaminy, jak to doporučuje dietní odborník v Morning Star, do zlata opečená slanina, dokonale udělaná sázená vejce, káva, jakou dokáže uvařit jen paní Suttonová. Ta paní Suttonová je pravá perla, zaplať pánbůh za ni. Však od toho svého nervového zhroucení v létě by Ethel už ani nedokázala zvládnout ty nevycepované holky, které se u nich dosud střídaly v bouřlivém sledu. Chudinka Ethel, dnes ji rozčilí každá maličkost. Pan Mummery se statečně snažil nebrat na vědomí vzrůstající nevolnost a jen doufal, že na něho nejde nějaká nemoc. Nehledě na obtíže, které by to způsobilo v podniku, hrozně by to poplašilo Ethel, a pan Mummery byl ochoten kdykoli obětovat svůj drobný a celkem nezajímavý život, jen aby Ethel ušetřil sebemenší starosti.

Pan Mummery strčil do úst pilulku pro trávení – v poslední době měl vždycky nějakou při sobě – a rozevřel noviny. Nebylo v nich nic zvlášť zajímavého. V parlamentě někdo interpeloval ve věci úředních psacích strojů. Princ Waleský s úsměvem zahájil celostátní výstavu obuvi. V liberální straně nastal další rozkol. Policie stále ještě hledá zenu, která je v podezření, že otrávila v Lincolnu celou rodinu. Dvě dívky zahynuly při požáru továrny. Slavná filmová hvězda se počtvrté rozvádí.

Na Paragonském nádraží pan Mummery vystoupil z vlaku a nasedl do tramvaje. Nevolnost už nyní přerůstala v potřebu zvracet. Šťastně se však dostal do kanceláře, než došlo k nejhoršímu. A jen usedl ke stolu, sice bledý, ale už zcela při sobě, vrazil do dveří jeho hovorný společník.

„Brýtro, Mummery,“ zahlaholil pan Brooks a dodal nezbytné: „Stačí vám tahle zima?“

„Stačí,“ odpověděl pan Mummery. „Dokonce je až nepříjemně lezavá.“

„Hnusná zima, hnusná,“ řekl pan Brooks. „Cibule už máte v zemi?“

„Ještě ne všechny,“ přiznal se pan Mummery. „Mně totiž poslední dobou nějak není…“

„Chyba,“ přerušil ho pan Brooks, „velká chyba. Mají se sázet časně. Já jsem to udělal minulý týden. Na jaře budu mít zahrádku jako klícku, pokud je to ovšem ve městě vůbec možné. Vy to máte dobré, že bydlíte venku. Lepší než tady v Hullu, co? Ačkoli my tady máme místy taky dost vzduchu, kousek dál od středu. Jak se daří doma?“

„Děkuju, ženě už je daleko líp.“

„To rád slyším, to rád slyším. Doufám, že ji tu v zimě zase uvidíme, to víte, v divadelním kroužku už se jí nemohu dočkat. Já nikdy nezapomenu, jak loni hrála v ‚Romanci‘. Tenkrát přece publikum kvůli ní a mladému Welbeckovi div nezbořilo sál. Zrovna včera se mě na ni Welbeckovi ptali.“

„To je od nich hezké. Doufám, že už brzy bude zase schopna chodit mezi lidi. Ale doktor říká, že to nesmí přehánět. Hlavně žádné starosti, to prý je to nejdůležitější. Musí hezky pomaloučku; a ne chtít dělat spoustu věcí najednou.“

„To je svatá pravda, svatá pravda. Nejhorší ze všeho jsou starosti. Já už si je léta nedělám – a podívejte se, jak mi to svědčí. Jsem jako křepelka, i když mi už víckrát nebude padesát. Ale poslyšte, vy nevypadáte zrovna nejlíp.“

„Mám něco s trávením,“ řekl pan Mummery. „Nic to dohromady není, asi jsem si nachladil žlučník.“

„To bude ono,“ zaradoval se pan Brooks. „Trávení trápení, hehe! To jsou věci, to jsou věci… no, abych se snad už taky pustil do práce, ne? Kampak jsem dal tu smlouvu s Ferrabym?“

Pan Mummery nebyl dnes ráno právě v nejlepší konverzační formě, a proto s povděkem přijal páně Brooksovo rozhodnutí. Další půl hodiny se mohl klidně věnovat svým povinnostem obchodníka s realitami. Ale zanedlouho spustil pan Brooks znovu:

„Poslyšte,“ zeptal se z ničeho nic, „neví vaše žena o nějaké dobré kuchařce?“

„To neví,“ odpověděl pan Mummery. „Dneska se dobrá kuchařka těžko shání. Ale proč se ptáte? Snad vám vaše stará Betty nedala výpověď?“

„Chraň bůh, to ne!“ zasmál se pan Brooks. „Na to by muselo přijít nejmíň zemětřesení, aby se nás Betty pustila. Ne, je to pro Philipsonovy. Jejich kuchařka se vdává. To je na nich to nejhorší. A taky jsem Philipsonovi říkal, ať si dá pozor. ‚Neberte si žádnou, o které nic nevíte,‘ povídám mu, ‚abyste snad nepadl na tu travičku – jakpak ona se jmenuje – jo, Andrewsová. Nerad bych vám teď kupoval věnec na pohřeb,‘ povídám. On se tomu smál, ale já na tom nevidím nic k smíchu, a taky jsem mu to řekl. Opravdu někdy nevím, nač si platíme policii. Už je to skoro měsíc, a nejsou schopni tu ženskou najít. Vědí zatím jen to, že prý je pořád někde v okolí a že se bude možná ucházet o místo kuchařky. Kuchařky! Co byste tomu řekl?“

„Tak ona podle vás nespáchala sebevraždu?“ otázal se pan Mummery.

„Houby sebevraždu!“ opáčil pan Brooks ne zrovna slušně. „Tomu nevěřte, člověče. Ten plášť, co našli v řece, to je pustý švindl. Tyhle ženské nikdy neskáčou do vody, kdepak!“

„Jaké ženské?“

„No přece ty, co jsou zatížené na arsenik. Ty jsou náramně opatrné na vlastní kůži. Mazané jako opice, potvory. Jen aby ji chytili, než to zkusí na někom dalším. Však jsem Philipsonovi říkal…“

„A vy myslíte, že to ta Andrewsová skutečně udělala?“

„Že to udělala? To se ví, že to udělala. Vždyť je to jasné jako facka. Nejdřív se starala o starého otce a ten náhle umřel – však taky po něm dědila. Pak vedla domácnost nějakému staršímu pánovi a ten taky náhle zemřel. A teď máte toho pána a paní – on umřel na otravu arsenikem a ona se z toho jen taktak dostala. Kuchařka zmizí, a vy se ještě ptáte, jestli to udělala! Vsadím se, že až vykopou tatínka a tamtoho prvního starého pána, najdou v nich taky fůru arseniku. Jak taková ženská začne, pak neví, kdy přestat. Už bez toho nemůže být nebo co.“

„Patrně,“ řekl pan Mummery. Znovu vzal do ruky noviny a pozorně si prohlížel fotografii zmizelé ženy. „Vypadá docela neškodně,“ poznamenal po chvilce, „spíš tak rozšafně a mateřsky…“

„Mně se nelíbí její ústa,“ prohlásil pan Brooks, jehož oblíbenou teorií bylo, že se povaha jeví na tvaru úst. „Já bych takové ženské už na první pohled nevěřil.“

Panu Mummerymu se postupně udělalo lépe. Měl trochu strach z oběda a pro jistotu si dal jen kousek vařené ryby a vanilkový krém a dal si záležet na tom, aby se po jídle příliš prudce nepohyboval, K jeho nevýslovné úlevě zůstaly ryba i krém tam, kam je uložil, a nedostavily se ony nepříjemné bolesti, které ho posledních čtrnáct dní téměř pravidelně trápily. K večeru už byl téměř bezstarostný. Přestala ho strašit představa nemoci a lékařských účtů. Po cestě na nádraží koupil ženě kytici cihlově červených chryzantém, a když vystoupil z vlaku, vykročil k domovu pln radostného očekávání.

Byl trochu zklamán, když nenašel ženu v obývacím pokoji. Stále s kyticí v ruce, zamířil chodbou ke kuchyni a otevřel dveře.

V kuchyni byla jen kuchařka. Seděla u stolu zády k němu, a když ho uslyšela, skoro provinile vyskočila.

„Ježíšikriste,“ řekla, „to jsem se vás lekla! Neslyšela jsem bouchnout domovní dveře.“

„Kde je moje žena? Snad jí není zase špatně?“

„Ale rozbolela ji, chudinku, hlava, tak jsem ji uložila a o půl páté jsem jí donesla čaj. Teď si asi trochu zdřímla.“

„Ale, ale,“ znepokojil se pan Mummery.

„Já si myslím, že to má z toho gruntování v jídelně,“ řekla paní Suttonová. „Však jsem jí říkala: ‚Milostpaní, dejte si pozor, ať to nepřeženete,‘ ale však ji znáte. Nedá si pokoj, pořád musí něco dělat.“

„Já vím,“ řekl pan Mummery. „Vy za to nemůžete, paní Suttonová. Vždyť já oceňuji, jak se o nás oba staráte. Skočím se teď nahoru na ni podívat, ale když spí, nebudu ji budit. A mimochodem, paní Suttonová, copak je dneska k večeři?“

„No, já jsem vám připravila výborné dušené hovězí s ledvinkami v paštice z lístkového těsta,“ řekla paní Suttonová tónem, který naznačoval, že kdyby se mu to snad nelíbilo, ona to může všechno mávnutím proutku proměnit bud ve starou tykev, nebo ve zlatý kočár, jako v Popelce.

„Já nevím…“ začal pan Mummery, „jestli takové lístkové těsto…“

„Jen se podívejte, jak je křehoučké,“ ohradila se paní Suttonová a otevřela troubu, aby se mohl pan Mummery na vlastní oči přesvědčit. „A je čistě máslové, protože jste říkal, že vám sádlo nedělá dobře.“

„To jste hodná, děkuji vám,“ řekl pan Mummery. „Jistě bude výborné. Není mi totiž poslední dobou nějak dobře, a sádlo mi nesvědčí.“

„Copak o to, ono sádlo někomu opravdu nesvědčí, to je fakt,“ souhlasila paní Suttonová. „Asi jste si musel trochu nastydnout žlučník. Tohle počasí nedělá nikomu zvlášť dobře.“

Kuchařka se jala sbírat se stolu obrázkový časopis, který před chvílí četla.

„Nebude si milostpaní přát večeři do postele?“

Pan Mummery prohlásil, že se zeptá, a po špičkách vystoupil do prvního patra. Ethel ležela schoulená pod prachovou pokrývkou a vypadala na obrovské manželské posteli nesmírně droboučká a křehká. Když pan Mummery vstoupil, pohnula se a usmála se na něho.

„Tak už jsem tady, miláčku,“ řekl pan Mummery.

„Už? Asi jsem spala. Přišla na mě najednou taková malátnost a migréna, že mě paní Suttonová poslala do postele.“

„Ty se dost nešetříš, srdíčko,“ řekl její manžel, vzal ji za ruku a sedl si na kraj postele.

„Já vím, já zlobím… To jsou krásné kytky, Harolde! Tos přinesl mně?“

„Tobě jediné, panenko,“ řekl manžel něžně. „Co mi za to dáš?“

Paní Mummeryová se zasmála a pan Mummery si vybral několikanásobnou odměnu.

„Tak už dost, ty sentimentální blázínku,“ řekla paní Mummeryová. „A teď běž, já vstanu.“

„Raději zůstaň ležet, srdíčko. Paní Suttonová ti přinese večeři do postele,“ řekl její manžel.

Ethel chtěla namítat, ale pan Mummery byl neoblomný. Nebude-li se Ethel šetřit, nepustí ji do dramatického kroužku. Tam už se na ni všichni těší, Welbeckovi se na ni ptali a prý říkali, že nevědí, co by si bez ní počali.

„Opravdu?“ otázala se Ethel oživeně. „To je od nich hezké, že o mě tak stojí. Já si tedy snad přece jen raději lehnu. A jak se měl můj mužíček celou tu dobu, co jsem ho neviděla?“

„Ušlo to, ušlo to.“

„Už tě nebolelo bříško?“

„Jen docela maličko, ale už to docela přešlo. Jen si, má panenko, nedělej starosti.“

Pan Mummery neměl žádné potíže ani nazítří, ani den potom. Podle rady dietního odborníka z novin začal pít pomerančovou šťávu a byl s výsledky této kůry velice spokojen. Ale ve čtvrtek v noci se mu udělalo tak zle, že se Ethel polekala a poslala přes jeho protesty pro lékaře. Lékař mu změřil tep, podíval se mu na jazyk a prohlásil, že to nebude nic vážného. Jak se ukázalo, pan Mummery snědl den předtím k večeři vepřové nožičky a mléčný puding a na to vypil před spaním velkou sklenici pomerančové šťávy, jak předpisovala jeho nová kůra.

„To máte z toho,“ zasmál se dr. Griffith. „Pomerančová šťáva je výborná věc a vepřové nožičky taky, ale každé zvlášť. Dohromady jsou neobyčejně špatné pro žlučník. Nevím, čím to je, ale je to nesporně tak. Dám vám něco pro utišení a pár dní se držte tekuté stravy a nejezte vepřové. A vy, paní Mummeryová, si nedělejte starosti, je zdravý jako řípa. To spíš na vás musíme dávat pozor. Mně se ty vaše kruhy pod očima vůbec nelíbí. Já vím, já vím, nevyspala jste se… Užíváte pravidelně tonikum, které jsem vám předepsal? Sláva. A o manžela nemějte strach, však ho zas brzy postavíme na nohy.“

Předpověď se splnila, ale ne hned. I když jedl jen kaše, bílý chléb s máslem a výtečný hovězí vývar, který mu paní Suttonová zvlášť vařila a Ethel nosila do postele, panu Mummerymu bylo ještě celý pátek nevolno a teprve v sobotu odpoledne se odhodlal sestoupit na dosud nejistých nohou do přízemí. Zřejmě ho to „pořádně vzalo“. Nicméně byl schopen vyřídit několik spisů, které mu pan Brooks poslal z kanceláře k podpisu, a uvést do pořádku domácí účetnictví. Ethel se v účtech nevyznala, a pan Mummery je vždycky prohlížel s ní. Když vyřídil řezníka, pekaře, mlékařku a uhlíře, pan Mummery zvedl hlavu od knih:

„To je všechno, miláčku?“

„No, ještě je tu paní Suttonová za poslední měsíc,“

„Máš pravdu. A poslyš, miláčku, jsi s ní opravdu spokojená?“

„Já moc – ty snad ne!! Báječně vaří a je hrozně milá a stará se o nás jako o vlastní. A uznej, že jsem dobře udělala, když jsem se tehdy moc dlouho nerozmýšlela a najala jsem ji.“

„Moc dobře jsi udělala,“ souhlasil upřímně pan Mummery.

„Bylo to skoro, jako by nám spadla z nebe, zrovna když nám ta nemožná Jane utekla bez výpověď. Tenkrát jsem myslela, že si zoufám. Samozřejmě, byla to tak trochu sázka do loterie, vzít si ji jen tak bez doporučení, ale když se donedávna starala o starou matku, těžko mohla nějaké doporučení mít.“

„To těžko…“ řekl pan Mummery. Tehdy se mu to sice nelíbilo, ačkoli nijak neodporoval, protože bylo jasné, že někoho v domácnosti mít musí. A pokus se v praxi tak skvěle osvědčil, že teď už teprve neměl co namítat. Jednou sice nesměle navrhl, že by mohl zatelegrafovat farářovi v místě předešlého bydliště paní Suttonové, ale Ethel prohlásila, že by jim stejně nedovedl říci, jak vaří, což je konec konců to hlavní.

Pan Mummery odpočítal peníze.

„A abych nezapomněl, miláčku,“ dodal, „připomeň paní Suttonové, když už si musí přečíst noviny, než já přijdu dolů k snídani, ať mi je alespoň laskavě zase pořádně složí.“

„Ty jsi ale pedant, miláčku,“ řekla jeho manželka.

Pan Mummery vzdychl. Nedovedl jí vysvětlit, že mu zvlášť záleží na tom, aby dostal ranní noviny svěží a neporušené, jaksi panenské. Ženské pro takovéhle věci nemají smysl.

V neděli bylo panu Mummerymu daleko lépe, vlastně byl už docela ve své kůži. S rozkoší si v posteli při snídani přečetl News of the World, a zvlášť pozorně všechno, co tam bylo o vraždách. Pan Mummery o vraždách rád četl – poskytovalo mu to příjemné vzrušení odvozeného dobrodružství, neboť šlo přirozeně o události velice vzdálené všednímu životu v okolí Hullu.

Zjistil, že se pan Brooks nemýlil. Otce i bývalého zaměstnavatele paní Andrewsové „vykopali“ a samozřejmě v nich našli „fůru“ arseniku.

K obědu sešel pan Mummery dolů – měli rostbíf a brambory, které se pekly v pekáči spolu s masem, nadýchaný yorkshirský svitek a nakonec lístkový koláč s jablky. Po třídenní přísné dietě to byl požitek, pochutnávat si na tučné zlaté kůrce a krvavém libovém masu. Pan Mummery jedl střídmě, ale se smyslnou rozkoší. Naproti tomu Ethel jako by nechutnalo, jenže ona stejně nejí mnoho masa. Je nejen střídmá, ale také se bojí (zcela zbytečně), aby neztloustla.

Odpoledne bylo krásně a ve tři hodiny, když už si byl zcela jist, že mu rostbíf opravdu „sedl“, napadlo pana Mummeryho, že by měl jít zasadit ty zbývající cibule. Navlékl si starý kabát a zamířil do zahradní kůlny. Už držel v ruce pytlík tulipánových cibulí a lopatku, když si uvědomil, že si nepřevlékl kalhoty a že by si měl vzít rohožku, aby si na ni mohl kleknout. Kam tu rohožku naposled dal? Nemohl si vzpomenout, ale měl dojem, že ji uložil někam do kouta pod polici. Shýbl se a hmatal potmě mezi květináči. Ano, rohožka tam byla, ale v cestě stála nějaká plechovka. Pan Mummery ji opatrně vytáhl. Ovšem – zbytek herbicidu.

Pan Mummery se zběžně podíval na růžovou nálepku, na níž stálo výrazným písmem „Herbicid s arsenikem. Jed“, a s mírným rozechvěním si uvědomil, že je to týž přípravek, o němž se mluvilo v souvislosti se smrtí poslední oběti paní Andrewsové. Panu Mummerymu to způsobilo dokonce mírné potěšení, neboť tak měl pocit sice vzdáleného, ale jaksi skutečného styku s důležitými událostmi. A pak se s údivem a s jistou nevolí všiml, že plechovka je velmi ledabyle uzavřena.

„Jak jsem ji mohl takhle nechat?“ zabručel pan Mummery. „Třeba z toho teď vyprchal všechen účinek.“ Otevřel víko a nahlédl do plechovky. Vypadala napůl prázdná. Zase ji zavřel a pro jistotu ještě víko pořádně přiklepl lopatkou. Pak si pečlivě umyl ruce pod kohoutem v prádelně, čistě pro jistotu.

Když zasázel tulipány a vrátil se domů, poněkud ho rozladilo, že nalezl v obývacím pokoji hosty.

Pan Mummery sice vždycky rad viděl paní Welbeckovou i jejího syna, ale byl by raději o jejich návštěvě věděl napřed, protože by si byl pečlivěji očistil nehty od zahradnické špíny. Paní Welbeckové to však zřejmě nijak nevadilo. Byla to hovorná paní a mimo vlastní řeči ji máloco zajímalo. K páně Mummeryho značné nelibosti začala nyní vykládat o lincolnské travičské aféře. „Nevhodný předmět zábavy při čaji,“ pomyslil si pan Mummery, „to přinejmenším.“ Měl ještě v příliš živé paměti vlastní „nevolnost“, aby se mu nedělalo mírně nanic z různých lékařských podrobností, a mimoto takové řeči Ethel vůbec nesvědčí. Říká se přece, že travička je stále ještě někde v okolí. Takové pomyšlení by stačilo znepokojit i ženu železných nervů. Pan Mummery pohlédl na Ethel. Byla bledá a celá se třásla. Je nutno paní Welbeckovou nějak zarazit, nebo to skončí zas jedním z těch příšerných hysterických záchvatů, jimiž Ethel donedávna trpěla.

Rázně a bezohledně skočil pan Mummery paní Welbeckové do řeči: „Ohledně těch řízků z forsytií, paní Welbecková,“ řekl, „teď je na ně právě čas. Nechtěla byste zajít se mnou na zahradu, já bych vám nějaké nařezal…“

Pan Mummery si všiml, jak na sebe Ethel a mladý Welbeck s úlevou pohlédli. Ten chlapec zřejmě pochopil situaci a byl z matčiny beztaktnosti jako na trní. Paní Welbecková, takto zaskočena, se trochu zajíkla, ale ihned se vzpamatovala a ochotně se pustila novým směrem. Vyšla za svým hostitelem na zahradu a vesele se rozštěbetala o zahradnictví, zatímco pan Mummery jí vybíral a seřezával sazenice. Mimo jiné též vyslovila svůj obdiv nad čistotou zahradních pěšin a prohlásila: „To já prostě nedokážu, mně pořád zarůstají plevelem.“

Nato jí pan Mummery řekl, že používá velice účinného herbicidu, a uvedl jeho název.

„Vždyť je to…“ a paní Welbecková na něho vytřeštila oči a zachvěla se na celém těle. „Taková věc by mi nesměla do domu!“ prohlásila rezolutně.

Pan Mummery se usmál. „Ale my to nemáme v domě,“ řekl. „I kdybych byl hodně nedbalý…“

Vtom se zarazil. Vzpomněl si na to uvolněné víko a náhle jako by se mu kdesi hluboko ve vědomí počaly seskupovat různé roztroušené myšlenky do jakéhosi neurčitého tvaru. Prozatím dál neuvažoval a odebral se do kuchyně pro noviny, aby do nich zahalil sazenice.

Z domu je asi viděli se vracet, protože když pan Mummery s paní Welbeckovou vstoupili do obývacího pokoje, mladý Welbeck už stál a držel Ethel za ruku, jako by se loučil. Obratným manévrem pak vyvedl matku z domu a pan Mummery se vrátil do kuchyně, aby zase uklidil noviny, které vytáhl ze zásuvky. Aby je uklidil – a lépe si je prohlédl. Neboť si před chvílí na nich všiml něčeho, co si nyní chtěl ověřit. Opatrně je obracel list po listu. Ne – nemýlil se. Všechny fotografie paní Andrewsové, každý článek a každá řádka týkající se lincolnského případu byly pečlivě vystříhány.

Pan Mummery si sedl blíž ke kamnům. Měl pocit, že se potřebuje zahřát. Jako by měl v žaludku nějakou podivnou studenou hroudu – něco, co se bál blíž prozkoumat.

Snažil se vybavit si, jak vypadala paní Andrewsová na obrázcích v novinách, ale neměl vizuální paměť. Vzpomínal si, jak říkal Brooksovi, že vypadá „mateřsky“. Pak se snažil vypočítat, kdy vlastně zmizela. Skoro před měsícem, říkal Brooks – říkal to před týdnem. Už to musel být celý měsíc. Měsíc. Právě vyplatil paní Suttonové první měsíční plat.

„Ethel!“ tato neodbytná myšlenka bušila na dveře jeho vědomí. Musí se stůj co stůj s tím strašlivým podezřením vypořádat sám. Musí Ethel ušetřit sebemenšího otřesu nebo úzkosti.

A musí si být naprosto jist. Propustit z čiré nepodložené paniky jedinou slušnou kuchařku, kterou kdy měli, bylo by nelidsky kruté k oběma ženám. Kdyby to vůbec udělal, muselo by to vypadat jako nějaký nesmyslný vrtoch z jeho strany – nemůže se Ethel s tak hrůzným podezřením svěřit. Ať to udělá jakkoli, budou z toho nepříjemnosti. Ethel to nepochopí, a on nemá odvahu jí říci pravdu. Ale kdyby náhodou na tom děsivém podezření přece jen něco bylo, nemůže přece Ethel vystavovat takovému smrtelnému nebezpečí tím, že ji nechá – byť jen na okamžik – pod jednou střechou s travičkou! Pomyslel na osud té lincolnské rodiny – jak muž zemřel a žena unikla smrti jen zázrakem. Není každý otřes, každé riziko lepší než tohle?

Pan Mummery pocítil náhle nesmírnou osamělost a únavu. To nemoc ho tak oslabila.

A kdy to vlastně začalo? Před třemi nedělemi dostal první záchvat. Jenže on byl vždycky na žlučník choulostivý. I dřív míval záchvaty. Pravda, nebyly nikdy tak prudké jako ty, co měl poslední dobou, ale nesporně to byl žlučník.

Pan Mummery se přemohl a poněkud těžkým krokem zamířil do obývacího pokoje. Ethel seděla schoulena v koutě pohovky.

„Unavená, miláčku?“

„Tak trošku.“

„Ta ženská tě umluvila. Má trochu moc řečí.“

„Má.“ Ethel unaveně pootočila hlavu na polštářích. „A pořád o té strašné vraždě. Já takové věci nerada poslouchám.“

„To věřím. Ale to víš, když se něco takového stane v sousedství, je přirozené, že si o tom lidé povídají. Už aby tu ženskou chytili. Je to nepříjemné pomyšlení, že…“

„Já nechci na nic nepříjemného myslit. Musí to být příšerná ženská.“

„Hotová stvůra. Brooks onehdy říkal…“

„Já nechci slyšet, co říkal. Já o tom nechci vůbec nic slyšet. Chci mít pokoj! Pokoj!“

Pan Mummery poznal příznaky stoupající hysterie.

„Moje panenka bude mít pokoj. Neboj se, dušinko, už nebudu mluvit o žádných ošklivých věcech.“

Ne, opravdu není radno o nich mluvit.

Ethel si šla brzy lehnout. Bylo zvykem, že pan Mummery v neděli večer vždycky čekal, až se paní Suttonová vrátí. Ethel vyslovila obavu, není-li příliš unaven, ale pan Mummery ji ujistil, že už se zase cítí dost silný. Po tělesné stránce tomu tak skutečně bylo; zato v duši cítil velkou skleslost a bezradnost. Rozhodl se, že se paní Suttonové jen tak mimochodem zmíní o těch rozstříhaných novinách – schválně, co řekne.

Pan Mummery si popřál obvyklý drobný prohřešek – whisky se sodovkou – a čekal. Ve tři čtvrti na deset uslyšel známé klapnutí zahradní branky. Na štěrkové pěšině zavrzaly kročeje a zamířily k zadnímu vchodu. Pak cvakla klika, dveře se zavřely, zarachotily železné závory. A chvíli ticho. To asi paní Suttonová odkládá klobouk. Teď to přijde.

Na chodbě se ozvaly kroky, Dveře se otevřely. Na prahu stanula paní Suttonová, pěkně upnutá v černých šatech, Pan Mummery pocítil velikou nechuť se jí podívat do očí. A pak zvedl hlavu. Měla kulatý obličej, oči zastíněné silnými kostěnými brýlemi. Nemá přece jen cosi tvrdého kolem úst? Nebo je to jen tím, že jí chybí většina předních zubů?

„Budete si ještě něco přát, než půjdu nahoru?“

„Ne, nic, děkuji vám, paní Suttonová.“

„Doufám, že už je vám lépe.“ Její zájem o jeho zdraví mu připadal zlověstný, ale oči za tlustými skly byly nevyzpytatelné.

„Daleko líp, děkuji vám, paní Suttonová.“

„Snad není milostpaní zase moc unavená? Neměla bych jí donést sklenici horkého mléka nebo něco?“

„Ne, děkuji, není třeba,“ řekl spěšně a měl dojem, že ji zarmoutil.

„Prosím. Dobrou noc, pane Mummery.“

„Dobrou noc… Jo, a paní Suttonová…“

„Prosím?“

„Ale nic,“ řekl pan Mummery. „Nic.“

Nazítří pan Mummery nedočkavě otevřel noviny. Byl by se rád dočetl, že přes neděli travičku chytili. Ale nic nového se nedověděl. Předseda nějakého trustu se zastřelil a všechny titulky se zabývaly ztracenými milióny a ožebračenými akcionáři. I v novinách, které si koupil po cestě do kanceláře, byla lincolnská travičská tragédie zasunuta do malé zprávičky na zadní straně, z níž, vyrozuměl jen tolik, že policie stále ještě tápe.

Příštích několik dní patřilo k nejnepříjemnějším, jaké kdy pan Mummery zažil. Začal nezvykle brzy vstávat a chodil slídit do kuchyně. Ethel to šlo na nervy, ale paní Suttonová nic nenamítala. Dobromyslně ho pozorovala, dokonce se mu zdálo, že ji to mírně baví. Vlastně to bylo směšné. Jaký smysl má dohlížet na snídani, když musí být denně ód půl desáté do šesti večer mimo dům?

V kanceláři si ho Brooks dobíral, jak často telefonuje domů ženě. Pan Mummery na to nedbal. Uklidňovalo ho, když slyšel její hlas a věděl, že je všechno v pořádku.

Do čtvrtka se nestalo nic, takže si už počínal vyčítat, jak byl bláhový. Ve čtvrtek večer se vrátil domů pozdě. Brooks ho vytáhl s sebou na mládeneckou večeři na počest kamaráda, který se ženil. Přesto však pan Mummery opustil společnost v jedenáct hodin a odmítl to táhnout do rána. Když přišel domů, všechno už spalo, ale našel na stole lístek od paní Suttonové, že mu uvařila kakao, že je má v kuchyni a že stačí je ohřát, Pan Mummery kakao ohřál přímo v hrnku, v němž je našel, Bylo ho tam na jeden větší koflík.

Zamyšleně začal pít vstoje u kuchyňských kamen. Po prvním usrknutí koflík zase postavil. Zdá se mu to, nebo to kakao opravdu nějak divně chutná? Usrkl znovu a převaloval nápoj po jazyku.

Teď se mu zdálo, že má jakousi slabou, nepříjemně kovovou příchuť. V náhlé hrůze skočil ke dřezu a vyplivl kakao do výlevky.

Pak zůstal na okamžik nehybně stát. A potom, zcela mechanicky, jako by se pohyboval na povel, vzal s police ve spíži lahvičku od léku, vypláchl ji pod vodovodem a pečlivě do ní přelil obsah koflíku. Schoval lahvičku do kapsy a po špičkách přešel k zadním dveřím. Nebylo snadné otevřít závory bez hluku, ale nakonec se mu to podařilo. Stále po špičkách se pan Mummery kradl zahradou ke kůlně. V kůlně se shýbl a rozškrtl zápalku. Věděl přesně, kam naposled postavil plechovku s herbicidem, tam pod polici za květináče, až ke zdi. Opatrně ji vytáhl. Zápalka dohořela a popálila mu prsty, ale než stačil rozškrtnout další, hmat mu prozradil, co chtěl vědět. Víko bylo opět uvolněno.

Jak tu stál v kůlně páchnoucí hlínou, ve fraku a v plášti s plechovkou v jedné a krabičce zápalek v druhé ruce, pan Mummery propadl na okamžik panice. Byl by chtěl někam běžet, svěřit se někomu s tím, co objevil.

Ale místo toho postavil zas plechovku přesně tam, kde ji našel, a vrátil se domů. Cestou přes zahradu si všiml, že se v pokoji paní Suttonové svítí. To ho vyděsilo víc než všechno, co se stalo dosud. Co když ho pozoruje? V Ethelině pokoji bylo tma. Kdyby byla Ethel vypila něco opravdu smrtelně jedovatého, bylo by všude plno světla a shonu, volali by doktora, jako tehdy, když byl postižen on. Ano, postižen… to je ono…

Stále s onou podivně jasnou myslí se pan Mummery vrátil do domu, pečlivě umyl nádobí, uvařil novou dávku kakaa a nechal ji stát v hrnku. Tiše se odplížil do ložnice. Na prahu ho uvítal Ethelin hlas:

„Co tak pozdě, Harolde? Ty jsi ale ošklivý! Jak ses pobavil?“

„Ušlo to. A ty jsi v pořádku, miláčku?“

„Docela v pořádku. Nechala ti paní Suttonová něco na zahřátí? Říkala, že to udělá.“

„Nechala, ale já jsem neměl žízeň.“

Ethel se zasmála: „Aha, teď už vím, jak ses bavil?“

Pan Mummery se jí to nepokusil vyvracet. Svlékl se, lehl si do postele a přitiskl ženu k sobě, jako by vyzýval smrt a peklo, ať mu ji zkusí vzít. Zítra ráno začne jednat. Díky bohu, ještě je čas.

Lékárník Dimthorpe a pan Mummery byli staří přátelé. Často spolu sedávali v nevzhledné malé lékárně na Spring Bank a zasvěceně hovořili o mšicích a různých chorobách rostlin. Pan Mummery řekl panu Dimthorpovi rovnou, oč jde, a odevzdal mu lahvičku s kakaem. Pan Dimthorpe ho pochválil za prozíravost a důvtip.

„Večer to máte hotové,“ řekl, „a je-li to to, co si myslíte, máme jasný důkaz, na jehož základě můžeme jednat.“

Pan Mummery mu poděkoval, a celý den byl při obchodním jednání roztržitý a nepozorný. Ale na tom celkem nezáleželo, neboť pan Brooks to předešlou noc táhl až do bouřlivého konce v pozdních ranních hodinách, a nebyl proto v příliš vnímavé náladě. O půl páté pan Mummery rezolutně zavřel psací stůl a prohlásil, že musí odejet dřív, protože má ještě nějakou pochůzku.

Pan Dimthorpe už na něho čekal.

„Ani stín pochybnosti,“ řekl. „Provedl jsem Marshovu zkoušku. Je to silná dávka – nedivím se, že to bylo na chutí znát. V té láhvi je nejmíň čtyři až pět gramů čistého arseniku. Podívejte se, tady máte zrcadlo. Přesvědčte se sám.“

Pan Mummery zíral na zlověstný rudočervený nálet na stěnách zkumavky.

„Nezavoláte si odtud na policii?“ otázal se lékárník.

„Ne,“ řekl pan Mummery. „Ne – já musím napřed domů. Bůh ví, co se tam zatím děje. A mám nejvyšší čas, abych nezmeškal vlak.“

„Tak dobře,“ řekl pan Dimthorpe. „Nechte to na mně, zavolám tam sám.“

Osobní vlak jel na pana Mummeryho strašně pomalu. Ethel – otrávená – umírá – mrtvá – Ethel – otrávená – umírá – mrtvá – duněly mu v uších nárazy kol. Od nádraží až k domu skoro běžel. Před domem stálo auto. Spatřil je už z konce ulice a rozběhl se tryskem. Už se to tedy stalo. Je tam doktor. Blázne, vrahu, takhle to nechat na poslední chvíli!

Ale když byl ještě ne sto padesát yardů od domu, dveře se otevřely a ze dveří vyšel nějaký muž a za ním – Ethel. Návštěvník nasedl do auta a odjel. Ethel zase zašla. Je živá – živá!

Pan Mummery se jen stěží ovládl, aby odložil klobouk a kabát a vešel do pokoje alespoň zdánlivě klidný. Jeho manželka už opět seděla v křesle u krbu a přivítala ho poněkud překvapeně. Na stole bylo prostřeno k čaji.

„To jdeš nějak brzy, ne?“

„Ano, dnes se obchody moc nehýbaly. Byl tu někdo na čaj?“

„Byl. Mladý Welbeck. Chtěl něco dojednat ohledně dramatického kroužku.“ Ethel mluvila stručně, ale s přídechem vzrušení.

Pana Mummeryho přepadly obavy. Byla přítomnost hosta dostatečnou ochranou? Jeho tvář patrně prozrazovala jeho city, neboť Ethel se na něho udiveně podívala.

„Copak je ti, Harolde, že tak divně koukáš?“

„Miláčku,“ řekl pan Mummery, „já ti musím něco říct.“ Sedl si a vzal ji za ruku. „Obávám se, že je to dost nepříjemné.“

„Milostpaní!“

Ve dveřích stála kuchařka.

„Promiňte, nevěděla jsem, že už jste doma. Dáte si taky čaj, nebo to mám uklidit? Jo, a milostpaní, když jsem teď byla v rybárně, tak tam nějaký člověk povídal, že zrovna jede z Grimsby a že tu hroznou ženskou už chytili – tu Andrewsovou. Já jsem byla celá nesvá, když jsem si pomyslila, že si někde volně běhá, ale už ji mají. Šla za hospodyni k nějakým dvěma starým slečnám, a našli u ní ten jed. To děvče, co na to přišlo, dostalo odměnu. Já jsem po ní taky pořád koukala, jestli ji někde nepoznám, ale ona byla zatím celou tu dobu v Grimsby.“

Pan Mummery se křečovitě chytil opěradla křesla, v němž seděl. Tak to tedy byl všechno nesmyslný omyl. Chtělo se mu křičet nebo plakat. Byl by se chtěl omluvit té naivní, milé, rozčilené ženě. Všechno to byl omyl.

Jenže tu bylo to kakao. Pan Dimthorpe. Marshova zkouška. Pět gramů arseniku. Kdo tedy…?

Ohlédl se na ženu, a v jejích očích uviděl něco, co tam ještě nikdy neviděl…

Ronald A. Knox

Hodnotit místo Ronalda A. Knoxe (1888-1957) – u nás patrně málo známého – jen podle naší povídky by bylo jistě nespravedlivé. Je to případ. Kdy autor sám je daleko barvitější osobnost než jeho literární postavy. Ač ze starého skotského rodu, který vydal slavného náboženského reformátora 16. Století, Knox – vždy nekonformní a neortodoxní – konvertoval za studií v Oxfordu ke katolicismu, vystudoval katolickou teologii a stal se brzy nato katolickým kaplanem oxfordské univerzity. Živnost, všestrannost a originalita jeho ducha zaručovaly mu po dlouhá léta velkou popularitu mezi mladšími i staršími intelektuály zvláštního světa tradičních anglických univerzit. Ronald Knox je patrně jediný katolický prelát mezi spisovateli detektivek; ač to byl katolík onoho zvláštního a sympatického druhu, který se občas vyskytuje v protestantských zemích a ke kterému patřili i jeho slavnější přátelé G.K. Chesterton a Hilaire Belloc, popularita mu nakonec vynesla i ocenění Vatikánu a titul monsignora. Knox je autorem několika detektivních románů a řady povídek, ale své přední místo v dějinách detektivní literatury si získal jako kritik, teoretik a editor. Svým satirickým esejem „Studie z holmesovské literatury“, vyšlým v roce 1926, stal se patrně duchovním otcem oné nevinné intelektuálské hříčky, v Anglii a Americe dosud rozšířené – pěstování holmesovské legendy a sběratelství holmesián. Satira napsána naprosto vážným a typickým stylem soudobé anglické historiografie, zachází totiž s Holmesem, Watsonem a celou jejich domácností v čísle 221B v Baker Street přesně tak, jako kdyby šlo o skutečné historické osoby a fakta, a všechny časové, místní i jiné nesrovnalosti a nedůslednosti Holmesova autora – a těch není málo – interpretuje přísně kritickou historickou metodou. Neméně slavné je Knoxovo „Desatero detektivky“, které otiskl r. 1929 v předmluvě ke sbírce „Nejlepší detektivní povídky za rok 1928“. Je ovšem pravda, že se proti některým svým pravidlům sám dosti často prohřešuje ale i to svědčí o jeho kvalitě, neboť si to může s úspěchem dovolit jen opravdový autor.

13. Vyřešeno při inspekci

Miles Bredon, neúnavný pojišťovací inspektor, s oblibou o sobě říkal, že ve svém povolání není vlastně k ničemu. V tom se vzácně shodoval se svou manželkou Angelou; neshodoval se s ní však v tom, že on si to skutečně myslel. Angela byla ovšem jiného názoru, a jiného názoru byla naštěstí pro obě strany i velkopojišťovna Kolos, která používala Bredonových služeb k prošetřování některých pochybnějších transakcí svých pojištěnců, což pro ni znamenalo úsporu přibližně pět tisíc liber ročně. Nicméně v jednom případě Bredon sám uznal, že záhadu rozřešil opravdu jen při inspekci, bez sebemenší předběžné znalosti, která mu mohla být vodítkem. Vskutku, Bredon málokdy četl méně, seriózní tisk, a proto pravděpodobně nikdy neslyšel o výstředním milionáři Herbertu Jervisonovi; dověděl se o jeho existenci teprve tehdy, když Herberta Jervisona nalezli mrtvého v posteli. Se základními fakty se seznámil až ve vlaku po cestě do Wiltshiru, kam byl vyslán společně s doktorem Simmondsem, vysoce placeným lékařem, jehož si v Kolosu vážili téměř tolik jako Bredona. Bylo jasné letní ráno a orosená pole, ohraničená na obzoru lenivě se vinoucím průplavem, byla by Bredonovi skýtala dostatečnou látku k rozjímání, kdyby Simmonds nebyl projevil zcela neodolatelnou potřebu sdílnosti.

„Musil jste o něm slyšet,“ říkal Simmonds, „byl to zlatý důl pro novináře už dávno před tím, než se dostal do černé kronIky. Psalo se o něm jako o Miliónovém mystikovi a tak podobně. Čím to je, že takový obrovský boháč nikdy nedovede s penězi rozumně nakládat? Tenhle Jervison se například potloukal kdesi po Orientě a nachytal se tam na všechny ty jejich nadpřirozené hejble – byl samý mahátma a jogín, až s ním ani nejotrlejší chudý příbuzný nechtěl mít nic společného. A tak se usadil tady v Yewbury s bandou indických podfukářů, které někde posbíral, a nazval to Bratrstvím světla. Dal si to natisknout jako hlavičku na dopisní papír, ještě ke všemu tmavozelený. Jedl všelijaké ořechy a provozoval automatické psaní a dělal různé psychické experimenty, až toho byly plné noviny, to víte, tohle je pro noviny pastva. A pak najednou z ničeho nic umřel.“

„Takhle se ovšem dostaneme do novin dříve nebo později všichni. Kdyby se tam všichni dostali později, měli bychom v Kolosu snadnou práci. A proč mě tam vůbec posílají? Nejspíš mu zaskočil para ořech nebo tak něco a on se zadusil. Přece tu snad není žádné podezření na vraždu nebo sebevraždu, nebo tak, že ne?“

„To je na tom právě to divné. On umřel náhle, a umřel hladem.“

„A vy na mně asi chcete, abych prohlásil, že to není možné. I když nejsem lékař, tolik rozumu ještě mám, abych poznal, kdy mě někdo tahá za nohu; povídejte dál. Viděl jste ho někdy osobně?“

„Jednou, když jsem ho prohlížel kvůli pojistce. A dneska bych si rval vlasy, že jsem ho tehdy odhadl jako nejbezpečnější případ pro životní pojistku, s jakým jsem se kdy setkal. Bylo mu teprve třiapadesát; tihle lidé, co provozují všelijaké ty orientální kejkle, se totiž někdy dovedou dožít rekordního věku. A on si taky dovolil vyžadovat zvlášť nízkou prémii, protože je prý na nejlepší cestě objevit tajemství nesmrtelnosti – čímž, jak poznamenal, by se jeho prémie stala pro Kolos permanentním příjmem. A pak si najednou vzpomene, přestane jíst a umře. Já bych sice možná radši hladověl, než bych jedl to svinstvo, co jedl on, ale jemu to zřejmě šlo ohromně k duhu.“

„A měl opravdu všechno v pořádku? I v hlavě?“

„No, přiznal se mi, že je trošku nervózní, a musím říct, že při některých nervových zkouškách dopadl dost bídně. Jak víte, my teď bereme nervózní lidi nahoru na střechu budovy Kolosu, aby se poznalo, zda mají závrať. A tenhle chlap vám byl úplně bez sebe; za nic na světě by se nebyl podíval dolů. Ale kdyby ho jeho příbuzní byli chtěli dát pod kuratelu – a měli pro to všechny důvody –, nebyl bych jim mohl vyhovět. Na blázinec to rozhodně nebylo, to bych odpřísáhl třeba před celou správní radou.“

„A tak on si prostě vzpomněl a náhle umřel hladem. Nechtěl byste toto konstatování trochu rozvést?“

„Tak abyste věděl, zůstal asi deset dnů zamčený v místnosti, kterou nazýval svou laboratoří. Já jsem tu místnost neviděl, ale je prý to nějaká bývalá tělocvična nebo krytý tenisový dvorec. Na tom by nebylo nic divného, protože on se každou chvíli takhle zamykal a prováděl ty svoje pitomé experimenty; a když se sem zavřel, nesměl ho nikdo pod žádnou záminkou vyrušit. Patrně si namlouval, že se jeho astrální tělo toulá někde po Tibetu. Ale – a to je divné – měl tam prý s sebou jídlo na celých čtrnáct dnů. A po deseti dnech ho našli mrtvého v posteli. Místní lékař, který před časem pracoval na Dálném východě v oblastech postižených hladomorem, říká, že je to nejjasnější případ smrti hladem, jaký kdy viděl.“

„A co to jídlo?“

„Jídlo bylo netknuté. Vida, tohle už je Westbury, tady na nás má čekat vůz. Já jsem se doktoru Mayhewovi nezmínil o tom, že nepřijedu sám.“; jak mám vůbec vysvětlit vaši přítomnost?“

„Řekněte mu, že jsem zástupce pojišťovny. To vždycky dobře působí. Podívejte se, tamhle na peróně je nějaký Ind.“

„To bude šofér… Ne, děkuji, zavazadla nemáme… Dobrý den, vy jste z Yewbury? Já jsem doktor Simmonds; doktor Mayhew ví, že přijedu. Že čeká venku? Výborně, pojďte, Bredone.“

Dr. Mayhew byl drobný mužík s kulatým obličejem, zřejmě krajně důvěřivý, a přitom pohostinnost sama. Bylo vidět na první pohled, že je z oněch venkovských lékařů, kteří trpí nedostatkem společnosti a které jen stěží přinutíte, aby vás prohlédli, protože hlavně touží si s vámi popovídat. Překonal dokonce Simmondse v ležérním způsobu, jakým se vyjadřoval o tragédii.

„To jsem rád, že jste přijeli,“ řekl. „Ne že by tady byla nutná konzultace s dalším odborníkem. V devíti případech z deseti – však to znáte – člověk trochu riskuje, když podpisuje osvědčení o smrti; ale u tady toho chudáka je to naprosto jasný případ.

Já jsem totiž kdysi pracoval v oblastech postižených hladomorem a viděl jsem těch případů tolik, že příznaky do smrti nezapomenu; a není o co stát, jen co je pravda. Tady pan – ovšem, pan Bredon – asi nebude mít zájem prohlédnout si corpus. Mají ho zatím uložen v Domě bratrství, že si ho pochovají sami, až s ním my budeme hotovi; oni totiž, pane Bredone, v těchhle případech ty… příznaky přicházejí dosti náhle. Nechcete se zastavit u mě a něco si na cestu zakousnout? Jistě ne? Nu, jak chcete. Ano, chtějí ho pohřbít nějakým tím svým zvláštním způsobem, třeba otočeného nohama k Jerichu nebo tak něco. A doufám, že ti hoši pak odtud zmizí,“ dodal přitlumeně, aby ho šofér neslyšel. „Lidi tady o ně zrovna moc nestojí. Oni to totiž nejsou žádní pořádní Indové. Sebral je někde v San Francisku nebo bůhví kde. Kdo ví, co jsou vůbec zač.“

„Pochybuji, že se jich tak snadno zbavíte, doktore,“ řekl Bredon. „Uvědomte si, že jim Jervison odkázal spoustu peněz. Alespoň pojistka zní ve prospěch Bratrstva, a předpokládám, že jim připadne i pořádná část jeho pozůstalosti.“

„A vaše pojišťovna to platí, viďte, pane Bredone,“ řekl malý doktor. „Sakra, to abych se zkusil přihlásit do toho jejich Bratrstva! Jsou zatím jen čtyři a mně by se pár tisícovek navíc hodilo.“

„No, kvůli tomu tu vlastně jsme,“ řekl Bredon. „Jestli je to totiž sebevražda, tak nic nedostanou. Naše pojistka neplatí pro případ sebevraždy; bylo by to příliš velké pokušení.“

„Vážně? Pak to máte v suchu. Nemůže to být nic jiného než sebevražda, a ještě k tomu v náhlém pominutí smyslů. Podívejte se, tamhle na kopci, to je Yewbury. Divný barák je to; předtím patřil nějakému hrozně bohatému člověku, Rosenbach se jmenoval, a ten z něho udělal úplný zámek, včetně míčovny; to, co odtud vidíte, je její střecha. A pak zkrachoval a celé se to prodalo za babku; koupil to nějaký mladý muž jménem Enstone a zřídil si tam internátní školu; byl to hodný hoch, ale neuměl v tom chodit, a jen na tom prodělával. Nakonec dům prodal a odstěhoval se na jižní pobřeží a sem se nastěhoval Jervison. Tak, už jsme tady. Nechcete se jít projít do parku, pane Bredone, než my si tady s kolegou prohlédneme mrtvolu?“

„Já bych se rád podíval na tu místnost, kde ho našli. Může mě tam zavést třeba některý z těch Indů; rád bych měl možnost si s někým z nich promluvit.“

Nebylo těžké to zařídit, ale Bredon brzy shledal, že mu jeho průvodce působí spíš rozpaky, a dokonce ho trochu znervózňuje. Šofér, který je vezl autem, měl na sobě obyčejný tmavý oblek, kdežto tento představitel Bratrstva byl oděn v řasnatou bílou řízu, se stejně bělostným turbanem na hlavě, a byl pokryt od hlavy k patě podivnými kabalistickými znaky. Byl to muž silný a urostlý, ledově klidný a zároveň neustále ve střehu; i když se zdálo, že ho nic nemůže vzrušit, bylo zřejmé, že mu nic neuniká. A když otevřel ústa, popřel celý svůj vzhled, neboť mluvil anglicky s příšerným americkým přízvukem.

Míčovna stála poněkud stranou od hlavních budov, ve vzdálenosti pět set yardů. Balkón, který býval kdysi uvnitř nad vchodem, byl odstraněn, aby se zvětšil prostor, když míčovnu přestavěli na tělocvičnu, takže se vcházelo přímo do obrovského dlouhého sálu, který svými rozměry a tichem připomínal katedrálu. Podlaha, pokryta lesklým červeným linoleem, tlumila zvuk kroků a ozvěna se v sále probouzela pouze při zvuku lidského hlasu. Hlavní zdroj světla a jediný zdroj vzduchu skýtal světlík uprostřed střechy. Sklo ve střeše bylo pevné a vzduch sem mohl vnikat jen úzkými větracími štěrbinami po straně železné konstrukce. Leccos tu ještě připomínalo tělocvičnu; na čtyřech místech byly ve střeše připevněny železné kruhy, na které se patrně kdysi zavěšovaly provazy na šplhání, a při jedné stěně stály skříňky, které jako by volaly po dětských botách. Místnost byla téměř nezařízená; podivínský Jervison jí zřejmě používal, když se chtěl izolovat od okolního světa mezi jejími zdmi, jež nepropouštěly zvuk zvenčí, a ze pevnými dveřmi, jež ho chránily před vetřelci. Bredona bezděky napadlo, že se tu Jervison možná cítil ve spánku bezpečnější než pod jednou střechou se svými pochybnými chráněnci.

Byly tu však dva kusy nábytku, které poutaly pozornost téměř stejnou měrou jako pozůstatky nedávné tragédie. Jedním z nich byla postel, která stála uprostřed místnosti; zřejmě šlo o prozatímní umístění, neboť to byla železná postel na kolečkách, jaké bývají v nemocnici, a na linoleu bylo dosud vidět lesklé čáry, kudy byla vezena po podlaze. Sama postel byla úplně holá; dokonce spodní prostěradlo bylo strženo a leželo spolu s dalším prostěradlem a přikrývkami v groteskním nepořádku na podlaze kolem postele. Bredonovi připadala spíš jako lůžko, z něhož byl někdo násilně stažen, než jako postel, z níž někdo z vlastní vůle vstal, ať už v sebevětším chvatu nebo rozčilení. Za postelí při zdi proti vchodu stál dlouhý stůl, bohatě naložený vegetářskými potravinami. Byla tu veka chleba, upečená z jakési velmi hrubé mouky, kus plástve s medem na skleněné misce, krabice datlí, pár sucharů, které vypadaly spíš klihovaté, a dokonce na důkaz Simmondsovy pravdomluvnosti nějaké ořechy. Nebyla to místnost, v níž by normální člověk s chutí zasedl k jídlu; ale, což bylo důležitější, byla to místnost, v níž nikdo nemohl umřít hladem.

Bredon napřed přistoupil ke stolu a důkladně si jídlo prohlédl. Ohmatal chleba a podle tvrdosti jeho povrchu usoudil, že se ho několik dní nikdo nedotkl. Ochutnal mléko ve džbánu, který rovněž stál na stole, a jak očekával, bylo úplně zkyslé. „To pan Jervison vždycky pil kyselé mléko?“ otázal se svého průvodce, který se zájmem pozoroval jeho počínání. „Ne,“ zněla odpověď. „Sám jsem to mléko přinesl ten večer, co jsem naposledy viděl Proroka živého. Tehdy bylo sladké, čerstvě nadojené. A nikdo z něho neupil ani kapku, až teď vy, když jste ho ochutnával.“

Krabice datlí byla sice otevřená, ale nechyběla z ní ani jediná datle. Med byl hustý a na povrchu zaprášený. Na talíři se suchary nebyly žádné drobky, jak by tomu bylo, kdyby někdo byl některý z nich přelomil. V každém případě bylo možno s jistotou tvrdit, že tento člověk zemřel hlady s hojností jídla před očima.

„Dovolíte-li, rád bych vám položil několik otázek,“ řekl Bredon Indovi. „Naše pojišťovna musí zjistit naprosto určitě, zda pan Jervison zemřel nešťastnou náhodou, nebo zda si vzal život. Mohl byste mi v tomhle pomoci?“

„Řeknu vám všechno, co budete chtít vědět. Jsem přesvědčen, že jste muž spravedlivý.“

„Tak počkejte – spával tady pan Jervison často? A proč tu chtěl spát právě ten den – co jste ho viděl naposled?“

„Nikdy předtím to neudělal; ale tehdy chtěl provést nějaký velice zvláštní experiment; vy tady na Západě těmhle věcem nerozumíte. Chtěl si vzít nějaké narkotikum, které si sám připravil a které mělo osvobodit jeho ducha od tělesné schránky. Ale protože v okamžiku, kdy duše opustí tělo, je každé vyrušení velice nebezpečné, chtěl spát tady, kde ho nemohl nikdo vyrušit. A tak jsme sem dovezli z domu postel. Tohle všechno najdete v jeho deníku; on si všechno velmi pečlivě zapisoval, aby prý v případě, že by se mu při tom experimentu něco stalo, bylo každému jasné, že my za to nemůžeme. Já vám jeho deník ukážu.“

„Aha, tak on tu první noc byl pod vlivem drogy? Co když si vzal příliš velkou dávku a otrávil se?“

Ind se nepatrně usmál a pokrčil rameny. „Jenže doktor říká, že umřel hladem. Váš přítel je taky doktor; ten vám to potvrdí. Ne, já vám řeknu, co si myslím. Prorok se velmi často postil, hlavně když chtěl osvobodit duši. A já si myslím, že se probudil a dostal nějaké vnuknutí a že si usmyslel, že to tajemství musí proniknout ještě hlouběji; a proto se postil; jenže tentokrát se postil příliš dlouho. Možná že tak dlouho, až byl tak vysílený, že ani nedosáhl na jídlo, ani se nemohl dostat ke dveřím a zavolat pomoc. A my jsme čekali v domě a pilně se učili, zatímco náš Prorok tady umíral. Bylo psáno, že se to tak má stát.“

Bredona zajímala teologická stránka věci daleko méně než její stránka právní. Je člověk, který se nevědomky vyhladoví k smrti, sebevrah? Ostatně tohle ať si rozhodnou právníci. „Děkuji vám,“ řekl. „Počkám tady na svého přítele. Nerad bych vás déle zdržoval.“ Ind se uklonil a odešel – a jak Bredon usoudil, dosti nerad. Ale Bredon byl rozhodnut důkladně si místnost prohlédnout; nějak se mu to nechtělo líbit. Zámek na dveřích – ne, s tím nikdo nic nedělal, ledaže by existoval druhý klíč. Stěny? V míčovnách nebývají tajné dveře, Okna? Žádné tu není, leda ty větráky kolem rámu pod světlíkem. Těmi se dá protáhnout nejvýš ruka, a je to čtyřicet stop od země. K čertu, ten člověk tu byl sám deset dní! Ani se nedotkl jídla, ani se nepokusil dostat ven. Dokonce nedaleko postele leží zápisník s přivázanou tužkou; Jervison, uvažoval Bredon, měl patrně v úmyslu si hned po probuzení zapsat, co se mu ve spánku zjevilo; ale vrchní list byl pokryt vrstvou prachu a mrtvý nezanechal žádné poselství. Co když se opravdu zbláznil? Nebo má ten Ind pravdu? Nebo snad dokonce… Oni tihle orientálci prý dovedou všelijaká kouzla; nemohl některý z těch čtyř „bratří“ něco provést tady v té místnosti, a přitom nevstoupit dovnitř?

A tu Bredon spatřil na zemi něco, co ho zaujalo; a když se Simmonds vrátil s malým doktorem, nalezli ho na všech čtyřech u postele a tvář, kterou k nim obrátil, byla vážná, i když mu v očích hořel plamínek blízkého vítězství.

„To vám to trvalo!“ řekl vyčítavě.

„Ony se totiž mezitím udály všelijaké věci,“ vysvětloval Simmonds. „Přijeli sem vaši přátelé od policie a celé Bratrstvo naložili do zeleného Antona a odvezli. Prý je v Chicagu moc dobře znají. Ale ať jsem blázen, jestli se jim podaří tenhle případ jim přišít. Ten člověk umřel hladem. Nic mi nevykládejte o drogách, Bredone; o těch nemůže být ani řeči.“

„A přece je to vražda,“ řekl Bredon spokojeně. „Podívejte se!“ a ukázal na lesklé stopy, které zanechala kolečka postele na linoleu. „Vidíte tyhle stopy? Nevedou až k místu, kde postel teď stojí; končí kousek vedle. A to znamená vraždu, a vraždu zatraceně mazanou. Mate pravdu, že jim to policie těžko může přišít. Ale to je právě ta potíž s vraždou, na kterou musí být čtyři; jeden z nich u výslechu určitě nevydrží a ty ostatní prozradí. Chtěl jsem se vás na něco zeptat, doktore: když se váš přítel Enstone odtud stěhoval, odvezl si i zařízení? Mám na mysli například tělocvičné nářadí.“

„Prodal to celé, se vším všudy. Potřeboval z toho vytlouct co nejvíc peněz, a Bratrstvo proti tomu nic nemělo. Tady za tělocvičnou je kůlna, kam Enstone ukládal všelijaké ty krámy, a nic bych se nedivil, kdybyste tam našel stará bradla a jiné nářadí.

To nám chcete ukázat, jak umíte cvičit? Já bych totiž navrhoval napřed se jít naobědvat.“

„Já bych se tam jen rád podíval. A pak, jak správně říkáte, vzhůru na oběd!“ Předpověď doktora Mayhewa se potvrdila. Kůlna byla plná nejrůznějšího harampádí. Stál tam kůň, němě vyčítavý, že už tak dlouho přes něj nikdo neskáče; bradla se dosud leskla od doteku dětských rukou; žebřík byl složen natřikrát a pohozen do kouta a na zemi ležela změt provazů a kruhů. Bredon vzal nazdařbůh jeden provaz a vynesl jej na světlo. „Podívejte se,“ řekl přejížděje rukou po jeho povrchu, „je po celé délce roztřepený. Děti neroztřepí provaz, když po něm šplhají, protože nosí cvičky. Mimoto je provaz roztřepený teprve nedávno, tak nejvýš dva tři dny. Ano, takhle to provedli. A měli bychom to říci policii. Pojišťovna na tom samozřejmě prodělá; ale rád bych věděl, co teď bude s tou pojistkou. Snad by se za ni mělo postavit Bratrstvu mauzoleum. Teď už žádné Bratrstvo nebude, doktore Mayhewe.“

„Nic si z toho nedělejte, kolego,“ omlouval Bredona Simmonds, „on někdy bývá takový divný. Nezlobte se, Bredone, ale já jsem tak docela nestačil sledovat vaši myšlenku. Jak se podle vás ti chlapi dostali na Jervisona, když byl zamčený v tělocvičně? Přece nikdo nemůže zabít někoho hladem, ledaže ho někam zavře bez jídla, nebo že ho k jídlu nepustí.“

„To se mýlíte,“ namítl Bredon. „Těch způsobů je celá řada. Můžete jídlo otrávit a říct mu to. To ovšem není náš případ, protože já jsem sám mléko ochutnal a nic se mi nestalo. Mimoto si myslím, že by to hladový člověk přece jen riskl. Teoreticky můžete někoho zhypnotizovat a přesvědčit ho, že tu žádné jídlo není, nebo že to, co vidí, není jídlo. Ale to jen v teorii; v praxi se takovýhle kousek nikomu nepodařil. Ti Indové měli skutečné alibi na dobu, kdy Jervison zemřel.“

„To chcete říct, že ho nechali umřít hladem někde jinde a pak sem jeho mrtvolu přenesli?“

„Těžko. Ono bylo totiž daleko jednodušší ho nechat umřít hladem tady a přinést sem jídlo dodatečně, aby to vypadalo, že se ho schválně nedotkl. Nevíte náhodou, doktore Mayhewe, kdo první mrtvého našel? A jestli mu to dalo moc práce, než se do tělocvičny dostal?“

„Dveře byly zamčené a klíč zasunutý zevnitř. Museli jsme rozebrat zámek. Sám jsem u toho byl. Celou věc měla sice v rukou policie, ale ti Indové mě zavolali taky, jakmile začali mít dojem, ze něco není v pořádku.“

„Opravdu? To je vskutku poučné. Dokazuje to, jak každý zločinec vždycky něco někde přežene. Kdybychom vy nebo já věděli, že náš přítel je deset dnů někde zamčený, zkusili bychom na něho nejdřív volat klíčovou dírkou a pak bychom poslali pro zámečníka. Ale tihle páni poslali rovnou pro doktora a pro policii, jako kdyby věděli, že obou bude třeba. Takhle to dopadá, když si někdo myslí, že zahladil všechny stopy.“

„Podívejte se, Bredone, vy nám tady tvrdíte, že je to vražda, a dejme tomu, že je to tak. V tom případě bych ale řekl, že vrahové po sobě stopy zahladili přímo dokonale. Mně se to jeví jako naprosto jasný případ šílenství a sebevraždy.“

„V tom se mýlíte. Všiml jste si toho bloku a tužky u postele? A teď ml řekněte, jestli jste už někdy slyšel o šílenci, který by odolal pokušení něco načmárat na první kousek papíru; který mu padne pod ruku? Hlavně kdyby si myslil, že ho chce někdo vyhladovět nebo otrávit. To platí i pro případ, že by byl prováděl pokus s hladověním; byl by nám zanechal alespoň nějakou zprávu. A jak si vysvětlujete ty přikrývky a prostěradla, rozházené po posteli a kolem ní? Ani člověk při smyslech, ani blázen by takto z postele nevstával.“

„No, když jinak nedáte, povězte nám to všechno. Můžete být blázen vy, nebo jsem blázen já, ale nevidím důvod, proč bychom proto oba hladověli a zdržovali doktora Mayhewa od oběda.“

„Podívejte se, v hlavních rysech je to docela jednoduché. Jervison tyhle lumpy sebral někde v Americe a nejsou to o nic víc indičtí mystikové než vy nebo já; prostě se vyznali v příslušné hatmatilce a dost. Věděli, že Jervison je bohatý, a drželi se ho, protože z něho koukaly peníze. Když zjistili, že odkázal svůj majetek Bratrstvu, stačilo už jen se ho zbavit, důkladně si prozkoumali situaci a rozhodli se použít plně zbraní, které měli po ruce. Nikdy se nevyplácí používat zbraní donesených zvenčí; nejlepší je vypozorovat si návyky oběti a zabít ji tak říkajíc v jejím vlastním duchu. Tady těm stačilo, aby ho podporovali v těch jeho pitomých experimentech a aby mu opatřili nějaký obyčejný prášek pro spaní a namluvili mu, že má zázračné účinky; oni mu patrně poradili, ať se zavře do tělocvičny, aby měl klid, a přesvědčili ho, že postel musí stát uprostřed místnosti, třeba aby na ni dopadalo polední slunce nebo tak něco. Kdo jakživ slyšel, aby někdo rád spal uprostřed pokoje? Je přirozené, že člověk chce mít postel u zdi, ačkoli vlastně nevím proč.“

„A co dál?“

„Počkali, až prášek zabere; čekali až do svítání, aby se mohli podívat dovnitř a zvědaví sousedé je při tom neviděli. Navázali na sebe několik žebříků, nebo spíš použili toho skládacího z kůlny a vylezli po něm na střechu. S sebou si vzali jen provazy – čtyři provazy, které kdysi visely jako šplhadla na čtyřech kruzích ve střeše. Provazy měly ještě na koncích kovové háky, a oni je patrně omotali kapesníkem, aby nebylo nic slyšet. Skleněnou střechou viděli dolů na spícího Jervisona; a skrz větráky mohli provléknout ty provazy. Spustili je dolů a snadno se jim podařilo zaháknout je za železná čela postele. A pak provazy hezky rychle a stejnoměrně zase vytáhli; připadá mi to jako příšerná parodie na biblický výjev, na který se snad pamatujete. A chudák Jervison zatím spal, omámený uspávacím práškem; možná že se mu zdálo, že provozuje levitaci a že se konečně zbavil tělesné přítěže. Málem se to stalo.

A tak spal, a když se probudil, zjistil, že je i s postelí čtyřicet stop nad zemí. Pokrývky a prostěradla byly pryč; nesměl mít nejmenší možnost sešplhat dolů. A tak tam visel přes týden; a když jeho křik vůbec pronikl ven, pak dolehl jen k sluchu jeho čtyř nelítostných vrahů. Statečnější člověk by se byl možná pokusil přece jen skočit, i kdyby to znamenalo smrt. Ale jak jste mi, Simmondsi, sám říkal, Jervison se výšek bál; nemohl skočit.“

„A kdyby to byl udělal?“

„Byli by ho našli mrtvého; bud by se byl zabil pří pádu, nebo zemřel na jeho následky. A ti Indové by nám byli s vážnou tváří prohlásili, že se prorok pokoušel o levitaci nebo tak něco. Ale takhle stačilo, aby se vrátili, když už bylo zaručeně po všem, spustili postel na provazech dolů, naházeli pokrývky a prostěradla skrz větráky a uložili provazy a žebřík tam, odkud je vzali. Ale tentokrát přirozeně už nespouštěli postel tak stejnoměrně, takže přistála o kousek dál, asi na dva palce od místa, kde stála původně. Tak se stalo, že její poloha nesouhlasí se stopami koleček na podlaze, což mě nějak přivedlo na myšlenku, jak se to všechno stalo. Postel zřejmě někdo musel zvednout; a nikdo nezvedá postel, leda ze zcela zvláštních důvodů, a ti lumpové je měli. Jervison byl hlupák, ale mrazí mě při pomyšlení, jakou měl smrt, a proto udělám všechno, aby ti čtyři darebáci viseli. Kdyby bylo na mně, nezlámal bych jim při tom napřed vaz.“

Robert Eustace a Edgar Jepson

Pokusíme-li se vybrat dvacet nejlepších detektivních povídek, napsaných od samého vzniku tohoto žánru, bude mezi nimi určitě i „čajový lístek“ Roberta Eustace a Edgara Jepsona, který se ostatně také stal součástí každého autoritativního výběru. Je to povídka nezvyklá námětem i realistická zpracováním a je dobře napsána. Ve své době (povídka vyšla poprvé v roce 1925) byl výjimečný i její příležitostný detektiv – věcná energická dcera oběti a snoubenka obviněného –, jedna z prvních žen v této úloze a přitom velmi originální a společensky odvážný charakter, Povídka je svým způsobem jedinečná i proto, že spolupráce autorů – o nichž víme jen málo – byla zcela příležitostná, neboť napsali spolu jen tuto jedinou povídku; samostatně nevystupuje pak v literárních dějinách detektivky žádný z nich. Autoři se věkem lišili o celou generaci: starší, Robert Eustace, spolupracoval již čtvrt století předtím (1902) na sbírce kuriózních povídek „Čarodějnice ze Strandu“ s L.T. Meadem, který ještě plně patří do 19. Století a svým sklonem k napínavým a záhadným námětům se pohybuje na hranicích fantastické a detektivní literatury. Eustace tu přispěl jako „vědecký poradce“, dodávající vlastnímu autorovi přírodovědecký a lékařský podklad. Můžeme se tudíž dohadovat, že podobnou funkci zastával i ve spolupráci s Edgarem Jepsonem na „Čajovém lístku“.

A nakonec (koncem dvacátých let) ho nacházíme ještě jednou jako spoluautora, tentokrát Dorothy L. Sayersové („Dokumentace k případu“).

14. Čajový lístek

Arthur Kelstern a George Willoughton se poprvé setkali v parní lázni v Duke Street, a asi za rok nato se v téže parní lázni navždy rozešli. Oba byli lidé vznětliví, Kelstern jízlivý a Willoughton zlostný. Bylo opravdu těžko říct, kdo z nich je prchlivější, a tak když jsem se dověděl, že se náhle spřátelili, odhadoval jsem trvání jejich přátelství nejvýš na tři měsíce. Trvalo téměř rok.

Nakonec se pohádali pro Kelsternovu dceru Ruth. Willoughton se do ní zamiloval a ona do něho a zasnoubili se. Půl roku nato, přestože se zřejmě měli velmi rádi, bylo zasnoubení zrušeno. Ani on, ani ona neuvedli důvod, proč se tak stalo. Já jsem si to vysvětloval tím, že Willoughton patrně předvedl Ruth ukázky své zlostné povahy a že mu to Ruth oplatila.

Na pohled se Ruth otci nepodobala. Jak tomu bývá u příslušníků starých lincolnshireských rodin, které odvozují svůj původ od Vikingů a členů družiny Knuta Velikého, jsou si Kelsternové navzájem všichni podobni – mají světlé vlasy a světlou plet, světle modré oči a široký kořen nosu. Ruth však byla po matce. Byla snědé pleti, nos měla rovný, hnědé oči, jaké se označují za vlahé, hnědé vlasy a vzácně půvabné rty, vybízející k líbání. Byla to dívka hrdá, samostatná, temperamentní a vztekat se dovedla také. A to bylo její štěstí, měla-li vydržet s tím protivou Kelsternem. Kupodivu však, přestože ji neustále pro něco huboval, měla Ruth otce nesmírně ráda; a k jeho cti budiž řečeno, že i on ji měl rád. Patrně to byla také jediná bytost, kterou vůbec kdy měl rád. Kelstern se zabýval praktickým využitím vědeckých vynálezů v průmyslu a Ruth s ním pracovala v jeho laboratoři. Platil jí pět set liber ročně, což svědčí o tom, že byla skutečně velice schopná.

Kelstern nesl zrušení dceřina zasnoubení těžce. Byl přesvědčen, že ji Willoughton opustil. I Ruth je těžce nesla: tváře jí pobledly a její rty ztratily na svůdnosti, neboť jejich křivka se stáhla v tenkou čáru. Willoughton se stal ještě popudlivějším, chodil jako medvěd s věčně natlučenou hlavou. Pokusil jsem se nenápadně sondovat půdu v naději, že by se mi mohlo podařit snoubence smířit. Mírně řečeno, byl jsem odmrštěn. Willoughton mi vynadal; Ruth se dopálila a řekla mi, abych se nestaral o věci, do nichž mi nic není, přesto jsem byl dál přesvědčen, že si navzájem chybějí a že by se rádi usmířili, kdyby jim to jejich hloupá ješitnost dovolila.

Kelstern se všemožně přičiňoval, aby se Ruth na Willoughtona nepřestala zlobit. Jednou večer jsem mu řekl –nic mi do toho nebylo, ale já jsem si z jeho nálad nikdy nic nedělal –, že je hlupák, proč se jim do toho plete a ať je raději nechá na pokoji. Kelstern se samozřejmě rozzuřil; prohlásil, že Willoughton je ničema a lump – a to bylo to nejmírnější, co o něm řekl. Tehdy mi napadlo, že ta roztržka musí mít ještě nějaký vážnější důvod, než jsem myslel.

Toto podezření ve mně ještě zesílilo, když jsem pozoroval, jak usilovně se Kelstern snaží Willoughtonovi uškodit. V klubu, ať to byl Athaeneum, Devonshire nebo Savile, dovedl vyvinout obdivuhodný důmysl, aby stočil rozhovor na Willoughtona a mohl pak prohlásit, že je to darebák a ničema nejhoršího druhu. Willoughtonovi to přirozeně škodilo, ačkoli zdaleka ne tolik, jak si Kelstern přál, protože Willoughton znal svou věc jako málokterý inženýr, a člověku, který skutečně zná své řemeslo, je těžko vážně uškodit. Lidé ho prostě potřebují. Ale trochu mu to přece škodilo a Willoughton věděl, že je za tím Kelstern. Dva z mých známých mi říkali, že mu to přátelsky naznačili. A to ovšem Willoughtonovi nijak nezlepšilo náladu.

Jako konstruktér oněch staveb z železa a betonu, které dnes vyrůstají v Londýně jako houby po dešti, byl Willoughton ve svém oboru stejně vynikající odborník jako Kelstern ve svém. Jejich vzájemná podobnost se neomezovala na inteligenci a vznětlivost; také jejich mozky pracovaly stejným způsobem. V každém případě byli oba zřejmě rozhodnuti nic neměnit na svém dosavadním způsobu života jen proto, že zasnoubení bylo zrušeno.

Oba chodili pravidelně každé druhé a čtvrté úterý v měsíci do parní lázně v Duke Street, vždy přesně ve čtyři hodiny odpoledne. A na tomto zvyku nic nezměnili. Žádného z nich nenapadlo, aby posunul dobu své návštěvy v lázních o dvacet minut, tak aby se tam sotva zahlédli. Chodili tam dál jako dříve, současně. Že k tomu bylo třeba mít hroší kůži? Tu oba měli. Žádný z nich nepředstíral, že toho druhého nevidí; mračili se na sebe, a mračili se tak po celou dobu. Vím to, protože jsem sám někdy ve stejnou dobu zašel do lázní.

Asi tři měsíce po tom, co bylo zrušeno zasnoubení, sešli se v parní lázni naposled a rozešli se tam navždy.

Kelstern vypadal poslední dobou velice špatně: byl popelavý v tváři a nápadně hubl. Druhé úterý v říjnu se dostavil do lázní přesně ve čtyři hodiny a přinesl si sebou, jak měl ve zvyku, termosku jemného čínského čaje. Když se mu zdálo, že se dostatečně nepotí, napil se v horké páře čaje; když se vypotil příliš, napil se čaje po koupeli. Willoughton přišel dvě minuty po něm. Kelstern byl již téměř svlečen a odešel do lázně pár minut před Willoughtonem. V teplé páře se zdrželi přibližně stejně dlouho; Kelstern přešel do horké páry asi minutu po Willoughtonovi. Předtím si však poslal pro termosku, kterou nechal v šatně, a vzal si ji s sebou do horké páry.

Náhodou se stalo, že byli v horké páře jen sami dva; nebyli tam ani dvě minuty, a už je čtyři lidé v teplé páře slyšeli, jak se hádají. Kelstern mimo jiné nadával Willoughtonovi všiváků a lumpů a prohlašoval, že mu ještě ukáže. Willoughton ho dvakrát poslal ke všem čertům. Kelstern mu nadával dál, až Willoughton doslova zařval: „Přestaňte už otravovat, člověče, nebo si to s vámi vyřídím.“

Kelstern otravovat nepřestal. Asi po dvou minutách vyšel Willoughton z horké páry zamračený jako čert, prošel teplou párou do oddělení masáží a svěřil se péči maséra. Dvě nebo tři minuty nato vstoupil do horké páry muž jménem Helston a hlasitě vykřikl. Kelstern ležel naznak na zkrvaveném lehátku a z rány nad srdcem se mu ještě řinula krev.

Nastal strašlivý poprask. Zavolali policii; Willoughton byl zatčen. Samozřejmě že vybuchl, zuřivě se bránil, že se zločinem nemá nic společného, a zahrnul policii nejhoršími nadávkami. Tím si ovšem nijak nezískal jejich důvěru.

Policejní inspektor prohlédl místnost a mrtvolu a dospěl k názoru, že Kelstern byl zabit v okamžiku, kdy pil čaj. Termoska ležela na zemi vedle něho a trochu čaje se zřejmě rozlilo, protože na podlaze kolem hrdla prázdné termosky – služebná, která termosku plnila, patrně čaj nedbale procedila – leželo několik čajových lístků. Zdálo se, že vrah využil okamžiku, kdy Kelstern zvedl termosku k ústům a neviděl tak, co se děje.

Vypadalo to všechno docela jednoduše, až na to, že zbraň nebyla k nalezení. Willoughton ji sice mohl snadno pronést do lázně v osušce, do níž byl zahalen, ale jak se jí pak zbavil? Kam ji ukryl? Parní lázeň není místo, kde se dá něco schovat. Je holá jako prázdná stodola – a snad ještě holejší. A Willoughton byl v její nejhořejší části. Policie prohledala všechno – ne že by to mělo valný smysl, neboť Willoughton vyšel z horké páry a teplou párou jen prošel cestou na masáž. Když Helston začal volat o pomoc, Willoughton běžel spolu s maséry přímo do horké lázně a tam už pak zůstal. Protože se zdálo nepochybné, že vraždu spáchal on, maséři a lázeňský personál ho nespustili z očí. Všichni dosvědčili, že si neodskočil do šatny; nebyli by ho ani pustili.

Bylo zřejmé, že Willoughton si musel zbraň přinést s sebou do lázně v záhybech osušky, do níž byl zahalen, a že ji v té osušce zase vynesl. Osušku si položil vedle lehátka, na němž ho masírovali, a tam dosud ležela nedotknutá, když ji našli, a nebyla v ní žádná zbraň ani na ní nebyly stopy krve. To, že na ní nebyla krev, nebylo tak důležité, protože Willoughton mohl nůž nebo dýku, nebo čeho to použil, otřít o lehátko, na němž Kelstern ležel. Na lehátku sice nebyly žádné stopy, které by nasvědčovaly, že o ně někdo zbraň otřel, ale takové stopy mohla zahladit krev vytékající z rány.

Zbraň se nenašla; a její zmizení bylo hádankou jak pro policii, tak později pro veřejnost.

Lékaři, kteří prováděli pitvu, dospěli k názoru, že ránu způsobil oblý špičatý předmět, přibližně tři čtvrti palce v průměru. Zbraň pronikla na tři palce hluboko, a i kdyby neměla jílec delší než čtyři palce, musela být příliš dlouhá, aby ji bylo možno přehlédnout. Lékaři také objevili další důkaz pro teorii, že Kelstern byl probodnut v okamžiku, kdy pil čaj. Asi v poloviční hloubce rány našli dva kousky čajového lístku; lístek patrně upadl Kelsternovi na hruď a zbraň jej strhla s sebou do rány a přesekla v půli. Lékaři rovněž zjistili, že Kelstern trpěl rakovinou. Tento fakt noviny nepřinesly; dověděl jsem se o něm v klubu Devonshire.

Willoughton byl předveden před policejní soud a k všeobecnému údivu nevyhradil si obhajobu až před porotu. Na svědecké lavici přísahal, že se Kelsterna ani nedotkl, že ani neměl čím se ho dotknout, že neměl s sebou v lázních žádnou zbraň, takže neměl důvod nějakou zbraň ukrývat, a že v životě neviděl takovou zbraň, jakou lékaři popsali. Policejní soud ho poslal před porotu.

Noviny byly vraždy plné, kde kdo o ní mluvil; a všichni si lámali hlavu stejnou otázkou: kam Willoughton ukryl zbraň? Lidé psali dopisy do redakce novin, že ji patrně uložil někam, kde je všem na očích, a že si jí nikdo nevšiml právě proto, že je tak na ráně. Jiní zas poukazovali na to, že taková oblá a špičatá zbraň se velice podobá silné tužce a že to patrně skutečně je silná tužka, a že ji proto policie při pátrání přehlédla. Ale policie žádnou silnou tužku nepřehlédla; žádná taková silná tužka tu nebyla, aby ji bylo možno přehlédnout. Přesto projezdili Anglii křížem krážem – Willoughton hodně cestoval autem – a hledali někoho, u koho by si Willoughton byl mohl takovou nezvyklou zbraň koupit, Nenašli však nikoho, kdo by mu byl mohl takovou zbraň prodat; nenašli totiž vůbec nikoho, kdo by takové zbraně prodával. Dospěli proto k závěru, že Kelstern byl zavražděn železnou nebo ocelovou tyčkou, na konci přibroušenou jako tužka.

Přestože pouze Willoughton měl možnost Kelsterna zavraždit, nemohl jsem uvěřit, že to opravdu udělal. Že se Kelstern všemožně snažil Willoughtona poškodit jak v povolání, tak i ve společnosti, rozhodně nebylo dostatečnou pohnutkou k vraždě. Willoughton byl natolik inteligentní, aby věděl, že lidé neberou příliš vážně pomluvy na adresu člověka, jehož práci potřebují; a pokud šlo o ohrožení jeho společenského postavení, na tom by mu bylo málo záleželo. Na druhé straně nebylo sice vyloučeno, že by Willoughton dovedl někomu ublížit nebo ho dokonce v záchvatu vzteku zabít, ale ve své prchlivosti by nebyl nikdy dovedl chladnokrevně plánovat vraždu; a byla-li někdy nějaká vražda cílevědomě připravena, pak to byla vražda Kelsterna.

Byl jsem Willoughtonovým blízkým přítelem, pokud on vůbec něco takového jako blízkého přítele měl, a šel jsem ho navštívit do vězení. Zdálo se, že ho to téměř dojalo a že je mi za to vděčný. Dověděl jsem se, že jsem jediný, kdo za ním přišel. Willoughton byl značně zkrotlý a daleko přívětivější než jindy. Doufejme, že mu to zůstane. O vraždě se mnou mluvil ochotně, i když pochopitelně s úzkostí v tváři. Řekl mi zcela otevřeně, že za daných okolností mu asi těžko budu věřit, že vraždu nespáchal, ale že to skutečně neudělal a že nemá nejmenší tušení, kdo to mohl být. Já jsem nikdy nepochyboval, že Willoughton Kelsterna nezavraždil; a to, jak se mnou o věci mluvil, mě v tom ještě utvrdilo. Ujistil jsem ho, že jsem naprosto přesvědčen, že Kelsterna nezabil; podíval se na mne, jako by mému ujištění nevěřil, ale zřejmě i za to mi byl vděčen, Ruth byla sice hluboko zarmoucena otcovou smrtí, ale nebezpečí, v němž se octl Willoughton, odvádělo poněkud její mysl od ztráty, kterou utrpěla. I když se žena na nějakého muže sebevíc zlobí, neznamená to ještě, že by ho chtěla vidět na šibenici; a Willoughtonovy naděje, že šibenici ujde, byly nepatrné. Ruth však ani na okamžik neuvěřila, že by byl vrahem jejího otce.

„Je to nesmysl – holý nesmysl,“ prohlásila rezolutně. „Kdyby byl tatínek zavraždil Hugha, to bych pochopila. Měl pro to důvod – nebo si alespoň myslel, že ho má. Ale proč by Hugh vraždil tatínka? Rozhodně ne proto, jak ho tatínek všude pomlouval, to je hloupost. Po světě chodí spousta lidí, kteří takhle pomlouvají jiné, ale opravdu ublížit jim nemohou, A tohle Hugh věděl velmi dobře.“

„Samozřejmě že nemohou, a Hugh by byl jistě nevěřil, že mu váš otec může vážně uškodit,“ řekl jsem. „Ale zapomínáte na tu jeho pekelnou prchlivost.“

„Vůbec na ni nezapomínám,“ namítla Ruth. „Já vím, že v náhlém návalu zlosti by dovedl někoho zabít. Ale tohle se nestalo v náhlém návalu zlosti. Ten, kdo to udělal, to měl důkladně promyšlené a přinesl si k tomu s sebou zbraň.“

Musel jsem uznat, že má celkem pravdu. Ale kdo to tedy udělal? Připomněl jsem jí, jak policie důkladně vyšetřovala všechny, kdo tehdy byli v lázních přítomni, maséry i návštěvníky, ale jak nenašla ani stín důkazu, že by kdokoli z nich měl s jejím otcem jakékoli styky, kromě personálu, který ho znal jen jako zákazníka.

„Buď to byl někdo z nich, nebo tam byl ještě někdo, kdo ihned po vraždě zmizel, anebo je v tom někde nějaký háček,“ řekla Ruth a zamyšleně svraštila obočí.

„Mně se nezdá možné, že by tehdy v lázních byl ještě někdo mimo ty, o nichž se to ví,“ řekl jsem. „Nikdo takový tam prostě nemohl být.“

Po čase dostala Ruth předvolání k soudu jako svědkyně obžaloby. Považoval jsem to vcelku za zbytečné, a dokonce nevhodné, protože bylo možno získat dostatek důkazů o zlé krvi mezi oběma muži, aniž bylo nutno ji do toho zatahovat. Obžaloba zřejmě hodlala dokazovat všemi prostředky, že pohnutek bylo víc než dost. Pomyšlení na to, že bude muset vystoupit jako svědek, rozrušilo Ruth daleko víc, než bych byl u ní očekával. Ale snad to bylo tím, jak těžkou dobu prožívala.

V den přelíčení jsem se pro ni po snídani zastavil a zavezl jsem ji do New Bailey. Byla bledá a nevyspalá a zřejmě ji ovládalo silné vzrušení, které nedovedla potlačit. Ruth totiž neměla ve zvyku na sobě jakékoli vzrušení dát znát.

Přirozeně jsme byli celou dobu v úzkém styku s Willoughtonovým obhájcem Hazeldeanem; rezervoval pro nás sedadla hned za lavicí obhájců. Chtěl mít Ruth po ruce, aby se s ní mohl poradit v případě, že se naskytne okolnost, kterou by mohla osvětlit, neboť ona znala nejlépe vztahy mezi Willoughtonem a svým otcem. Přišli jsme přesně včas; porotci právě složili přísahu. V soudní síni bylo samozřejmě spousta žen, manželek lordů a burziánů a politiků, většinou nepřiměřeně nastrojených a navoněných.

Vstoupil soudce a s jeho příchodem se ovzduší v soudní síni naplnilo oním úzkostným napětím, příznačným pro hrdelní soud. Podobalo se ovzduší v pokoji na smrt nemocného, bylo však ještě tíživější.

Willoughton měl smůlu, že ho soudil Garbould, člověk tvrdé tváře, nevzhledný, drsný a zaslouženě známý jako „soudce šibenice“; mimoto měl ve zvyku si počínat tak, jako kdyby byl pomocníkem prokurátora.

Willoughton se objevil na lavici obžalovaných zachmuřený a stísněný. Ale vypadal nesporně důstojně a prohlásil naprosto pevným hlasem, že je nevinen.

Hlavní žalobce Greatorex zahájil za obžalobu. Z jeho řeči však nevyplývalo, že by policie byla objevila nějaký další fakt. Pak svědčil Helston o tom, jak nalezl mrtvolu, a spolu s dalšími třemi muži, kteří s ním byli v teplé páře, vypověděl o hádce mezi Willoughtonem a zavražděným, kterou zaslechli, i o tom, jak Willoughton vyšel z horké páry zamračený a zřejmě rozzuřený. Jeden z těch tří, jakýsi mnohomluvný starý pán jménem Underwood, prohlásil, že tak prudkou hádku, jako byla tahle, ještě v životě neslyšel. Nikdo z nich nedovedl zodpovědět otázku, zda Willoughton při tom skrýval zbraň v osušce, v níž byl zahalen: všichni si byli naprosto jisti, že v rukou nedržel nic.

Následovala zprava lékařů. Při křížovém výslechu lékařů, kteří prováděli pitvu, postavil Willoughtonův obhájce Hazeldean mimo vší pochybnost, že zmizelá zbraň byla značných rozměrů, že její oblá část musela mít v průměru nejméně půl palce a ze byla tři až čtyři palce dlouhá. Podle názoru lékařů musel být jilec nejméně čtyři palce dlouhý, neboť jinak by nebylo možné vrazit předmět tak velké tloušťky až do srdce. Mohl to být kus železné nebo ocelové tyče, přibroušený na konci jako tužka. V každém případě šlo o zbraň příliš velkou, aby se dala rychle ukrýt nebo aby mohla beze stopy zmizet v parní lázni. Hazeldeanovi se nepodařilo otřást výpovědí lékařů týkající se čajového lístku, tvrdili s jistotou, že lístek do rány vtlačila zmizelá zbraň a že jej v ráně rozpůlila, a že proto rána musela být zasazena v okamžiku, kdy Kelstern pil čaj. Inspektora Bracketta, který případ vyšetřoval, podrobil obhájce dlouhému výslechu ve věci toho, co podnikl k nalezení zmizelé zbraně. Inspektor prohlásil zcela jednoznačně, že zbraň není nikde v parních lázních, ani v horké páře, ani v masážním oddělení, ani v šatnách, ani v kanceláři, ani ve vestibulu. Dal vypustit plavecký bazén; prohledal střechy, ačkoli bylo nepochybně zjištěno, že stropní okno v teplé, nikoli však horké páře bylo v době vraždy zavřeno. Při dalším výslechu obžaloby Brackett posupně odmítl možnost, že Willoughton měl pomocníka, který zbraň vynesl. Tuto možnost přešetřil velice pečlivě.

Masér vypověděl, že za ním Willoughton přišel strašlivě zamračený, že se tehdy dohadoval, co ho to mohlo tak rozzuřit. Při křížovém výslechu, který s ním provedl Hazeldeanův mladší partner Arbuthnot, znovu jasně prohlásil, že neskryl-li Willoughton zbraň už v horké páře, musel ji mít v osušce. Arbuthnot pak přiměl maséra k jasné výpovědi, že Willoughton položil osušku vedle lehátka, na němž ho masíroval, a že do horké páry pak běžel první; že se masér z horké páry vrátil, zatímco Willoughton tam zůstal a dohadoval se s ostatními, jak ke zločinu mohlo dojít, a že nalezl osušku přesně tam, kam ji Willoughton položil, a že v ní nebyla ani zbraň, ani na ní nebyly stopy krve.

Protože inspektor vyvrátil každou možnost nějakého spoluviníka, který by byl vklouzl dovnitř, zbraň z osušky vytáhl a zase s ní nepozorovaně proklouzl ven, masérova výpověď jasně dokazovala, že zbraň se z horké páry nikdy nemohla dostat.

Obžaloba provedla pak důkaz o špatných stycích mezi Kelsternem a Willoughtonem. Tři známí a vlivní lidé vylíčili porotě, jak se Kelstern snažil Willoughtona v jejich ocích snížit, a uvedli urážlivé výroky, které o něm pronášel. Jeden z nich považoval za svou povinnost na to Willoughtona upozornit; a Willoughton se velice rozzlobil. Při výslechu svědků obhajobou Arbuthnot prokázal fakt, že jakýkoli Kelsternův urážlivý výrok o komkoli ztrácel hodně na významu tím, že Kelstern byl všeobecně znám jako nejvýš záštiplný člověk.

Ke konci křížového výslechu maséra a při dalších výpovědích jsem pozoroval, že se Ruth nějak nepokojně vrtí a netrpělivě se otáčí ke vchodu do soudní síně, jako by na někoho čekala. Až právě v okamžiku, kdy ji zavolali na lavici svědků, vstoupil vysoký, nahrblý, šedovlasý a šedovousý muž, asi šedesátník, s balíkem v hnědém papíře pod paží. Jeho obličej mi byl povědomý, ale nemohl jsem si vzpomenout, odkud ho znám. Zachytil její pohled a kývl hlavou. Ruth hlasitě vydechla úlevou, naklonila se a podala Willoughtonovu advokátovi dopis, který držela v ruce, a ukázala na šedovlasého muže. Pak klidně vystoupila na lavici svědků.

Hamley si dopis přečetl, naklonil se k Hazeldeanovi, dopis mu podal a cosi mu pošeptal. Zachytil jsem v jeho šepotu stopu vzrušení. Hazeldean si dopis rovněž přečetl a vzrušení zřejmě přešlo i na něho. Hamley tiše opustil své místo a zamířil k šedovlasému muži, který dosud stál u dveří, a dal se s ním do vážného hovoru.

Greatorex počal s výslechem Ruth, a já jsem přirozeně obrátil svou pozornost k ní. Výslech byl veden tak, aby ukázal, jak špatné byly styky mezi Kelsternem a Willoughtonem. Potom však – je vskutku obdivuhodné, jak málo toho policii v takovém vážném případě ujde – dal se výslech podivným směrem. Greatorex se počal vyptávat Ruth na její vlastní poměr k Willoughtonovi a jeho otázky směřovaly jasně k tomu, aby vyšlo najevo, že Ruth a Willoughton byli nejen snoubenci, ale také milenci.

Věděl jsem hned, kam obžaloba míří. Zřejmě chce využít sklonu vlastního každé britské porotě a každému britskému soudci, kteří jsou od přírody bojovníky za zákony mravnosti, totiž oběsit muže nebo ženu, obžalované z vraždy, pro nemravný styk s opačným pohlavím. Nebylo lepšího způsobu, jak vyvolat proti Willoughtonovi předpojatost, než dokázat, že svedl Ruth pod slibem manželství.

Hazeldean ovšem okamžitě vyskočil a protestoval, že takový důkaz je irelevantní a nepřípustný; a Garbould to ovšem nechtěl uznat – však mu mladší advokáti neuštědřili jeho přezdívku nadarmo. Hazeldean byl skvělý. Pohádal se s Garbouldem jako dosud nikdy; a už se s ním v životě něco nahádal. Garbould je hlupák, že nechává k takovým hádkám dojít. Hazeldean v nich má vždycky vrch a nakloní si tím porotu. Garbould se ovšem nedostal na místo soudce pro svou inteligenci, nýbrž pro politické zásluhy. Rozhodl nakonec, že otázky jsou přípustné, a dokonce jich Ruth několik položil sám.

Zde se ovšem Willoughton rozčilil a prohlásil, že to všechno nemá s případem nic společného a že je to skandál. Willoughton má zvučný a velmi mohutný hlas. Není z těch, kdo se dají snadno umlčet, když si nepřejí být umlčeni; a proto trvalo hezky dlouho, než ho umlčeli. Když se jim to konečně podařilo, byl Garbould rudý vztekem. Jistě teď vynaloží všechny síly na to, aby Willoughtona poslal na šibenici. Ale když jsem pozoroval porotu, měl jsem dojem, že Willoughton u ní svým výbuchem získal a že Hazeldeanovy námitky otřásly její důvěrou ke Garbouldovi. Když jsem pak uviděl nakyslou tvář žalobce, byl jsem si jist, že obžaloba svou věc silně poškodila.

Greatorex, s Garbouldovou podporou, pokračoval v otázkách; a Ruth, spíš vyzývavě než zkroušeně a v zápalu hněvu ještě půvabnější než kdy předtím, doznala, že Willoughton byl jejím milencem; že nejednou, když ji doprovodil domů z plesu nebo z divadla, zůstal u ní až do rána. Služebná je při tom špehovala a obžaloba o tom věděla.

Přes Hazeldeanovy námitky jsem se obával, že Greatorexovo tvrzení, ze Willoughton svedl Ruth pod slibem manželství, Willoughtonovi v očích poroty uškodí – a že ho velmi pravděpodobně přivede na šibenici.

Tu však Ruth, sice rudá rozčilením, ale pramálo vyvedená z míry, řekla: „Pro to by snad můj otec byl mohl zavraždit pana Willoughtona, a ne pan Willoughton mého otce.“

Nato se do ní Garbould pustil, že je tu proto, aby odpovídala na otázky, a ne proto, aby vykládala rozumy, a tak dále a tak dále.

Greatorex pak došel k zrušení zasnoubení a vyslovil domněnku, ze je zrušil Willoughton a že ji vlastně kompromitoval a pak ji opustil. Ruth to ovšem ihned odmítla. Prohlásila, že se s Willoughtonem pohádali a že zasnoubení zrušila ona. Na tom trvala a od toho neustoupila, ani když Garbould sám s chutí přiložil ruku k dílu a pokoušel se ji zviklat.

Do toho se ozval Willoughton, který se nyní, kdy napětí v soudní síni hrozilo výbuchem, cítil opět zcela ve své kůži, a pronesl nepříjemně jízlivým tónem: „Je to tak, jak ona říká, tak už ji přestaňte otravovat.“

Garbould byl znovu na koni, vztekle ho okřikl, že nemá právo mluvit, a prohlásil, že mu nikdo nebude dělat ze soudní síně zvěřinec. „S největším zvířetem v úloze soudce,“ pošeptal Hazeldean Arbuthnotovi zvučným šepotem.

Několik lidí se zasmálo. Mezi nimi jeden porotce. Když si to s ním Garbould konečně vyřídil, měl jsem dojem, že tenhle porotce by Willoughtona neodsoudil, ani kdyby byl na vlastní oči viděl, jak Kelsterna probodává.

Willoughton napsal něco na lístek a poslal jej Hazeldeanovi.

Hazeldean povstal a počal s dokonalou sebedůvěrou klást Ruth své otázky. Přiměl ji k výpovědím, že až do zrušení zasnoubení byl její otec s Willoughtonem v nejlepším vztahu; že se pak energicky postavil na její stranu; a že když mu služebná, která je špehovala, přišla žalovat, zuřil již jen o málo víc než předtím.

Pak se Hazeldean otázal: „Je pravda, že vás po vašem rozchodu, obžalovaný několikrát prosil, abyste mu odpustila a zasnoubení obnovila?“

„Čtyřikrát,“ řekla Ruth.

„A vy jste odmítla?“

„Ano,“ řekla Ruth. Podívala se úkosem na Willoughtona a dodala: „Zasloužil si pořádnou lekci.“

„A neprosil vás nakonec, abyste se s ním dala alespoň formálně oddat, a neslíbil vám, že hned po obřadu zase odejde?“

„Ano.“

„A vy jste odmítla?“

„Ano,“ řekla Ruth.

Garbould se předklonil a řekl svým nejnepříjemnějším tónem: „A proč jste odmítla příležitost napravit své hanebné chování?“

„Nebylo na něm nic hanebného,“ téměř odsekla Ruth a zcela nepokrytě se na něho zamračila. Pak dodala naivně: „Odmítla jsem proto, že bylo času dost. Věděla jsem, že by si mě vzal kdykoli, jakmile bych si to rozmyslila a svolila.“

Nastala odmlka. Mně bylo čím dál tím jasnější, že obžaloba udělala velkou chybu, když vytáhla na světlo otázku jejích styků s Willoughtonem, protože Willoughton byl zřejmě odhodlán ji chránit a nepřipustit, aby jí jejich indiskrétní otázky nějak ublížily. Na druhé straně však s porotou člověk nikdy neví. Hazeldean se pustil novým směrem.

Otázal se s účastí v hlase: „Je pravda, že váš otec trpěl bolestivou formou rakoviny?“

„Začínala být velmi bolestivá,“ řekla Ruth smutně.

„A sepsal několik dní před smrtí závět a uspořádal své věci?“

„Tři dny před smrtí,“ řekla Ruth.

„Vyslovil někdy úmysl spáchat sebevraždu?“

„Říkal, že to ještě nějaký čas vydrží a pak udělá konec,“ odpověděla Ruth. Po krátké odmlce dodala s důrazem: „A to také udělal.“

Celá soudní síň doslova nadskočila. Každý z přítomných se nějak pohnul, takže nastal šum a šepot. Garbould se prudce opřel v křesle, posupně odfrkl a zuřivě na Ruth zakoulel očima.

„Mohla byste sdělit soudu, jaké důvody máte pro toto tvrzení?“ otázal se Hazeldean.

Ruth se očividně musela přinutit ke klidu: z tváře jí vyprchal ruměnec a vypadala náhle velmi unaveně, pak začala klidným, vyrovnaným hlasem: „Nikdy jsem ani na okamžik nevěřila, že pan Willoughton zabil mého otce. Kdyby byl můj otec zavraždil pana Willoughtona, to by bylo jiné.“

Garbould se naklonil a zavrčel, že ho nezajímá její přesvědčení nebo mínění, ale fakta.

Myslím, že ho Ruth ani neslyšela; plně se soustřeďovala na to, aby jasně uvedla své důvody. Pokračovala týmž klidným tónem: „Přirozeně jsem se i já, jako všichni ostatní, snažila rozluštit záhadu té zbraně: co to bylo a kam se poděla. Nevěřila jsem, že to byla přibroušená půlpalcová železná tyč. Kdyby někdo přišel do lázní s úmyslem mého otce zabít a zbraň tam ukrýt, nepoužil by zbraně, která je tak veliká a tak těžko se dá ukrýt, když by mu byla právě tak dobře posloužila jehlice do klobouku, která se ukryje snadno. Ale co pro mě byla největší záhada, to byl ten čajový lístek v ráně. Všechny ostatní lístky vypadly z termosky a ležely na zemi. Inspektor Brackett mi to řekl. A nechtělo se mi věřit, že jeden z těch lístků mohl upadnout otci na prsa přesně na místo, kde měl srdce a kde zbraň pronikla kůží, a že se tak dostal do rány. Tak velkou shodu okolností jsem nemohla spolknout. Ale nedostala jsem se k řešení ani o krok dál než ostatní.“

Garbould ji netrpělivě přerušil a vyzval ji, aby se držela faktů. Hazeldean vstal a ohradil se proti přerušování výpovědi svědkyně; rozluštila záhadu, s níž si nevěděly rady nejlepší mozky z celé Anglie, a má proto právo to říci tak, jak uzná za vhodné.

Ruth opět jako by neposlouchala, a když zmlkli, pokračovala stále stejně klidně: „Ovšem, vzpomněla jsem si na to, jak tatínek říkal, že udělá konec; ale nikdo s takovým zraněním by nemohl vstát a ukrýt zbraň. A předevčírem v noci se mi zdálo, že jsem v laboratoři a že na otcově pracovním stole leží zašpičatělá železná tyč.“

„Teď nám tu bude ještě vykládat sny,“ zabručel opovržlivě Garbould, opřel se v křesle a složil ruce na břiše.

„Ten sen jsem samozřejmě nebrala nijak vážně,“ pokračovala Ruth. „Tak dlouho už jsem si s tím lámala hlavu, že bylo přirozené, že se mi o tom zdá. Ale po snídani se ve mně náhle zrodil pocit, že klíč k záhadě musí být v laboratoři a že jde jen o to najít ho. Zpočátku jsem tomu pocitu nevěnovala zvláštní pozornost; ale ozýval se stále naléhavěji, až jsem se po obědě sebrala, šla jsem do laboratoře a začala jsem hledat.

Prohledala jsem všechny zásuvky, ale nic jsem nenašla. Obešla jsem místnost, všechno jsem prohrabala, do všeho se podívala, ať to byly přístroje, křivule, zkumavky, zkrátka všechno. Pak jsem si stoupla doprostřed laboratoře a pomalu a důkladně jsem se rozhlížela. U zdi vedle dveří ležela bomba na plyn, připravená k odvozu. Převrátila jsem ji, abych zjistila, jaký plyn v ní byl, ale neměla nálepku.“

Ruth se odmlčela a rozhlédla se po soudní síni, jako by žádala o co největší pozornost. Pak pokračovala: „To bylo ovšem zvláštní, protože každá bomba s plynem musí být označena – je tolik nebezpečných plynů. Zkusila jsem otevřít kohoutek, ale bomba byla docela prázdná. Podívala jsem se do knihy, kam se zapisují všechny dodávky materiálu, a zjistila jsem, že deset dní před otcovou smrtí mu došla bomba kysličníku uhličitého a sedm liber ledu. A že dostával zásilku sedmi liber ledu denně až do své smrti. Souvislost ledu a kysličníku uhličitého mě přivedla na nápad. Kysličník uhličitý tuhne při velmi nízké teplotě – při minus osmdesáti stupních Celsia –, a když vychází z bomby a mísí se se vzduchem, vytváří jemný sníh; když se tento sníh stlačí, vznikne neobyčejně pevný led. A tu mě napadlo, že otec mohl tento sníh nashromáždit a vtlačit jej do formy a udělat si z něho zbraň, která by nejen mohla způsobit takové zranění, nýbrž mohla by i v krátkém okamžiku zmizet.“

Ruth se opět odmlčela a rozhlédla se po soudní síni. Každý řečník by jí mohl závidět napětí, které uviděla na tvářích svých posluchačů. Potom pokračovala: „A pak už jsem věděla, že právě tak to udělal. Věděla jsem to určitě. Z ledu kysličníku uhličitého by se dala vyrobit tvrdá a pevná dýka; a taková dýka by v horkém ovzduší parní lázně rychle roztála a nezanechala by žádnou stopu, protože je to plyn bez zápachu. A žádná zbraň by se nenašla. Otec si tu dýku z kysličníku uhličitého vyrobil snad týden, snad jen den před tím, než jí použil. Jakmile ji vyrobil, zavřel ji do termosky. Jak známo, termoska uchovává teplo právě tak jako chladno. Ale aby mu dýka zaručeně neroztála, obložil termosku ledem až do chvíle, kdy hodlal dýky použít. Jedině tak lze vysvětlit ten čajový lístek. Přilepil se v termosce na špičku dýky a s ní se dostal do rány.“

Ruth opět zmlkla a měl jsem dojem, že celá soudní síň vydechla úlevou.

Garbould se otázal nepříjemným a nedůvěřivým hlasem: „Proč jste s touhle svou fantastickou teorií nešla hned na policii?“

„To by nebylo nic platné,“ rychle opáčila Ruth. „Nemělo to smysl, dokud jsem to věděla jen já. Bylo třeba, aby tomu uvěřili i jiní. Musela jsem najít důkazy. A tak jsem začala hledat. Tušila jsem, že tu někde jsou. Hlavně mi šlo o formu. A našla jsem ji!“

Tato slova vyřkla Ruth vítězoslavně. Usmála se na Willoughtona a pokračovala: „Alespoň jsem z ní našla části. V bedně, kam jsme házeli různé krámy, zbytky materiálu, poškozené nástroje a rozbité zkumavky, jsem našla několik kousků vulkanitu; hned jsem viděla, že jsou to střepy vulkanitové nádoby. Vzala jsem vosk, vymodelovala z něho tyč přibližně velikosti zmizelé zbraně a pak jsem na ní ze střepin složila původní nádobu – alespoň zčásti, protože několik kousků chybí. Trvalo mi to skoro celou noc. Ale našla jsem nejdůležitější kus – špičatý konec!“

Ruth sáhla do kabelky a vytáhla z ní černý předmět, asi devět palců dlouhý a tři čtvrti palce v průměru, a ukázala jej přítomným. Kdosi počal bez rozmyslu tleskat a ihned nato bouře potlesku přehlušila hlas zřízence, který volal přítomné k pořádku, i řev Garbouldův.

Když se potlesk utišil, řekl Hazeldean, který nikdy nezmešká vhodný okamžik: „Slavný soude, nemám pro svědkyni další otázky,“ a sedl si.

V mých očích tím byl případ rozřešen a myslím, že tomu tak bylo i u poroty.

Garbould, rudý jako krocan, se naklonil kupředu a zařval na Ruth: „To si myslíte, že porota uvěří, že takový známý člověk – jako váš otec se sám zabil a přitom vědomě nastražil takovou léčku, aby obžalovaný dostal provaz?“

Ruth se na něho podívala, pokrčila rameny a řekla klidně, s hlubokým pochopením pro lidské slabosti, s jakým se obvykle setkáváme u žen daleko starších: „On tatínek už byl takový. A rozhodně byl přesvědčen, že má naprosto pádný důvod pana Willoughtona zabít.“

Z jejího chování i tónu řeči vyplývalo zcela nepochybně, že Kelstern nejenže byl skutečně už takový, nýbrž že takové jednání odpovídalo jeho povaze.

Greatorex už dál Ruth nevyslýchal. Chvíli se radil s Hazeldeanem a Hazeldean pak vstal a zahájil svůj obhajovací proslov. Řekl, že nehodlá zdržovat soud a že vzhledem k tomu, že slečna Kelsternová rozřešila záhadu smrti svého otce, zavolá už jen jediného svědka, profesora Mozleyho.

Šedovlasý, šedovousý nahrbený muž, který přišel do soudní síně tak pozdě, vystoupil na lavici svědků. Nyní už jsem věděl, proč mi byl tak povědomý. Viděl jsem jeho podobiznu nejméně desetkrát v novinách. Stále ještě držel ten balík v hnědém papíře.

Na Hazeldeanovy otázky odpověděl, že je možné a dokonce snadné vyrobit z kysličníku uhličitého zbraň dostatečně pevnou a ostrou, aby mohla způsobit takové zranění, jaké přivodilo Kelsternovu smrt. Metoda, kterou se dá vyrobit, je tato: ze silné jelenicové kůže se složí kornout a přidrží se levou rukou v rukavici u kohoutku bomby s kapalným kysličníkem uhličitým, zatímco pravou rukou se otevře kohoutek. Kysličník uhličitý se vypařuje tak rychle, že brzy dosáhne svého bodu tuhnutí – minus osmdesát stupňů Celsia – a v jelenicovém kornoutu začne tuhnout v podobě vrstvy umělého sněhu. Stačí pak kohoutek zavřít, sníh lžící přemístit do vulkanitové nádoby potřebných rozměrů a vulkanitovou paličkou jej upěchovat do tuha. Profesor dodal, že se doporučuje formu při plnění zasadit do ledu a hotovou ledovou tyč pak uložit do termosky a tam ji chovat až do chvíle upotřebení.

„A vy jste takovou tyč vyrobil?“ otázal se Hazeldean.

„Ano,“ řekl profesor a přeřízl provázek u balíku. „Když mě slečna Kelsternová dnes ráno v půl osmé vytáhla z postele a sdělila mi svůj objev, hned jsem pochopil, že nalezla řešení záhady smrti svého otce, která mi byla tak nepochopitelná. Rychle jsem se nasnídal a dal jsem se do práce, abych mohl sám takovou zbraň vyrobit pro uspokojení soudu. A zde je.“

Profesor vybalil z balíku termosku, otevřel ji a obrátil dnem vzhůru. Na jeho ruku, chráněnou rukavicí, vypadla asi osm palců dlouhá tyčka. Profesor ji zvedl do výše a ukázal porotě.

„Led z kysličníku uhličitého je nejtvrdší a nejpevnější led, jaký známe, a nepochybuji, že se pan Kelstern probodl právě takovouto tyčí. Rozdíl mezi tyčí, kterou použil on, a touto tyčí je v tom, že ta jeho měla špičatý konec. Já jsem neměl po ruce špičatou formu; ale forma, kterou slečna Kelsternová sestavila ze střepů, byla špičatá. Kelstern si ji dal patrně zvlášť vyrobit u firmy Hawkins a Spender.“

Profesor zasunul tyč do termosky a zašrouboval uzávěr.

Hazeldean si sedl. Porotce, jehož před chvílí Garbould pokáral, se naklonil kupředu a vážně cosi říkal předsedovi poroty. Creatorex vstal.

„Pokud jde o špičku této tyče, profesore Mozley, je možné, že by zůstala natolik ostrá, aby v teplém prostředí pronikla kůží?“ otázal se.

„Domnívám se, že ano,“ řekl profesor. „Přemýšlel jsem o tom a došel jsem k názoru, že Kelsternovi, který byl již vzhledem k svému povolání velice zručný a jako praktický vědec věděl zcela přesně, co a jak musí udělat, nemohla celá manipulace s tyčí trvat více než vteřinu a patrné méně. Zbraň držel pravděpodobně levou rukou a pravou prudce udeřil do plochého konce. To vše mohl provést za necelé dvě vteřiny. Ostatně, kdyby byla špička začala tát, čajový lístek by byl odpadl.“

„Děkuji vám,“ řekl Greatorex, obrátil se ke svým kolegům a chvíli se s nimi radil.

Pak řekl: „Žaloba nehodlá v řízení pokračovat.“

Předseda poroty rychle vstal a řekl: „A porota už víc nepotřebuje slyšet. Jsme plně přesvědčeni, že obžalovaný je nevinen.“

Garbould zaváhal. Stačilo maličko a byl by nařídil, aby se v řízení pokračovalo. Ale jeho zrak padl na Hazeldeana a zachytil jeho upřený pohled. Měl jsem dojem, že si řekl, že už mu raději nedá příležitost k dalším nepříjemným výrokům.

I když nerad, otázal se Garbould formálně poroty na její rozhodnutí. Porota vynesla rozsudek „nevinen“ a Garbould Willoughtona zprostil obvinění.

Vyšel jsem ze soudní síně s Ruth a počkali jsme venku na Willoughtona.

Brzy nato vyšel ze dveří, zastavil se a otřásl se. Pak uviděl Ruth a zamířil rovnou k ní. Ani se nepozdravili. Ruth se prostě do něho zavěsila a tak společně vyšli ze soudní budovy.

A my všichni jsme jim uspořádali hlučné ovace.

Anthony Berkeley

„Náhody mstí,“ patří ke klasickým detektivním povídkám mimo jiné proto, že právě v ní autor vynalezl a uplatnil nový druh zápletky. Protože detektivní zápletka existuje jen ve velmi omezeném počtu typů (a autoři musí proto většinou jen vynalézat nové obměny obměny na starší témata) a protože jen zřídka se podaří objevit typ skutečně nový, je tato povídka pečlivě zaznamenána v každé histografii či teorii detektivky. Zápletka je nejen nová, ale lze ji také těžko napodobit nebo jí zneužít; poznal by to na první pohled nejen odborník, nýbrž každý, kdo povídku jednou se zájmem přečetl. Originalita námětu byla tak všeobecně uznána, že se autor ihned rozhodl rozpracovat ji ve formě románu („Případ otrávené bonboniéry“, 1929).

Anthony Berkeley (vlastním jménem A. B. Cox, 1893, psal rovněž pod pseudonymem Francies Illes) byl zaslouženě jedním z nejúspěšnějších autorů detektivek v třicátých létech. Každá jeho knížka má dobře postavenou zápletku, je dobře napsaná a žádná nehřeší proti pravidlům klasické detektivky ani dobrého vkusu. Anthony Berkeley se zasloužil o popularizaci a rozvoj dobré detektivky i jinak; zvláště je třeba se zmínit, že právě on byl v roce 1928 iniciátorem založení „Londýnského detektivního klubu“, který sdružoval elitu autorů a odborných zájemců v oblasti klasické detektivky a který svými vysokými požadavky přivedl detektivní autory na myšlenku, že mohou patřit i do literatury, budou-li skutečně spisovateli.

15. Náhoda mstí

Roger Sheringham si později často říkal, že „případ s otrávenými bonbóny“, jak to nazývaly noviny, byl snad nejdokonaleji plánovaná vražda, s jakou se kdy setkal. Pohnutka byla zcela zřejmá, když člověk věděl, kde ji má hledat – jenže to nikdo nevěděl; metoda přímo bila do očí, když člověk postihl její pravou podstatu – ale tu nikdo nepostihl; stopy byly jen velmi povrchně maskovány, když si člověk uvědomil, co je maskuje – ale to si nikdo neuvědomil. Nebýt jisté dávky vyložené smůly, kterou vrah naprosto nemohl předvídat, byl by tento zločin nakonec rozmnožil klasický seznam neřešitelných záhad.

Případ, jak jej jednou večer hlavní inspektor Morseby asi za týden po události rekapituloval Rogerovi v jeho bytě na Albany, vypadal zhruba takto:

V pátek 15. listopadu o půl jedenácté dopoledne vstoupil sir William Anstruther, jak bylo jeho neměnným zvykem, do svého klubu na Piccadilly – velmi exkluzivního klubu Rainbow – a ptal se po své poště. Vrátný mu podal tři dopisy a balíček. Sir William s nimi odešel ke krbu ve velké klubovně, aby si je tam přečetl.

Za několik minut po něm vstoupil do klubu jiný člen, pan Graham Beresford. Pro něho tu byl jeden dopis a několik obchodních tiskopisů a také on si je odnesl do klubovny ke krbu. Siru Williamovi kývl na pozdrav, ale neoslovil ho. Oba pánové se znali jen velmi povrchně, a patrně spolu v životě promluvili nejvýš deset slov.

Sir William si zběžně přečetl dopisy; pak otevřel balíček a po chvilce rozmrzele zavrčel. Beresford se na něho podíval; sir William něco zabručel a podal mu dopis, který byl k balíčku přiložen. Přemáhaje úsměv (chování sira Williama bylo pro ostatní členy klubu předmětem mírné zábavy), Beresford si dopis přečetl. Byl od velké firmy Mason a syn, vyrábějící čokoládové bonbóny, a pravilo se v něm, že tato firma uvádí na trh nový druh likérových bonbónů, určených především pro muže, a že by pro ni bylo ctí, kdyby sir William laskavě přijal darem připojenou dvoulibrovou bonboniéru a sdělil pak firmě svůj upřímný názor.

„Copak jsem nějaká pitomá hopsanda?“ sršel sir William. „Já jim tak budu psát doporučení na jejich pitomé bonbóny! Pitomci! Budu si stěžovat u klubovního výboru. Takovéhle pitomosti se tady nebudou trpět!“

„Nu, pokud jde o mne, má to svou dobrou stránku,“ snažil se ho ukonejšit Beresford. „Něco mi to připomnělo: včera jsem byl se ženou v divadle Imperial a vsadil jsem se s ní o krabici čokoládových bonbónů proti stovce cigaret, že neuhodne před koncem druhého jednání, kdo je vrah. Ale ona vyhrála. Nesmím zapomenout koupit jí ty bonbóny. Neviděl jste to? – Skřípající lebka se to jmenuje. Docela slušný kus.“

Sir William to neviděl a prohlásil to velice důrazně.

„Tak vy potřebujete krabici bonbónů?“ dodal poněkud mírněji. „Víte co? Vezměte si tady tu pitomou škatuli. Já to nechci.“

Beresford okamžik zdvořile váhal, a pak k svému velkému neštěstí nabídku přijal. Úspora na penězích byla pro něho lhostejná, neboť byl člověk zámožný; ale i úspora námahy mívá svou cenu.

Mimořádně šťastnou náhodou nikdo nespálil ani obal krabice, ani průvodní dopis, což bylo o to větší štěstí, neboť obálky ostatních dopisů hodili oba do ohně. Sir William vlastně již obal i motouz zmačkal do koule, ale pak ji podal Beresfordovi a ten ji sice hodil do krbu, avšak jen za ochrannou mříž. Tam ji potom našel vrátný a jako pořádkumilovný muž ji uklidil pěkně do koše na papíry, odkud ji později vylovila policie.

Ze všech tří nic netušících postav nadcházející tragédie byl sir William beze vší pochybnosti nejpozoruhodnější. Ačkoli mu chyběl jen rok nebo dva do padesátky, vypadal se svou ohnivě brunátnou tváří a rozložitou postavou jako typický venkovský statkář ze staré školy, a jak jeho způsoby, tak i jeho jazyk byly v plném souladu s tradicí. Jeho chování, zejména vůči ženám, bylo rovněž v plném souladu s tradicí – tradicí smělého, loupežného baroneta, jímž ve skutečnosti také byl.

Ve srovnání s ním byl Beresford dosti všední člověk, štíhlý, tmavovlasý, nikoli nehezký, asi dvaatřicetiletý muž, klidný a zdrženlivý. Otec mu odkázal značný majetek, ale Beresforda nebavil nečinný život, a měl proto prsty v řadě obchodních transakcí.

Peníze dělají peníze. Beresford peníze podědil, peníze vydělal a nevyhnutelně také peníze vyženil. Jako dcera zemřelého rejdaře z Liverpoolu měla jeho žena sama téměř půl miliónu. Ale bohatství tu bylo vedlejší, protože Beresford chtěl především ji, a byl by si ji vzal právě tak nevyhnutelně (říkali jeho přátelé), kdyby neměla ani vindru. Štíhlá, poněkud vážná, velmi vzdělaná dívka, již ne tak mladá, aby si nebyla vytvořila vlastní charakter (bylo jí dvacet pět let, když se s ní Beresford před třemi lety oženil) – lepší manželku si nemohl přát. V některých směrech byla snad trochu puritánská, ale Beresford měl již bouřlivá mladá léta za sebou, a v té době již byl ochoten kvůli ní třeba také žít jako puritán. Zkrátka, Beresfordovi se podařil onen osmý div moderního světa – šťastné manželství.

A právě do tohoto šťastného manželství náhle vpadla s nenávratně tragickými důsledky krabice čokoládových bonbónů.

Beresford je dal své ženě po obědě, když seděli u kávy, s žertovnou poznámkou o povinnosti platit čestné dluhy, a paní Beresfordová krabici ihned otevřela. V horní vrstvě byly zřejmě jen bonbóny plněné kirschem a maraschinem. Beresford, který si nerad kazil chuť dobré kávy, odmítl si vzít, a paní Beresfordová snědla první bonbón sama. Když jej rozkousla, překvapeně vykřikla, že je likér nějaký silný, že až pálí v ústech.

Beresford jí vysvětlil, že jsou to vzorky nového druhu, a pak, aby se sám přesvědčil, jsou-li bonbóny skutečně tak ostré, vzal si také jeden. Jakmile se mu tekutý obsah rozlil v ústech, pocítil zvláštní palčivost, ne snad nesnesitelnou, ale nepříjemně silnou, a až příliš intenzívní mandlovou příchuť.

„Na mou duši,“ řekl Beresford, „silné jsou pořádně. Musí to být čistý alkohol.“

„To snad přece ne,“ řekla jeho žena a vzala si druhý bonbón.

„Silné jsou. Ale mně docela chutnají.“

Beresford snědl další bonbón, a ten mu chutnal ještě méně než ten první. „Mně ne,“ řekl s konečnou platností. „Mám po nich úplně dřevěný jazyk. Na tvém místě bych už je nejedl. Něco s nimi zřejmě není v pořádku.“

„To oni asi jen něco zkoušejí,“ řekla jeho žena. „Ale opravdu hrozně pálí. Pořád ještě nevím, jestli mi chutnají, nebo ne.“

Za několik minut na to Beresford odešel na nějakou obchodní schůzku do City. Když odcházel, paní Beresfordová se stále ještě snažila zjistit, zda jí bonbóny chutnají, nebo nechutnají, a jedla je dál, aby se mohla rozhodnout. Beresford si později vzpomínal na tuto část rozhovoru velmi živě, protože tehdy naposled viděl svou ženu naživu.

To bylo asi v půl třetí. Ve tři čtvrtě na čtyři přijel Beresford taxíkem ze City ke klubu ve stavu zhroucení. Řidič s vrátným mu pomohli dovnitř, a oba později vypovídali, že byl bledý jako smrt, měl vytřeštěné oči, sinalé rty a vlhkou lepkavou pokožku. Byl však zřejmě při smyslech, a když mu pomohli do schodů, byl schopen s mírnou pomocí vrátného sám dojít do klubovny.

Vrátný, vážně znepokojen, chtěl ihned zavolat lékaře, ala Beresford, který nade vše nerad dělal zbytečný rozruch, mu to nedovolil, že je to asi jen nějaká zažívací porucha a že to za chvilku přejde, Siru Williamu Anstrutharovi, který v klubovně právě seděl, řekl však po odchodu vrátného:

„Tak se ml zdá, že to budou ty vaše zatracené bonbóny. Mně to bylo hned nějak divné. Abych šel radši domů za ženou, jestli…“

Beresford nedomluvil. Jeho tělo, které dosud bezvládně odpočívalo v křesle, se náhle strnule vztyčilo; čelisti se mu sevřely, zsinalé rty se stáhly v děsivém šklebu a ruce křečovitě sevřely okraje křesla. Sir William současně ucítil zcela zřetelně pach hořkých mandlí. Opravdu polekán a v domnění, že Beresford mu před očima umírá, sir William začal hlasitě volat na vrátného, aby sehnal lékaře. Přispěchali ostatní přítomní členové a společným úsilím uložili Beresfordovo křečí zmítané tělo do pohodlnější pozice. Ještě než se dostavil lékař, volal do klubu rozčilený sluha a ptal se po panu Beresfordovi, že má okamžitě přijet domů, protože paní Beresfordová vážně onemocněla. Ve skutečnosti byla v té době již mrtvá.

Beresford nezemřel. Požil jedu méně než jeho žena, která po jeho odchodu snědla přinejmenším tři další bonbóny; proto u něho jed působil pomaleji a lékař měl čas ho zachránit. Ostatně, jak se později ukázalo, dávka, kterou pozřel, nebyla smrtelná; kolem osmi hodin večer nabyl opět vědomi, a příští den byl již vlastně v rekonvalescenci.

Ale v případě paní Beresfordové přišel lékař příliš pozdě, aby ji mohl zachránit, a nebohá paní zemřela velmi rychle v hluboce komatickém stavu.

Policie se ujala případu ihned, jakmile jí došlo hlášení o smrti paní Beresfordové, a jakmile bylo zjištěno, že jde o otravu, podezření se brzy soustředilo na osudné čokoládové bonbóny.

Vyslechli sira Williama, nalezli dopis i obal balíčku v koši na papíry, a ještě než byl otrávený mimo nebezpečí, žádal již policejní inspektor o rozmluvu s ředitelem firmy Mason a syn. Scotland Yard pracuje rychle.

V tomto stadiu zastávala policie teorii – založenou na tom, co jí mohl říci sir William a oba lékaři –, že se nedbalostí některého zaměstnance firmy Mason do náplně bonbónu dostalo příliš velké množství hořkomandlového oleje, a ten, podle názoru lékaře, byl příčinou otravy. Generální ředitel však tuto teorii rázem vyvrátil; firma Mason, prohlásil, hořkomandlového oleje nikdy neužívá, jeho další sdělení bylo ještě zajímavější. Když si s nelíčeným údivem přečetl průvodní dopis, prohlásil okamžitě, že je podvržený, žádný takový dopis a žádné podobné vzorky jeho firma nikdy nerozeslala; o žádném novém druhu likérových bonbónů se ani nejednalo. Osudné bonbóny patřily k běžnému sortimentu.

Ředitel pak rozbalil jeden bonbón a po důkladnějším ohledání upozornil inspektora na malou nepravidelnost na spodní straně. Vyslovil názor, že je to stopa po dírce vyvrtané do čokoládového obalu, kudy byla původní náplň odsáta a nahrazena jedem, dírka pak zas uzavřena rozehřátou čokoládou – což je zcela snadné.

Přezkoumali pak bonbón pod lupou a inspektor to uznal. Bylo mu nyní jasné, že se někdo pokoušel sira Williama Anstruthera úkladně zavraždit.

Scotland Yard zdvojnásobil své úsilí. Bonbóny byly poslány k chemickému rozboru, sir William byl znovu vyslýchán a rovněž tak Beresford, který byl nyní již při vědomí. Lékař trval na tom, aby Beresfordovi o smrti jeho ženy zatím nic neříkali, takže jeho výpověď nebyla zvlášť podnětná.

Ani sir William nemohl záhadu nijak osvětlit, ani uvést kohokoli, kdo by mohl mít důvody, aby ho chtěl zavraždit. Žil odloučen od své ženy, které v závěti odkázal hlavní část svého jmění, ale tato paní žila v jižní Francii, jak to později francouzská policie také potvrdila. Jeho silně zadlužený statek ve Worcestershiru podléhal fidelkomisu a měl po jeho smrti připadnout nějakému synovci; ale ježto výnos celého majetku sotva kryl úroky z hypoték a synovec na tom byl finančně daleko lépe než sir William sám, nebyl ani zde žádný motiv. Policie se octla v slepé uličce.

Chemický rozbor přinesl dvě zajímavá fakta. Poněkud neobvyklý jed, jehož tu bylo použito, nebyl hořkomandlový olej, nýbrž nitrobenzen, příbuzná látka, užívaná hlavně při výrobě anilínových barev. Každý bonbón v horní vrstvě krabice obsahoval přesně šest kapek nitrobenzenu smíšeného s kirschem a maraschinem. Bonbóny v ostatních vrstvách byly neškodné.

Pokud jde o ostatní stopy, nebyly zřejmě o nic slibnější. Papír s hlavičkou firmy Mason a syn identifikoval tiskařský závod Merton jako svůj výrobek, ale nic neprozrazovalo, jak se dostal do rukou vraha. Dalo se říci jen tolik, že jde o starý exemplář, protože list byl po okrajích zažloutlý. Stroj, na kterém byl dopis psán, přirozeně zjištěn nebyl. Obal – kus obyčejného balicího papíru, adresovaný velkým hůlkovým písmem siru Williamovi – neskýtal žádné vodítko kromě toho, že balíček byl dán na poštu v Southampton Street mezi 8.30 a 9.30 předešlého večera.

Pouze jedno bylo zcela jasné. Kdokoli tu usiloval o život sira Williama, neměl rozhodně v úmyslu zaplatit za to životem vlastním.

„A teď toho víte právě tolik, co my, pane Sheringhame,“ uzavřel vrchní inspektor Morseby, „a jestli nám dovedete říct, kdo ty bonbóny siru Williamovi poslal, pak toho víte víc než my.“

Roger zamyšleně přitakal.

„Je to zapeklitý případ. Zrovna včera jsem potkal někoho, kdo s Beresfordem studoval. Neznal se s ním nějak zvlášť dobře, protože Beresford dělal moderní jazyky, a můj známý latinu a řečtinu, ale bydleli ve stejné koleji. Beresford je prý smrtí své ženy absolutně zdrcen. Byl bych sám rád, kdybyste našel toho, kdo ty bonbóny poslal, Morseby.“

„Já taky, pane Sheringhame,“ řekl Morseby chmurně.

„Může to být kdokoli,“ uvažoval Roger nahlas. „Co takhle ženská žárlivost? Soukromý život sira Williama není právě nevinný. Mám dojem, že to dost často střídá.“

„Však už na tom pracuji, pane Sheringhame,“ odpověděl vrchní inspektor Morseby vyčítavě. „To mě napadlo jako první. Protože jediný význačný rys té věci je, že to vypadá na ženskou. Jedině žena by muži poslala otrávené bonbóny. Muž by mu poslal otrávený vzorek whisky nebo tak.“

„Tohle je výborný postřeh, Morseby,“ souhlasil Roger, „opravdu výborný. A sir William by vám v tom nemohl pomoci?“

„Nemůže,“ řekl Morseby poněkud dotčeně, „anebo nechce. Zpočátku jsem měl skoro dojem, že má na někoho podezření a že kryje nějakou ženskou. Ale teď už si to nemyslím.“

„Hm.“ Roger zřejmě nebyl tak plně přesvědčen. „Ale nepřipomíná vám to něco? Přece tu byl nedávno ten případ s tou bláznivou ženskou, co poslala otrávené bonbóny samotnému policejnímu presidentovi. Jak známo, pěkný zločin vede vždycky k napodobení.“

Morseby rozjasnil tvář.

„To je zvláštní, že to říkáte, pane Sheringhame, protože já jsem dospěl k docela stejnému názoru. Prověřil jsem všechny ostatní teorie, a pokud vím, neexistuje na světě člověk, který by měl zájem na Anstrutherově smrti – ať už pro peníze, z pomstychtivosti nebo čeho jiného –, kterého bych nemusel úplně vyloučit. Už jsem skoro definitivně došel k názoru, že ty bonbóny poslala nějaká neodpovědná pomatená ženská, společenská reformátorka nebo náboženská fanatička, která ho třeba v životě neviděla. A je-li to tak,“ vzdychl Morseby, „je malá naděje, že bych ji vůbec někdy dopadl.“

„Ledaže by zasáhla náhoda, jak se to často stává,“ řekl Roger vesele, „a pomohla vám. Spousta případů se přece rozřeší jen šťastnou náhodou, ne? Náhoda mstí, to by byl báječný název pro film. A je v tom mnoho pravdy. Kdybych byl pověrčivý, což nejsem, tvrdil bych, že nikoli náhoda, ale Prozřetelnost mstí spáchanou křivdu.“

„Nu, pane Sheringhame,“ řekl Morseby, který rovněž nebyl pověrčivý, „mně je to celkem jedno, co to je, jen když mi to pomůže chytit toho pravého.“

Jestliže Morseby navštívil Rogera Sheringhama v naději, že něco načerpá ze zdrojů jeho inteligence, pak jistě odcházel zklamán.

Po pravdě řečeno, Roger se klonil k názoru vrchního inspektora, že pokus vraždy na siru Williamovi a dokonaná vražda nešťastné paní Beresfordové musí být dílem neznámého šílence. A proto, ačkoli se během příštích několika dní případem v myšlenkách často obíral, neučinil žádný pokus ujmout se řešení sám.

Případ toho druhu vyžaduje totiž nekonečné pátrání, jaké soukromá osoba nemá ani čas, ani pravomoc provádět, a jaké může zdolat jen oficiální policie. Rogerův zájem o věc byl ryze akademický.

Teprve náhoda, zcela náhodné setkání asi za týden po rozhovoru s Morsebym, změnila tento jeho akademický zájem v zájem osobní.

Roger kráčel po Bond Street, odhodlán podstoupit nepříjemnou proceduru spojenou s kupováním nového klobouku. Náhle uviděl, jak se po chodníku přímo proti němu žene paní Verreker-le-Flemmingová. Paní Verreker-le-Flemmingová byla drobná, pěstěná, bohatá, a přitom vdova, ochotná Rogera zbožňovat, kdykoli jí k tomu dal příležitost. Ale trochu příliš mnoho mluvila. Vlastně nedělala nic jiného, než že mluvila a mluvila a mluvila. A Roger, který sám rovněž docela rád mluvil, to nesnášel. Snažil se proto rychle přejít na druhou stranu ulice, ale nenalezl příhodnou skulinu v nepřetržitém proudu aut. Byl lapen.

Paní Verreker-le-Flemmingová se ho radostně chopila.

„Pane Sheringhame! Zrovna s vámi jsem chtěla mluvit! Pane Sheringhame, prosím vás, řekněte mi to, čistě mezi námi: je to pravda, že pracujete na tom strašném případu chudinky Joan Beresfordové?“

Roger se strnulým a přihlouplým úsměvem civilizovaného společenského chování se snažil dostat k slovu, ale marně.

„Já jsem se zhrozila, když jsem se to dověděla – prostě zhrozila. Víte, my jsme byly s Joan ohromné přítelkyně. Důvěrné přítelkyně. A to nejhorší, to opravdu nejhorší na tom je, že si to Joan všechno zavinila sama. Není to příšerné?“

Roger už se nesnažil uniknout.

„Co jste to řekla?“ skočil jí do řeči užasle.

„Tomu se říká ironie osudu,“ švitořila dál paní Verreker-le– Flemmingová. „Osudné to bylo rozhodně, a větší ironii jsem jakživa neviděla. To přece víte, jak se s manželem vsadila a on jí pak musel přinést krabici čokoládových bonbónů, a kdyby nemusel, sir William by mu ty otrávené nikdy nebyl dal a byl by je snědl a otrávil se sám, což by nebyla velká škoda. A pane Sheringhame –“ paní Verreker-le-Flemmingová snažila hlas, takže šeptala jako spiklenec a také se jako takový ostražitě ohlédla – „tohle jsem ještě nikomu neřekla, ale vám to povím, protože vím, že to oceníte. Ona Joan zašvindlovala.“

„Jak to?“ otázal se Roger s údivem.

Paní Verreker-le-Flemmingová měla ze své senzace neskrývaný požitek.

„Jak to? Vždyť ona tu hru už jednou předtím viděla! Byly jsme na tom spolu, hned první týden, co to hráli. A tak po celou dobu věděla, kdo byl vrah…“

„Cože!“ Roger byl tak ohromen, jak si to paní Verreker-le-Flemmingová jen mohla přát. „Náhoda mstí! Nikdo z nás jí nemůže uniknout.“

„Myslíte romantickou spravedlnost?“ štěbetala paní Verreker-le-Flemmingová, jíž byla Rogerova poznámka poněkud nejasná.

„Ano, ale proč zrovna Joan Beresfordová? To je na tom nepochopitelné. Nikdy bych nebyla věřila, že by Joan byla schopna něco takového udělat. Byla to taková dobrá duše. Ovšem trochu opatrná na peníze, když si vezmete, jak byli bohatí, ale to ji člověk odpustil. Samozřejmě to byl jen žert, aby si z manžela udělala legraci, ale já jsem Joan vždycky považovala za takovou seriózní, pane Sheringhame. Myslím to, že lidé obyčejně nemluví o takových samozřejmostech, jako je poctivost a pravdomluvnost a poctivá hra a tak. Ale Joan o nich mluvila. Pořád říkala, že tohle není čestné a tamhleto zas není poctivá hra a podobně. No a teď se chudák za nepoctivou hru sama potrestala, že? A to jen potvrzuje pravdivost starého přísloví, že?“

„Kterého přísloví?“ řekl Roger, hypnotizován tím přívalem slov.

„No přece, že tichá voda břehy mele, ne? Ona Joan asi byla taková tichá voda,“ vzdychla si paní Verreker-le-Flemmingová, jako kdyby být takovou tichou vodou znamenalo jakýsi společenský přestupek. „Mě aspoň oklamala. To znamená, že asi nebyla tak poctivá a pravdomluvná, jak vždycky předstírala. Já si nemůžu pomoct, ale tak si říkám, že když žena dovede klamat manžela v takovéhle maličkosti, může taky – ne že bych chtěla o Joan nějak špatně mluvit, teď je chudinka mrtvá – ale přece jen asi nakonec nebyla takový svatoušek, jak se dělala, ne? Totiž,“ dodala paní Verreker-le-Flemmingová chvatně, aby zmírnila účinek svých vývodů, „já chci říct, že psychologie je strašně zajímavá věc, nezdá se vám, pane Sheringhame?!

„Někdy velice zajímavá,“ přitakal Roger vážně. „Ale zmínila jste se před chvíli o siru Williamu Anstrutherovi. Znáte také jeho?“

„Kdysi jsem ho znala,“ odpověděla paní Verreker-le-Flemmingová bez zvláštního zájmu. „Hrozný člověk. Pořád běhá za nějakou sukní. A když jí má dost, tak ji nechá – pf! – takhle! Alespoň,“ dodala paní Verreker-le-Flemmingová s jistým kvapem, „se to o něm říká.“

„A co se stane, když se některá nechce dát nechat?“

„To já ovšem nevím. Jistě jste slyšel o jeho posledním případu, ne?“

Paní Verreker-le-Flemmingová drmolila spěšně dál, snad o zdání uzardělejší, než jak to odpovídalo nevtíravým prostředkům zvyšujícím přirozenou krásu její tváře. „Teď si zase začal s tou Bryceovou. To je žena toho petrolejáře či naftaře, nebo na čem to ty peníze vydělal, víte? Začalo to asi před třemi nedělemi. A člověk by si myslel, že po tom, co se vlastně stalo jeho vinou chudákovi Joan Beresfordové, trochu vystřízliví, ne? Ale kdepak, on…“

Ale Rogerovy myšlenky se ubíraly jiným směrem.

„Škoda, že jste ten večer nebyla s Beresfordovými v divadle. Kdybyste tam byla s nimi, nebyla by se paní Beresfordová sázela.“

Roger se tvářil zcela nevinně. „Ale vy jste tam nebyla, že?“

„Já?“ otázala se překvapeně paní Verreker-le-Flemmingová. „Kdepak, to ne. Já jsem byla na té nové revui v Pavilónu. Lady Gavelstokeová měla lístky do lóže a pozvala mě.“

„Aha. Dobrá věc, co? Ten skeč ‚Věčný trojúhelník‘ je chytře postavený. Jak se vám to líbilo?“

„‚Věčný trojúhelník‘?“ zarazila se paní Verreker-le-Flemmingová.

„Ano, před první přestávkou.“

„A tak. To jsem neviděla. Já jsem totiž přišla strašně pozdě,“ řekla paní Verreker-le-Flemmingová nešťastně. „Já nevím, čím to je, ale já vždycky všude přijdu pozdě.“

Roger držel další rozhovor rezolutně u divadelní tématiky. Ale než se rozloučil, podařilo se mu zjistit, že paní Verreker-le-Flemmingová má doma fotografie paní Beresfordové i sira Williama, a získal dovolení si je někdy vypůjčit. Jakmile jeho společnice zmizela z dohledu, zavolal si taxi a udal adresu paní Verreker-le-Flemmingové. Rozhodl se totiž využít jejího dovolení v době, kdy za ně nebude musit ještě jednou zaplatit stejnou cenu.

Panská zřejmě neviděla v jeho žádosti nic divného, a ihned ho uvedla do salónu. Jeden roh pokoje byl zasvěcen stříbrem zarámovaným fotografiím přátel paní Verreker-le-Flemmingové, a bylo jich mnoho. Roger si je se zájmem prohlédl a nakonec si odnesl nikoli dvě, nýbrž šest fotografií, totiž portréty sira Williama, paní Beresfordové, Beresforda a dvou neznámých mužů, kteří zřejmě patřili do období sira Williama, a konečně i obrázek paní Verreker-le-Flemmingové. Roger totiž rád mátl stopy.

Pak už měl do večera co dělat.

Jeho činnost by byla paní Verreker-le-Flemmingové bezpochyby připadala nejen záhadná, nýbrž i bezúčelná. Zašel například do veřejné knihovny a nahlédl tam do nějaké příručky, potom zajel taxíkem do ústředí Anglo-orientálních kosmetických závodů, kde se tázal po nějakém panu Josephu Lea Hardwickovi, a tvářil se velmi zklamaně, když mu bylo řečeno, že žádný pán toho jména není firmě znám a rozhodně není zaměstnán v žádné její odbočce. Teprve po spoustě dotazů ohledně firmy a jejích odboček musel nakonec uznat, že jeho známý tam skutečně není.

Potom zajel k firmě Wiall a Wilson, což je známý podnik na ochranu soukromých obchodních zájmů a poradce v otázkách investic pro své klienty. Zde se dal zapsat jako subskribent s tím, že má v úmyslu investovat větší částku peněz, a vyplnil jeden ze zvláštních dotazníků, které nesou označení „přísně důvěrné“.

A pak šel do klubu Rainbow na Piccadilly.

Bez uzardění se představil vrátnému jako spolupracovník Scotland Yardu a položil mu řadu víceméně triviálních otázek týkajících se nedávné tragédie.

„Pokud vím,“ řekl nakonec, „sir William zde večer předtím nevečeřel, viďte?“

Ukázalo se, že se Roger mýlí. Sir William v klubu večeřel, což činí ostatně asi třikrát týdně.

„Ale já jsem vyrozuměl, že tu ten večer nebyl,“ řekl Roger zarmouceně.

Vrátný však trval na svém. Pamatoval se na to velmi dobře. Stejně tak číšník, kterého vrátný zavolal, aby mu to potvrdil. Sir William v klubu večeřel, dosti pozdě, a odešel z jídelny teprve kolem deváté. Strávil tu také večer, to číšník věděl, nebo alespoň část večera, protože mu sám donesl whisky se sodovkou do klubovny alespoň půl hodiny potom.

Roger ustoupil.

Ustoupil do taxíku, který ho zavezl k firmě Merton.

Zřejmě si chtěl dát natisknout nový dopisní papír zcela zvláštního druhu, a slečně za pultem velmi rozvláčně a se spoustou únavných podrobností vysvětloval, jak musí přesně vypadat. Slečna mu podala vzorníky a požádala ho, aby se podíval, nenajde-li druh, který by mu vyhovoval. Zatímco listoval ve vzornících, rozpovídal se a prozradil slečně za pultem, že mu jejich firmu doporučil jeden dobrý známý, jehož fotografii má náhodou právě u sebe. Zvláštní shoda okolností, co? Slečna souhlasila, že je tomu skutečně tak.

„Můj přítel tu byl naposled tuším asi před čtrnácti dny,“ řekl Roger a vytáhl fotografii. „Nepoznáváte ho?“

Slečna vzala fotografii bez velkého zájmu.

„Ano, pamatuji se na něho. Bylo to kvůli nějakému dopisnímu papíru, viďte? Tak on je to váš přítel? Jak je ten svět malý, že? Podívejte se, tenhle druh právě teď hodně jde.“

K večeru se Roger vrátil domů. Po večeři však, jako by nemohl vydržet na místě, vyšel procházkou z Albany a zabočil k Piccadilly. Obešel náměstí v hlubokém zamyšlení a ze zvyku se na okamžik zastavil, aby si prohlédl obrázky nové revue před vchodem do divadla Pavilón. A pak si náhle uvědomil, že ho kroky zanesly až do Jermyn Street a že stojí před divadlem Imperial. Podíval se na plakát a zjistil, že představení „skřípající lebky“ začíná o půl deváté. Hodinky mu říkaly, že je dvacet devět minut po osmé. Nějak přece ten večer strávit musí. Zašel tedy dovnitř.

Příští den ráno, na Rogera velmi časně, navštívil Morsebyho ve Scotland Yardu.

„Poslyšte, Morseby,“ řekl bez dalšího úvodu, „potřebuji, abyste pro mě něco udělal. Můžete mi najít taxíkáře, který vezl nějakého zákazníka asi deset minut po deváté ten večer před Beresfordovou aférou z Piccadilly Circus nebo z okolí na Strand, přibližně k Southampton Street, a pak ještě dalšího, který vezl zákazníka odtamtud nazpět k Piccadilly Circus? Prvním taxíkářem si nejsem jist. Možná také, že ten zákazník jel obě cesty jedním taxíkem, ale pochybuji. V každém případě se mi to prosím vás pokuste zjistit.“

„A copak to teď vlastně podnikáte, pane Sheringhame?“ otázal se nedůvěřivě Morseby.

„Pokouším se rozbít zajímavé alibi,“ řekl Roger klidně. „Mimochodem, já už vím, kdo poslal ty bonbóny siru Williamovi. Právě pro vás dávám dohromady úplnou soustavu důkazů. Zazvoňte mi do bytu, až ty taxíkáře seženete.“

A Roger vyšel, zatímco Morseby zůstal sedět doslova s ústy dokořán.

Zbytek dne strávil Roger zřejmě sháněním staršího psacího stroje. Ale žádal výslovně stroj značky Hamilton č. 4. Když se prodavači pokoušeli obrátit jeho zájem na jiné značky, odmítal se na tyto stroje vůbec podívat s tím, že stroj Hamilton č. 4 mu doporučil jeden známý, který si právě takový koupil asi před třemi nedělemi. Snad to bylo právě tady. Nebylo? Že se tu žádný Hamilton č. 4 v posledních třech měsících neprodal? To je divné.

V jednom obchodě však stroj Hamilton č. 4 v posledním měsíci prodali, a to bylo ještě podivnější.

V půl páté se Roger vrátil domů a očekával telefonickou zprávu od Morsebyho. V půl šesté zpráva došla.

„Mám tu v kanceláři čtrnáct taxíkářů a není tu k hnutí,“ stěžoval si Morseby. „Co s-nimi mám podle vás dělat?“

„Držte je tam, dokud nepřijdu, pane vrchní inspektore,“ odpověděl Roger důstojně.

Rozhovor se čtrnácti taxikáři byl však velmi krátký. Roger ukázal každému postupně fotografii, kterou držel tak, aby na ni Morseby neviděl, a ptal se, zda v tom člověku poznává svého zákazníka. Devátý taxíkář ho bez nejmenšího váhání poznal.

Na Rogerův pokyn Morseby taxikáře opět propustil a pak si sedl za stůl a zatvářil se úředně. Roger si nejvýš neúředně sedl na stůl a počal klátit nohama. Přitom mu nepozorovaně vyklouzla z kapsy fotografie a snesla se lícem dolů pod stůl. Morseby se po ní sice podíval, ale nezvedl ji.

„A teď mi snad, pane Sheringhame, povíte, co to vlastně děláte.“

„Zajisté, Morseby,“ opáčil Roger drze. „Vaši práci, za vás. Abyste věděl, tak já jsem ten případ už vlastně rozřešil. Tady máte důkazy.“ Roger vyňal z náprsní tašky starý dopis a podal jej vrchnímu inspektorovi. „Je to psáno na stejném stroji jako ten podvržený dopis od Masonů, nebo není?“

Morseby papír chvíli zkoumal, pak vyňal podvržený dopis ze zásuvky a pečlivě oba porovnal.

„Pane Sheringhame,“ řekl přísně, „a jak jste k tomuhle přišel?“

„V obchodě se staršími psacími stroji na St. Martin’s Lane. Stroj byl prodán neznámému zákazníku asi před měsícem. Zákazníka identifikovali podle fotografie. Náhodou se stalo, že stroj po opravě používali nějakou dobu sami v kanceláři, aby se přesvědčili, že je v pořádku. A tak jsem od nich snadno dostal ukázku písma.“

„A kde je ten stroj teď?“

„Já bych hádal, že je na dně Temže,“ zasmál se Roger. „Říkám vám, že tenhle vrah nic zbytečně neriskuje. Tohle je váš důkaz.“

„Hm. To je dobré, ale není to všechno,“ uznal Morseby. „Ale co ten Masonův hlavičkový papír?“

„Ten?“ řekl klidně Roger. „Ten někdo vytáhl ze vzorníku u Mertona – ta možnost mě hned napadla podle zažloutlých okrajů. A mohu dokázat, že vrah měl vzorník chvíli v ruce a že je prázdné místo tam, kde dřív zřejmě byl ten váš exemplář.“

„Výborně,“ řekl Morseby již srdečnějším tónem.

„A s tím taxíkářem – vrah měl totiž alibi. Právě jste slyšel, jak jsem to alibi rozbil. Mezi devíti hodinami deset a devíti dvacet pět, to jest v době, kdy musel být balíček dán na poštu, podnikl vrah spěšný zájezd do čtvrti, odkud byl odeslán, a to patrně autobusem nebo podzemní dráhou, ale nazpět jel taxíkem, jak jsem očekával, protože už měl málo času.“

„A vrahem je…?“

„Osoba, jejíž fotografii mám v kapse,“ řekl Roger škodolibě. „Mimochodem – pamatujete se, co jsem vám onehdy říkal o náhodě, která mstí, a jaký by to byl výtečný název pro film? No a tady to taky byla náhoda. Potkal jsem náhodou na Bond Street jednu hloupou osobu a od ní jsem čirou náhodou získal jistou informaci, z níž jsem hned tam na místě vyčetl, kdo poslal ten balíček adresovaný siru Williamovi. Byly tu samozřejmě i jiné možnosti, a já jsem si je prověřil. Ale hned tam na chodníku jsem celou věc viděl jako na dlani.“

„A kdo je tedy vrahem, pane Sheringhame?“ opakoval Morseby.

„Bylo to krásně naplánováno,“ pokračoval zasněně Roger. „Ani na okamžik jsme si neuvědomili, že děláme právě tu základní chybu, kterou nám vrah od začátku vsugeroval.“

„A co to bylo?“ otázal se Morseby.

„No přece to, že se plán nezdařil. Že přišel o život ten, kdo neměl. V tom je právě celá krása toho plánu. Plán se naopak plně zdařil. Skvěle se zdařil. Nepřišel o život nikdo, kdo neměl. Přišel o život přesně ten, kdo o něj přijít měl.“

Morseby otevřel v údivu ústa.

„Prosím vás, jak jste na tohle přišel?“

„Zamýšlenou obětí byla od počátku paní Beresfordová. V tom právě byl plán tak důmyslný. Všechno předvídal. Bylo zcela přirozené, že sir William věnuje bonboniéru Beresfordovi. Plán předvídal, že budeme hledat pachatele v okruhu sira Williama, a nikoli v okruhu zavražděné. Patrně předvídal i to, že zločin bude považován za dílo ženy.“

Morseby už to nevydržel a vrhl se pod stůl pro fotografii.

„Prokrista! Snad ne… Sir William sám?“

„Chtěl se paní Beresfordové zbavit,“ pokračoval Roger. „Zpočátku ji měl patrně opravdu rád, ačkoli ho vždycky zajímaly především její peníze.

Ale hlavní potíž byla v tom, že ona byla na peníze příliš opatrná. On ty peníze, nebo alespoň jejich část, nutně potřeboval; a ona je nechtěla vydat. Pořídil jsem si seznam podniků, ve kterých je finančně zúčastněný, a opatřil jsem si o nich posudky. Jsou všechny do jednoho v úzkých. Vlastní peníze už všechny strávil, a teď potřeboval další.

Pokud jde o původ nitrobenzenu, s nímž jsme si tolik nalámali hlavu, byl docela prostý. Podíval jsem se do slovníku a zjistil jsem, že kromě použití, o němž jste mluvil vy, užívá se ho hodně také při výrobě parfémů. A Beresford má podíl v jednom voňavkářském podniku, Anglo-orientálních kosmetických závodech. Odtud samozřejmě věděl, že je nitrobenzen jedovatý. Ale pochybuji, že si ho opatřil tam. Tak hloupý nebyl. Patrně si jej vyrobil sám. Každý školák ví, jak se z benzolu a kyseliny dusičné získá nitrobenzen.“

„Ale,“ vykoktal Morseby, „ale sir William… Pravda, on studoval v Etonu!“

„Sir William?“ otázal se Roger ostře. „Kdo tady mluví o siru Williamovi? Říkal jsem vám přece, že mám vrahovu fotografii v kapse.“ Roger vytáhl z kapsy fotografii a strčil ji užaslému vrchnímu inspektorovi pod nos. „Beresford, člověče! Beresford je vrahem vlastní ženy.

Beresford, který měl stále ještě sklony k bujnému životu,“ pokračoval Roger mírnějším tónem, „už nestál o svou ženu, ale stál o její peníze. Zosnoval proto tento plán, o kterém si myslel, že obstojí za všech okolností, jaké by vůbec mohly nastat. Pro případ, že by podezření přece jen vzniklo, zajistil si mírné alibi tím, že vzal ženu do divadla a o první přestávce se z divadla vytratil. (Musel jsem tam včera večer sám vydržet přes celé první jednaní té pitomosti, abych zjistil, v kolik hodin je přestávka.) Pak rychle zajel na Strand, dal balíček na poštu a vrátil se taxíkem. Měl deset minut času, ale nikdo by si nebyl všiml, kdyby přišel do lóže o nějakou minutu později.

Dál už to šlo samo. Beresford věděl, že sir William chodí do klubu každý den ráno v půl jedenácté, pravidelně jako hodiny; věděl, že je psychologicky zcela jisto, že mu sir William bonboniéru věnuje, když o ní projeví zájem, věděl, že policie se rozběhne po všech možných falešných stopách, které začínají u sira Williama. A pokud jde o obal a podvržený dopis, dal pozor, aby se nezničily, protože měly podle jeho plánu nejen odvrátit podezření od něho samého, nýbrž přímo ukazovat na nějakého neznámého šílence.“

„Nu, to jste se vyznamenal, pane Sheringhame,“ řekl Morseby s mírným povzdechem, ale nikoli vyčítavě. „Opravdu vyznamenal. A co vám to ta paní řekla, že vám to celou věc tak rázem objasnilo?“

„Ono to nebylo ani tak to, co říkala, jako spíš to, co jsem jí, abych tak řekl, vyčetl mezi slovy. Řekla mi, že paní Beresfordová věděla, jak ta sázka musí dopadnou; a z toho jsem usoudil, že není možné, aby se paní Beresfordová při své povaze vsadila a věděla napřed, jak to dopadne. Ergo paní Baresfordová se nevsadila. Ergo žádná sázka neexistovala. Ergo Beresford lhal. Ergo Beresford ty bonbóny potřeboval z jiného důvodu, než uvedl. O té sázce víme konec konců jen od Beresforda, ne?

Samozřejmě, nemohl tenkrát odpoledne odejít z domu, dokud ji neviděl sníst – nebo dokud ji nějakým způsobem nepřiměl k tomu, aby snědla – alespoň šest bonbónů, tj. více než smrtelnou dávku. Proto byl jed rozdělen tak přesně po šesti stejných dávkách. A proto samozřejmě také mohl sám pár bonbónů sníst. Velice mazané.“

Morseby vstal.

„Nu, pane Sheringhame, jsem vám velmi zavázán. Teď abych se pustil do práce já.“ Morseby se podrbal na hlavě. „Náhoda mstí, co? Tak já vám povím o jedné důležité okolnosti, kterou Beresford přece jen přenechal té mstivé náhodě, pane Sheringhame. Co kdyby mu sir William bonboniéru nakonec přece jen nedal? Co kdyby si ji třeba nechal pro některou svou přítelkyni?“

Roger se zatvářil přímo posupně. Touto dobou už byl na Beresforda téměř osobně pyšný.

„Ale jděte, Morseby, kdyby to byl sir William udělal, nemohlo to mít žádné vážné důsledky. Přiznejte mému vrahovi, co si zasluhuje. Snad si nemyslíte, že poslal siru Williamovi ty skutečně otrávené bonbóny? Samozřejmě že ne. Poslal mu neškodné a po cestě domů je vyměnil za ty druhé. Hrome, přece by nevynaložil všechno to úsilí jen proto, aby poskytl příležitost náhodě?

I když ovšem“ dodal Roger, „to slovo náhoda je tu skutečně na místě.“

Edgar Wallace

Většina ctitelů klasické detektivky zná jistě i jméno Edgara Wallace (1875-1932); zná ho však pouze jako příliš plodného autora, který ve dvacátých a třicátých letech zaplavil trh populární četby přílivem nenáročných knížek, jimiž, i když v nich vystupují také detektivové – mohou jen nezasvěcenci, a zcela neprávem, říkat detektivky. Na tuto převážnou část Wallceova díla nelze ovšem aplikovat pravidla klasické detektivky, a většinou ani žádná jiná kritická měřítka, neboť vskutku jde jen o levné čtení v obou smyslech slova. Wallace měl nepochybně mnoho fantazie, bujné a nedisciplinované; psal příliš mnoho, a proto příliš rychle; i když měl často dobré myšlenky, nedal si nikdy čas, aby vypracoval zápletky, prostředí a charaktery anebo aby věnoval pozornost literární stránce; ideálu nepřerušené akce a neklesající napínavosti děje obětoval zřejmě všechno ostatní. A přitom se zdá, že usiloval právě o něco, k čemu měl nejméně talentu.

Edgar Wallace měl však též jinou tvář, než kterou ukazuje v běžných „walaceovkách“. Některé z jeho rannějších prací (jako např. „pokoj č.13“ z r.1924) a zejména ovšem příběhy z „Kriminálního zápisníku J.G.Reedera“ z r. 1926 prokazují nepochybný talent, který v plné míře vládne vším, co musí mít autor dobré detektivky, a nadto ještě velmi originální smysl pro humor.

Příběhy pana Reedera stačí tedy zajistit lepší místo Edgara Wallace nejen v tomto výběru, nýbrž i v kruhu nejlepších autorů klasické detektivky.

16. Honba za pokladem

Mezi zločinci z povolání se odjakživa traduje legenda, že i nejposlednější detektiv je člověk zámožný a mohovitý a že si své tajné měšce získal zlodějnou, úplatky a vyděračstvím. Na polích, v lomech, krejčovských dílnách, prádelnách i pekárnách všech padesáti hrabských věznic a tří káznic se vypravuje, že všichni výše postavení detektivové si těmito nekalými způsoby nahospodařili tolik pokladů tohoto světa, že mohou pracovat jen pro zábavu a že úřední plat je jen nepatrnou částí jejich příjmů.

A protože pan J. G. Reeder měl přes dvacet let co činit výlučně s bankovními lupiči a padělateli, kteří jsou aristokraty a kapitalisty podsvětí, připisovala mu tato legenda panství na venkově a obrovské tajné fondy. Ne snad ze by měl mnoho peněz na bankovním účtě. Všichni považovali pana Reedera za příliš chytrého, aby takto riskoval, že mu na to úřady přijdou. Nikoli, poklad je někde ukryt; a několik set lidí žijících mimo zákon snilo o tom, jak tuto skrýš jednou objeví a budou pak žít šťastně až do smrti. Na jeho bohatství (v tom se shodovali všichni) bylo dobré pouze to, ze Reeder jako starší člověk – bylo mu přes padesát – nemůže vzít peníze s sebou, neboť i zlato se při určité teplotě taví a ani nejspolehlivější cenné papíry se netisknou na azbestu.

Jednou v sobotu obědval veřejný žalobce ve svém klubu se soudcem královské soudní komory – sobota je totiž jeden ze dvou dní v týdnu, kdy se soudce může v klidu najíst. A hovor se stočil na jistého J. G. Reedera, který byl hlavou všech tajných zvědů veřejného žalobce.

„Je to schopný člověk,“ přiznával veřejný žalobce neochotně, „ale nesnáším jeho klobouk. Zrovna takový nosíval ten a ten…“ a jmenoval známého politika; „a nenávidím ten jeho šosatý kabát, když přijde někam do úřadu, lidé ho mají za ohledávače mrtvol. Ale schopný by byl. Ty jeho licousy jsou odporné, a mimoto mám vždycky dojem, že kdybych na něho zhurta promluvil, dal by se do pláče – taková je to jemná duše. Skoro příliš jemná na můj druh práce. Kdykoli zazvoní na zřízence, vždycky se mu za to omluví.“

Soudce, který toho o lidech hodně věděl, odpověděl s ledovým úsměvem:

„Jak mi ho tu líčíte, vypadá jako potenciální vrah,“ řekl cynicky. Zde soudce ve své předpojatosti J. G. Reederovi křivdil, protože překročit zákon pan Reeder schopen nebyl – to naprosto ne. Na druhé straně však mnoho lidí trpělo zcela mylnou představou, že J. G. Reeder jako individuum je neškodný. A jedním z těchto lidí byl jistě Lew Kohl, který se střídavě zabýval paděláním bankovek a obyčejným vloupáním.

Lidé, kterým se vyhrožuje, mívají dlouhý život, praví průpovídka sice banální, ale jako mnoho banálních věcí pravdivá. Nejednou se J. G. Reeder, když opouštěl lavici svědků, setkal se zlověstným okem člověka, který seděl na lavici obžalovaných, a často s mírným zájmem vyslechl rozmanité přísliby o tom, co se mu v blízké nebo vzdálené budoucnosti stane. J. G. Reeder byl totiž velká autorita na padělky bankovek a přivedl již mnoho lidí do káznice. Pan Reeder, tento neškodný muž, zažil už obžalované, jimž se zuřivostí dělala pěna u úst, kteří bledli a sinali a nahlas ho proklínali – a když se pak s těmito lidmi setkal po propuštění z vězení, shledal, že jsou to mírné duše, které se zčásti stydí a zčásti baví při vzpomínce na tyto skoro zapomenuté výbuchy a hrozby.

Když však počátkem roku 1914 odsoudili na deset let Lewa Kohla, ten pana Reedera ani nahlas neproklel, ani se nezapřísahal, že mu vyrve srdce, plíce nebo jiný důležitý orgán z jeho křehkého těla.

Lew se pouze usmál a jeho oči na zlomek vteřiny zachytily pohled detektivův – oči podvodníka byly bledě modré a zasněné a nevyjadřovaly zuřivost ani zášť. Místo toho říkaly prostě:

„Při první příležitosti tě zabiju.“

Pan Reeder si toto poselství uměl přečíst, a zhluboka vzdychl, protože neměl rád skandály a vždy se ho dotklo – pokud se ho vůbec někdy něco dotklo –, když ho někdo neprávem činil osobně odpovědným za výkon veřejných povinností.

Minulo mnoho let a v osudech pana Reedera nastaly významné změny. Ze svého specializovaného povolání odhalovat výrobce falešných bankovek byl přeložen do úřadu veřejného žalobce s jeho daleko všeobecnější praxí; na Kohlův úsměv však nikdy nezapomněl.

Práce ve Whitehallu byla lehká a velmi zajímavá. K panu Reederovi přicházela většina anonymních dopisů, kterých veřejný žalobce dostává spousty. Dopisy jsou z největší části zcela průhledné, a k objasnění jejich motivů není třeba zvláštní inteligence. Většinu z nich diktuje žárlivost, zášť, obyčejná zlomyslnost a občas také špinavá snaha mít z podané informace peněžní prospěch. Někdy bývaly i takové:

„Sir James si nebude brát svou sestřenici, a není to ani tři měsíce, co chudák jeho žena spadla přes palubu na cestě přes Kanál do Calais. Tady něco smrdí. Slečna Margaret ho nemá ráda, protože ví, že si ji bere jen pro peníze. Proč mě tenkrát v noci poslali do Londýna? On přece nerad jezdí potmě sám. Je to zvláštní, že tu noc chtěl řídit sám, když lilo jako z konve.“

Tento konkrétní dopis byl podepsán „Přítel“. Spravedlnost má mnoho takových přátel.

Onen „sir James“ byl sir James Tithermite, který za války vedl nějaké nové ministerstvo a dostal za své služby titul baroneta.

„Podívejte se na to,“ řekl veřejný žalobce, když dopis dočetl. „Matně si vzpomínám, že lady Tithermitová se utopila na moři.“

„Devatenáctého prosince minulého roku,“ pronesl pan Reeder obřadně. „Jeli se sirem Jamesem do Monte Carla, se zastávkou v Paříži. Sir James má zámeček u Maidstonu. Jel odtamtud vozem do Doveru a tam dal vůz do garáže hotelu Lord Wilson. Noc byla bouřlivá a loď se silně kymácela. Asi v půli cesty přišel sir James za lodním hospodářem a hlásil mu, že nemůže najít svou ženu. Její zavazadla byla v kabině, její pas, jízdenky a klobouk také, ale paní nenašli, prostě nikdo ji už nikdy nespatřil.“

Veřejný žalobce přikývl.

„Vidím, že jste si případ prostudoval.“

„Já se na to velmi dobře pamatuji,“ řekl pan Reeder. „A rád se tím případem v duchu zabývám. Mám bohužel sklony vidět všude čertovo kopýtko, a tak jsem si často říkal, jak by bylo snadné – ale tady se asi dívám na svět příliš černě. Je to hrozný handicap, když má člověk zločinecký mozek.“

Veřejný žalobce se na něho nedůvěřivě podíval. Nebyl si nikdy zcela jist, zda pan Reeder mluví vážně. V tomto okamžiku však nebylo možno jeho střízlivost popírat.

„Ten dopis psal samozřejmě propuštěný šofér,“ začal znovu.

„Thomas Dayford, bytem v Maidstonu, Barrack Street č. 179,“ doplnil pan Reeder. „Teď pracuje u Kentské autodopravní společnosti a má tři děti, z nichž dvě jsou dvojčata a vydaření kluci.“

Veřejný žalobce se bezmocně usmál.

„Mohl jsem se vsadit, že to budete všechno znát,“ řekl. „Podívejte se, co za tím dopisem je. Sir James je v Kentu velká figura, je tam smírčím soudcem a má velký politický vliv. Na té věci samozřejmě nic není. Postupujte opatrně, Reedere. – Když nějaký nos dojde sem ke mně, předám ho vám, a ve větším vydání!“

Představa J. G. Reedera o tom, jak se postupuje opatrně, byla pro něho příznačná. Příští den zajel do Matdstonu, a když zjistil, že autobus jezdí přímo kolem hlavní brány zámku Elfreda, vydal se na další cestu pohodlně a úsporně, třímaje deštník mezi koleny. Prošel hlavní bránou, dlouhou vinoucí se topolovou alejí a brzy nato se octl v blízkosti šedé zámecké budovy.

Tam spatřil dívku, která seděla v hluboké zahradní židli s knihou na klíně. Zřejmě i ona uviděla jeho, protože vstala, přešla trávník a dychtivě k němu přistoupila.

„Já jsem Margaret Letherbyová – vy jste od…?“ a uvedla jméno známé advokátní kanceláře; na její tváři se objevilo zklamání, když pan Reeder s politováním popřel jakékoli spojení s tímto světlem právního světa.

Margaret byla tak hezká, jak jen to bylo možné při kombinaci dokonalé pleti s kulatou a ne zvlášť inteligentní tváří. „Já jsem myslela… Chcete mluvit se sirem Jamesem? Je v knihovně. Jen zazvoňte a někdo z personálu vás tam dovede.“

Kdyby pan Reeder byl z těch lidí, kteří se něčemu někdy diví, byla by ho udivila myšlenka, že hezká dívka, která má vlastní peníze, je ochotna se provdat proti své vůli za muže daleko staršího. Teď už však na tom nebylo nic záhadného. Slečna Margaret by si vzala kteréhokoli muže se silnou vůlí, kdyby na ni naléhal. „Třeba i mne,“ pomyslel si pan Reeder s jistou melancholickou rozkoší.

Nebylo ani třeba zvonit. Vysoký rozložitý muž v golfovém úboru stanul ve dveřích. Hustý pramen dlouhých světlých vlasů mu spadal do čela; mohutný plavý knír mu skrýval ústa a splýval až na protáhlou a energickou bradu.

„Co je?“ zeptal se drsně.

„Přicházím z úřadu veřejného žalobce,“ řekl tiše pan Reeder. „Dostali jsme anonymní dopis.“

Nespustil přitom bledé oči z baronetovy tváře.

„Pojďte dál,“ vyzval ho sir James nevrle.

A když zavíral dveře, podíval se rychle nejprve po děvčeti a pak do topolové aleje.

„Čekám nějakého pitomého advokáta,“ řekl otvíraje prudce dveře do místnosti, která byla zřejmě knihovnou.

Jeho hlas byl pevný. Ani mrknutím oka neprozradil nejmenší stopu znepokojení, když mu Reeder sděloval své poslání.

„No, a co chcete s tím anonymním dopisem? Takového svinstva si přece moc nevšímáte, ne?“

Pan Reeder uložil deštník a klobouk s plochým dýnkem na křeslo, vytáhl z kapsy příslušný dokument a podal jej baronetovi. Baronet začal číst a zamračil se. Byla to jen páně Reederova živá fantazie, anebo tvrdý lesk v očích sira Jamese při čtení opravdu změkl?

„To je výmysl někoho, kdo viděl dražit šperky mé ženy v Paříži,“ řekl na to. „Nic na tom není. Já mohu vyúčtovat každou tretku, která mé ženě patřila. Skřínku se šperky jsem sám po té tragické noci přivezl domů. Písmo nepoznávám; kdo je ten prolhaný ničema, který to psal?“

Pana Reedera sice ještě nikdo předtím nenazval prolhaným ničemou, ale přijal tuto novou zkušenost s podivuhodným klidem.

„Já jsem si hned myslel, že to není pravda,“ řekl pokyvuje hlavou. „Sledoval jsem tehdy podrobnosti případu velmi důkladně. Vy jste odtud odjeli odpoledne…“

„Večer,“ řekl druhý muž rychle. Nebyl zřejmě ochoten mluvit, ale žádostivý pohled páně Reederův byl neodolatelný. „Do Doveru je to jen osm minut jízdy. Přijeli jsme na molo v jedenáct hodin, asi ve stejnou dobu jako zvláštní vlak, a hned jsme se nalodili. Já jsem si vyzvedl u hospodáře klíč od kabiny a zavedl jsem tam lady Tithermitovou a uložil zavazadla.“

„A snášela lady Tithermitová dobře plavbu?“

„Ano, snášela moře výborně; a tu noc se cítila zvlášť dobře. Nechal jsem ji v kabině klímat a šel jsem se projít na palubu…“

„Ačkoli silně pršelo a bylo velké vlnobití,“ dodal Reeder, jako by jen souhlasil s něčím, co bylo řečeno.

„Ano… já snáším moře opravdu dobře… A v každém případě ta povídačka o ženiných špercích je čirý nesmysl. Můžete to říct veřejnému žalobci s tím, že se mu poroučím.“

Baronet otevřel návštěvníkovi dveře, ale panu Reederovi chvíli trvalo, než zase uložil dopis do kapsy a posbíral si svršky.

„Máte to tu krásný dům, sire Jamesi, překrásný dům. Jsou u toho velké pozemky?“

„Tři tisíce akrů.“ Tentokrát už se baronet nesnažil skrýt svou netrpělivost. „Sbohem!“

Pan Reeder zvolna kráčel alejí, zatímco jeho pozoruhodná paměť čile pracovala.

Zmeškal autobus, který by byl mohl snadno stihnout, a kráčel zřejmě bez cíle, dál silnicí, která svými mnohými zatáčkami vyznačovala hranice baronetova panství. Čtvrthodinová procházka ho dovedla k polní cestě, která odbočovala v pravém úhlu ze silnice a tvořila zřejmě jižní hranici panství. Na rohu, za mohutnými mřížovými vraty, stál starý kamenný letohrádek. Byl v žalostně zanedbaném stavu, pomalu se rozpadal. Tašky padaly se střechy, okna byla špinavá nebo vytlučená, zahrádka kolem bujela lopuchou a bodláčím. Od vrat vedla úzká, plevelem zarostlá cesta a ztrácela se v nedalekém lesíku.

Reeder zaslechl klapnutí zavírající se poštovní schránky, obrátil se a uviděl listonoše, který nasedal na kolo.

„Co je tady to?“ otázal se pan Reeder a zadržel ho.

„Jižní vrátnice… majetek sira Jamese Tithermita. Teď je opuštěná. Léta už tu nikdo nebydlí… nevím proč; je to zkratka do zámku, když se přijíždí z téhle strany.“

Pan Reeder se vydal s listonošem k vesnici; dovedl čerpat z každé studně, třeba vyschlé, a listonoš rozhodně vyschlý nebyl.

„Jo, chudák paní, ona byla strašně choulostivá, ale přitom byla z těch stonavých lidí, co přežijou i mnohého zdravého.“

Pan Reeder položil nazdařbůh jistou otázku, a zcela neočekávaně zaznamenal úspěch.

„Kdepak, lady Tithermitová moře vůbec nesnášela. Já to vím, protože si před každou cestou do ciziny kupovala lahvičku medicíny proti mořské nemoci. Co já jsem se jí těch lahviček nanosil! Až potom si to náš lékárník pan Raikes objednal na sklad. Pickerův přítel mořeplavců se to jmenovalo. Však mi pan Raikes onehdy zrovna říkal, že mu těch lahviček ještě půl tuctu zbylo a že teď neví, co s nimi. Tady z Climbury nikdo za moře nejezdí.“

Pan Reeder tak došel až do vesnice a marnil tam čas na vysoce nepravděpodobných místech. V lékárně, u kováře, u místního zednického mistra. Stihl ještě poslední autobus do Maidstonu a s velkou dávkou štěstí i poslední vlak do Londýna.

Příštího dne odpověděl na dotaz veřejného žalobce svým typicky neurčitým způsobem: „Ano, mluvil jsem se sirem Jamesem; velice zajímavý člověk.“

To bylo v pátek. Celou sobotu byl pan Reeder čile zaměstnán. V neděli se přihodila jiná zajímavá věc.

Za tohoto jasného nedělního jitra stál pan Reeder v květovaném županu, černé sametové pantofle na nohou, u okna svého domu na Brockley Road a hleděl na opuštěnou křižovatku. Zvon na místním kostele vyzváněl na ranní mši, na obzoru nebylo živého tvora kromě černé kočky, která spala na jediném místečku posledního schodu u protějšího domu, kam svítilo slunce. Bylo půl osmé, a pan Reeder byl u psacího stolu už od šesti – pracoval při umělém světle, protože se psal říjen a bylo to už na konci měsíce. Z půlkruhu okenního arkýře bylo vidět část Lewishamské hlavní ulice a kousek ulice Tanners Hill.

Pan Reeder se vrátil ke stolu, otevřel krabičku nejlevnějších cigaret, jednu si zapálil a začal bafat jako někdo, kdo to neumí.

Kouřil cigarety jako žena, které jsou cigarety odporné, ale která je přesvědčena, že kouřit musí, protože se to patří.

„Ale ale,“ řekl pan Reeder tiše.

Znovu přistoupil k oknu a zahlédl nějakého muže, jak zahýbá z Lewishamské ulice. Muž pak přešel ulici a zamířil přímo k vile Narcis, kteréžto rozmarné jméno zdobilo dveře páně Reederovy rezidence. Muž vysoké rovné postavy, se zachmuřenou snědou tváří přistoupil k zahradním vrátkům, prošel jimi a zmizel svému pozorovateli ze zorného pole.

„Ale ale,“ řekl pan Reeder, když uslyšel zvonek.

Za okamžik zaklepala hospodyně na dveře.

„Je tu nějaký pan Kohl a chce s vámi mluvit. Mám ho uvést dál?“ otázala se.

Pan J. G. Reeder přikývl.

Když Lew Kohl vstoupil do pokoje, našel tam za psacím stolem staršího člověka v křiklavém županu a s nakřivo posazeným skřipcem na nose.

„Dobré jitro, Kohle.“

Lew Kohl pohlédl na člověka, který ho poslal na sedm a půl léta do pekla, a koutky tenkých úst se mu zkřivily.

„Brýtro, pane Reeder.“ Jeho oči přelétly téměř holou desku psacího stolu, na němž ležely lehce sepjaty Reederovy ruce. „Nečekal jste mě tak brzo, co?“

„Ne tak časně ráno,“ řekl Reeder svým tlumeným hlasem, „ale měl jsem si uvědomit, že časné vstávaní je jeden z dobrých návyků, které člověku vštěpuje pobyt ve vězení.“

Říkal to tónem člověka, který uděluje pochvalu za dobré chování.

„Víte asi dobře, proč jsem přišel, co? Já nerad zapomínám, Reedere, a člověk v Dartmooru má kdy přemejšlet.“

Reeder zvedl vybledlé obočí a ocelové obroučky skřipce na nose se mu ještě víc sesunuly ke straně.

„Ta fráze mi připadá povědomá.“ A obočí zase kleslo a stáhlo se. „Počkejme. – Je to samozřejmě z nějakého dojemného krváku, ale byla to ‚Osedlaná duše‘ nebo ‚Manželský slib‘?“

Pan Reeder vypadal, jako by upřímně žádal o pomoc při řešení tohoto problému.

„A todle bude jiná hra,“ procedil skrz zuby Lew. „Já tě dostanu, Reedere, můžeš jít a říct to svýmu šéfovi, veřejnýmu žalobci. Ale dostanu tě čistě. Nezbudou žádný důkazy, aby mě přivedly na šibenici! A dostanu taky tu tvou nacpanou punčochu, Reedere.“

Legenda o Reederově bohatství zřejmě došla sluchu i u tak inteligentního člověka, jako byl Kohl.

„Mou punčochu? Ale ale, to pak budu muset chodit naboso,“ řekl pan Reeder, jako by se chabě pokoušel žertovat.

„Však ty víš, jak to myslím – rozmysli si to. Jednoho krásnýho dne zkapeš, a ani celej Scotland Yard mi to nepřišije. Já už to mám promyšlený…“

„V Dartmooru má člověk čas přemýšlet,“ zašeptal pan Reeder povzbudivě. „Z vás ještě bude velký myslitel, Kohle. Znáte přece tu Rodinovu sochu – nádherná věc, jako živá…“

„To je všechno.“ Lew Kohl vstal a úsměv se mu dosud chvěl v koutcích úst. „Třeba až si to trochu rozmyslíš, už ti za nějakej den nebude tak veselo.“

Reeder vypadal přímo dojemně zkroušený. Jeho neupravené vybledlé vlasy jako by se mu ježily na hlavě; velké uši, které mu odstávaly v pravém úhlu, jako by se chvěly.

Lew Kohl vzal za kliku.

Prásk!

Byl to zvuk, jako když tupý předmět narazí na dřevo; Lewovi něco proletělo těsně kolem hlavy, před očima se mu objevila hluboká díra ve zdi a na tváři ucítil palčivé bodlinky rozprášené omítky. Zuřivě zavyl a prudce se otočil.

Pan Reeder držel v ruce dlouhý browning se soudkovitým tlumičem na ústí a vyjeveně zíral na zbraň.

„Jak se to jen proboha mohlo stát?“ ptal se užasle.

Lew Kohl se třásl vztekem a strachem, bledý jako stěna.

„Ty… svině!“ zasípal. „Tys mě chtěl odprásknout!“

Pan Reeder na něho užasle zíral přes okraj skřipce.

„I propána, to snad ne! Pořád ještě mě chcete zabít, Kohle?“

Kohl chtěl něco říci, ale nenašel slova. Prudce otevřel dveře, seběhl se schodů a utíkal ven z domu. Jeho noha právě spočinula na prvním schodě před domem, když kolem něho něco zasvištělo a roztříštilo se mu to přímo pod nohama. Byl to velký kameninový květináč, který zdobil okno v ložnici pana Reedera. Kohl přeskočil hromádku střepů a hlíny a vztekle pohlédl vzhůru do překvapené tváře pana J. G. Reedera.

„Však já tě dostanu!“ štěkl.

„Doufám, že nejste zraněn?“ tázal se muž u okna starostlivě. „Takové věci se stávají. Člověk neví dne ani hodiny.“

Zatímco se Kohl kvapně vzdaloval, detektiv mluvil dál.

Pan Stan Bride byl právě zaměstnán ranní toaletou, když jeho přítel a někdejší spoluvězeň vstoupil do malé místnosti, jejíž okna vedla na Fitzroy Square. Stan Bride, otylý a zavalitý člověk velké brunátné tváře s několika bradami, se přestal utírat a podíval se na Kohla přes okraj ručníku.

„Co je s tebou?“ zeptal se ostře. „Vypadáš, jako by tě honil fízl. Cos dělal venku tak brzy po ránu?“

Lew mu to pověděl, a žoviální tvář jeho spolubydlícího se neobyčejně protáhla.

„Ty troubo!“ zasyčel. „Takhle jít na Reederal To si myslíš, že tě nečekal? Nenapadlo tě, že musel vědět, kdy tě pustili?“

„Aspoň jsem mu nahnal strach,“ řekl Lew, a pan Bride se zasmál.

„Ty hrdino!“ ušklíbl se. „Tomu člověku tak akorát naženeš strach!“ (použil ovšem jiného výrazu než „člověku“). „Jo, kdyby byl taková baba jako ty, tak by se dal postrašit. Jenže on není. To dá rozum, že střelil schválně vedle – kdyby tě chtěl trefit, tak seš touhle dobou na prkně. Ale to on nechtěl. Ty… mysliteli jeden, teď máš aspoň vo čem přemejšlet!“

„Kde se vzala ta pistole, to aby čert…“

Ozvalo se zaklepání na dveře a oba muži se na sebe podívali.

„Kdo je?“ zeptal se Bride a odpověděl mu známý hlas.

„To je ten fízl z Yardu,“ zašeptal Bride a otevřel.

„Ten fízl“ byl seržant Allford z kriminálního oddělení, přívětivý a rozšafný muž a velmi nadějný detektiv.

„Dobrýtro chlapci… Tys nebyl v kostele, Stane?“

Stan se zdvořile zašklebil.

„A jak jdou obchody, Lewe?“

„Ujde to.“ Kohl byl ve střehu, pln nedůvěry.

„Jdu ohledně revolveru – mám dojem, že u sebe nosíš revolver, Lewe – automat Colt č. R71943l8. To bys neměl, Lewe – u nás se revolvery nenosí.“

„Já žádnej revolver nemám,“ zamračil se Lew.

Bride náhle jako by zestárnul o deset let, neboť i on byl propuštěn na zkoušku, a kdyby se v jeho bytě našel revolver, musel by si odpykat zbytek trestu.

„Chceš se mnou jít na strážnici, nebo se necháš prohledat tady?“‚

„Prohledejte si mě,“ řekl Lew a strnule zvedl ruce, zatímco ho detektiv prohmatával.

„Já se tady trochu poohlédnu,“ řekl detektiv a jeho „poohlédnutí“ bylo velmi důkladné.

„Asi to byl omyl,“ řekl seržant Allford. A pak náhle dodal: „A cos to hodil do řeky, když jsi šel po nábřeží?“

Lew vyvalil oči. To bylo první upozornění, že ho ráno sledovali.

Bride počkal, až detektiv přejde Fitzroy Square a zmizí z dohledu. Pak se vztekle obrátil k svému kumpánovi.

„Ty chytrej! Ten starej čmuchal věděl, že máš bouchačku – znal i číslo. A kdyby ji byl našel, tak tě zabásli a mě taky.“

„Já ji hodil do vody,“ řekl Lew vzdorovitě.

„Tos měl pro jednou taky trochu rozumu,“ supěl Bride. „Reedera vynech, ten je horší než všichni čerti, a jestli to nevíš, tak seš trouba. A to si myslíš, ty vrtáku, žes ho postrašil! Ten by ti zakroutil krkem a složil by na to pobožnou písničku.“

„Já nevěděl, že po mně jdou,“ vrčel KohI. „Ale já ho dostanu a ty jeho prachy taky.“

„To můžeš, ale z jinýho kvartýru,“ řekl Bride úsečně. „Kriminálník, to mi nevadí, to já jsem taky a ani vrah by mi nevadil; ale žvanila já nesnesu. Seber mu ty prachy, jestli to dokážeš – a já se vsadím, že je má ulitý v nemovitostech, a ty tak snadno neodneseš –, ale nekecej o tom. Ty seš, Lewe, docela dobrej chlap; ale seš totálně vedle a máš moc velký oči. Já Reedera nemám rád – jako nemám rád třeba hady, a proto taky nechodím do zoologický zahrady.“

A tak si Lew našel nový útulek v nejvyšším patře jednoho domu v Dean Street, který patřil nějakému Italovi, a tam měl čas i možnost se trudit nad utrpěnými křivdami a spřádat nové plány na zkázu svého nepřítele. A nové plány byly nutné, protože ty původní, které v zátiší dartmoorské cely vypadaly naprosto spolehlivě, měly nyní trhliny na všech stranách.

Kohlovy vražedné úmysly prodělaly značnou změnu. Reeder byl bystrý psycholog a zahrál si s ním – ačkoli Kohl se na pana Reedera nikdy takto nedíval a měl ve skutečnosti jen matnou představu o tom, co toto slovo znamená. Reedera však bylo možno poškodit jinak, a Kohlova mysl se neustále vracela ke snům, jak objeví skrytý poklad prohnaného detektiva.

Asi týden na to se Reeder sám pozval do svatyně svého šéfa, a tento vysoký hodnostář vyslechl s velkým zájmem nehoráznou teorii svého podřízeného o siru Jamesovi a jeho nebožce manželce. Když Reeder domluvil, veřejný žalobce odstrčil křeslo od stolu.

„Člověče drahý,“ řekl trochu podrážděně, „já vám přece nemohu dát zmocnění k domovní prohlídce. Ta vaše teorie je tak fantastická, tak neuvěřitelná, že by se spíš hodila do nějakého senzačního románu než do spisů veřejného žalobce.“

„Tehdy v noci bylo moře velice rozbouřené, a lady Tithermitové přesto nebylo špatně,“ poznamenal mírně detektiv. „Tenhle fakt je třeba mít na paměti.“

Veřejný žalobce zavrtěl hlavou.

„Nemohu to udělat. Rozhodně ne jen na základě těchhle důkazů,“ řekl na to. „Byla by z toho taková bouřka, že by mě odtud vymetla. Nemůžete něco podniknout – neoficiálně?“

Pan Reeder zavrtěl hlavou.

„Mě už tam teď v okolí znají,“ řekl skromně. „Myslím, že by nebylo možné, abych… hm… abych prošel nepozorován. Ale zjistil jsem si i to místo, a mohl bych vám říct na několik palců přesně, kde…“

Veřejný žalobce znovu zavrtěl hlavou.

„Ne, Reedere,“ řekl klidně, „všechno tohle je čistě vaše dedukce. Však já vím, že máte zločinecký mozek – tuším, že už jste mi to sám říkal. A to právě svědčí pro to, abych vám to zmocnění nedával. Vy prostě tomu nešťastnému člověku připisujete svůj vlastní důmysl. Na tohle já vám nejdu.“

Pan Reeder si vzdychl a vrátil se do své kanceláře, ale neklesal na mysli, neboť do jeho pátrání se vloudil nový prvek.

Pan Reeder navštívil minulý týden Maidstone několikrát, a nebyl tam sám. Ačkoli si toho úmyslně nevšímal, měl teď v patách stín; zahlédl totiž při několika příležitostech Lewa Kohla, a dokonce na okamžik zapochyboval o úspěchu svého experimentu.

Při druhé z těchto příležitostí se zrodila v hlavě našeho detektiva nová myšlenka, a kdyby byl od přírody smíšek, byl by se asi hlasitě zasmál, když jednoho večera nenápadně vyklouzl z maidstonského nádraží a najímal si taxík, a zahlédl Kohla, jak si najímá další.

Pan Bride byl právě zaměstnán únavným, ale nezbytným cvičením snímání karet tak, aby kárové eso zůstalo vždy na spodku, když se jeho bývalý spolubydlící vřítil dovnitř. Jeho oko zářilo tak vítězným leskem, že to panu Bridovi na okamžik vzalo dech.

„Už ho mám!“ řekl Lew.

Bride odložil karty a vstal.

„Koho máš?“ optal se chladně. „Jestli je to vražda, tak mi nic nemusíš říkat, ale vypadni!“

„Žádná vražda.“

Lew zeširoka usedl na židli, ruce v kapsách a na tváři široký úsměv.

„Stopoval jsem teď Reedera celý týden, a ten dá nějakýho stopování!“

„No a?“ otázal se Bride po dramatické přestávce.

„Našel jsem tu jeho punčochu.“

Bride se podrbal na bradě, jakoby téměř přesvědčen.

„Vážně?“

Lew přikývl.

„Poslední dobu často jezdil do Maidstonu a pak dál do jedný vesnice asi pět mil odtamtud. Tam jsem ho vždycky ztratil. Ale tuhle večer, když se vrátil na nádraží k poslednímu vlaku, viděl jsem ho, jak zašel do čekárny. Našel jsem si místo, odkud jsem ho mohl pozorovat, a co bys řek, že tam dělal?“

Pan Bride se nepokusil ani hádat.

„Otevřel kufr a vytáhl z něho takovejhle balík bankovek! To si vybral z tý svý tajný banky. Stopoval jsem ho dál až do Londýna. V nádražní restauraci si dal kafe – já se držel pěkně z dohledu –, a když pak vstal, vytáhl z kapsy kapesník, aby si utřel hubu. A přitom mu vypad z kapsy takovej malej sešitek. On si toho nevšiml, ale já jsem to viděl, a měl jsem hroznej strach, aby si toho nevšiml někdo jinej, nebo aby se tam Reeder nezdržel tak dlouho, že by ho našel sám. Ale on zaplatil a šel a já jsem ten sešitek honem sebral. Heleď!“

Byl to velmi otřelý notes, vázaný ve vybledlé červené kůži. Bride natáhl ruku, aby se na něj podíval.

„Moment,“ řekl Lew. „Pudeš se mnou na holport, protože já potřebuju píchnout.“

Bride zaváhal.

„Jestli je to obyčejná zlodějna, tak jdu s tebou,“ pronesl nakonec.

„Obyčejná zlodějna. A snadná věc,“ řekl Lew vítězoslavně a přistrčil mu zápisník přes stůl.

Větší část noci proseděli pak v tichém věcném hovoru, jehož předmětem bylo pečlivé účetnictví pana Reedera a jeho strašlivá nepoctivost.

V pondělí v noci pršelo. Od jihovýchodu se hnala bouřka a ve vzduchu vířilo suché listí, když Lew a jeho společník překonávali pěšky oněch pět mil, které je dělily od vesnice. Žádný z nich zdánlivě nic nenesl, ale pod Kohlovým nepromokavým pláštěm se skrývala sada zvlášť důmyslných nástrojů a kapsy pana Brida byly přetíženy součástkami skládacího hasáku.

Po cestě nepotkali nikoho a hodiny na kostele právě odbíjely jedenáct, když se Lew chytil železné mříže brány u jižní vrátnice, vyšplhal po ní nahoru a lehce se spustil na druhé straně. Za ním pak následoval Bride, který přes svou těžkou váhu byl podivuhodně mrštný. Zpustlá vrátnice se rýsovala ve tmě před nimi; prošli skřípající brankou ke dveřím, Lew zamířil baterku na klíčovou dírku a počal manipulovat s nástroji, které si přinesl.

Za deset minut se dveře otevřely a několik vteřin nato stáli v malé místnosti s nízkým stropem, jejíž hlavní zařízení se skládalo z hlubokého krbu bez roštu. Lew svlékl nepromokavý plášť a zastřel jím okno; pak teprve rozsvítil baterku, poklekl a odhrnul z podlahy rum, pečlivě zkoumaje spáry mezi velkými kameny.

„Tady někdo fušoval, to je hned vidět.“

Zasunul čelist hasáku do spáry a počal kámen páčit. Dlaždice se maličko pohnula. Lew pak štěrbinu trochu prohloubil dlátem a kladivem, aby mohl hasák zasunout hlouběji. Kámen se zdvihl nad úroveň podlahy a Bride pod něj zastrčil dláto.

„Tak a jedem!“ zachroptěl Lew.

Vsunuli prsty pod kámen a společným náporem jej odklopili. Lew vzal baterku, klekl si a posvítil do temné dutiny. A pak…

„Kristepane!“

Za okamžik vyrazili z vrátnice dva vyděšení muži. A nějakým zázrakem byla brána otevřena a před ní stála temná postava.

„Ruce vzhůru, Kohle!“ ozval se hlas. Ale Kohl, jakkoli pana Reedera nenáviděl, byl by ho nejraději objal.

Té noci kolem dvanácté hodiny jednal sir Tithermite se svou nastávající nevěstou o různých věcech: o hlouposti jejího advokáta, který se snažil zabezpečit její majetek, a o své vlastní důmyslnosti a předvídavosti, s níž dokázal zajistit, aby dívka, která se měla stát jeho ženou, mohla svým majetkem volně disponovat.

„Ti darebáci myslí jen na své honoráře,“ začínal právě, když bez klepání vstoupil lokaj a za ním šéf hrabské policie a nějaký člověk, kterého sir James už někde viděl.

„Sir James Tithermite?“ otázal se šéf hrabské policie zcela zbytečně, neboť sira Jamese velmi dobře znal.

„Ano, plukovníku, co se děje?“ řekl baronet, jemuž to zaškubalo v tváři.

„Zatýkám vás pro podezření, že jste úkladně zavraždil svou manželku Eleanor Mary Tithermitovou.“

„Celá věc záležela v tom, zda lady Tithermitová snášela, nebo nesnášela moře,“ vysvětloval J. G. Reeder svému šéfovi. „Když je nesnášela, pak nebylo pravděpodobné, že by po pěti minutách plavby nezavolala stevardku. Ale, stevardka ji vůbec neviděla, právě tak jako nikdo jiný na lodi, a to prostě proto, že ta paní na lodi vůbec nebyla. Sir James ji zavraždil už v zámku, ukryl tělo pod kamennou dlažbu u krbu ve staré vrátnici a pak teprve odjel vozem do Doveru. Svůj vlastní nástup na loď zařídil tak, aby splynul s návalem cestujících, kteří přijeli zvláštním vlakem, takže nikdo nepoznal, zda je sám nebo ještě s někým – ostatně se o to nikdo ani nestaral. Hospodář mu dal klíč od kabiny, a on tam uložil zavazadla, včetně klobouku své ženy, zaplatil nosiče a propustil ho. Oficiálně byla lady Tithermitová na palubě, protože Tithermite její lodní lístek při kontrole odevzdal a vybral i její vyloďovací průkaz. A potom najednou zjistil, že zmizela. Prohledali loď, ale nešťastnou paní ovšem nenašli. Jak jsem vám už říkal…“

„Já vím, máte zločinecký mozek,“ řekl veřejný žalobce přátelsky. „Pokračujte, Reedere.“

„Právě proto, že mám tuhle podivnou a ošklivou vlastnost, bylo mi hned jasné, jak snadné by bylo vyvolat zdání, že paní na palubě je, a došel jsem k závěru, že jde-li o vraždu, muselo se to stát někde v blízkosti zámku. A pak mi místní zednický mistr prozradil, že dával siru Jamesovi malou lekci v míchání malty. A místní kovář mi řekl, že brána byla poškozená – patrně to udělal sir James vozem – viděl jsem ty přeražené tyče – a pak už jsem jen potřeboval vědět, v které době se ta oprava prováděla. Že ji pochoval pod podlahou ve vrátnici, tím jsem si byl jist. Ale bez zmocnění k prohlídce jsem nemohl svou teorii ani dokázat, ani vyvrátit, a ani jsem nemohl neoficiálně pátrat dál, abych nepoškodil reputaci našeho úřadu – mohu-li si dovolit říkat ‚našeho‘,“ dodal skromně.

Veřejný žalobce se zamyslel.

„Zřejmě jste nasugeroval tomu Kohlovi, aby kámen odklopil – předstíral jste, že tam máte schované peníze. To jste mu asi prozradil v tom notesu, co? Ale jak on si proboha mohl myslet, že máte nějaký skrytý poklad?“

Pan Reeder se smutně usmál.

„Zločinecký mozek je podivná věc,“ řekl s povzdechem. „Potrpí si na iluze a báchorky. Já naštěstí takový mozek chápu. Jak jsem vám několikrát říkal…“

Margery Allinghamová

Margery Allinghamová (1904 – 1966) je o něco mladší vrstevnice Dorothy Sayersové a Agathy Christieové; její nejlepší výsledky jsou skoro tak dobré jako u Dorothy Sayersové a méně zdařilé věci nejsou horší než méně povedené práce Aghathy Christieové. Detektivky začaly psát již ve čtyřiadvaceti letech, a snad proto trpí její první knížky naivností, snobismem a nezkušeností v literární práci. Nejlepší jsou z let třicátých; později – podobně jako řada jiných dobrých detektivních autorů – upadla v předvečer druhé světové války do osidel špionážní a vlastenecké tématiky, která je ovšem pro klasickou detektivku vždycky osudná.

Svého detektiva našla už ve své první knížce („Zločin na zámku Black Dudley“, 1928); je to dobrá, i když ne zcela originální směs intelektuála a světáka – obojí v mírné, přijatelné dávce. Jeho osobnost i způsoby práce jsou zcela pochopitelné, když z diskrétnějších náznaků autorky pochopíme, že je to vedlejší ratolest vysoké, ale chudé aristokracie. V postupu dalších románů Albert Campion – spolu s autorkou – značně vyzrává a nelze se proto divit, že se jeho postava v jednotlivých dobrodružstvích jeví dost ošidně.

Albert Campion nemá bohužel rád krátké příběhy, a proto v naší povídce sám nevystupuje. Zato je to povídka velmi originální i když se pohybuje na samých hranicích klasické detektivky. Myšlenku vnukl autorce bizarní detail ze skutečného života. Jela v přeplněném železničním voze a po nějakou dobu byl celý její obzor zacloněn pomačkanou vestou, na níž se houpal řetízek zatížený množstvím kuriózních tretek. A z jiného konce vozu se ozval tichý, ale zřetelný hlas: „Ty hodinky byste si měl dát vyfotografovat.“

17. Důkaz in camera

Někdo by mohl Chippymu Wagerovi vyčítat nedostatek stavovské cti, a někdo dokonce ještě horší věci. V době, o níž vyprávím, pracoval pro Cormorant, což sice není pravé jméno onoho listu, ale proč si zbytečně dělat nepřátele. Chippy byl, a ostatně dosud je, fotoreportér – jeden z těch hochů, co fotografují policajtům skrz nohy a vyskakují na stupátko rozjeté limuzíny, abyste vy pak mohli spatřit uslzenou tvář nevěsty z vysoké společnosti v okamžiku, kdy se konečně pořádně podívá na muže, kterého dostala.

Tihle hoši sice vydělávají spoustu peněz, dle Chippy je stačil konzumovat, většinou v tekuté podobě, a tak si musel přivydělávat tím, že soukromě fotografoval prakticky kdekoho, od starosty v kruhu radních až po místní královny krásy. Na toto podnikání si našel čas, i když žádný nebyl, a používal k tomu znamenitě vybavené laboratoře svého listu, neboť – jak říkal – pít se musí.

Do St. Piersu, za pátou vraždou, jsme jeli společně. Tehdy jsem ještě byl v Postu, a když říkám, že jsme jeli společně, myslím jedním vlakem. Když byla nalezena mrtvola Lily Clarkové, vypravila Jižní dráha zvláštní vlak pro novináře a ještě jeden pro policii.

Byl to případ prostý, a pro toho, kdo si v takových věcech libuje, i zajímavý. Patrně se na něj pamatujete. Věnovali jsme mu asi stejně místa jako obecním volbám a v době, kdy byla v St. Piersu nalezena mrtvola páté oběti, Lily Clarkové, nemluvilo se po hospodách prakticky o ničem jiném. Zkrátka, někdo vraždil v přímořských lázních starší zrzavé dámy. Trvalo to celé léto. V květnu byla zavražděna paní Wildová ve Whichbornu, v červnu paní Garrardová v Turnhill Bay a v červenci pronikl vrah až do Southwharfu, kde zlikvidoval nějakou paní Jelfovou. V srpnu si vybral mondénní mořské lázně, kde uškrtil paní Ginger Hollisovou v těsné blízkosti pólového hřiště, a v září přišel ten poslední případ v St. Piersu.

Všech pět případů se v podrobnostech až obdivuhodně shodovalo. Pokaždé byla obětí počestná paní nepříliš půvabného zevnějšku, která pronajímala pokoje hostům a která měla vlasy od přírody nebo uměle zrzavé. Každou našli zardoušenou na odlehlém místě pod širým nebem a pokaždé ležela kabelka nedotčena vedle oběti. Každé z nich chyběla nějaká drobná ozdoba, jako levná náušnice, zlatá sponka od řetízkového náramku, medailónek s květem protěže a jednou, v případě paní Hollisové, malý stříbrný knoflík se znakem kteréhosi pluku.

Vraha nikdy nikdo nespatřil ani před činem, ani po něm, a v době, kdy přišla zpráva ze st. Piersu, policie už zuřila, zatímco tisk to už začínalo nudit. Pořád sice bylo o čem psát, ale nového nebylo nic. Cormorant a jeho bratrské listy, které se v červenci vybičovaly do hysterie, počínaly jevit známky vyčerpání, a dokonce seriózní noviny, jako byl náš list nebo World, se zabývaly už jen takovými detaily, jako že vrah má zvlášť rád novoluní.

Z mého čistě osobního hlediska začínala být celá věc nesnesitelná a hlavní příčinou byl Chippy. Poprvé jsem se s ním setkal v květnu, když jsme jeli do Whichbornu. Tehdy nás bylo sedmnáct v jednom kupé, kam se víceméně pohodlně vejde deset lidí, a než jsme urazili polovinu cesty, Chippy, ačkoli přišel poslední, hověl si najednou pěkně v rohu a já mu seděl na klíně. Jak to dokázal, nevím. Mám dojem, že to s námi v tunelu nějak škublo, a když jsme vyjeli na světlo, seděl Chippy, ověšen aparáty, vespod a já na něm.

Chippy je malý hubený mužík s podivuhodně velkou hranatou hlavou, do níž je vpředu poněkud nízko zasazen dychtivý obličej protivného dítěte. Kdykoli si na něho vzpomenu, což činím pokud možno zřídka, vybaví se mi bílé řasy na zarudlých víčkách a řada nerovných, řídkých zubů, vyceněných v úsměvu, který říká: „Nemáš něco, co já potřebuju?“

Chippyho povolání sice nepatří k zvlášť elegantním, ale byl jsem svědkem, jak jeho vlastní kolegové bledli při pohledu na některé oděvní kombinace, v nichž si liboval. Můj protějšek z listu World, Peterson, který se v těch věcech vyzná, tvrdí, že Chippy sbírá jednotlivé součásti svého oděvu po hotelových pokojích.

Možná že to tak opravdu je. V každém případě, když jsem ho viděl poprvé, skutečně měl na sobě dlouhé jezdecké kalhoty, pečlivě střižené pro silnější postavu, a ještě podivněji formovaná lýtka, zelenou pletenou vestu se zapínáním na opačné straně a nové laciné sportovní sako, ozdobené obrovitou skvrnou od piva. Každou kapsu, z nichž jedna byla vyloženě typu klokaního, měl vyboulenu prapodivnými, i když zcela nevinnými předměty, a ověšen byl všemožnou výstrojí jako výsadkář.

Vzpomínám si na náš tehdejší rozhovor. Chippy mi poodhrnul rukáv, aby se mohl podívat, kolik je hodin, a pak mě rýpl do žeber: „Máš prima hodinky,“ povídá. „Dal sis je už někdy vyfotografovat?“

Odpověděl jsem mu, že se bude možná divit, ale že mě podobná myšlenka nikdy nenapadla.

„To je chyba,“ ujistil mě vážně. „Pro případ, ze by ti je někdo šlohl, chápeš? Aby měli policajti nějaký podklad. Já ti to udělám, hned jak dojedeme. Bude tě to stát necelý půl libry. Ženu máš, samozřejmě. A co děti?“

Řekl jsem, že děti nemám, a Chippy se zatvářil dotčeně.

„Děti se ohromně fotografujou,“ vysvětloval. „Děti a psi. Psa nemáš?“

Zase jsem ho musel zklamat.

„Škoda,“ řekl. „Pes je kamarád, chápeš? Kamarád! Třeba bys tady nějakýho sehnal. Znám jednoho chlápka, bydlí pět mil od Whichbornu a chová irský vlčáky. Dám vás dohromady a uděláme celou špulku. Jako překvapení pro milostpaní, co říkáš?

Při první příležitosti jsem mu utekl, ale všechno jako by se proti mně spiklo. Zprávu o vraždě, a to ještě neúplnou, jsme dostali pozdě, a město bylo nabité. Než jsem si uvědomil, že tu budu muset nocovat, nebyl v celém městě k dostání jediný pokoj. Už jsem se smířil s tím, že strávím noc na lavičce na promenádě, když jsem se srazil s Chippym v baru hotelu Queen’s, těsně před zavírací hodinou. Chippy na tom byl stejně jako já, neboť – jak mi říkal – ztratil spoustu času fotografováním nějakého bavlnářského krále a jeho páté manželky, kteří trávili druhé líbánky v královském apartmá v Grandu. Ale Chippy si s tím nedělal starosti, a když zavřeli bar, objevil nějakého svého starého přítele, který měl prašivou hospodu v jedné postranní uličce. Ten nás uložil na dvě pryčny na půdě, za které jsem zaplatil já, a ještě jsem dovolil Chippymu, aby mi vyfotografoval hodinky, což mě stálo, pokud se pamatuji, čtrnáct šilinků a šest pencí v hotovosti za tři výtečné kopie.

Pak už jsem byl ztracen. Ten člověk byl učiněný inkubus, pronásledoval mě, kam jsem se hnul. Snad bych se ho přece jen byl mohl zbavit, ale to bych byl musel použít násilí, a k tomu jsem se jaksi nemohl odhodlat. Chippy byl tak nemožný a odporný, že mě až fascinoval. Nějaký netušený masochismus v mé povaze mi nutil, abych k němu byl alespoň trochu zdvořilý, a pak ovšem Chippy dovedl být občas až nesnesitelně užitečný. Říkalo se o něm, že má štěstí, ale to zdaleka nevystihuje situaci. Byl neúnavný a jeho podivné styky a melouchy mu někdy vynesly jedinečný úspěch, jako třeba tehdy, když si odskočil na whichbornské nádraží, aby vyfotografoval někomu chrta, a místo toho ulovil skvělý snímek vrchního inspektora Tizera ze Scotland Yardu, jak vystupuje z vlaku, a to v okamžiku, kdy ještě nikdo nevěděl, že místní policie požádala ústředí o pomoc, ani koho sem v tom případě ústředí vyšle.

V době, kdy se vrah dostal do St. Piersu, Chippymu už hrozně záleželo na tom, aby byl vraždící maniak dopaden a případ skončil. Měl pro to ryze osobní a typické důvody, které jsem náhodou znal, neboť se mi s nimi svěřil jednou v noci v Prinny’s Plage, když mě vyslídil v hostinci, o jehož existenci – alespoň jsem doufal – ani Chippy nikdy neslyšel. Jako bych ho viděl, jak ukazuje na reklamní pivovarský kalendář na stěně nad výčepem.

„Heleď, kamaráde,“ řekl mi a jezdil špinavým prstem po kalendáři, „příští novoluní je šestnáctýho září, že jo? Proti tomu já nic nemám. To bude ještě léto a já mám moře rád. Ale co v říjnu? Novoluní bude čtrnáctýho. A to už bych nerad, aby se zase stal nějakej malér, chápeš?“

Dával jsem si záležet, abych ho nikdy nepobízel k řeči, a neřekl jsem nic, ačkoli mi bylo jasné, že ho stejně neumlčím. „Čtrnáctýho října!“ pravil rozhořčeně. „To přece začíná konference Ctihodnýho cechu výrobců lihovin. Představ si, takovou věc zmeškat! To by byla trága, co? Trága.“

To bylo v srpnu. Všichni jsme čekali na zářijovou vraždu, ačkoli samozřejmě nikdo nemohl tušit, kde k ní dojde. Když zpráva o ní přišla, příliš pozdě pro poslední vydání, které kvůli ní všichni tajně zdržovali, bylo to skoro zklamání. Jak prohlásil Peterson, z novinářského hlediska by vlastně mělo větší cenu, kdyby se ta vražda nestala. Nikdo neměl nejmenší radost. Nejagilnější deníky rozeslaly své lidi do všech větších letovisek na jižním pobřeží, ale nikdo nepomyslel na St. Piers, levné a počestné lázničky, zastrčené u bahnité zátoky při ústí řeky. My jsme tam měli místního dopisovatele, jako ostatně ve všech městech po celé Anglii. Poslední zpráva, kterou nám podle redakčních záznamů poslal, byla o čápovi, kterého jednou v podvečer loni v srpnu dělníci z místní strojírny viděli z autobusu, jak letí od moře. Tato novina zřejmě vzbudila rozruch po celém městě. Už z toho bylo vidět, o jaké místo jde.

Po cestě tam se mi podařilo se Chippymu vyhnout, ale když jsem nastupoval do taxíku před nádražím, zahlédl jsem jeho záda, jak mizí ve dveřích hostince U nádraží. Byl jsem rád, že mám ještě na chvíli od něho pokoj, neboť zpráva, která došla dálnopisem, byla co do obsahu tak povědomá (Mrtvola zachovalé ženy nalezena na opuštěném místě. Uškrcena. Zrzavé vlasy. Inspektor Tizer spěchá na místo.), že se mi udělalo přímo nevolno při pomyšlení, že bych zase měl mít Chippyho na krku.

St. Piers vypadal přesně tak, jak jsem se obával. Zprvu jen světlo a slabý jódový pach upozorní příchozího, že pobřeží je nedaleko; ale blíž k moři – tam, kde architektura přechází do pseudomaurského slohu konce minulého století – olizuje bledý oceán šedavý písek a v obchodech se prodávají strakaté kbelíčky, svazky lízátek a porcelánové upomínkové předměty se znakem města.

Vyhledal jsem našeho místního dopisovatele, trafikanta jménem Cuffley, v jeho krámku na promenádě. Čekal na mne na prahu, kníry zježené rozčilením. Hned tam prý letěl, byl na místě chviličku po tom, co mrtvolu našli, a mluvil s nevyhnutelným chlapečkem, který pokaždé první spustí poplach. Dokonce o tom napsal článek, začínající – pokud se pamatuji – slovy: „Šílený vrah navštívil konečně i St. Piers. Zlověstné slunce vyšlo dnes ráno nad obecním lesíkem za Kasinem a po delší dobu jeho paprsky lhostejně dopadaly na příšerné zsinalé rty vážené občanky našeho města…“

Měl už pro mne jméno a adresu zavražděné, jež mi napsal hůlkovým písmem na zadní stranu své obchodní vizitky: PANÍ LILY CLARKOVÁ, VILA KNOLE, NA VYHLÍDCE. Jméno i adresa byly stejného druhu jako všechny předcházející v té dlouhé úmorné historii, a když mi pan Cuffley radostně sdělil, že má mezi svý@ni zákaznicemi příbuznou zavražděné a že na mne ta paní čeká v pokojíku za krámkem, věděl jsem už napřed přesně, jaký typ ženské to bude. Podobnost všech těch případů byla až děsivá. Ihned jsem poznal onen výraz hrůzy a zároveň odporného tajného požitku, jaký jsem za to léto viděl už tolikrát.

Také její vyprávění bylo jen pátou variantou příběhu, který jsem slyšel už čtyřikrát. Jako všechny její předchůdkyně byla i paní Clarková vdova. Ne, vlasy si nebarvila, jen si dávala dělat přeliv. Nepronajímala pokoje pravidelně, na to byla moc velká dáma. Příležitostně ovšem občas vypomohla. Ale aby šla v noci na procházku s neznámým mužem! To by bylo prostě k smíchu, povídala ta paní, kdyby to nebylo tak špatně dopadlo.

Položil jsem jí otázku, kterou jsem kladl pokaždé: „A jaká byla paní Clarková? Byla hodná? Měla jste ji ráda?“ Byl jsem připraven na vyhýbavou odpověď, neboť o mrtvých se nemá mluvit špatně. Ty předešlé reagovaly takhle: „Byla náladová.“ – „Nedá se říct, že byla zrovna štědrá.“ – „Všechno muselo vždycky být podle jejího.“ – „Když chtěla, dovedla být docela příjemná.“

Tentokrát zákaznice pana Cuffleyho řekla něco, co jaksi shrnovalo všechno předcházející:

„Ona měla zájem jenom o sebe.“

Na policii neměli žádné senzační informace. Paní Clarkovou zastihla smrt někdy před půlnocí, oloupena nebyla. V kabelce z imitace krokodýlí kůže, která jí stále ještě visela na ruce, bylo patnáct liber v bankovkách. Seržant se vyjádřil o vrahově nedbalosti v tomto směru s úžasem, hraničícím s pohoršením. Jediné, oč paní Clarková přišla, pravil s lítostí, byl stříbrný střapeček ze staromódní brože, kterou měla na klopě – a ovšem také o život.

Jako u předešlých zločinů nebylo koho podezřívat. U paní Clarkové v té době nikdo nebydlil a dosud se nepřihlásil nikdo, kdo by ji byl viděl s nějakým cizím člověkem.

Odeslal jsem zprávu redakci a zajel tramvají ke Kasinu. Polovina města měla zřejmě stejný nápad, a tak jsem se připojil k proudu výletníků, který se strojenou nenuceností cílevědomě táhl úzkou cestou mezi odřenými a zuboženými stromy. Mrtvolu našli na prašivém palouku, na němž místo sasanek kvetly pohozené krabičky a papíry. Místo činu nebylo třeba zvlášť označovat. Policie je obestavěla zástěnami, a nad jednou z nich jsem zahlédl ohnutá záda inspektora Tizera.

Zevlouni stáli kolem v úředně předepsaném odstupu, a opět tu nebylo nic nového. Za poslední měsíce byly popsány stohy papíru o dychtivých zvědavcích, kteří okounějí na místě posledního odpočinku oběti, a pokud jsem mohl pozorovat, byli tu všichni zas. Toho ošumělého muže s fascinovaným pohledem modrých očí a s řetízkem u hodinek ověšeným přívěsky jsem určitě viděl při každé havárii, náhlém onemocnění na ulici nebo rekonstrukci silniční nehody, jichž jsem byl náhodou svědkem. To mladé děvčátko s plačícím bratříčkem mi bylo rovněž povědomé, a pokud jde o obtloustlého staršího muže se širokým úsměvem, jehož si patrně nebyl vůbec vědom, toho – nebo někoho velice podobného – jsem viděl usmívat se na každou katastrofu, při které jsem byl. Stáli tam všichni kolem, dívali se a čekali bůhví na co. Jedna skupina, včetně alespoň jednoho dětského kočárku, se zřejmě chystala uspořádat na místě piknik.

Inspektor Tizer mě přivítal zdvořile, ale neměl, co by mi řekl. Není nikdy zvlášť bujarý, ale tehdy už byl tak sklíčený, že mi ho bylo skoro tak líto jako sebe samého.

Tisk byl zastoupen v plném počtu a k městu jsem se vracel s Petersonem. V ohybu, kde se cesta rozdvojuje, jsme narazili na Chippyho. Jako obvykle měl plné ruce práce a zřejmě fotografoval trojici výletníků – dvě kypré blondýny v přiléhavých kalhotách a rozjařeného páska, vmáčknutého mezi ně. Chippyho počínání mělo jen jediné vysvětlení, a byl jsem rád – ač mě to překvapilo –, že měl tentokrát tolik slušnosti a nevšiml si mě.

„To mi připomíná pouťového fotografa a ‚račte se usmívat‘,“ poznamenal Peterson, když jsme vcházeli k Bílému lvu. „Co si za to asi počítá? Půl dolaru? Je to vlastně zajímavý komentář k cenám whisky.“ Peterson dovedl být jízlivý.

Případ se vlekl celý týden. Několikrát nás na chvilku probudil planý poplach. Tizer se rozběhl za domnělou stopou do St. Leonardu a my jako smečka za ním, ale honička vyšla naprázdno. Cormorant se pokusil rozvířit jedovatou kampaň proti policii. Ochočení psychiatři napsali další články pro nedělní vydání. Někdo vznesl interpelaci v parlamentě a Scotland Yard vyslal dalšího inspektora. Starší dámy se tvářily důležitě.

Z našeho hlediska to bylo všechno velice nudné. Počasí se ochladilo, a i nejlepším hotelům došla whisky. Chippyho jsem občas vídal, ale neobtěžoval mě. Zřejmě si tu našel spoustu práce, a soudě podle toho, jak se mu vždycky večer leskly oči, vynášelo mu to.

Se zájmem jsem pozoroval, že má nového přítele. Dosud jsem o Chippyho přátelích raději nemluvil. Dokázal totiž všude objevit nějakého místního kamaráda z mokré čtvrti, pokud možno ještě nemožnějšího, než byt sám. Tentokrát se sčuchl s oním tlustým mužem, který se usmíval na místě činu, a nebyl-li to přímo on, pak to byl někdo velice podobný. Bůh ví, čím mohl být, možná sázkovým agentem nebo obchodním cestujícím v nějakém artiklu, o němž je lépe pomlčet. Nic jsem proti němu neměl, leda to, že by mi stačilo zahlédnout jeho podrážky mřížovou podlahou nebo vršek jeho klobouku z prvního patra autobusu a bylo by mi jasné, že bych s ním nerad měl něco společného. V záhybech pomačkané vesty se mu usadily drobky, při každém napití se pobryndal pivem, měl chraplavý sprostý hlas a ten široký tupý úsměv mu nikdy nezmizel s tváře.

Chippy s ním po celou dobu chodil a já byl rád, že mám pokoj. Naléhal jsem na redakci, aby mě do soboty odvolali, a patrně bych byl v neděli tak jako tak odjel, kdybych nenadále nebyl učinil senzační objev. Chippy se totiž vyhýbal nejen mně, nýbrž i všem ostatním kolegům. Zpočátku jsem tomu ani nechtěl věřit, ale když jsem se před ním přestal skrývat, uvědomil jsem si, že ho už vlastně skoro vůbec nevidím; až jsem se s ním najednou srazil tehdy v neděli na schodech v Grandu. Jindy bych se já byl tvářil ledově a snažil se uniknout a on by mě pronásledoval a nutil vypít s ním něco na dobré jitro, ale tentokrát uhnul on, a poprvé v životě jsem měl dojem, že je nějak nesvůj. Zůstal jsem dokonce stát a díval jsem se za ním, jak se šourá pryč, ověšen aparáty, které mu plácaly do stehen, ale teprve po čtvrt hodině, když jsem popíjel s Petersonem, mi došlo, co se děje. Někdo se zeptal, zda Chippy neodjel, že už ho kolik dní neviděl, a jiný poznamenal, že už si také všiml, jak je vzduch v poslední době nějak čistší.

Peterson ihned vystoupil na jeho obranu se vší svou shovívavostí, která je u něho daleko záludnější než přímý útok, a já jsem náhle strnul a zadíval se na veliký kalendář nad výčepem.

Ovšem! Že mě to nenapadlo dřív. Vždyť Chippy už začíná mít naspěch.

Měl jsem takový strach, aby Peterson, kterého mám rád jako bratra a který mě zná skoro stejně dobře jako já jeho, nevytušil moje myšlenky, že jsem ztratil několik drahocenných minut nenápadným hovorem, abych pokud možno zmátl stopu, a teprve potom jsem se vytratil pod záminkou, že musím zatelefonovat ženě. Od toho okamžiku jsem slídil za Chippym, jak on nikdy neslídil za mnou, a to nebylo snadné, protože město bylo plné novinářů a já jsem nechtěl způsobit rozruch. O všechno, co Chippy věděl, jsem byl ochoten se podělit se všemi, ale ne dřív, než můj vlastní telegram bude bezpečné na cestě.

Hledal jsem ho pečlivě a systematicky jako blechu v kožiše, a když jsem už skoro začínal věřit, že se vypařil do vzduchu, a propadal jsem zoufalství, uviděl jsem ho krátce před šestou, jak stále ověšen fotoaparáty vystupuje z výletního parníčku, který po tři hodiny vozil nějaké výletníky kolem zálivu. Ti ostatní mi připadali jako tentýž dav, který v den nalezení mrtvoly táhl k lesíku nad Kasinem. Bylo tu nesporně děvčátko s bratříčkem a rovněž tak Chippyho nový kumpán, muž s úsměvem.

Od toho okamžiku jsem Chippyho nespustil z očí. Sledovat ho bylo celkem snadné. Cela parta zapadla, jakoby instinktivně, do první hospody, a odtud, jak to bývá, táhla do další. A tak to šlo, až v podzimním soumraku probleskla první zamžená žlutá světla a později se bíle rozzářila v houstnoucí tmě.

Nevím, kdy si Chippy poprvé všiml, že ho sleduji. Myslím, že to bylo při druhém tažení po Námořní třídě, kde jsou hospody tak těsně vedle sebe, že se neztrácí téměř žádný picí čas přechodem z jedné do druhé. Jednou jsem zachytil jeho pohled, a Chippy zaváhal, ale na pozdrav mi nekývl. Měl kolem sebe tu hroznou partu. Byl to muž s úsměvem a také malý ošumělý mužík v čepici a s řetízkem u hodinek, i dvě kypré blondýny v kalhotách. Poznával jsem je všechny, a přitom žádného, vyjadřuje-li to dobře, co mám na mysli. Pak se mě Chippy zřejmě snažil setřást, ale ti ostatní mu překáželi, a také mám dojem, že jsem byl přece jen o něco střízlivější než on. Na té lodi byl určitě výčep.

Za nějakou dobu jsem si všiml, že Chippy jde za určitým cílem, že někam vědomě směřuje – i když nepřímo – jako vosa do hnízda. Jeho zarudlé oči se stále častěji zastavovaly na hodinách a hospody se střídaly stále rychleji.

Pak jsem ho ztratil. Parta se patrně rozdvojila. Zkrátka, zjistil jsem, že sleduji jednu blondýnu a nějakého námořníka, kterého jsem zřejmě předtím neviděl, ledaže to nebyla ta původní blondýna, nýbrž nějaká jiná, zrovna taková. Bylo to ve starší a špinavější části města a s hrůzou jsem si uvědomoval, že zavírací hodina se kvapem blíží. Jednu chvíli jsem propadl panice, že Chippyho včas nenajdu, a vrhal jsem se do každého osvětleného vchodu, otvíral každé létací dveře. Pokud se pamatuji, dokonce jsem zanedbával pití, což mě patrně zachránilo.

Zkrátka, nakonec jsem došel k velké ošklivé hospodě na rohu dvou ulic. Byla rozsáhlá a nevzhledná jako stodola a asi stejně útulná. V pivnici, kam jsem nejdřív nahlédl, nebyl nikdo, jen modrooký mužík v placaté čepici a s ověšeným řetízkem u hodinek. Seděl na lavici blízko výčepu a pil pivo s oním tichým soustředěním člověka, který už poslední dvě hodiny nedělá nic jiného. Podíval jsem se na něho pozorně, ale nebyl bych dovedl říci, je-li to týž mužík, který byl v Chippyho partě. Ne snad proto, ze bych neměl pozorovací smysl, ale prostě proto, že takových lidí jsou v každém přímořském i vnitrozemském městečku stovky, ne-li tisíce.

Vyšel jsem ven a už jsem chtěl jít dál, když jsem si všiml, že hospoda má také vchod z druhé ulice. Strčil jsem hlavu do dveří, které se mi naskytly, a spatřil jsem Chippyho záda. Chippy stál opřen o malý výčepní pult, za nímž v té době nikdo nebyl, neboť hostinský zatím obsluhoval hosty v druhé místnosti. Zprvu jsem myslel, že Chippy je sám, ale když jsem vstoupil, spatřil jsem jeho kumpána s úsměvem, rozvaleného na lavici při zdi. Stále ještě se usmíval, ale jeho široký obličej vypadal snad ještě tupěji než obvykle, je-li to vůbec možné, a bylo mi jasné, že už dávno nevnímá, co mu Chippy povídá. Chippy totiž řečnil. Chippy vždycky řeční, když je opilý, ale nikdy nemluví nesouvisle ani nezřetelně; naopak, mluví tak tiše a zhuštěně, že to až jde na nervy. Teď byl právě v nejlepším. Tichá naléhavá slova, podtrhávaná prudkými pohyby jedné ruky – neboť o druhou se musel opírat –, řinula se mu z úst nezadržitelným proudem.

„V pasti,“ šeptal svému nevnímajícímu příteli, „nadosmrti v pasti, a dostala ho tam taková vychytralá potvora… dělala ze sebe kdovíco, ale byla to potvora…“ Chippy se ohlédl a podíval se na mne. „Těbůh,“ řekl.

Pokud se pamatuji, měl jsem tehdy jakousi mlhavou představu, že se mi ve stavu, v jakém je, podaří Chippyho oklamat, aby si buď myslil, že už jsem tam celou dobu, nebo že tam vůbec nejsem – sám už to nevím přesně.

Šenkýř se vrátil, načepoval mi pivo, spiklenecky a významně zamrkal na Chippyho – což jsem si vyložil mylně, a zase se odbatolil.

„Tak ona byla potvora?“ zamumlal jsem na zkoušku do půllitru.

„Hrozná potvora,“ přisvědčil Chippy a jeho zarudlé oči se zatoulaly kamsi nad moji hlavu. „Pojď dál, mladíku,“ řekl tiše.

Bledý chlapec, který nerozhodně stal ve dveřích, přistoupil k nám se zabaleným svitkem papíru v ruce.

„Tatínek říkal, abych vám tohle dal a že si to pak vyřídíte zejtra.“

Když chlapec odešel, Chippy strhl obal ze svitku, a já jsem zjistil, že obsahuje několik obrovských zvětšenin. Chippy je však nechal svinuté.

Muž s úsměvem se na lavici zavrtěl, ale nevstal. Oči měl pevně zavřené, ale usmíval se stále. Chippy se na něho chvíli díval a pak se najednou obrátil ke mně:

„Je sťatej,“ řekl. „Totálně sťatej. Tahám ho s sebou celou dobu, protože před ním můžu klidně mluvit, a teď se na něj podívej! Co se dá dělat! Poslouchej mě ty. Máš fantazii?“

„Mám,“ ujistil jsem ho suše.

„Budeš ji potřebovat,“ řekl Chippy. „Představ si: byl to takovej mladej obyčejnej kluk jako ty nebo já zamlada a jel na dovolenou k moři. Měl jen tejden za celej rok.“ Chippy se odmlčel, abych měl čas si uvědomit celou tu hrůzu.

„Jen tejden, a ona ho lapila.“

„Kdo ho lapil? Manželka?“

„Kdepak.“ Chippy opět snížil hlas do intenzivního divadelního šepotu. „Její matka. Jeho bytná. Ta to spískala. Takhle ho skřípla.“ Chippy to názorně předvedl oběma rukama. „To víš, měla řeči. Dělala narážky. Až tam spadnul. Musel si holku vzít. A pak měl peklo. Peníze mu nestačily. A tak to měl od rána do večera na talíři.“

Chippy se ke mně naklonil, a já jsem chtě nechtě vnímal každý ten jeho hranatý a nestejný zub.

„A pak zestárnul. Přišel o místo. Našel si nový, jako nákupčí starýho zlata. Jezdil a kupoval starý šperky pro nějakou malou firmu. A dělal to léta a léta. Strašně dlouho tak jezdil. A pak se to stalo. Začala se mu zjevovat.“

„Kdo?“ otázal jsem se. „Manželka?“

„Ale ne!“ zlobil se Chippy. „Ta mu utekla, všechno mu sebrala, prodala nábytek a zdrhla s nějakým jiným troubou. To bylo už dávno předtím. Ne, tchyně se mu začala zjevovat.“

„Ježíši,“ řekl jsem, „a snad nebyla zrzavá?“

„Máš fantazii,“ zašeptal mi Chippy, „tak jí použij. Mysli. On se s tou holkou oženil v roce dvanáctým, ale tchyně se mu začala zjevovat letos, taková, jaká byla tehdy.

Léta jezdil po pobřeží a vykupoval to zlato. Všude ho znají, nikdo už si ho nevšimne. Milióny ženských vědí, kdo to je, když u nich zazvoní, a občas mu prodají nějakou tu maličkost. Ale loni v zimě dostal zápal pohrudnice a musel do špitálu. Od tý doby se s ním něco stalo. Vrátil se do minulosti. Připomněl si tragédii svýho života.“ Chippy si otřel ústa a pokračoval:

„V květnu se mu zjevila. Nejdřív vypadala jako nějaká paní Wildová, kterou znal – ale pak, jak s ní chvíli mluvil, začala se měnit a najednou ji poznal. Věděl přesně, co musí udělat. Řekl jí, že výhodně koupil prsten a že ho nehodlá přenechat svý firmě. A dal si s ní schůzku, že jí ho přinese ukázat a že jí ho třeba prodá za stejnou cenu, za jakou ho dostal.“

„A když s ní byl o samotě, tak ji zabil?“ řekl jsem šeptem.

„Jo,“ řekl Chippy s jakýmsi tichým uspokojením v hlase. „Konečně si s ní vyrovnal účet. A nechal ji tam ležet a šel, a bylo mu dobře, že má konečně pokoj – a tak si žil, až v červnu přijel do Turnhill Bay a nic netuše zaklepal na jedny dveře v postranní uličce – a byla tu zas!“

Přesně v tom okamžiku usmívající se opilec na lavici otevřel oči, prudce vstal, jak to opilci dělají, a potácel se ke dveřím. Jen tak tak se do nich trefil a noc ho pohltila. Něco jsem vykřikl a rozběhl se za ním. Ve dveřích jsem se ohlédl. Chippy se opíral o pult a zíral za mnou tupým rybím pohledem.

Když jsem se zas podíval opačným směrem, přes ulici tiše přecházel inspektor Tizer a šéf místní policie v doprovodu několika pomocníků. Nehlučně vklouzli do výčepu. Za chvíli už stál Chippy u výčepního pultu mezi Tizerem a místní hlavou policie, před nimi na pultě bylo rozloženo těch pět zvětšenin, a všichni je tak pozorně prohlíželi, že jsem se vrátil dovnitř. Na všech snímcích byl tříčtvrteční portrét téhož člověka. A všechny snímky byly pořízeny pod širým nebem uprostřed zástupu zevlounů a na každém snímku byl uprostřed vyznačen bílou barvou kruh. A uprostřed každého toho kruhu byl řetízek od hodinek ověšený medailemi a nějakými tretkami, jichž by si patrně nebyl nikdo všiml, kdyby na ně ten bílý kruh neupozorňoval. Na prvním snímku visely na řetízku dvě medaile a levná stříbrná náušnice. Na druhém přibyla zlatá spona z řetízkového náramku. Na třetím medailónek. Na čtvrtém stříbrný knoflík s vyraženým znakem. A na pátém tu mezi ostatními visel ošklivý střapeček ze staromódní brože.

„A to mi chcete vykládat, že jste si toho všiml teprve včera a že jste ty ostatní fotografie našel jen náhodou ve svém archívu?“ řekl Tizer.

„To já už mám takovou kliku,“ prohlásil Chippy, „a dovedu se dívat.“ Kývl na šenkýře. „Všechno v pořádku?“

„Jo, je tam pořád, pane Wagere.“

Policie vykročila jako jeden muž. Chippy se obrátil ke mně:

„Chudák starej,“ řekl. „Teď je mu totiž zase dobře, až do novýho měsíce.“

„A to ty už máš, pokud se pamatuji, jiný program,“ řekl jsem.

Chippy se na mne podíval, náhle se usmál a začal si chystat aparát.

„Tos uhodl,“ řekl. „V našem povolání člověk může mít soucit, ale nesmí bejt sentimentální. Počkej moment, jen co zmáčknu zatýkání.“

Ellery Queen

Ellery Queen je autor i jeho detektiv. Ellery detektiv je mladý muž – ale ne už zas tak mladý, trochu výstřední (nosí např. cvikr) – ale ne příliš výstřední; od většiny svých amerických kolegů se sympaticky liší tím, že není epickým hrdinou, nýbrž chová se spíš jako mladý učitel, a svá milostná dobrodružství, má-li nějaká nemísí zpravidla s profesí. Je to amatér, který se pomalu stává soukromým detektivem z povolání a který si vždy delikátní otázku poměru k oficiální policii originálně vyřeší tím, že jeho tatínek je vedoucím kriminálního oddělení. Newyorské policie, specializace vraždy.

Ellery Queen jako autor je dvojjediný, neboť za tímto jménem se kryjí dvě osoby (bratranci) – Frederic Dannay a Manfred B. Lee (oba narození 1905). Na rozdíl od mnohý příležitostných autorských dvojic je to však pevný a úspěšný svazek, který trvá už pětatřicet let (první detektivka Elleryho Queena, „Záhada s Klakem“ vyšla r. 1929); vydal – a to vjednom období v rytmu nejméně dvě knížky ročně – nejen dlouhou řadu vlastních detektivních románů a povídek (včetně krátké řady pod pseudonymem Barnaby Ross, v níž je detektivem poněkud za vlasy přitažený slavný herec Drury Lane, kterému hluchota přerušila kariéru), nýbrž i mnohé jiné inteligentní a záslužné práce o detektivce a pro detektivku v nejširším smyslu. Tak v r. 1941 vyšla ke stému výročí Poeovy povídky „Vraždy v ulici Morgue“ Queenova výborně sestavená antologie detektivních, napínavých a záhadných povídek za posledních sto let („Sto a jeden rok zábavy“). Další podobné sbírky jsou věnovány jednak holmesiánům (zejména holmesovským parodiím) a „detektivkám“, totiž ženám detektivů. Kolektivní Ellery Queen byl také iniciátorem pravidelného a solidního recenzování a kritizování detektivní literatury v tisku literárněvědné práce v oblasti detektivní, napínavé a fantastické literatury vůbec. Velký význam v tomto směru mělo založení (v roce 1941) měsíčníku „Ellery Queen’s Mystery Magazine“, v němž se od té doby soustavně uveřejňují ukázky.

Jak starší, tak i nejnovější povídkové tvorby, kritika soudobé americké detektivní produkce a bibliografická a biografická data. Časopis má svou výroční soutěž, která již vynesla na světlo nejednoho začínajícího talentovaného autora a redakční štáb časopisu objevil už nejednu perličku detektivní literatury, zapadlou na stránkách starých časopisů. Při své soustavné a dlouholeté činnosti vybudovali též rozsáhlý a cenný literárně historický archív, který svým významem již přesáhl potřeby samých autorů i redakce EQMM a je k dispozici badatelům v tomto oboru. Časopis (který vychází nyní i v jinojazyčných verzích) stal se tak velmi užitečnou pomůckou pro každého, kdo se tímto druhem literatury v jakémkoli směru odborně zabývá. Kolektivní Ellery Queen není tedy již jen úspěšná autorská dvojice ani jen stará a solidní americká firma, nýbrž přímo veřejně prospěšná instituce v oblasti detektivní literatury.

18. Záhada sedmi černých koček

Zvoneček nad vchodem do obchodu s drobným zvířectvem na Amsterodamské třídě, jehož majitelkou byla slečna Curleighová, třaslavě zacinkal a Ellery Queen pokrčil nos a vstoupil. Jen překročil práh, byl rád, že nos pokrčil, a tiše vzdal dík nebesům za to, že ho obdařila nosem poměrně malým. Za množství a bohatou škálu pachů, jež krámek obsahoval, by se nemusela stydět ani newyorská zoologická zahrada, i když, jak Ellery s údivem konstatoval, obyvatelé krámku byli vesměs živočichové nepatrných rozměrů; ve zlomku vteřiny spustila všechna ta havěť najednou takové kňučení, hafání, vrčení, cvrlikání, kvikot, skřehotání, vytí a prskání, jekot, vrnění, krákání a pištění, že se až okna třásla.

„Dobrý den,“ ozval se energický hlásek. „Já jsem Curleighová. Čím vám mohu posloužit?“

Uprostřed pekelného řevu uviděl Ellery Queen pár bystrých očí. Uvědomoval si sice i jiné podrobnosti – například že je to dívka pohledná, že má husté temně rudé vlasy, spanilé křivky na pravých místech a přinejmenším jeden důlek na tváři –, ale prozatím zaujaly jeho hlavní pozornost oči. Slečna Curleighová se zarděla a opakovala svou otázku.

„Promiňte,“ řekl Ellery a rychle se vrátil k původnímu předmětu svých úvah. „Pozoruji, že v živočišné říši zřejmě neexistuje patřičný poměr mezi silou plic a – ehm – aromatickými projevy na jedné straně a rozměry na straně druhé. Nu, člověk se stále učí. Povězte mi, slečno Curleighová, nemáte náhodou na skladě takového poměrně nehlučného a libě páchnoucího pejska s hnědým chundelatým kožichem, stojatýma ušima a křivýma zadníma nohama?“

Slečna Curleighová svraštila obočí. Irské teriéry prý bohužel na skladě nemá. Poslední štěňata právě rozprodala. Nemohl by to snad být skotský teriér…

Pan Queen rovněž svraštil obočí. Ten trapič Džuna mu přísně nařídil, aby koupil irského teriéra, a je tudíž naprosto vyloučeno, aby místo něho přinesl domů nějaké to krátkonohé stvoření se smutnýma očima.

„Zítra dostanu zprávu z našeho psince na Long Islandu,“ řekla slečna Curleighová. „Nechcete mi tu nechat jméno a adresu?“

Pan Queen, zahleděný do dívčiných očí, přijal tento návrh s nadšením. Pan Queen byl tedy vybaven tužkou a blokem, aby mohl své potěšení projevit písemně.

Jakmile si však slečna Curleighová přečetla, co napsal, odhodila obchodní masku: „Vy jste opravdu pan Ellery Queen?“ zvolala živě. „Kdo by to byl řekl! Tolik jsem toho o vás slyšela, pane Queene. A vy bydlíte vlastně zrovna za rohem, v Osmdesáté ulici! To je úžasné! Kde by mě bylo napadlo, že budu mít…“

„Mě taky ne,“ zamumlal pan Queen, „mě taky ne.“

Slečna Curleighová se znovu zarděla a automaticky si upravila vlasy. „Zrovna naproti vám, pane Queene, bydlí jedna z mých nejlepších zákaznic. Vlastně spíš jedna z mých nejčastějších zákaznic. Neznáte ji náhodou? Je to nějaká slečna Tarklová – Slečna Eufémie Tarklová. Bydlí v tom velkém činžáku, víte?“

„Nemám to potěšení,“ řekl pan Queen nepřítomně. „Poslyšte, vy máte podivuhodné oči. Totiž – aha, Eufémie Tarklová? Opravdu, život je plný překvapení. Je ta paní stejně nepravděpodobná jako její jméno?“

„Nebuďte zlý,“ napomenula ho slečna Curleighová. „Ačkoli ona je opravdu trochu divná, chudinka stará. Vypadá jako veverka a nemůže se hýbat. Mrtvice, víte? Je to taková křehoučká, droboučká stařenka. A bude asi úplně praštěná.“

„To babičky bývají,“ řekl pan Queen škodolibě a vzal si s pultu hůl. „Kočky, co?“

„Jak jste to uhodl, pane Queene?“

„Obyčejně to bývají,“ pronesl Ellery chmurně, „kočky.“

„Já si myslím, že by vás ta slečna Tarklová určitě zajímala,“ řekla slečna Curleighová dychtivě.

„Proč právě mě, Diano?“

„Jmenuji se Marie,“ podotkla slečna Curleighová nesměle. „Ona je totiž hrozně divná, pane Queene. A já jsem si vždycky myslela, že vás divní lidé zajímají.“

„Právě teď,“ řekl pan Queen honem a pevněji uchopil hůl, „právě teď vychutnávám sladké plody nečinnosti.“

„Ale vy ani nevíte, co ta chudák bláznivá slečna Tarklová dělá.“

„O tom skutečně nemám nejmenší tušení,“ odpověděl pan Queen podle, pravdy.

„Kupuje si u mě kočky. Jednu kočku týdně, a už to dělá hezkých pár neděl.“

Pan Queen si vzdychl. „Nevidím na tom nic zvlášť podezřelého. Stará nemocná paní, která má ráda kočky – to je docela běžný případ, věřte mi. Já jsem měl takovou tetu.“

„Jenže tady právě něco nesedí,“ řekla slečna Curleighová vítězoslavně. „Ona totiž kočky nemá ráda!“

Pan Queen dvakrát zamrkal. Pohlédl na půvabný nosík slečny Curleighové a jaksi nepřítomně znovu položil hůl na pult. „A prosím vás, jak to víte?“

Slečna Curleighová se rozzářila. „Řekla mi to její sestra. – Kššš! Jedeš, číčo! Ona totiž ta slečna Tarklová nemůže vůbec chodit, to víte, je ochrnutá a domácnost jí vede její sestra Sára; obě jsou asi tak stejně staré a jsou si hrozně podobné. Obě jsou scvrklé jako jablíčka, obě stejně droboučké a obě vypadají jako veverky. Asi tak před rokem ke mně přišla slečna Sára, že by chtěla černého kocoura – že prý nemá moc peněz a že to nemá být nic drahého; tak jsem jí prodala – zkrátka obyčejného kocoura.“

„A ona chtěla výslovně černého?“ otázal se Ellery Queen se zájmem.

„To ne, říkala prostě jakoukoli kočku, že má všechny stejně ráda. A za pár dní přišla znovu. Jestli prý může kocoura vrátit a jestli dostane nazpět peníze. Že její sestra nesnese v bytě kočku; Eufémie prý kočky nenávidí, a protože ona, Sára, žije víceméně ze sestřiny milosti, nemůže jí dělat žádné schválnosti. Bylo mi jí trochu líto a řekla jsem jí, ať tedy toho kocoura přinese, že si ho vezmu nazpět; ale asi si to rozmyslela, nebo si to spíš rozmyslela její sestra, protože Sára už nepřišla. A tak vím, že Eufémie nemá ráda kočky.“

Pan Queen se hryzl do nehtu a zabručel: „To je opravdu podivná historie, moc divná. A vy říkáte, že teď si ta vaše Eufémie kupuje týdně po kočce? Jaké kočky si to kupuje, slečno Curleighová?“

Slečna Curleighová si vzdychla. „Nic zvláštního. Já totiž vím, že má fůru peněz – aspoň podle toho, co říkala její sestra –, tak jsem se jí pokusila prodat angoru – nádhera to byla – a pak maltézáka, co vyhrál cenu na výstavě. Ale ona že prý chce zase jen takového kocoura, jako jsem prodala její sestře. Černého.“

„Černého… Třeba je…“

„Ba ne, pane Queene, ona není pověrčivá. Je jen hodně divná. Pokaždé to musel být černý kocour se zelenýma očima, vždycky stejně velký. Mně to připadá hrozně divné.“

Páně Queenovo chřípí se lehce zachvělo, ale tentokrát to nezpůsobil živočišný pach obchodu s drobným zvířectvem. Tak stará ochrnutá slečna jménem Tarklová si kupuje týdně nového černého kocoura se zelenýma očima!

„Máte pravdu, je to divné,“ zašeptal Ellery a jeho šedé oči se zúžily. „Jak dlouho už to dělá?“

„Tak vidíte, že vás to zajímá! Trvá to už pět týdnů, pane Queene. Šestého kocoura jsem jí osobně dodala, je to pár dní.“

„Osobně? A je ta slečna opravdu úplně ochrnutá?“

„Je. Vůbec nevstává z postele; nemůže chodit. Prý už takhle leží deset let, aspoň mi to říkala. Do té doby, než se jí to stalo, nebydlela pohromadě se Sárou. Teď je na sestře úplně závislá – Sára jí musí nosit jídlo, mýt ji, vynášet… Zkrátka musí jí všechno udělat.“

„A proč tedy,“ otázal se Ellery, „proč si neposílá pro ty kočky sestru?“

Živé oči slečny Curleighové zaváhaly. „Já nevím,“ řekla pomalu. „Někdy mi z toho jde mráz po zádech. Ona mi totiž vždycky volá – má telefon u postele a rukama vládne tak, že na něj dosáhne – přímo ten den, co kocoura chce. A pokaždé chce černého kocoura se zelenýma očima, stejně velkého, jako byl ten poslední, a pokud možno levného.“ Přívětivá tvář slečny Curleighové ztvrdla, „Ona totiž slečna Eufémie Tarklová dovede náramně smlouvat.“

„To je fantastické,“ řekl Ellery zamyšleně, „naprosto fantastické. Celá ta situace vlastně zavání jezinkami-bezinkami. Poslyšte, a co říkala její setra, když jste tam kocoura přinesla?“

„Kššš! Jedeš, číčo! To vám nepovím, pane Queene, ona totiž nebyla doma.“

Ellery užasl. „Nebyla doma? Jak to? Já jsem myslel, že Eufémie nemůže chodit…“

„To nemůže, ale Sára chodí každé odpoledne na procházku nebo do kina a nechává sestru pár hodin samotnou. Ostatně mi Eufémie vždycky kladla na srdce, abych přišla v určitou hodinu, a protože jsem při té příležitosti nikdy Sáru neviděla, domyslela jsem si, že chce ty kocoury před sestrou utajit. Dovnitř jsem se dostala, protože Sára nechává odemčeno, když jde pryč. A Eufemie mi pokaždé znovu připomínala, abych o těch kocourech s nikým nemluvila.“

Ellery sňal s nosu skřipec a jal se čistit dokonale čistá skla – což u něho bylo neklamnou známkou vzrušení. „Věc se komplikuje,“ bručel. „Slečno Curleighová, mně se zdá, že jste tady narazila na něco – morbidního.“

Slečna Curleighová zbledla. „Snad nemyslíte…“

„Počkat, žádné urážky. Já totiž myslím. A právě proto jsem znepokojen. Například, jak mohla proboha doufat, že ty kocoury před sestrou utají? Sára snad přece není slepá.“

„Slepá? To se rozumí, že není slepá. A Eufémie vidí taky docela dobře.“

„To měl být jen vtip. Ono to všechno dohromady nedává vůbec smysl, slečno Curleighová.“

„Tak vida,“ zvolala vítězoslavně slečna Curleighová, „konečně má velký Ellery Queen s čím si lámat hlavu… Zavolám vám, jakmile budu mít toho ir…“

Pan Ellery Queen si znovu posadil skřipec na nos, narovnal široká ramena a opět uchopil hůl. „Slečno Curleighová, já jsem nenapravitelný člověk. Hrozně rád strkám nos do cizích věcí. Co byste tomu řekla, kdybychom my dva spolu trochu strčili nos do věcí záhadných slečen Tarklových?“

Na tvářích slečny Curleighové se objevily rudé skvrny. „To myslíte vážně?“ vydechla vzrušeně.

„Docela vážně.“

„To by bylo báječné! Co mám udělat?“

„Víte co? Vezměte mě k těm Tarklovým s sebou a představte mě jako svého zákazníka. Řekněte třeba, že toho kocoura, kterého jste onehdy prodala slečně Eufémii, jste vlastně původně slíbila mně a že já jsem vášnivý milovník koček a že jiného nechci, a že vám ho musí vrátit, že jí za něj přinesete jiného. Vymyslete si cokoli, jen když budu mít možnost ji vidět a promluvit s ní. Sára je patrně touto dobou někde v kině a rozplývá se nad Clarkem Gablem. Co tomu říkáte?“

Slečna Curleighová se na něho slastně usmála. „Já říkám, že je to prostě báječné. Okamžik, jen co si napudruju nos a seženu někoho, aby mi počkal v krámě. Tohle bych nechtěla zmeškat ani za nic.“

Za deset minut nato stáli přede dveřmi bytu č. 5 C v poněkud omšelém domě, nesoucím jméno „U města Amsterodamu“, a mlčky hleděli na dvě láhve mléka, postavené na zemi. Slečna Curleighová byla zřejmě zmatena, a pan Queen se shýbl. Když se narovnal, byl rovněž zmaten.

„Včerejší a dnešní,“ zabručel, uchopil kliku a stiskl ji. Dveře byly zamčené. „Vy jste přece říkala, že Sára nechává odemčeno, když jde ven.“

„Třeba je doma,“ odpověděla slečna Curleighová nejistě. „Nebo třeba šla ven a zapomněla odjistit zámek.“

Ellery stiskl zvonek. Nikdo se neozval. Zazvonil znovu. Pak hlasitě zavolal: „Slečno Tarklová, jste tam?“

„To je divné,“ zasmála se nervózně slečna Curleighová. „Měla by vás slyšet. Jsou tam všeho všudy tři pokoje a obývací pokoj i ložnice mají dveře přímo do předsíně. A kuchyně je naproti dveřím.“

Ellery zavolal znovu, ještě hlasitěji. Po chvíli přiložil ucho ke dveřím. To zašlé schodiště, ty oprýskané dveře…

Neobyčejné oči slečny Curleighové polekaně zazářily jako dvě stříbrné lampy. Řekla divným hláskem: „Ježíši, pane Queene! Tam se muselo něco strašlivého stát!“

„Pojďme pro domovníka,“ navrhl Ellery klidně.

Na jedněch dveřích v přízemí našli v kovovém rámečku cedulku s nápisem „Potter, spr. dom.“ Slečna Curleighová trhaně oddechovala Ellery zazvonil.

Otevřela malá tlustá žena s pažemi od mydlin. Otřela si červené ruce o špinavou zástěru a odhrnula pramen rozcuchaných šedivých vlasů z napuchlého obličeje. „Co je?“ otázala se důstojně.

„Paní Potterová?“

„Jo, to jsem já. A nemám tady nic volnýho, to vám moh říct vrátnej.“

Slečna Curleighová zrudla. Ellery řekl rychle: „Ale ne, my nehledáme byt, pane Potterová. Je pan správce doma?“

„To není,“ pravila paní Potterová nedůvěřivě. „Dělá na poloviční úvazek v chemický továrně v Long Island City a nikdy se nevrací před čtvrtou. Co mu chcete?“

„Jistě byste nám dovedla sama taky poradit, paní Potterová. My se tady se slečnou nemůžeme dozvonit do čísla 5 C. My totiž jdeme ke slečně Tarklové.“

Tlustá paní Potterová se zamračila. „Copak není otevřeno? Touhle dobou obyčejně bejvá. Ta čiperná je pryč, a ta chromá…“

„Je zamčeno, paní Potterová, a my jsme zvonili a volali, a nikdo se neozval.“

„To je opravdu divný,“ pronesla ostrým hlasem tlustá správcová a upřela oči na slečnu Curleighovou. „Já to nechápu – slečna Eufémie je mrzák a nikdy nikam nechodí. Jestli zas chudinka nedostala záchvat.“

„Doufejme že ne. Kdy jste viděla naposled slečnu Sáru?“

„Tu čipernou? Počkejte moment. Jo, dva dni to bude. A vlastně jsem tu chromou už taky dva dni neviděla.“

„Ježíši!“ zašeptala slečna Curleighová při vzpomínce na ty dvě láhve mléka. „Dva dny!“

„Tak vy slečnu Eufémii občas vídáte?“ otázal se Ellery zachmuřeně.

„Jo, vídám,“ řekla paní Potterová a počala si mnout ruce, jako by ještě stála u necek. „Občas mě odpoledne zavolá, když je ta druhá pryč, abych jí něco odnesla spálit do kotle nebo něco obstarala. Onehdy jsem jí nesla dopis na poštu. Sem tam mi dá nějakou tu maličkost. Ale teď už dva dny…“

Ellery vytáhl cosi z kapsy a v polozavřené dlani to ukázal znavenému zraku tlusté správcové. „Paní Potterová,“ řekl přísně, „já se do toho bytu musím dostat. Něco není v pořádku. Dejte mi hlavní klíč.“

„Po-po-policie!“ vykoktala paní Potterová při pohledu na odznak, pak náhle odběhla, za okamžik se vrátila s klíčem a strčila jej Ellerymu do ruky. „Bože, že není starej doma!“ zabědovala. „Abyste snad…“

„Nikomu ani slovo, paní Potterová.“

Opustili vyděšenou správcovou, která za nimi hleděla s otevřenými ústy, a vyjeli výtahem do pátého patra. Slečna Curleighová byla bledá jako stěna, jako kdyby na ni šla nevolnost.

„Raději zůstaňte venku, slečno Curleighová,“ řekl Ellery laskavě, když zasunul klíč do zámku. „Nebude to možná příjemné. Já“ – Náhle se zarazil a přikrčil se jako ve střehu.

Za dveřmi někdo byl.

Bylo zřetelně slyšet rychlé kroky a nepravidelné šoupavé zvuky, jako když tam někdo něco vleče po podlaze. Ellery bleskurychle otočil klíčem a strčil do dveří, zatímco slečna Curleighová vedle něho tajila dech. Dveře se otevřely jen na půl palce a dál nešly. Kroky se vzdalovaly.

„Zabarikádovali dveře,“ zavrčel Ellery. „Jděte stranou, slečno Curleighová.“ Vší silou se vrhl ramenem proti dveřím. Dřevo zapraštělo, dveře povolily a rozbitá židle se sesypala na zem.

„Pozdě…“

„Požární žebřík!“ vyjekla slečna Curleighová. „Za oknem v ložnici! Vlevo!“

Ellery vpadl do velkého úzkého pokoje, kde stály dvě postele a kde vládl nepopsatelný nepořádek, a skočil k otevřenému oknu. Ale na žebříku nikdo nebyl. Podíval se vzhůru: železný žebřík se zahýbal a mizel několik stop nad jeho hlavou.

„Zřejmě utekl přes střechu,“ zamumlal, když opět vtáhl hlavu do místnosti a zapálil si cigaretu. „Nechcete taky? Tak, a teď se trochu rozhlédneme. Pokud je vidět, krev nikde žádná. Třeba jsme přece jen naletěli. Vidíte něco pozoruhodného?“

Slečna Curleighová ukázala třesoucím se prstem: „Tohle je její – její postel. Ta rozházená. Ale kde je ona?“

Druhá postel byla pečlivě zastlána a přikryta nedotčeným přehozem. Zato postel slečny Eufémie byla ve strašném stavu. Někdo strhl prostěradla a rozpáral matraci, část žíní se válela po zemi. Polštáře byly na kusy. Prohlubeň uprostřed matrace ukazovala místo, kde zmizelá nemocná ležela.

Ellery chvíli stál a pozoroval postel. Pak obešel skříně ve zdi, šťáral se v nich a zase je zavíral. Stále doprovázen slečnou Curleighovou, která si navykla znepokojeně se ohlížet přes pravé rameno, Ellery nahlédl do obývacího pokoje, do kuchyně, do koupelny. Ale v bytě nikdo nebyl. A s výjimkou postele slečny Tarklové bylo všechno v naprostém pořádku. Byt působil jaksi strašidelně. Jako by sem, do jeho klášterního ticha, náhle vtrhlo násilí; podnos s nádobím, příbory a nedojedenými zbytky ležel na zemi, téměř pod postelí.

Slečna Curleighová se zachvěla a přitočila se ještě blíž k Ellerymu.

„Mně to tu připadá tak strašně pusté,“ řekla a navlhčila si rty.

„Kde je slečna Eufémie? A kde je její sestra? A kdo to byl – ten, co zabarikádoval ty dveře?“

„A co bych zvlášť rád věděl,“ zašeptal Ellery s očima na podnosu s jídlem, „kde je těch sedm černých kocourů?“

„Sedm?“

„Původní krasavec slečny Sáry plus šest kocourů slečny Eufémie. Kde jsou?“

„Třeba,“ řekla slečna Curleighová s mírnou nadějí, „třeba vyskákali oknem, když ten chlap…“

„Třeba. A neříkejte chlap. To není jisté.“ Ellery se rozmrzele rozhlížel kolem sebe. „Jestli vyskákali, muselo to být před chvilkou, protože zástrčka na okně je vylomená, což znamená, že předtím bylo okno zavřené, a že proto kocouři nemohli…“ Náhle se zarazil.

„Kdo je?“ zvolal a bleskurychle se otočil.

„To jsem já,“ ozval se nesmělý hlas a paní Potterová váhavě vkročila do předsíně. Její unavené oči se leskly strachem a zvědavostí.

„Kde je…“

„Pryč.“ Ellery se upřeně zadíval na nevzhlednou správcovou.

„Víte to jistě, že jste dnes neviděla slečnu Eufémii ani její sestru?“

„Ani včera. Já…“

„Nezastavila tu někdy v posledních dvou dnech sanitka?“

Paní Potterová zbledla jako stěna. „Kdepak! To jsem blázen, jak se vůbec dostala ven. Vždyť nemohla na nohy. Kdyby ji nesli, někdo by ji přece viděl. Vrátnej určitě. Zrovna jsem se ho na to ptala. Ale nic takovýho se nedělo. Já přece o všem vím, co se…“

„A myslíte, že některou z nich mohl za poslední dva dny vidět váš muž?“

„Ten je taky neviděl. Naposled předevčírem večer. On si Harry sem tam něco přivydělá, to víte. Slečna Eufémie chtěla, aby jí domácí dal něco vymalovat a nově vytapetovat, ale on jí to nechtěl udělat. Tak asi před měsícem řekla Harrymu, jestli by jí to neudělal jako melouch, že mu za to zaplatí, ale to se ví ne tolik, co by dala odborníkovi. Tak tam chodil dělat, když měl volno, hlavně odpoledne a po večerech – on je Harry šikovnej. Už to měl skoro hotový. Pěkný tapety, že jo? A tak tu byl taky předevčírem, a to mluvil se slečnou Eufémii.“ Náhle jí zřejmě napadla strašlivá myšlenka, protože obrátila oči v sloup a slabě vyjekla. „Kristapána! Jestli se jí něco stalo, tak nedostane prachy! Takový práce… a náš domácí…“

„No dobře, dobře, paní Potterová,“ řekl Ellery netrpělivě, „raději mi povězte, jestli jsou v domě myši.“

Obě ženy se na něho nechápavě podívaly. „Ale kdepak, ani myška,“ začala paní Potterová, „chodí sem dezinfektor…“, když v tom se všichni prudce otočili. Někdo otvíral dveře.

„Jen pojďte dál,“ štěkl Ellery a vykročil kupředu; ale ihned nato zůstal užasle stát, když do dveří ložnice nakoukla znepokojená tvář.

„Promiňte,“ řekl nový příchozí nejistě při pohledu na Elleryho a jeho společnice. „Asi jsem si spletl byt. Bydlí tady slečna Eufémie Tarklová?“ Muž, který promluvil, byl vysoký mladík, hubený jako tyčka, s ustrašeným, koňsky protáhlým obličejem a zježenými světlými vlasy. Na sobě měl dosti ošumělé šaty nemoderního střihu a v ruce malý kufřík.

„Ano, bydlí,“ řekl Ellery s přátelským úsměvem. „Jen pojďte dál, pojďte dál. Smím vědět, kdo jste?“

Mladík zamrkal. „Ale kde je teta Eufémie? Já jsem Elias Morton mladší. Copak teta není doma?“ Jeho zarudlá očka těkala udiveně a znepokojeně z Elleryho na slečnu Curleighovou.

„Řekl jste ‚teta‘ Eufémie, pane Mortone?“

„Já jsem její_ synovec. Nejsem zdejší, žiju v Albany. Kde…“

Ellery pronesl polohlasně: „To měla být necekaná návštěva, pane Mortone?“

Mladík znovu zamrkal; stále ještě držel v ruce kufřík. Nyní jej pustil na zem, chvíli se zuřivě hrabal po kapsách, až vytáhl usmolený a pomačkaný dopis. „Tohle – tohle jsem dostal, je to pár dní,“ řekl zajíkavě. „Byl bych přijel dřív, ale otec měl zas – zkrátka, nebyl doma – ale já nechápu, co se vlastně děje.“

Ellery mu vyškubl dopis z bezvládných prstů. Obálka nejlevnějšího druhu obsahovala list obyčejného hnědého balicího papíru.

Na papíře bylo třaslavou stařeckou rukou a se zřejmou námahou tužkou načmáráno toto:

Milý Eliasi, já vím že už dlouho nemáš zpráv od své tety, ale teď tě potřebují Eliasi, neboť jsi můj jediný pokrevní příbuzný, na kterého se v největší tísni mohu obrátit. Jsem ve velkém nebezpečí, Eliasi. Musíš pomoci své staré, ubohé nemocné tetě, která se sama nemůže ani pohnout. Přijeď hned! A nic neříkej tatínkovi ani nikomu jinému, Elliasi! Až přijedeš, dělej, že jsi přijel jen tak na návštěvu. Nezapomeň. Prosím tě snažně, nesmíš mě zklamat. Prosím Tě snažně, nesmíš mě zklamat. Prosím Tě, pomoz mi! Tvá milující teta

Eufémie

„Pozoruhodné sdělení,“ zamračil se Ellery. „Psáno v krajní úzkosti, slečno Curleighová. A naprosto nefalšované. Nikomu nic neříkej, hm. Nu, pane Mortone, obávám se, že jste přišel pozdě.“

„Pozdě… ale…“ mladíkova koňská tvář zbledla. „Já bych byl přijel hned, ale otec byl na – zkrátka na kvartálním flámu, a já jsem ho nemohl nikde najít. Nevěděl jsem, co si mám počít. A pak jsem přijel. Když… když si pomyslím…“ mladík zajektal vystouplými zuby.

„Psala tohle vaše teta?“

„Ano, psala.“

„Váš otec zřejmě není bratr slečen Tarklových, viďte?“

„Není. Nebožka maminka, dej jí pánbůh nebe, byla jejich sestra.“ Morton hledal, o co se opřít, a nalezl lenoch židle. „Tak ona teta Eufémie… Umřela? A kde je teta Sára?“

„Obě jsou pryč.“ Ellery mu stručně pověděl, co dosud zjistil. Mladý návštěvník z Albany vypadal, jako by se o něho pokoušely mdloby. „Já ten případ jaksi – neoficiálně vyšetřuji, pane Mortone. Povězte mi všechno, co o svých tetách víte.“

„Moc toho nevím,“ zamumlal Morton. „Naposled jsem je viděl před patnácti lety, a to jsem byl kluk. Teta Sára občas psala, ale teta Eufémie napsala všeho všudy dvakrát. Ony nikdy… já jsem nikdy nečekal… já vím, že od té doby, co ji ranila mrtvice, byla teta Eufémie… divná. Psala mi to teta Sára. Teta Eufémie měla nějaké peníze – kolik, to nevím – zdědila je po dědečkovi, a teta Sára psala, že je strašně skoupá. Teta Sára neměla nic; musela žít pohromadě s tetou Eufémií a starat se o ni. Teta Eufémie prý nevěřila bankám a peníze měla schované někde doma. To mi taky psala teta Sára. Teta Sára sama nevěděla kde. Teta Eufémie byla tak lakomá, že po té své mrtvici k sobě nepustila ani doktora. A tety se spolu nesnášely, pořád se hádaly; to taky vím od tety Sáry – teta Eufémie jí věčně vyčítala, že ji chce o peníze okrást, a teta Sára psala, že už to snad ani nevydrží. A víc toho o nich nevím.“

„Chudinky,“ zašeptala slečna Curleighová se slzami v očích.

„Jaký to musel být život! Slečna Tarklová za to jistě nemůže, když…“

„Povězte mi, pane Mortone,“ pronesl pomalu Ellery, „je to pravda, že vaše teta Eufémie nesnášela kočky?“

Dlouhá brada klesla. „Jak to víte? Nemůže je ani vidět. Teta Sára mi o tom kolikrát psala. Jí to bylo hrozně líto, protože ona má kočky moc ráda a dovede s kočkou nadělat jako s vlastním dítětem, a teta Eufémie žárlí nebo má vztek nebo co. Zkrátka, mám dojem, že mezi nimi byla – totiž je zlá krev.“

„Zřejmě máme všichni zcela omluvitelné potíže se slovesnými časy,“ poznamenal Ellery. „Koneckonců, pane Mortone, je stále docela možné, že vaše tety prostě odjely někam na prázdniny nebo na návštěvu.“ Podivný záblesk v jeho očích však nepohasl. „Víte co? Jděte a ubytujte se někde nedaleko v hotelu. Já vás budu informovat, jak se věci vyvíjejí.“ Ellery vytáhl zápisník, načmáral do něho adresu hotelu v okolí Sedmdesáté ulice, vytrhl list a strčil jej Mortonovi do vlhké dlaně. „Nedělejte si starosti. Ozvu se co nejdřív.“ A vystrčil vyjeveného mladíka z bytu. Chvilku nato klaply dveře od výtahu.

Ellery pronesl pomalu: „Synovec z venkova v plné zbroji. Dovolte, slečno Curleighová, abych se pokochal vaší osvěžující krásou. Nosit takovýhle obličej by mělo být úředně zakázáno.“ S přísným výrazem ji poplácal po tváři, chvilku zaváhal a pak vykročil směrem ke koupelně. Slečna Curleighová se opětovně zapýřila. Rozběhla se za ním a znovu se bázlivě ohlédla.

„Co je tohle?“ slyšela Elleryho úsečný hlas. „Paní Potterová, vzpamatujte se, sakra!“

„Co se zase stalo?“ vykřikla slečna Curleighová a vrhla se do koupelny za Ellerym.

Paní Potterová, mohutné paže pokryty husí kůží, třeštila unavené oči a zírala s otevřenými ústy do vany. Vydralo se z ní několik nesouvislých zvuků, zděšeně zakoulela očima a horempádem vyběhla z bytu.

Slečna Curleighová řekla: „Ježíši“ a chytila se rukou za srdce. „To je příšerné… příšerné!“

„Příšerné,“ pronesl Ellery chmurně, „a poučné. Zřejmě jsem to přehlédl, když jsem se sem díval poprvé. Patrně…“ Ellery se zarazil a sklonil se nad vanu. Z očí i hlasu už mu vyprchaly všechny stopy veselosti, zbyl jen hnus a ostražitost. Oba nyní mlčeli, stísněni přítomností smrti.

Černý kocour ležel ztuhlý jako vykostěný v kaluži krve na dně vany. Velký černý kocour s lesklou srstí a zelenýma očima, zcela nepochybně mrtvý. Lebku měl roztříštěnou a kosti zpřerážené. Bílé stěny vany byly postříkány sedlou krví. Smrtící nástroj ležel vedle něho, jak jej tam surová ruka odhodila, zkrvavený kartáč s těžkou rukojetí.

„Tím se vysvětluje zmizení alespoň jednoho z těch sedmi,“ zašeptal Ellery, když se zase narovnal. „Umlácen kartáčem. Ostatně vypadá na to, že je mrtvý nejvýš den nebo dva. Slečno Curleighová, narazili jsme na tragédii.“

Ale slečna Curleighová, jejíž počáteční hrůzu vystřídal nával hněvu, vykřikla:

„Člověk, který dovede takhle surově zabít kočku, je – bestie!“ Stříbřité oči jí plály. „Bába jedna hnusná.“

„Nezapomeňte,“ povzdechl si Ellery, „že je chromá.“

„Tak tohle,“ řekl o něco později Ellery Queen, když skládal svou důmyslnou kapesní soupravu nástrojů, „tohle je čím dál tím podivnější, slečno Curleighová. Jestlipak jste uhodla, co jsem tady našel?“

To už byli zpět v ložnici a skláněli se nad podnosem, který zvedli ze země a položili na noční stolek mezi postelemi zmizelých sester. Slečně Curleighové se vybavilo, že kdykoli tu předtím byla, ležel podnos bud na posteli slečny Tarklové, nebo na nočním stolku a že jí nemocná říkala staženými bledými rty, že poslední dobu jídá sama, čímž jí naznačovala, že ona a utiskovaná Sára dospěly k onomu tragickému mezníku, kdy se jejich cesty rozešly.

„Viděla jsem vás, jak něco děláte s nějakým práškem, ale…“

„Daktyloskopické zkoušky.“ Ellery hleděl zpytavě na nůž, vidličku a lžíci, položené šikmo na podnose. „Viděla jste mě, jak jsem provedl zkoušku na příborech, slečno Curleighová. Co myslíte, použila slečna Eufémie těch příborů při posledním jídle?“

„Samozřejmě,“ svraštila obočí slečna Curleighová, „vždyť jsou na nich přischlé zbytky jídla.“

„Správně. Střenka nože, vidlička ani lžíce, jak vidíte, nemají žádné ozdoby. Na té hladké stříbrné ploše by měly být otisky prstů.“ Ellery pokrčil rameny. „Ale nejsou tam.“

„Jak to, pane Queene, vždyť to není možné.“

„Chci říci, že někdo z nich otisky setřel. Zvláštní, co?“ Ellery si roztržitě zapálil cigaretu. „Ale uvažujte, prosím. Toto je podnos Eufémie Tarklové, její jídlo, její talíře, její příbory. Je známo, že jídala v posteli sama. Ale když se těch příborů nedotkl nikdo jiný než Eufémie, kdo ty otisky setřel? Setřela je snad sama? Proč by to dělala? Nebo někdo jiný? Jenže proč by někdo jiný stíral otisky prstů slečny Eufémie? Byly na příborech zcela právem. Z toho plyne, že na příborech sice nepochybně byly otisky prstů slečny Eufémie, ale vedle nich ještě nějaké jiné. A to vysvětluje, proč byly setřeny. Důvod? Začíná mi svítat,“ řekl Ellery se zaťatými zuby. „Slečno Curleighová, nechtěla byste posloužit spravedlnosti?“

Užaslá slečna Curleighová se nezmohla na víc než na tiché přitakání. Ellery vzal papír a jal se do něho balit zbytky jídla z podnosu nemocné. „Zaneste laskavě tenhle balík doktoru Proutymu – tady máte jeho adresu – že ho prosím, aby mi to analyzoval. Počkejte tam na výsledek a vraťte se sem. Ale hleďte, ať vás přitom nikdo nevidí.“

„To jídlo?“

„To jídlo.“

„Vy myslíte, že je…“

„Teď už prakticky dál myslet ani nemusím,“ řekl Ellery bezbarvým hlasem.

Po odchodu slečny Curleighové se Ellery ještě jednou rozhlédl po bytě, dokonce ještě jednou nahlédl do prázdných skříní ve zdi, které vypadaly velice zánovně, pevně stiskl rty, zamkl za sebou dveře a strčil do kapsy klíč, který mu dala paní Potterová. Pak sjel výtahem do přízemí a zazvonil u dveří Potterových.

Otevřel mu menší hranatý muž s nerudným obličejem a kloboukem posunutým do týla. V pozadí zahlédl Ellery znepokojenou tvář paní Potterové.

„To je ten policajt!“ vyjekla paní Potterová. „Harry, ne aby ses do něčeho namočil…“

„Aha, tak vy jste ten fízl,“ zabručel hranatý muž bez ohledu na tlustou manželku. „Já jsem tady správcem domu – Harry Potter se jmenuju. Zrovna jdu z práce a moje mi povídá, že se prej nahoře u Tarklovejch něco stalo. Co se sakra vlastně mělo stát?“

„Počkat, počkat, neplašte se, pane Pottere,“ zabručel Ellery. „Ale jsem rád, že jsem vás zastihl doma; nutně potřebuji jisté informace, a vy mi je asi budete moci dát. Nenašli jste tady v domě v poslední době nějakou mrtvou kočku?“

Potterovi klesla čelist a jeho žena polekaně vypískla. „No tohle je opravdu zvláštní. Našli. A moje říká, že prej zrovna teď jednu našla nahoře v čísle 5 C – kdo by to byl do těch starejch panen řek…“

„Kde jste ty kočky našli a kolik jich bylo?“ vyštěkl Ellery.

„No přece dole, ve spalovací peci. Ve sklepě.“

Ellery se plácl do stehna: „Bože, já osel! Teď už je mi to jasné. Říkáte ve spalovací peci? A bylo jich šest, viďte, pane Pottere.“

Paní Potterová se zajíkla: „Ježíšmarjá, jak to víte?“

„Ve spalovací peci,“ bručel si pro sebe Ellery a kousal se do dolního rtu. „Hm. To jste našli kosti, co? Lebky.“

„Jo,“ řekl Potter, zřejmě nerad. „Sám jsem je našel. Já každej den ráno vybírám z pece popel. Šest kočičích lebek a spoustu drobnejch kostiček. To víte, udělal jsem nájemníkům kravál, kterej pitomec mi hází chcíplý kočky do odpadkový šachty, ale žádnej nic. A už to tak jde dobrý čtyři neděle. To máte víc jak jedna kočka tejdně. Zatracená pakáž, já bych jim…“

„Víte to jistě, že jich bylo šest?“

„Určitě.“

„A jinak jste nic podezřelého nepozoroval?“

„Ne, nic.“

„Tak vám děkuji. Myslím, že teď už bude pokoj. Můžete to klidně pustit z hlavy.“ Ellery vtiskl Potterovi do ruky peníz a vyšel do haly.

Ale nedošel daleko. Došel vlastně jen ke schodům do suterénu. Za pět minut už byl zase nazpět v bytě č. 5 C.

Když slečna Curleighová k večeru opět stanula přede dveřmi do čísla 5 C, nalezla je zamčené. Zevnitř slyšela Elleryho tlumený hlas a chvíli nato zvuk zavěšeného sluchátka. Uklidněna stiskla zvonek. Ellery jí ihned otevřel, tiše za ní zavřel a zavedl jí do ložnice. Slečna Curleighová klesla na židli s výrazem trpkého zklamání na hezké tvářičce.

„Mně se zdá, že toho máte dost,“ zašklebil se Ellery. „Tak co, děvče, jak to dopadlo?“

„Budete hrozně zklamaný,“ kabonila se slečna Curleighová. „Je mi líto, ale moc jsem vám nepomohla…“

„Co říkal doktor Prouty?“

„Moc mě nepotěšil. Ale řeknu vám, že se mi ten váš doktor Prouty docela líbí, i když je ohledávačem mrtvol, nebo jak se tomu říká, a i když nosí takový ohavný špičatý klobouček a nesundá ho ani před dámou. Ale zato se mi nelíbí jeho nález. Prý na tom jídle, co jste mu po mně poslal, není nic závadného. Sice prý trochu zahnilo, že tak dlouho stálo, ale jinak je docela v pořádku.“

„To je ovšem hrůza,“ zasmál se Ellery. „Nic si z toho nedělejte, Diano, hlavu vzhůru. Lepší zprávu jste mi nemohla přinést.“

„Lepší zprávu…“ vykoktala slečna Curleighová.

„Znamená to, že teď místo teorie máme fakt. A sedí to, děvče, jako svetr na Mae Westové. Jsme,“ Ellery si přitáhl židli a sedl si naproti ní, „jsme u cíle. Mimochodem, neviděl vás nikdo, když jste se sem vracela?“

„Proklouzla jsem do suterénu a odtamtud jsem vyjela výtahem. Určitě mě nikdo neviděl. Ale já nechápu…“

„Provedla jste to perfektně. Myslím, že si to teď můžeme všechno v klidu probrat. Měl jsem hodinu času na přemýšlení, a byla to činnost uspokojivá, i když poněkud morbidní.“ Ellery si zapálil cigaretu a lenivě přehodil nohu přes nohu. „Slečno Curleighová, vy máte zdravý rozum a navíc výhodu vrozené ženské chytrosti. Povězte mi: proč by si bohatá stará slečna, která nemůže chodit, kupovala šest koček v pěti týdnech?“

Slečna Curleighová pokrčila rameny: „Už jsem vám řekla, že si to nedovedu vysvětlit. Pro mě je to úplná záhada.“ Upřela oči na Elleryho rty.

„Neříkejte, taková záhada to snad přece jen není. Víte co, já vám napovím. Když třeba tímhle tempem nakupuje kočky nějaký podivín, napadne vás vivisekce, že ano? Jenže žádná ze slečen Tarklových nemá vědecké sklony. Tak to myslím. Už chápete?“

„Jo tak,“ řekla slečna Curleighová vzrušeně. „Já už vím. Eufémie je ovšem taky nekupovala třeba proto, aby jí nebylo smutno, protože neměla kočky ráda.“

„Správně. Hledejme dál. Potřebovala je na myši? Taky ne, protože podle paní Potterové v domě žádné myši nejsou. Na chov? Sotva. Sára měla kocoura a Eufémie kupovala taky jen kocoury. Mimoto to byly docela obyčejné kočky, a nikdo nedělá kuplíře zvířatům bez rodokmenu.“

„Třebas je i rozdávala,“ uvažovala slečna Curleighová, „to by bylo možné.“

„Možné by to bylo, ale taky to nebude ono,“ řekl Ellery suše. „Tím spíš, že jsou tu jistá fakta. Domovník našel zbytky šesti kočičích koster ve spalovací peci a sedmá kočka leží chudinka tam ve vaně.“ Slečna Curleighová na něho hleděla s úžasem. „Zdá se mi, že jsme probrali nejpravděpodobnější teorie. Nepřišla byste na nějakou divočejší?“

Slečna Curleighová zbledla. „Snad ne pro – pro kožešinu?“

„Bravo!“ zasmál se Ellery. „To je rozhodně už teorie divočejší. Ne, nebylo to pro kožešinu; žádnou kůži jsme v bytě nenašli. A mimoto, ať už našeho kocoura zabil kdokoli, jisté je, že ho nestáhl. Myslím, že můžeme rovněž zavrhnout teorii, že by slečna Eufémie kočky jedla; pro civilizovaného člověka jíst kočky zavání lidožroutstvím. Chtěla s nimi strašit slečnu Sáru? Sára je na kočky zvyklá a má je ráda. Nebo snad aby sestru Sáru poškrábaly k smrti? To vyvolává představu otrávených drápů. Jenže pak by byla Eufémie ve stejném nebezpečí jako Sára. A na co pak šest kocourů? Jako průvodce věčnou tmou? Ale Eufémie není slepá a mimoto nevstává z postele. Nic jiného vás už nenapadá?“

„Tohle je všechno absurdní!“

„Nezlehčujte mé logické vývody. Jsou možná absurdní, ale při vylučovací metodě si nemohu dovolit žádnou absurdnost opominout.“

„Tak já vám teď řeknu něco, co není absurdní,“ prohlásila slečna Curleighová. „Prostě z nenávisti. Eufémie kočky nenáviděla. A protože byla trochu tento, kupovala si je třeba jen pro potěšení, aby je mohla zabít.“

„Samé černé kocoury se zelenýma očima a stejně velké?“ Ellery zavrtěl hlavou. „Její šílenství nemohlo jít do takových detailů. Mimoto Eufémie nenáviděla kočky už před tím, než si Sára u vás koupila toho černého kocoura. Ne, zbývá už jen jediná teorie, slečno Curleighová.“ Ellery vyskočil ze židle a počal přecházet po pokoji. „Není sice poslední, ale potvrzuje ji několik okolností… Pro ochranu.“

„Pro ochranu?“ překrásné oči slečny Curleighové se rozšířily. „Ale jak to myslíte, pane Queene? Pro ochranu si lidé kupují psy, ne kočky.“

„Já nemyslím tenhle druh ochrany,“ řekl Ellery netrpělivě. „Mám na mysli spojení pudu sebezáchovy s náhodnou nenávistí ke kočkám, která právě činí kočky ideálním nástrojem k dosažení cíle. Je to ve skutečnosti hrůzostrašná historie, Marie. Po všech stránkách. Eufémie Tarklová měla strach. Strach z čeho? Že ji někdo zavraždí pro peníze. O tom jasně mluví dopis, který napsala synovci Mortonovi; a dotvrzuje to její známá lakota, nedůvěra k bankám, neláska k vlastní sestře. Jak může kočka poskytnout ochranu proti zamýšlené vraždě?“

„Jed!“ zvolala slečna Curleighová.

„Právě. Jako ochutnávač. Viďte, vracíme se do středověku! Máme pro tuto domněnku nějaké důkazy? Spoustu. Od nějaké doby začala Eufémie jídat odděleně; to navozuje představu nějakého tajného počínání. Pětkrát si krátce po sobě objednala nového kocoura. Proč? Zřejmě proto, že kdykoli kocour, kterého si od vás koupila, úspěšně splnil svou oficiální funkci ochutnávače, odešel tam, kam odcházejí všechny zotročené bytosti. Kocouři zašli na otravu z jídla určeného pro Eufémii. A tak si musela objednávat pořád další. A konečný důkaz: šest kočičích koster ve spalovací peci.“

„Ale vždyť ona nemůže chodit,“ namítla slečna Curleighová.

„Jak se těch mrtvých kocourů zbavila?“

„Předpokládám, že to za ni ve vší nevinnosti dělala paní Potterová. Pamatujete se přece, jak nám paní Potterová říkala, že si ji slečna Eufémie občas zavolá, aby jí něco vyhodila do odpadové šachty, když Sára není doma! Ty ‚odpadky‘ zabalené v papíře byly patrně mrtvé kočky.“

„Ale proč to vždycky musel být černý kocour se zelenýma očima stejně velký jako předtím?“

„To je jasné. Proč? Opět proto, aby oklamala Sáru. Protože Sára měla původně černého kocoura tak a tak velkého a se zelenýma očima, Eufémie od vás kupovala přesně takové. A mohla to dělat jen z jediného důvodu: aby si Sára myslela, že černý kocour, co chodí po bytě, je pořád ten její původní. To ovšem znamená, že Eufémie použila sestřina kocoura, aby zabránila prvnímu pokusu, a že se ten kocour stal první obětí jedu. Když pošel, Eufémie si koupila dalšího – sestře za zády.

Jak u Eufémie vzniklo podezření, že ji chce někdo otrávit, a to přesně v okamžiku, kdy to vrah zkusil poprvé, to se ovšem nikdy nedozvíme. Patrně to byla pouhá shoda okolností, nějaká ta předtucha – s mírně praštěnými starými slečnami člověk nikdy neví.“

„Ale když chtěla Sáru s těmi kocoury klamat,“ zašeptala zděšeně slečna Curleighová, „to znamená, že podezřívala…“

„Právě. Podezřívala vlastní sestru, že ji chce otrávit.“

Slečna Curleighová se kousla do rtu. „Prosím vás, nedal byste mi cigaretu? Já…“ Ellery jí mlčky nabídl. „Jakživa jsem neslyšela nic tak strašného. Takové dvě staré ženské, dvě sestry, vlastně samotné na světě, vzájemně na sobě závislé, jedna, protože je bezmocná, druhá, protože sama nemá nic, a takhle si jedna druhé kazit život… Mrzák Eufémie ví, že je v nebezpečí, a nemůže se bránit…“ slečna Curleighová se zachvěla. „Co se s těmi ubožačkami vlastně stalo, pane Queene?“

„Uvažujme. Eufémie je nezvěstná. Víme, že se ji nejméně šestkrát někdo pokusil otrávit a že pokaždé vyvázla. Lze logicky předpokládat, že to vrah zkusil posedmé a – protože Eufémie zmizela za záhadných okolností – že se mu ten sedmý pokus podařil.“

„Ale jak víte, že je – že je mrtvá?“

„Kde by jinak byla?“ otázal se Ellery suše. „Jediná další možnost je, že utekla. Ale protože byla na nohy ochrnutá, je vyloučeno, že by mohla bez pomoci vstát z postele. Kdo by jí byl pomohl? Jedině Sára, totiž osoba, kterou podezřívala, že ji chce otrávit. Z dopisu synovci vyplývá, že by Sáru o pomoc nepožádala. Eufémie věděla, že se ji někdo pokouší otrávit, a pojistila se proti tomu. Jak se tedy vrahovi podařilo zdolat její ochranu – sedmého kocoura? Dejme tomu, že Eufémie dala sedmému kocourovi ochutnat jídlo, které jsme tu našli. Z analýzy doktora Proutyho víme, že nebylo otrávené. Kocour tedy nepošel na otravu – což potvrzuje fakt, že ho někdo zabil. Ale když kocour nepošel z otráveného jídla, nezemřela na otravu z jídla ani Eufémie. A přece všechno nasvědčuje tomu, že musela zemřít na otravu. Pak zbývá jen jedna možnost: že zemřela sice na otravu, ale nikoli z jídla, nýbrž při jídle.“

„Tomu nerozumím,“ řekla slečna Curleighová nechápavě.

„Přece příbory!“ zvolal Ellery. „Ukázal jsem vám dnes odpoledne, že někdo jiný než Eufémie měl v ruce její nůž, vidličku a lžíci. Nezdá se vám, že to naznačuje možnost, že vrah při svém sedmém pokusu otrávil příbory? Kdyby například namočil vidličku do nějakého bezbarvého jedu, který není cítit, a nechal ten jed na vidličce zaschnout, Eufémie by si toho nevšimla. Kocourovi dávala žrát z ruky – nikdo přece nekrmí zvířata vidličkou – a kocour by nepošel. Je to pravděpodobné i z psychologického hlediska. Dá rozum, že po šesti neúspěšných pokusech jedním způsobem vrah posedmé zkusil jinou variantu. Varianta se povedla, a Eufémie, milé dítě, je mrtvá.“

„Ale kde je – její mrtvola?“

Elleryho tvář se náhle změnila. Prudce se otočil ke dveřím. Chvíli stál a napjatě poslouchal a pak bez jediného slova vší silou strčil slečnu Curleighovou do skříně ve zdi a bez okolků za ní přibouchl dveře. Slečna Curleighová, napůl udušená záplavou zatuchlého ženského šatstva, zatajila dech. Slyšela slabý šramot kovu o kov u dveří do bytu. To bude – pan Queen jednal tak bleskurychle – vrah. Proč se vrací, pomyslila si slečna Curleighová zděšeně. Že má klíč, na tom není nic divného – dal si jej udělat. Když ho předtím vyrušili a on zabarikádoval dveře, vylezl patrně z bytu oknem po požárním žebříku – klíče nemohl použít, protože byl někdo na chodbě…

Slečna Curleighová stěží potlačila výkřik a její úvahy se přetrhly, jako když otočí vypínačem. Drsný chraplavý hlas – hluk rvačky – pád… Oni tam zápasí! Do slečny Curleighové vjela zuřivost. Vyrazila dveře skříně a vyskočila ven. Ellery byl na zemi v jakémsi klubku zmítajících se rukou a nohou. Náhle se zvedla ruka a v ní nůž… Slečna Curleighová přiskočila a okamžitým podvědomým pohybem do té ruky kopla. Něco zapraštělo, slečna Curleighová uskočila a nůž vypadl z přeražené ruky.

„Slečno Curleighová – dveře!“ vyrazil ze sebe Ellery, zatímco nemilosrdně tiskl svou obět kolenem. Skrz tupý hukot v uších uslyšela bouchání na dveře a dopotácela se k nim. Poslední, co si pamatovala, než omdlela, bylo, že se kolem ní přehnala jakási smršť modře oděných postav.

„Už je po všem,“ říkal vzdálený hlas a slečna Curleighová otevřela oči. Nad ní se skláněl dokonale klidný a bezvadně upravený Ellery Queen. Jako ve snu pohnula hlavou. Krb, po stěnách zkřížené kordy… „Nelekejte se, Marie,“ zubil se na ni Ellery, „neunesl jsem vás. Užíváte jen zaslouženého odpočinku chrabrých. Už je to odbyto a vy ležíte na pohovce v mém bytě.“

„Och,“ řekla slečna Curleighová a nejistě spustila nohy na zem. „Já – já asi vypadám! Co se to vlastně stalo?“

„Všechno se povedlo, zlosyna jsme chytili, a vy hezky ležte, než připravím čaj…“

„Nesmysl!“ prohlásila slečna Curleighová přísně. „Já chci napřed vědět, jak jste ten zázrak dokázal. Povídejte a nebuďte protivný.“

„Jak račte poroučet. A co si vlastně přejete vědět?“

„Vy jste věděl, že se tam ten chlap ještě vrátí?“

Ellery pokrčil rameny. „Považoval jsem to za pravděpodobné. Eufémii zřejmě někdo zavraždil pro ty její skryté peníze. Stalo se to nejpozději včera – vzpomeňte si, jak tam stálo včerejší mléko –, možná předevčírem večer. Kdyby byl vrah ty peníze našel hned po vraždě, kdo byl potom ten člověk, kterého jsme tam odpoledne překvapili a který se před námi zabarikádoval a utekl oknem? Zřejmě vrah. Ale když se tam vrátil dnes, asi včera ty peníze nenašel. Možná že měl po vraždě tolik práce, že je neměl čas hledat. Rozhodně jsme ho tam překvapili, když se tam vrátil, patrně těsně po tom, co tak rozházel postel. Zdálo se mi velmi pravděpodobné, že když ty peníze ani tentokrát nenasel, vrátí se pro ně ještě jednou, vždyť kvůli nim vraždil. Řekl jsem si, že to třeba zkusit, až bude myslet, že v bytě nikdo není, a povedlo se to. Zatímco jste byla u doktora Proutyho, pozval jsem si na pomoc policii.“

„Vy jste věděl, kdo to je?“

„Věděl. Dalo se to vypočítat. První charakteristickou vlastností vraha bylo, že musel být po ruce; aby totiž mohl provést ty opětovné pokusy, musel mít travič přístup k Eufémii nebo k jejímu jídlu, a to alespoň od té doby, kdy ty pokusy začaly; a to bylo přibližně před pěti nedělemi. Na první pohled to vypadalo na její sestru. Sára měla důvod – nenávist a případně ziskuchtivost; a měla také příležitost, neboť jídlo připravovala. Ale Sáru jsem vyloučil hned, a to z důvodů zásadních.

Neboť kdo surově ubil sedmého kocoura? Všeobecně vzato, mohla to udělat buď oběť, anebo vrah. Ovšem Eufémie to udělat nemohla, protože kocoura někdo zabil v koupelně, a Eufémie byla ochrnutá. Ale kdyby byla vrahem Sára, byla by mohla takto surově zabít kocoura ona, která měla tak ráda kočky? Nepředstavitelné. Proto Sára nemohla sestru zavraždit.“

„Tak ale kam se…“

„Já vím. Kam se poděla Sára?“ Ellery svraštil obličej. „Obávám se, že Sára odešla stejnou cestou jako kocouři a její sestra. Vrah asi chtěl Eufémii zavraždit tak, aby podezření padlo na Sáru. Proto Sára v bytě měla být, ale nebyla tam. Zmizela také, a z toho se dá soudit, že asi byla náhodou svědkem vraždy a že jí travič zabil taky. Jinak by neměl důvod jí zabíjet.“

„A našel jste ty peníze?“

„Našel. Eufémie je měla vložené mezi listy staré bible, kterou měla neustále u sebe. Patrně reminiscence na E. A. Poea…“

„A co…“ zajíkla se slečna Curleighová, „a co – mrtvoly?“

„Nejspíš ve spalovací peci. Oheň prakticky zničí každou stopu. Těch pár zbytků kostí se dalo odstranit snáz než… Ostatně nemusíme zacházet do takových podrobností. Však víte, co myslím.“

„Ale to pak znamená… Kdo byl ten šílenec? Nikdy jsem ho předtím neviděla. Snad to nebyl otec toho pana Mortona…“

„Kdepak. Šílenec, slečno Curleighová?“ Ellery zvedl obočí. „Přehrada mezi zdravým rozumem a šílenstvím je tak nepatrná…“

„Předtím,“ řekla slečna Curleighová, „jste mi říkal Marie.“

Ellery honem pokračoval: „V bytě kromě obou slečen nikdo nebydlel, a přesto měl vrah po víc než měsíc přístup k jídlu nemocné – zřejmě zcela samozřejmě. Kdo mohl takový přístup mít? Jen jedna osoba: člověk, který po více než měsíc prováděl po večerech – v době večeře – v bytě opravy; člověk, který pracoval v chemické továrně, a proto se vyznal v jedech a měl k nim přístup spíš než kdokoli jiný; člověk, který obsluhoval spalovací pec, a mohl proto nerušeně odstranit kosti svých lidských obětí. Jedním slovem,“ řekl Ellery, „správce domu Harry Potter.“

Erle Stanley Gardner

Není frází ani nadsázkou označit Erle Stanley Gardnera (1899 až 1970) za jednoho z nejvýznačnějších soudobých autorů v oblasti klasické detektivky, ovšem její varietas americana. Gardner byl typický Američan už svou technologií práce, která mu umožňovala po pětačtyřicet let spojovat neuvěřitelnou kvantitu (jeho knížky by zaplnily několik regálů) se zaručenou standardní kvalitou. Jeho hrdinů je celá menší galerie. Prvním byl v třicátých letech sympatický rošťák Lester Leith, podvodník džentlmen a americká podoba Arsena Lupina, který s velkým důmyslem, mladistvým gustem a příjemným humorem aplikoval americkou verzi zásady krásti nakradené, nacházeje i při tomto boji na dvě fronty ještě čas mimochodem a nenápadně pomáhat utlačovaným. Už méně je známo, že současně s „masonovskou“ řadou vydával Gardner po léta pod jménem A. A. Fair sérii detektivek, jejichž hrdiny jsou dva společníci soukromé detektivní kanceláře, Berta Coolová a Donald Lam; je pravda, že tato série nepatří plně k detektivce klasické, nýbrž spíš k typicky americkému žánru napínavé dějové detektivky.

Vrcholem Gardnerovy tvorby jsou ovšem jeho „právnické“ detektivky. Hrdinou jedné řady je čestný a nekompromisní okresní prokurátor Doug Selby, hrdinou druhé Perry Mason, obhájce bizarních a ztracených procesů; oba zápasí vždy na dvě fronty – proti důkladně skrytému zločinci a proti zaujaté či politicky přímo zkorumpované policii a prokuratuře. Z obou sérií, které vycházejí souběžně, je Masonova řada početnější a populárnější. Perry Mason buduje svůj případ na jediné, nepatrné a kuriózní stopě a dovede děj vystupňovat tak, že k překvapivému rozuzlení dochází teprve v dramatickém boji obhajoby s prokurátorem před porotou. Důkladné vypracování zápletky a železná logika postupu od nepatrné stopy až k překvapivému rozuzlení charakterizují všechna dobrodružství Perryho Masona; ani náročný čtenář – a pro ty Gardner psal – si proto nepovšimne, že tato dobrodružství se odehrávají v trochu stereotypním prostředí, že složitý aparát anglosaského trestního procesu je tu většinou jen nefunkční kulisou a že literární styl je někdy trochu strohý.

Naše povídka je jeden z mála krátkých příběhů Peryho Masona; i v něm je ostatně dost děje na celou knížku.

19. Záhada rudých rtů

Fay Alltsonová byla tak plně zaměstnána vlastním štěstím, že nepostřehla, jak Anitě šlehl v očích plamen nenávisti. Zachumlána do hřejivých zamilovaných úvah, Fay žvatlala a žvatlala; koktajl, který její spolubydlící Anita před večeří namíchala, jí zřejmě rozvázal jazyk.

„Já už mám Dana ráda strašně dlouho,“ říkala Fay, „ale ani ve snu mě nenapadlo, že by si mě někdy chtěl vzít. On měl přece nějakou nešťastnou lásku, a já jsem ho vždycky považovala za hrozně chladného a rozumového. A on ti zatím není ani trošku rozumový, on je vlastně hrozně romantický a strašně hodný. Já tomu někdy ani nemůžu věřit, jak jsem šťastná.“

Anita Bonsalová odstrčila talíř. Otáčela v prstech nožkou prázdné koktajlové sklenice a snažila se před Fay skrýt nenávist v očích.

„Kdy bude svatba?“ otázala se.

„Čekám jen na tetu Luisu, ta při tom musí být. A samozřejmě – ty taky…“

„Kdy má přijet teta Luisa?“

„Snad zítra nebo pozítří. Ještě mi neodpověděla.“

„Tys ji psala?“

„Poslala jsem jí klíče od bytu, aby se sem dostala, kdybychom náhodou nebyly doma. Poletí asi nočním letadlem.“

Anita Bonsalová na to neřekla nic. Fay Allisonová žvatlala dál:

„Však Dana znáš. On dovede být hrozně neosobní. Ze začátku zval tebe zrovna tak často jako mě, až pak začal chodit jen se mnou. Já vím, tobě to bylo celkem jedno, ty máš takových kavalírů spoustu, kdežto já ne. A víš, já jsem se ze začátku bála si to sama přiznat, že ho mám ráda, abych pak zas nebyla zklamaná.“

„Ani nevíš, jak bych ti přála, abys byla šťastná, Fay.“

„Ty myslíš, že to nakonec nevyjde, Anito? Nevypadáš zrovna moc nadšeně.“

„Prosím tě, proč by to nevyšlo? Ale to víš: já jsem tak trochu sobec, a pro mě to všechno znamená značnou změnu – už kvůli bytu a tak… A teď pojď, spláchneme nádobí. Já jdu večer ven a ty patrně čekáš návštěvu.“

„Ba ne, Dan dneska nepřijde. On se loučí se svobodou s kamarády v klubu – mužští si na takovéhle hlouposti potrpí. To musí napřed zaplatit výkupné nebo co a pak se všichni namažou a budou řádit. Bože, já jsem tak rozčilená, že ani nevím, co dělám.“

„Já zkrátka nesmím vytáhnout paty na tři dny, aby se tady něco nestalo. Teď abych si hledala novou spolubydlící. Tenhle byt je na mě moc velký, sama bych ho neutáhla.“

„To najdeš snadno… A máš dost času si vybrat, s kým budeš bydlet. Co někdo z děvčat v podniku?“

Anita stiskla rty a zavrtěla hlavou.

„Vždyť já stejně zaplatím nájemné do patnáctého, a do té doby…“

„S tím si nedělej starosti,“ mávla rukou Anita. „Já jsem sice tak trochu samotář a se ženskými se moc nesnáším, ale já už si někoho najdu. Holky u nás v podniku jsou většinou hrozné husy.“

Po celou dobu, co myly nádobí a uklízely, Fay žvatlala dál, šťastná a rozčilená. Anita se naopak pohybovala rychle, tiše a úsporně jako člověk, jemuž jde každá práce od ruky.

Když skončily, Anita se převlékla do dlouhých večerních šatů, vzala si kožich, usmála se na Fay a řekla:

„Ty bys udělala nejlíp, kdyby sis na noc vzala něco pro spaní, jinak rozčilením neusneš.“

Fay řekla trochu zkroušeně:

„Já jsem dneska měla nějak moc řečí, vid? Ale když mně to dělalo tak dobře, někomu všechny ty své plány povídat. Já – já si budu číst. Počkám na tebe, až se vrátíš.“

„To nedělej,“ řekla Anita, „vrátím se pozdě.“

Fay poznamenala s lehkou výčitkou:

„Ty jsi vlastně hrozná tajnůstkářka, Anito. Já ani nevím, s kým chodíš. Copak se nechceš taky jednou vdát a mít vlastní domov?“

„To pro mě není. Já si ráda dělám, co chci, a takhle jsem docela spokojena,“ řekla Anita a vyklouzla ze dveří.

Došla chodbou k výtahu, stiskla tlačítko, a když kabina zastavila v šestém patře, nastoupila, stiskla knoflík nadepsaný „přízemí“, počkala, až výtah sjel o dvě patra níž, stiskla knoflík nadepsaný „stop“ a pak knoflík do sedmého patra.

Výtah pomalu rachotil vzhůru a zastavil se.

Anita otevřela kabelku, vytáhla z ní klíč, prošla na konec dlouhé chodby, ohlédla se směrem k výtahu, zasunula klíč do dveří bytu č. 702 a odemkla.

Carver L. Clements zvedl hlavu od novin a vyňal doutník z úst. Jeho oči se zalíbením spočinuly na Anitě, ale jeho hlas zůstal dokonale bezbarvý, když pronesl: „Nějak ti to dnes dlouho trvalo.“

„Nemohla jsem se dostat z domu. Fay mi celý večer vykládala, jak je hrozně šťastná, a já jsem musela poslouchat. Bere si Dana Grovera.“

Carver Clements odložil noviny: „Nepovídej!“

„Dan zřejmě zničehonic zahořel láskou pravou a pojal úmysly nejvýš počestné,“ řekla Anita jízlivě. „Fay napsala tetičce Luise, aby přijela, a jak tu bude, vezmou se.“

Carver Clements pohlédl na vysokou černovlasou dívku a poznamenal: „Já jsem myslel, že ty jsi do Dana zamilovaná.“

„Tak proto jsi byl poslední dobou takový divný!“

„A neměl jsem pravdu?“

„Co tě napadá.“

„To víš, miláčku,“ pokračoval Clements, „nerad bych tě ztratil.“

V Anitiných očích bleskl hněv. „Nemysli si, že jsem tvůj majetek.“

„Řekněme zatím nájem,“ řekl Clements.

„Když už, tak dobrovolné propůjčení!“ odsekla Anita. „A laskavě vstaň, když vejdu do místnosti. Mohl by ses aspoň slušně chovat.“

Clements vstal. Byl pavoučí postavy, s dlouhýma rukama a nohama a silným krátkým trupem, téměř holohlavý. Vynakládal však obrovské peníze na šaty, které obratně zakrývaly jeho neforemnou postavu. Zasmál se a řekl: „Ty jsi jako vosí hnízdo, kočičko, ale já tě takhle mám rád. A myslím to s tebou vážně. Jen co si vyřídím rozvod.“

„Ty s tím svým rozvodem!“ přerušila ho Anita. „S tím už mě taháš za nos…“

„Za žádný nos tě netahám. Jsou v tom všelijaké složité majetkové otázky a ty se nedají řešit naráz. A ty to víš.“

Anita řekla: „Já hlavně vím, že už mám těch tvých výmluv zrovna po krk. Kdybys to myslit vážně, dal bys na mě připsat nějaké peníze.“

„Aby mě pak žena vláčela po soudech? Bylo by z toho nové vyšetřování mých majetkových poměrů, kdyby se přišlo na to, že jsem ti něco dal. Neblázni.“

Jeho temné oči na ni hleděly klidným pohledem znalce: „Mám tě rád, Anito. Pro tebe jsem ochoten udělat mnoho. Líbí se mi, že se nedáš. Do pěti šesti neděl budou moje finanční věci vyřízeny, a pak si budu moct dělat, co budu chtít. Do té doby, miláčku, musíme zachovávat největší diskrétnost.“

Anita chtěla něco namítnout, ale rozmyslela si to a vyšla ze dveří.

Clementsova velká limuzína byla vybavena veškerým komfortem, ale Anitě už v ní začínalo být zima.

Zdálo se jí, že čeká dobrých dvacet minut, ačkoli čekala teprve deset. Anitu přešla trpělivost. Vystoupila z vozu, vrátila se k domovním dveřím a stiskla zvonek do bytu č. 702.

Když se nikdo neozval, usoudila, že Clements je na cestě dolů, a proto zůstala stát na chodníku. Ale Clements nešel.

Anita si otevřela domovní dveře vlastním klíčem a zjistila, že výtah stojí v přízemí. Tentokráte se nesnažila nic skrývat a zmáčkla tlačítko do sedmého patra. Tam vystoupila, prošla chodbou, prudce vsunula klíč do zámku Clementsova bytu a vešla dovnitř.

Carver L. Clements, oblečený ve svrchníku, ležel na zemi uprostřed pokoje.

Na dva kroky od něho ležela sklenice od whisky. Zřejmě mu vypadla z ruky a její obsah se rozlil po koberci. Clementsův obličej měl nepřirozenou barvu a v místnosti byl cítit ostrý trpký pach. Když se Anita sklonila k jeho zpěněným rtům, ucítila tento pach ještě silněji. Clements tu zřejmě měl po jejím odchodu nějakou návštěvu, neboť mu na lysé lebce rudě plál otisk pootevřených rtů.

Odborně, jak se tomu naučila v kurzu první pomoci, přitiskla mu Anita prst na zápěstí. Žádný tep však nenahmatala. Carver L. Clements, bohatý světák, majitel jachty, burzián a hazardní hráč, byl zcela nepochybně mrtev.

Anita Bonsalová propadla panice. Prošla celým bytem a uvědomila si, kolik stop tu po sobě zanechala. Noční košili, prádlo, střevíce, punčochy, klobouky, a dokonce kartáček na zuby a svou oblíbenou zubní pastu…

Anita Bonsalová se vrátila ke dveřím a tiše vyklouzla z bytu. Na chodbě se napřed přesvědčila, že nikdo není v dohledu. Nepoužila tentokrát výtahu, ale seběhla po požárním schodišti rovnou domů.

Fay Allisonová seděla u rádia, a když uviděla Anitu, radostně vyskočila.

„Anito, to je báječné! Já jsem myslela, že se vrátíš kdovíjak pozdě! Co se stalo!! Vždyť jsi byla pryč sotva půl hodiny.“

„Rozbolela mě hlava,“ řekla Anita. „Můj rytíř se mi namazal, a tak jsem mu dala košem a šla jsem domů. Ráda bych s tebou poseděla a popovídala si o tvých plánech, ale hlava mě hrozně bolí. A ty se musíš pořádně vyspat, abys byla zítra jako růžička.“

Fay se zasmála: „Když mně je líto toho času, co bych prospala. Já jsem tak hrozně šťastná.“

„Ale spát se musí,“ řekla Anita pevně. „Víš co? Převlékneme se do pyžama, uvaříme si čokoládu, sedneme si k elektrickým kamnům a budeme si ještě přesně dvacet minut povídat.“

„Já jsem tak strašně ráda, že jsi přišla, Anito,“ řekla Fay.

„Já jdu uvařit čokoládu,“ prohlásila Anita, „a udělám ji hodně sladkou. O štíhlou linii se můžeš začít starat až zítra.“

Anita zašla do kuchyně, otevřela kabelku, vyňala lahvičku s barbiturátem, dobrou polovinu tabletek nasypala do koflíku, pečlivě je rozdrtila a prášek rozpustila v horké vodě.

Když se vrátila do obývacího pokoje s dvěma kouřícími šálky čokolády, Fay už byla v pyžamu.

Anita zvedla koflík: „Na tvé štěstí, kočičko!“

Potom vnutila své přítelkyni ještě další šálek a pak naslouchala jejím plánům do budoucna, až si Fay ospalostí počala plést slova a věty se trhaly.

„Anito… mně se najednou chce hrozně spát… To asi bude reakce na to rozčilení… Anito, nezlob se… já… bych šla…“

„Jen jdi spát, holčičko,“ řekla Anita. Dovedla Fay do ložnice a pečlivě ji uložila a přikryla. Pak si sedla a začala vážně uvažovat o celé situaci.

O tom, že má Carver Clements tajný byt v tomto domě, ví jen pár jeho kamarádů. Ti znají Clementsovy rodinné potíže a vědí, proč si byt drží. Ale Anitu naštěstí nikdo z nich nikdy neviděl, a to je výhoda. Anitě bylo jasné, že Clements nezemřel na srdeční záchvat, nýbrž na prudkou otravu nějakým rychle účinkujícím jedem. Policie bude hledat vraha.

Proto nestačí, aby prostě odnesla z bytu své věci; musí to provést dokonale. Anita měla ráda Dana Grovera. Nebýt toho, že se tak hloupě zapletla s Carverem Clementsem… Ale to nic, to už je dávno pryč… Přišla Fay s těmi svými modrými kukadly a naivní roztomilostí, a životem zklamaný cynik Dan Grover se změnil v plamenného milence.

Ale v životě vyhraje ten, kdo je chytrý. Anita nádobí myla a Fay je utírala. Na talířích a sklenicích budou proto její otisky prstů.

Správa domu s dojemnou péčí vybavila všechny byty stejným nádobím. Stačí trochu obratnosti, a policie najde v tajném bytě Carvera Clementse noční košili Fay Allisonové, sklenice s otisky prstů Fay Allisonové. A až přijdou Fay Allisonovou vyslýchat, zjistí, že se otrávila prášky na spaní.

Anitino svědectví tomu všemu dodá souvislý tvar. Špinavá historie. Milenka bohatého světáka se setká s mladším, hezčím mužem, a ten jí nabídne manželství. Chce se s Clementsem rozejít, ale rozejít se s lidmi Clementsova druhu není snadné. A tak mu nasype do whisky jed. Jenže Anita se nečekaně vrátí domů a znemožní jí, aby tajně vynesla šatstvo z hořejšího bytu. Anita už přenechá policii, aby k tomuto závěru dospěla sama. Bude jen zdrcená, prostě jako omráčená, ale ovšem ochotná pomáhat.

Anita Bonsalová počkala tři hodiny, až v domě nastal naprostý klid. Pak vytáhla kufr a klidně se dala do práce, s onou dokonalou přesností ženy zvyklé napřed všechno dopodrobna promyslet. Když skončila, pečlivě vyleštila klíč od bytu č. 702, aby setřela všechny stopy otisků prstů, a hodila jej do kabelky Fay Allisonové. Rozdrtila zbytek pilulek, až na šest, a smíchala prášek s čokoládou, která zbyla v plechovce.

Převlékla se do pyžama, spolkla zbývajících šest pilulek, odlepila z lahvičky nálepku horkou vodou a prázdnou lahvičku vyhodila oknem na dvůr. Pak si lehla do druhé postele ve společné ložnici a zhasila světlo.

Až v osm hodin ráno přijde posluhovačka, nalezne dvě nehybné postavy, jednu mrtvou, druhou v bezvědomí.

Na lahvičce stálo, že dvě pilulky jsou maximální dávka. Anitu počalo znepokojovat, že těch pilulek spolkla šest. Co když to bylo přece jen příliš mnoho? Co kdyby zavolala do lékárny a zeptala se… Za chvíli nato už spala…

Luisa Marlowová, unavená po dlouhé cestě, zaplatila taxi před domem.

Taxikář jí odnesl kufry ke dveřím. Luisa Marlowová zasunula do zámku klíč, který jí Fay poslala, s úsměvem poděkovala taxíkáři a chopila se zavazadel.

Luisa Marlowová, bělovlasá, ramenatá a tělnatá pětašedesátnice, měla vlastní zcela svéráznou životní filosofii. Její schopnost lásky byla tak veliká, že se pod její ochranný deštník vešli všichni, kdo jí byli milí. Její nenávist dovedla naopak zahnat každého nepřítele na zmatený ústup.

Bez ohledu na to, že byla jedna hodina ráno, donesla teta Luisa kufry k výtahu, hodila je do kabiny a zmáčkla knoflík do šestého patra. Výtah pomalu stoupal, pak se zachvěl a zastavil. Dveře se pomalu otevřely a teta Luisa vykročila s kufry v ruce zšeřelou chodbou.

Po chvíli našla dveře, které hledala, zastrčila klíč, otevřela a nahmatala vypínač. Rozsvítila a zavolala: „Fay, to jsem já!“

Nikdo neodpověděl.

Teta Luisa vtáhla kufry dovnitř, přibouchla dveře a zahlaholila:

„Pozor, nestřílet!“ Pak dodala, jakoby na vysvětlenou: „Dostala jsem místo v odpoledním letadle.“

To ticho jí počalo znepokojovat. Zašla do ložnice.

„Fay, probuď se! To jsem já, teta Luisa.“

Rozsvítila v ložnici, usmála se při pohledu na dvě spící děvčata a řekla: „Když to hodláte všechno zaspat, ustelu si v pokoji na pohovce a ráno vám přijdu dát dobré jitro.“

Tu však teta Luisa zpozorovala podivnou barvu na neteřině tváři a pozorněji se na ni zahleděla.

Luisa Marlowová zatřásla neteří, pak zatřásla Anitou.

Po chvíli se jí podařilo probudit Anitu z těžkého spánku. Anita zamumlala: „Co je?“

„To jsem já, teta Luisa. Přijela jsem dřív. Co je s vámi?“

Anita si v polospánku uvědomila, že toto je komplikace, kterou nepředvídala. Přes otupující účinek drogy se zmohla na výmluvu, kterou měla připravenu jako alibi, až se probudí.

„Já nevím…“ zamumlala. „To asi ta čokoláda… Napila jsem se a bylo mi tak divně… a potom… pak už nevím… Mně se chce spát…“

Anita nechala zas hlavu bezvládně klesnout tetě Luise do náruče. Luisa Marlowová Anitu opět uložila, popadla telefonní seznam a horečně v něm listovala, až našla jméno PERRY MASON, advokát.

V seznamu bylo uvedeno též noční číslo – Westfield 6 – 5943.

Luisa Marlowová je vytočila.

Telefonistka, která měla noční službu v ústředně Drakovy detektivní kanceláře, zvedla sluchátko a řekla: „Noční číslo pana Perryho Masona. Kdo volá prosím?“

„Tady je Luisa Marlowová. Neznám Perryho Masona osobně, ale znám jeho sekretářku Dellu Streetovou. Nutně s ní potřebuji mluvit. Vyřiďte jí, prosím, ať mě zavolá na číslo Keystone 9-7600. Něco se tady stalo, ať mě zavolá co nejdřív… Ano, správně. Řekněte jí, že volala Luisa Marlowová, a ona už si pospíší. Patrně budu taky potřebovat pana Masona; ale s Dellou musím mluvit ihned.“

Luisa Marlowová zavěsila a čekala.

Za necelou minutu zazvonil telefon, a když zvedla sluchátko, ozval se jí hlas Delly Streetové.

„Paní Marlowová! Kde se tu berete?“

„Přijela jsem na svatbu neteři, Fay Allisonové,“ řekla teta Luisa. „A teď dávejte pozor, Dello. Jsem u Fay v bytě. Fay se otrávila nějakými prášky a nemohu ji vzbudit. Její spolubydlící Anita Bonsalová je taky otrávená. Někdo se je pokusil zavraždit.

Potřebuji dobrého doktora, který dovede mlčet. Fay se má zítra vdávat. Někdo se ji pokusil zabít, a já chci zjistit, oč jde. Kdyby se to dostalo do novin, zakroutím někomu krkem. Adresa je Mandrake Arms, byt č. 604. Rychle mi pošlete doktora a pak sežeňte Perryho Masona a…“

Della Streetová řekla: „Doktora vám pošlu okamžitě, paní Marlowová. Nemějte starost, všechno zařídím.“

Když se ozval zvonek a teta Luisa otevřela dveře, Della Streetová řekla: „Tohle je Perry Mason, paní Marlowová. A tohle je teta Luisa, šéfe, stará známost z mého rodiště.“

Luisa Marlowová s úsměvem podala ruku slavnému advokátovi. Políbila Dellu a řekla: „Vůbec ses nezměnila, Dello. Pojďte dál.“

„Co říká doktor?“ otázal se Mason.

„Pracuje plnou parou. Anita už je při vědomí. A Fay se prý z toho dostane. Za hodinu už mohlo být pozdě.“

„A co se vlastně stalo?“ otázal se Mason.

„Někdo jim nasypal barbiturát do čokolády nebo do cukru.“

„Nevíte, kdo to mohl udělat?“

Teta Luisa řekla: „Fay si má brát nějakého Dana Grovera. Z jejích dopisů jsem vyrozuměla, že je to bohatý, ale nesmělý mladý muž, který měl před několika lety špatné zkušenosti s nějakou dívkou a od té doby zahořkl a ztratil všechny iluze, nebo si to aspoň myslel.

Já jsem dorazila kolem jedné hodiny. Fay mi poslala klíče. Jakmile jsem rozsvítila a podívala se na Fay, hned jsem věděla, že něco není v pořádku. Snažila jsem se ji probudit, ale marně. Konečně se mi podařilo zaklepat Anitou tak, že se trochu probrala. A ta mi řekla, že to asi byla ta čokoláda. Tak jsem zavolala Dellu. A víc nic nevím.“

„A kde jsou koflíky po té čokoládě?“ otázal se Mason.

„V kuchyni v dřezu, a nejsou umyté.“

„Budete je potřebovat jako důkaz,“ řekl Mason.

„Dejte pokoj s důkazy!“ obořila se na něho Luisa Marlowová. „Já do toho nechci zatahovat žádnou policii. To by pak kdejaký senzacechtivý pisálek proléval inkoust nad nevěstou, která se pokusila otrávit den před svatbou.“

„Tak se tu trochu porozhlédneme,“ řekl Mason a pustil se do systematické prohlídky bytu. Přes židle v předsíni byly přehozeny dva pláště a na židli ležely dvě kabelky.

„Která z nich patří Fay Allisonové?“ otázal se Mason.

„Nemám tušení. Podíváme se,“ odpověděla teta Luisa.

Mason řekl: „Proveďte to vy dvě s Dellou. Prohledejte kabelky důkladně, není-li v nich něco, z čeho by se dalo soudit, že tu měly nějakou návštěvu, než se pustily do té čokolády. Může to být dopis nebo lístek se vzkazem, zkrátka cokoli, co by nás přivedlo na stopu.“

Z ložnice vyšel doktor a požádal o převařenou vodu do injekční stříkačky.

„Jak to vypadá?“ otázal se Mason, když paní Marlowová odešla do kuchyně.

„Ta černovlasá už je v pořádku,“ odpověděl lékař, „a myslím, že ta blondýnka se z toho taky brzo dostane.“

„A kdy budou moci vypovídat?“

Lékař zavrtěl hlavou. „Zatím bych žádný výslech nedoporučoval. Obě jsou ještě omámené. Ta černovlasá zřejmě blouzní a mluví z cesty. Počkejte tak hodinku, pak vám snad budu moci říct něco určitého.“

Voda byla převařena a lékař se vrátil do ložnice.

Della Streetová zašeptala Masonovi: „Tady mi něco nehraje, šéfe. Podívejte se, každý klíč má vyražené číslo bytu. Obě mají v kabelce klíč od tohoto bytu. Ale Fay Allisonová tam má ještě klíč s číslem 702. Nač má ten klíč od cizího bytu?“

Masonovy oči se v zamyšlení zúžily. „Co o tom soudí teta Luisa?“

„Ona o tom neví.“

„Jinou stopu jste nenašly.“

„Nikde nic.“

Mason řekl. „Dobrá. Podívám se tedy do čísla 702. A vy, Dello, pojďte raději se mnou.“

Mason se vymluvil Luise Marlowové, že se chce podívat po domě a že se za chvilku vrátí.

Mason a Della vyjeli výtahem do sedmého patra, vyhledali byt č. 702 a Mason stiskl zvonek.

Slyšeli uvnitř bytu zvonit, ale jinak se tam nic nepohnulo.

Mason řekl: „Je to sice riskantní, ale já se tam přece jen podávám. Člověk nikdy neví.“

Zasunul klíč do zámku, odemkl a pomalu otevřel dveře.

Z obývacího pokoje proudilo do předsíně prudké světlo; Mason uviděl na zemi nehybné tělo a sklenici, která vypadla z mrtvých prstů.

Dveře protějšího bytu se prudce otevřely a mladá rozcuchaná žena v županu spustila podrážděně: „Když už tady zvoníte dobrých pět minut takhle pozdě v noci, mohli byste aspoň…“

„Promiňte,“ přerušil ji Mason, vtáhl Dellu Streetovou dovnitř a kopnutím za nimi zavřel dveře.

Della křečovitě chytila Masona za ruku a zírala na ležící postavu na zemi, na rudou rtěnku na čele, na převrácenou židli, na sklenici, která se válela na koberci a z níž se část tekutiny vylila, na prázdnou sklenici na stole.

„Pozor, Dello, na nic nesahejte.“

„Kdo je to?“

„Zřejmě materiální důkaz č. 1. Jestlipak už ta všetečná ženská od naproti zalezla? Nezbude než zkusit štěstí.“ Mason si obalil ruku kapesníkem, otočil klikou a otevřel dveře.

Dveře protějšího bytu byly zavřeny.

Mason kývl na Dellu a přiložil prst k ústům. Po špičkách vyšli na chodbu a přitáhli za sebou dveře.

Sotva zámek zaklapl, v sedmém patře zastavil výtah. Vystoupili z něho tři muži a jedna žena a rychle se blížili chodbou.

Mason tiše upozornil Dellu: „Chovejte se docela přirozeně, jako bychom se tu byli někde zdrželi u karet a právě odcházeli…“

Della a Mason zachytili zvědavý pohled nových příchozích, když ustoupili čtveřici z cesty, aby mohla projít.

„Ti si nás budou zaručeně pamatovat,“ povzdechla si Della. „Jak si mě ta ženská změřila!“

„Já vím,“ řekl Mason, „ale doufejme… no, tohle je nadělení! Oni jdou do čísla 702!“

Čtveřice se zastavila přede dveřmi. Jeden z mužů stiskl zvonek. Téměř současně se rozletěly dveře protějšího bytu. Žena v županu zaječela: „Jak si to představujete? Já trpím nespavostí, ‚a celou dobu, co se snažím usnout, vy mi tady…“ zarazila se, když uviděla čtyři nové osoby.

Muž, který stiskl zvonek, se zašklebil a zahlaholil: „Promiňte, milostpaní, já zvonil teprve jednou.“

„Ale zato ti, co tam šli před vámi, nadělali kraválu!“

„On tam někoho má?“ otázal se muž, okamžik zaváhal a pak pokračoval; „Tak to ho nebudeme vyrušovat, když má společnost.“

Mason strčil Dellu Streetovou do výtahu a zaklapl dveře.

„A teď…“ řekl s jistým zklamáním v hlase, „teď nám nezbývá než zavolat policii a hlásit případ úmrtí.“

Ve vstupní hale byl telefonní automat. Mason vhodil peníz, vytočil číslo policie a ohlásil nález mrtvoly v bytě číslo 702 za podezřelých okolností, které ukazují na sebevraždu.

Zatímco Mason hovořil v telefonní kabině, ti čtyři vystoupili z výtahu. Jak se hrnuli ke dveřím, zcela zřetelně od nich zavanulo alkoholem. Když jejich společnice spatřila Dellu Streetovou, stojící před telefonní kabinou, s čistě ženským zájmem si ji od hlavy k patě prohlédla.

Mason zavolal Luise Marlowové do čísla 904: „Myslím, že by bylo záhodno, aby lékař odvezl své pacientky do sanatoria. Potřebují naprostý klid,“ řekl jí.

„Ale on má zřejmě dojem, že tady je jim docela dobře.“

„Pro mne není směrodatný dojem nějakého doktora,“ opáčil Mason. „Já doporučují okamžitý převoz do sanatoria.“

Luisa Marlowová se na dobré dvě minuty odmlčela.

„Pacientky potřebují naprostý klid,“ zdůraznil Mason.

„Jo tak!“ vyhrkla Luisa Marlowová. „Když jste to řekl poprvé, nedošlo mi to. Teď už mi to došlo. Můžete zastavit gramofon. Já se jen snažím si to všechno srovnat v hlavě.“

Mason slyšel, jak teta Luisa prudce zavěsila.

Pousmál se a rovněž zavěsil. Pak vytáhl z kapsy klíč od čísla 702, vložil jej do obálky, na obálku napsal adresu své kanceláře, nalepil známku a hodil obálku do schránky vedle výtahu.

Venku seděli ti čtyři v autě a o něčem se přeli. Patrně se dohadovali, co budou dělat dál; ale jakmile zazněla siréna, rázem dospěli k vzácné shodě. Právě startovali, když policejní auto zastavilo u chodníku. Siréna zaječela naléhavou výzvu.

Jeden z policistů přistoupil k vozu, vytáhl klíček a jeho čtyři pasažéry odvedl k domu.

Mason běžel otevřít domovní dveře.

Policista řekl: „Někdo odtud hlásil nález mrtvoly.“

„Správně. To jsem byl já. Jmenuji se Mason. Mrtvola je v čísle 702…“

„Mrtvola!“ zaječela žena.

„Ticho!“ okřikl ji policista.

„Ale to je přece… Vždyť my jdeme odtamtud. Říkali jsme vám přece…“

„Jo, říkali jste, že jste byli v čísle 702 u nějakého Carvera Clementse. V jakém stavu byl, když jste odcházeli?“

Nastalo rozpačité mlčení; pak žena řekla: „My jsme totiž nebyli uvnitř. My jsme byli jen za dveřmi. Nějaká paní odnaproti říkala, že tam někoho má, a tak jsme zase šli.“

„Že tam někoho má?“

„Tak to říkala, ale já myslím, že návštěva už odešla. Byli to tihle dva.“

„Podíváme se na to,“ řekl policista. „Pojďte se mnou.“

Poručík Tragg, vedoucí oddělení pro vraždy, skončil prohlídku bytu a řekl mrzutě Masonovi: „Předpokládám, že touto dobou jste si už vymyslel, jak se to všechno stalo.“

Mason odpověděl: „Já toho člověka vůbec neznám. Nikdy jsem ho neviděl živého.“

„Já vím,“ ušklíbl se Tragg, „potřeboval jste ho jako svědka kvůli nějaké bouračce, tak jste si za ním jen tak zaskočil ve dvě hodiny ráno. Jenže,“ pokračoval Tragg, „budete se divit, Masone, ale mě nejvíc zajímá, jak jste se dostal dovnitř. Ta ženská odnaproti tvrdí, že jste tu zvonil u dveří dobré dvě minuty. A právě když otvírala dveře, aby vám pověděla, co si o vás myslí, uslyšela, jak něco cvaklo.“

Mason vážně přisvědčil: „Já jsem měl klíč.“

„Klíč? Ukažte mi ho.“

„Lituji, ale právě ho nemám u sebe.“

„Ale ale,“ řekl Tragg. „To je zvláštní! A kdepak jste ten klíč vzal, pane Masone?“

„Přišel jsem k němu podivným způsobem. Našel jsem ho,“ odpověděl Mason.

„Nežvaňte! Ten klíč patří tady tomu nebožtíkovi. Když jsme ho prohledali, našli jsme u něho tady ty věci, co leží na stole. Žádný klíč od bytu při sobě neměl.“

Aby získal čas, Mason řekl: „A všiml jste si, že ačkoli na stole stojí nádoba s ledem, láhev whisky a sifon se sodovkou, v osudném nápoji led nebyl?“

„Jak to víte?“

„Protože když mu sklenice vypadla z ruky a její obsah se rozlil po zemi, zbyla po něm jen malá vlhká skvrna. Kdyby byly ve sklenici kusy ledu, byly by vypadly na koberec, roztály a zanechaly po sobě hezkou loužičku.“

„Aha,“ ušklíbl se Tragg, „a když se tedy rozhodl, že spáchá sebevraždu, ten chlápek se hezky políbil na čelíčko a…“

Tragg se zarazil, protože z předsíně vstoupil jeden z detektivů a řekl: „Přišli jsme na stopu té značce z čistírny, pane poručíku.“

Detektiv podal Traggovi složený lístek.

Tragg papír rozložil. „To jsem blázen!“

Mason čelil Traggovu zkoumavému pohledu klidnýma očima.

„Tak tohle,“ řekl Tragg, „vás patrně překvapí. Osoba, jejíž plášť visí v šatně, je slečna Fay Allisonová z čísla 604 v tomto domě. Je na něm značka z čistírny. Myslím, pane Masone, že si budeme muset se slečnou Fay Allisonovou pohovořit, a abyste nám nic neprovedl, než se k ní dostaneme, půjdete hezky s námi. Možná že už znáte cestu.“

Když Tragg vykročil směrem k výtahu, vystoupila z něho elegantní dáma mezi třicítkou a čtyřicítkou a začala si prohlížet čísla nad jednotlivými dveřmi.

Tragg k ní přistoupil: „Hledáte něco?“

Dáma se pokusila projít mimo.

Tragg odhrnul klopu pláště a ukázal jí odznak.

„Hledám číslo 702,“ řekla dáma.

„Ke komu jdete?“

„Ke Craveru Clementsovi, když vás to zajímá.“

„Zajímá,“ řekl Tragg. „Kdo jste a co tu chcete?“

„Jsem paní Clementsová,“ řekla dáma, „a přišla jsem, protože jsem dostala telefonické sdělení, že tu má můj muž tajný byt.“

„A co,“ otázal se Tragg, „co jste měla v úmyslu udělat?“

„Chtěla jsem mu ukázat, že mě nepodvede,“ řekla paní Clementsová. „Můžete jít se mnou, jsem přesvědčena, že…“

Tragg ukázal rukou: „Číslo 702 je tamhle na konci chodby. Váš manžel byl dnes večer mezi sedmou a devátou hodinou zavražděn.“

Tmavohnědé oči se rozšířily úžasem: „Víte to jistě?“

Tragg řekl: „Někdo mu nasypal cyankáli do whisky. Předpokládám, že vy o tom nic nevíte.“

Paní Clementsová pronesla pomalu „Můj muž mrtev… to není možné. Příliš mě nenáviděl, než aby zemřel. Chtěl mě donutit, abych od něho přijala odstupné. A aby mě měl úplně v hrsti, používal přesvědčovací metody, takže už sotva mám na slušné oblečení.“

„Jinými slovy,“ poznamenal Tragg, „nemohla jste ho ani cítit.“

Paní Clementsová stiskla rty: „To jsem neřekla!“

Tragg se ušklíbl: „Teď půjdete s námi do šestého patra. Pak si vezmeme vaše otisky prstů a porovnáme je s otisky na sklenici s otrávenou whisky.“

Dole jim přišla otevřít Luisa Marlowová. Pohlédla nejprve na Tragga a pak na paní Clementsovou.

Mason nadzvedl klobouk a řekl se zdvořilou vážností, jako kdyby ji viděl poprvé: „Promiňte, že vás vyrušujeme v tuto pozdní hodinu.“

„Já budu mluvit!“ houkl Tragg.

Masonovo upjaté chování mělo na Luisu Marlowovou žádaný účinek. Řekla, jako kdyby byl cizí: „Skutečně, trochu pozdní hodina…“

Tragg se protlačil do dveří: „Bydlí tady Fay Allisonová?“

„Ano,“ usmála se na něho přívětivě Luisa Marlowová. „Bydlí tady ještě s jednou dívkou, Anitou Bonsalovou. Ale nejsou doma.“

„A kde jsou?“ otázal se Tragg.

Luisa Marlowová zavrtěla hlavou: „To bohužel nevím.“

„A kdo jste vy?“

„Jmenuji se Luisa Marlowová a jsem teta Fay Allisonové.“

„To tu bydlíte s nimi?“

„Ale kdepak. Přijela jsem jen na pár dní na návštěvu k neteři.“

„Pokud jsem rozuměl, říkala jste, že ty dvě nejsou doma.“

„Ano.“

Tragga už přecházela trpělivost: „Tak už dost uhýbání, paní Marlowová. Mluvme k věci. Já chci ty dvě dívky vidět.“

„Lituji, ale jsou obě nemocné. Odvezli je do nemocnice. Je to sice jen otrava zkaženými potravinami, ale…“

„Kdo je léčí?“

„Tak počkat,“ ohradila se Luisa Marlowová. „Děvčatům je příliš zle, abyste je teď obtěžoval a…“

Poručík Tragg řekl suše: „V bytě o patro výš byl právě nalezen pan Carver L. Clements. Je mrtev. Vypadá to na vraždu. A protože Fay Allisonová tam zřejmě žila s ním…“

„Co si to dovolujete?“ vybuchla teta Luisa. „Vždyť já…“

„Klid, paní Marlowová,“ řekl Tragg. „Nalezli jsme tam její šaty. Je na nich značka čistírny a podle ní jsme si to ověřili.“

„Šatyl“ zvolala teta Luisa opovržlivě. „Patrně nějaké staré krámy, které někomu dala a…“

„Nechte mě domluvit,“ pokračoval poručík Tragg trpělivě:

„Já nechci nikomu křivdit, chci hrát otevřenou hru. Tak abyste věděla, našli jsme v tom bytě otisky prstů, ženských prstů; jsou na sklenici, na kartáčku na zuby, na tubě se zubní pastou. Nechci používat násilí, když to nemusí být, ale potřebuji vidět Fay Allisonovou alespoň na tak dlouho, abych jí mohl vzít otisky prstů. Jen mi zkuste něco zatajovat, a uvidíte, co budou zítra noviny psát!“

Luisa Marlowová se okamžitě rozhodla. „Najdete ji v sanatoriu Crestview,“ řekla, „a jestli si chcete něco vydělat, vsadím se s vámi o stovku, že…“

„Já se nikdy nesázím,“ přerušil ji Tragg mrzutě. „Na to už dělám tohle řemeslo příliš dlouho.“

Nato se obrátil k jednomu z detektivů: „Vy mi držte pod dohledem Perryho Masona a jeho půvabnou sekretářku a koukejte, ať se nedostanou do blízkostí telefonu, než se mi podaří ty otisky prstů získat. Tak hoši, jdeme!“

Paul Drake, majitel Drakovy detektivní kanceláře, vytáhl z kapsy hrst popsaných papíru a usadil se ve velkém křesle pro návštěvy v Masonově pracovně.

„Je to průšvih, Perry,“ řekl.

„Mluv,“ pobídl ho Mason.

Drake začal: „Fay Allisonová a Dan Grover měli mít dnes svatbu. Včera večer si Fay a její spolubydlící Anita Bonsalová uspořádaly dýchánek při čokoládě. Fay vypila dva šálky, Anita jeden, Fay tak dostala do sebe jednou tolik barbiturátu než Anita. Obě usnuly.

Anita si už dál pamatuje jen to, jak se ji Luisa Marlowová pokoušela probudit, Fay přišla k sobě až v sanatoriu. Nu, a Tragg si tam za Fay Allisonovou zajel a vzal jí otisky prstů. Ty otisky se naprosto shodují s otisky na sklenici. To, čemu policie říká smrtící sklenice, je ta, co vypadla z ruky Clementsovi a zůstala ležet na podlaze. Na druhé sklenici jsou otisky Fay Allisonové. Ve skříni byla spousta jejích šatů. Zřejmě s ním žila. Je to průšvih.

Dan Grover se jí zastává, ale já si myslím, že to dlouho nevydrží. Když si někdo má brát nějakou dívku, a noviny začnou na prvních stránkách rozmazávat její poměr s nějakým bohatým fešákem, nedá se očekávat, že mu to bude docela jedno. Teta Luisa Marlowová tvrdí, že Dana chtějí doma přemluvit, aby Fay nechal, zrušil zasnoubení a odjel do ciziny.

Děvčata trvají na tom, že je to všechno součást nějakého plánu, jak je obě zostudit, že jim někdo tu čokoládu otrávil a takové věci, ale jak tohle mohl někdo tak přesně naplánovat? Jak mohl například vědět, že budou obě pít tu čokoládu přesně v okamžiku, kdy…“

„A byla čokoláda otrávená?“ otázal se Mason.

Drake přisvědčil. „Většinu jí spotřebovaly, ale to, co v plechovce zbylo, je důkladně promícháno s barbiturátem. Policie myslí,“ pokračoval Drake, „že Fay Allisonová byla Clementsovou milenkou. A že když se chtěla vdávat, Clements jí to nechtěl dovolit. A proto mu nasypala do sklenice jed. Chtěla si své věci odnést později, až nebude hrozit nebezpečí, že by jí někdo na chodbě potkal s náručí šatstva. Anita původně šla na nějakou schůzku, ale nečekaně se vrátila, a Fay byla v pasti. Už si nemohla pro své věci dojít, protože by se Anita určitě probudila. A tak se pokusila Anitu uspat práškem a nějak jí to nevyšlo.“

„To je velmi pěkná teorie,“ ozval se Mason.

„Tak najdi lepší,“ namítl Drake. „Jedno je jisté – Fay Allisonová v tom bytě nahoře bydlela. Pokud jde o Dana Grovera, tohle ho právě donutí pustit ji k vodě. Je to citlivý kluk z dobré rodiny. Nerad vidí svou fotografii v novinách. A jeho rodiče teprv.“

„A co Clements?“

„Úspěšný obchodník, burzián, spekulant. A mimoto měl ženu, která z něho chtěla vyždímat vyšší odstupné, než jí byl Clements ochoten vyplatit. Clements oficiálně bydlel ve velkém přepychovém bytě. Tenhle byt si držel jen pro své tajné spády. Vědělo o něm jen pár lidí. A jeho žena by byla dala spoustu peněz za to, aby se dověděla, kde ten byt je.“

„A co dělá jeho žena teď?“

„Má to dobré. Neví se, jestli Clements zanechal závěť, ale ona má v každém případě právo na společný majetek, a Clementsovy obchodní knihy se teď budou revidovat. Clements totiž prováděl všelijaké čachry a to teď všechno praskne – peníze ulité v trezorech po bankách a tak.“

„A co ti čtyři, které jsme potkali na chodbě?“

„Mám tady o nich úplné informace,“ řekl Drake. „Jsou to pánové Richard P. Nolin, jakýsi Clementsův obchodní partner; Manley L. Ogden, daňový specialista; Don B. Ralston, který Clementsovi dělal zástěrku v některých daňových transakcích; a konečně Vera Paysonová, přítelkyně jednoho z nich, ale nemám tušení kterého.

Zkrátka oni všichni věděli o tajném bytě a občas tam chodili hrát poker. Když jim včera v noci ta paní řekla, že Clements má společnost, hned věděli, co to znamená, a zase odešli. A to je všechno. Noviny se jen olizují. Dan Grover už to dlouho nevydrží, a člověk mu to ani nemůže mít za zlé. Jediné, na čem můžeme stavět, je uslzené zapírání Fay Allisonové. Luisa Marlowová říká, že si musíme pospíšit“

„Tragg si myslí, že já jsem měl Clementsův klíč od bytu,“ řekl Mason.

„A jak jsi k němu doopravdy přišel?“

Mason zavrtěl hlavou.

„Clements ten klíč u sebe rozhodně neměl,“ řekl Drake.

Mason přisvědčil. „To je naše jediné štěstí v celém případě. Víme, že Clementsův klíč chybí. Nikdo jiný o tom neví, protože Tragg mi nevěří, když mu říkám, že mi Clements svůj klíč nedal.“

„Však on na to Tragg stejně brzy přijde sám,“ řekl Drake.

„Když ti ten klíč nedal Clements, mohla ti ho dát jediná osoba.“

„S tím si hlavu příliš lámat nebudeme,“ pokrčil rameny Mason.

„Taky si to myslím,“ řekl Drake suše. „Uvědom si, Perry, že zastupuješ osobu, která bude obžalována z vraždy. Možná že se ti podaří obžalobu zvrátit, protože se celá zakládá na nepřímých důkazech. Ale přitom si budeš muset vymyslet takové vysvětlení, aby uspokojilo milence v nesnázích, který je předmětem soucitu přátel a posměchu veřejnosti.“

Mason přisvědčil. „Musím celou věc co nejdřív dostat k předběžnému přelíčení. Prozatím mi sežeň co nejvíc informací o Clementsovi. A hlavně nezapomeň na jeho manželku. Jestli o tom bytě věděla…“

Drake potřásl v pochybnostech hlavou. „Já to ještě jednou prozkoumám, Perry, ale kdyby o tom bytě byla věděla, nepotřebovala nic víc. Stačilo, aby tam vtrhla s fotografem, položila Clementsovi nůž na krk, zvýšila si odstupné o dalších sto tisíc a hrdě odešla středem. Nemusela ho trávit.“

Mason počal lehce bubnovat prsty na stole. „Ale nějaké vysvětlení tu přece musí být.“

Drake namáhavě vstal z křesla. „Máš pravdu,“ řekl bez valného nadšení, „a Tragg si myslí, že on našel to pravé.“

Delle Streetové zářily oči, když vstoupila do Masonovy pracovny a řekla: „Je tady, šéfe.“

„Kdo je tady?“ otázal se Mason.

Della se zasmála. „Nedělejte hloupého. Pokud jde o tuto kancelář, pak to může být jen jeden člověk.“

„Dan Grover?“

„Právě.“

„Jaký je?“

„Vysoký a takový jemný. Vlnité hnědé vlasy, romantický pohled, a přirozeně je zdrcen. Je na něm vidět, jak mu asi je, když potká některého známého. Naše telefonistka Gertie na něm může oči nechat.“

Mason se ušklíbl a řekl: „Tak ho sem honem uveďte, než Gertie zničí mladé štěstí nebo než nám umře na zhrzenou lásku.“

Della Streetová vyšla a za okamžik se vrátila do pracovny s Danem Groverem.

Mason si s ním potřásl rukou a vybídl ho, aby si sedl. Grover se nejistě ohlédl na Dellu a Mason se usmál: „Slečna Streetová je moje pravá ruka, Grovere. Zapisuje moje rozhovory a svoje myšlenky si nechává pro sebe.“

Grover řekl: „Asi jsem přecitlivělý, ale nesnáším, když se ke mně někdo chová soucitně nebo blahosklonně.“

Mason přikývl.

„Obojího jsem užil až nad hlavu od toho okamžiku, kdy vyšly ranní noviny.“

Mason znovu přikývl na souhlas.

„Ale vezměte na vědomí,“ pokračoval Grover, „že já to vydržím.“

Mason se na okamžik zamyslel a pak se podíval Groverovi do očí: „Jak dlouho?“

„Až do konce.“

„Ať budou důkazy jakékoli?“

„Důkazy praví,“ řekl Grover, „že dívka, kterou mám rád, žila s Clementsem jako jeho milenka. To znamená, že důkazy lžou. Mám ji rád a stojím při ní. Chci, abyste jí to řekl a abyste to sám vzal na vědomí. To, co budete muset podniknout, bude stát peníze. Přišel jsem, abych vám dal k dispozici tolik peněz, kolik potřebujete – totiž kolik chcete.“

„Výborně,“ řekl Mason. „Co potřebuji ze všeho nevíc, je morální podpora. Chci mít možnost říci Fay Allisonové, že stojíte při ní, a chci znát některá fakta.“

„Fakta?“

„Jak dlouho chodíte s Fay?“

„Asi tak tři nebo čtyři měsíce. Předtím jsem – zkrátka předtím jsem střídavě dělal rytíře oběma.“

„To myslíte jí a Anitě?“

„Ano. Anitu jsem poznal první. A nějaký čas jsem chodil s ní. Pak jsem chodil s oběma. A pak mě to čím dál víc táhlo k Fay. Nejdřív jsem myslel, že to není nic vážného, a zatím jsem se zamiloval.“

„A Anita?“

„Ta se v celé věci chovala skvěle, jako sestra. Slíbila mi, že pro Fay udělá, co bude moci.“

„Považujete za možné, že by Fay žila s Clementsem?“

„Za teoreticky možné, chcete-li.“

„Vídal jste ji každý večer?“

„Ne.“

„A co říká Anita?“

„Anita říká, že takové obvinění je směšné.“

„Víte o nějaké možnosti, jak by se Fay mohla dostat k cyankáli?“

„To jsem vám právě chtěl říci, pane Masone. Náš zahradník na venkově ho užívá. Nevím přesně na co, ale – když u nás nedávno byla Fay, prováděl ji po zahradě…“

„Dobře, dobře,“ řekl Mason netrpělivě, když se Grover odmlčel, „pokračujte.“

„Zkrátka, já vím, že jí zahradník říkal, aby dala pozor a nedotýkala se jednoho pytle, že je v něm kyanid. Pamatuji se, že se ho ptala, nač to potřebuje, ale poslouchal jsem na půl ucha, a nevím, co jí odpověděl. Tuším, že je to nějaký postřik.“

„Čte váš zahradník noviny?“

Grover přisvědčil.

„Můžete mu důvěřovat?“

„Ano, je nám naprosto oddaný. Už je u nás dvacet let.“

„Jak se jmenuje?“

„Barney Sheff. Matka ho – zkrátka matka ho rehabilitovala.“

„On něco provedl? Byl trestán?“

„Byl. Řekli mu, že ho pustí na záruku, když dostane místo, a matka mu to místo dala.“

„Povězte mi, zajímal jste se někdy blíž o orchideje?“

„My nepotřebujeme orchideje pěstovat. My si je můžeme koupit…“

„Zajímal jste se někdy blíž o pěstování orchidejí?“ opakoval Mason přesně stejným tónem.

„Vy tedy myslíte… Aha, vy chcete, abych poslal Barneyho Sheffa…“

„Ovšem, aby si někde prostudoval, jak se pěstují orchideje,“ opakoval Mason.

Dan Grover okamžik mlčky hleděl na Masona. Pak náhle vstal, podal mu ruku a řekl: „Chtěl bych, abyste věděl, pane Masone, že já to vydržím. Přinesl jsem vám peníze, myslím, že byste je mohl potřebovat.“ Grover ledabyle hodil obálku na stůl. Nato se otočil a vyšel ze dveří.

Mason sáhl po obálce. Byla plná stodolarových bankovek.

Della Streetová mu vzala obálku z ruky. „Když mě nějaký muž tak zaujme, že zapomenu přepočítat peníze,“ řekla, „je to neklamná známka, že propadám sentimentalitě. Kolik toho je?“

„Hodně,“ řekl Mason.

Della peníze ještě počítala, když se ozval zvonek tajného telefonu na jejím stole. Della zvedla sluchátko a uslyšela Drakův hlas.

„Ahoj, Paule,“ řekla.

„Ahoj, Dello, je tam Perry?“

„Dobře,“ řekl Drake zemdleným hlasem. „Tady je hlášení: Řekněte Perrymu, že Tragg sbalil Groverovic zahradníka, muže jménem Sheff. Drzí ho jako nepřímého svědka. Zřejmě je celý rozčilený z toho, co objevil. Nevím, co to je.“

Della Streetová seděla bez hnutí u stolu, sluchátko v ruce.

„Haló! Haló!“ ozval se Drake. „Slyšíte mě, Dello?“

„Slyším,“ řekla Della. „Vyřídím to.“ A zavěsila.

Bylo po deváté hodině večer, když se Della Streetová zapisovala do knihy nočních návštěv v kabině výtahu, který stoupal do patra, kde měl Perry Mason kancelář. Della chtěla nejprve nahlédnout k Drakovi, ale rozmyslela si to. Jak šla dál dlouhou temnou chodbou, doléhala k ní ozvěna rychlého klapotu vlastních podpatků v nočním tichu pustého patra.

Della zahnula doprava a uviděla, že se v Masonově pracovně svítí.

Perry Mason přecházel po místnosti s palci zastrčenými za vestou a v tak hlubokém zamyšlení, že si nevšiml, jak se dveře otevřely.

Jeho stůl byl pokryt fotografiemi a listy průklepového papíru, jakého Drake používal pro své zprávy.

Della zůstala mlčky stát ve dveřích a pozorovala vysokého štíhlého muže, jak přechází sem a tam. Tvář měl kamennou, a bouřlivá činnost jeho nepokojného ducha se vybíjela tímto bezděčným pohybem.

Teprve po chvíli Della řekla: „Ahoj, šéfe. Můžu vám nějak pomoci?“

Mason se zastavil a pohlédl na ni. „Co tady děláte?“

„Přišla jsem se podívat, jestli mě nepotřebujete. Už jste večeřel? Otázala se Della.

Mason se podíval na hodinky a řekl: „Ještě ne.“

„Kolik je hodin?“ otázala se Della.

Mason se musel znovu podívat na hodinky, než jí to řekl. „Za pět minut tři čtvrtě na deset.“

Della se zasmála. „Já jsem hned věděla, že jste se na ně dřív nepodíval. Nechte toho, šéfe, musíte se najíst. Ten případ vám neuteče, ten počká.“

„Jak to víte, že počká?“ řekl Mason. „Právě mě volala Luisa Marlowová, že mluvila s Danem Groverem a že se zná s Groverovou matkou. Dan prý sice říká, že vydrží, ale teta Luisa má pochybnosti. Dan ještě nikdy předtím nebyl v podobné situaci, a nemůže to vědět. Projevy soustrasti jeho přátel a příbuzných mu jen obracejí nůž v ráně. Jak může vědět, že vydrží?“

„Ale já si přesto myslím, že on to opravdu vydrží,“ prohlásila Della Streetová. „Právě v takhle těžkých situacích se zakaluje charakter.“

„To říkáte jen proto, abyste sama neztratila kuráž,“ řekl Mason. „Ten chlapec je jako na skřipci. Ať chce nebo nechce, důkazy na něho mají vliv. Žena, kterou miluje, se pokusila den před svatbou osvobodit od člověka, který jí dával nejen peníze, ale i jistý pocit bezpečnosti.“

„Šéfe, nic naplat, vy se potřebujete najíst.“

Mason přešel k psacímu, stolu. „Podívejte se na tyhle fotografie,“ řekl. „A co to dalo Drakovi práce se sehnat! Jsou to policejní fotografie mrtvoly na zemi, sklenice na stole, převrhnuté židle, polorozevřených novin u křesla – byt stejně tuctový, jako byl špinavý účel, ke kterému sloužil. A někde na těchhle snímcích musím najít stopu, která by prokázala nevinu ženy, a to nejen její nevinu na zločinu vraždy, ale také její nevinu na zločinu nevěry na muži, kterého miluje.“

Mason se sklonil nad stolem, vzal do ruky lupu a znovu a znovu prohlížel snímky. „Sakra, Dello,“ řekl, „někde to tu musí být. Tady je ta sklenice na stole se zbytkem whisky a sodovky a otisky prstů Fay Allisonové. A tady je ten neomalený žert, jak někdo otiskl namalované rty Clementsovi na čelo.“

„Z čehož lze soudit, že těsně před smrtí s ním byla nějaká žena?“

„To z toho neplyne. Máme tu však přesný otisk něčích rtů. Clements sám neměl žádnou stopu rtěnky na rtech, jen na tom čele. Nějaký zvlášť prohnaný muž si mohl nalíčit rty a přitisknout je Clementsovi na čelo v okamžiku, kdy jed zapůsobil, a tak odvést podezření jinam. Není to vyloučeno, když ten muž věděl, že Clements mívá často dámskou návštěvu.

Ta stopa tak jasně navozuje ženu, že je to až podezřelé. Potřebuji prostě něco, z čeho bychom mohli vyjít. Kdybychom alespoň měli víc času!“

Della Streetová přistoupila ke stolu a řekla: „Nechte toho a pojďte se najíst. Povíme si to při večeři.“

„Copak vy jste nevečeřela?“

Della se usmála a zavrtěla hlavou. „Věděla jsem, že pracujete, a že když vás někdo nevysvobodí, budete tady takhle chodit po pokoji do tří hodin ráno. Co zjistil Paul Drake?“

Della sebrala rozházené listy papíru, srovnala je na hromádku a položila na ně těžítko. „Pojďte, šéfe.“

Mason jí odpověděl na otázku, teprve když se po blahodárné večeři pohodlněji usadil na pohovce v boxu jejich oblíbené restaurace. Odsunul talíř s troskami mohutného bifteku, nalil sobě i Delle kávu a řekl: „Drake toho moc nezjistil – jen něco z minulosti.“

„Například?“

Mason řekl mrzutě: „Stará písnička. Clementsovo manželství bylo výsledkem jeho strhující vůle, a Marlina, jeho manželka, této vůli podlehla. Neuvědomila si ovšem; že až ji Clements legálně zařadí do svého inventáře, obrátí tuto svou lačnou a útočnou houževnatost k získání dalších objektů, po kterých touží. A tak zůstala Marlina brzy ponechána sama sobě.“

„A co dál?“

„Dál,“ řekl Mason, „Carver Clements obrátil svůj zájem jinam. Já jsem přesvědčen, Dello, že máme jen jediný fakt, na němž můžeme stavět – a to, že Clements neměl u sebe klíč.

Pamatujete si, jak jsme potkali na chodbě ty čtyři lidi. Ti se museli nějak dostat do domu. Nezapomínejte, že domovní dveře byly zamčené. Kterýkoli nájemník je mohl otevřít stisknutím knoflíku přímo ze svého bytu. Ale když to žádný nájemník neudělal, museli ti čtyři mít klíč, aby se dostali dovnitř. – A oni se dovnitř dostali. Jak? Ať teď říkají cokoli, jeden z nich měl klíč.“

„Ten klíč, co chybí?“

„To právě musíme zjistit.“

„A co vypovídali ti čtyři na policii?“

„To nevím. Policie jim zarazila řeč. Musím jednoho z nich dostat na lavici svědků a do křížového výslechu. Pak alespoň budeme mít nějaký výchozí bod.“

„To znamená, že budeme žádat okamžité přelíčení a půjdeme do toho naslepo?“

„Tak nějak to vypadá.“

„Ten klíč, který jsme našli v kabelce Fay Allisonové – je to ten, který chybí?“

„Možná. Jestliže je to tak, Fay buď s Clementsem žila, anebo jí někdo musel klíč podstrčit. A když jí ho někdo podstrčil, musíme zjistit, jak se to stalo a kdo to udělal. Já se kloním k názoru, že Clements musel v okamžiku vraždy mít klíč u sebe. A před příchodem policie klíč zmizel. Toto je jediná významná indicie, z níž musíme vycházet.“

Della Streetová zavrtěla hlavou. „Tohle je na mě trochu složité, ale vy to snad nějak rozpletete.“

Mason si zapálil cigaretu. „Jindy bych se snažil získat čas, ale v tomto případě se obávám, že čas pracuje proti nám. Musíme vystoupit u soudu naprosto suverénně a vytáhnout obrovského králíka z malinkého cylindru.“

Della se usmála. „Ale kde toho králíka vezmeme?“

„U nás v kanceláři,“ řekl Mason. „Budeme tam tak dlouho koukat do těch fotografií a hledat stopy, až…“ Mason náhle zpozorněl.

„Co je, šéfe?“

„Něco mě napadlo. Ta sklenice na stole v čísle 702 – bylo v ní jen docela málo whisky se sodovkou, tak nejvýš na dvě lžičky.“

„A co z toho?“ otázala se Della.

„Vzpomeňte si, Dello, co se stane, když se dopije sklenice whisky se sodovkou.“

„Vždycky tam něco zůstane. Tekutina steče po stěnách prázdné sklenice a usadí se na dně.“

Mason zavrtěl hlavou. Oči mu zářily. „Ve sklenici zbudou kostky ledu,“ řekl, „a ty po chvilce roztají a zůstane po nich asi tak na palec vody.“

Jeho vzrušení se přeneslo na Dellu. „A v té druhé sklenici nebyl žádný led.“

„Nebyl ani v Clementsově sklenici, ačkoli na stole stála nádoba s ledem. Pojďte, Dello, teď si ty fotografie teprve pořádně prohlédneme.“

Soudce Randolph Jordan vystoupil na pódium a zaklepal na stůl, aby zjednal ticho.

„Případ Stát Kalifornie kontra Fay Allisonová.“

„Obhajoba je přítomna,“ řekl Mason.

„Žalobce je přítomen,“ pronesl Stewart Linn, jeden z nejschopnějších náměstků státního zástupce; byl to muž ocelového pohledu, přímo encyklopedicky rozsáhlých právnických znalostí, chladnokrevně neúprosný jako ocelová past.

Linn dobře znal pohotovost svého protivníka, a přistupoval k němu s ostražitostí boxera, který má před sebou šampióna těžké váhy.

„Předvolejte doktora Charlese Keena,“ řekl Linn.

Dr. Keene vystoupil, představil se jako lékař a chirurg s dlouholetou zkušeností v oboru pitvy, a zejména pitvy soudní.

„Měl jste dne desátého tohoto měsíce příležitost prozkoumat tělo mrtvého muže v bytě číslo 702 v Mandrake Arms?“

„Ano.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Přibližně ve dvě hodiny ráno.“

„A co jste zjistil?“

„Zjistil jsem, že jde o tělo muže asi padesátiletého, silnější postavy a s lysou hlavou, ale jinak na svůj věk zachovalého. Ležel na zemi, hlavou ke dveřím, nohy směřovaly k opačnému konci místnosti, levou ruku měl skrčenou pod sebou, pravou ruku nataženou od těla a levá tvář spočívala na koberci. Byl mrtev již několik hodin. Podle mého odhadu nastala smrt někdy mezi sedmou a devátou hodinou večer. Blíže dobu smrti nemohu určit, ale mohu odpřísáhnout, že nastala v časovém rozmezí, které jsem uvedl.“

„A zjistil jste příčinu smrti?“

„Ne, tehdy jsem ji nezjistil. To jsem učinil až později.“

„A co bylo příčinou smrti?“‚

„Smrt nastala následkem otravy kyanidem draselným.“

„Zaujalo vás něco na vzhledu mrtvého?“

„Muž měl na horní části čela červenou skvrnu, kterou zřejmě způsobil dotek silně nalíčených a mírně sešpulených rtů, jako kdyby ho byla nějaká žena políbila na rozloučenou.“

„Svědek je k dispozici obhajobě,“ řekl Linn.

„Obhájce nemá žádných dotazů,“ odpověděl Mason.

„Předvolejte Benjamina Harlana,“ řekl Linn.

Benjamin Harlan, muž obrovité postavy, se představil jako odborník v daktyloskopii a identifikaci s dvacetiletou praxí.

Obratně volenými otázkami zopakoval s ním Linn celý průběh jeho pátrání na místě vraždy. Harlan nenašel žádné latentní daktyloskopické stopy na sklenici, kterou obžaloba označovala jako „smrtící sklenici“, což svědčí o tom, že sklenice byla pečlivě otřena. Zato na sklenici na stole, kterou obžaloba označovala jako „nastrčenou sklenici“, na kartáčku na zuby, na tubě s pastou a na řadě jiných předmětů daktyloskopické stopy zjištěny byly. Tyto latentní otisky jsou totožné s otisky prstů obžalované Fay Allisonové.

Harlan též identifikoval řadu fotografií, které pořídila policie a na nichž byla znázorněna poloha mrtvoly, zařízení místnosti, stůl, převrácená židle, takzvaná smrtící sklenice a takzvaná nastrčená sklenice na stole, nesoucí zcela nepochybně otisky prstů Fay Allisonové, láhev whisky, láhev sodovky, nádobu na led.

„Svědek je k dispozici obhajobě,“ pronesl Linn vítězně.

Mason řekl: „Vy tedy máte, pane Harlane, dvacetiletou praxi v oboru daktyloskopie?“

„Ano.“

„A slyšel jste výpověď doktora Keena o otisku rtů na čele mrtvého?“

„Ano.“

„Nemýlím-li se, tento otisk je vidět na snímku, který vám teď ukáži. Je to tak?“

„Ano, je na něm vidět. Ostatně já sám jsem pořídil snímek tohoto otisku z velmi malé vzdálenosti. Kdyby vás to zajímalo, mám tu s sebou kopii.“

„Velice by mě to zajímalo,“ řekl Mason. „Můžete mi tu kopii laskavě ukázat?“

Harlan vytáhl z aktovky snímek, na němž bylo vidět čelo mrtvého a na něm ostrý, do všech podrobností vykreslený otisk rtů.

„Kolikrát jeto zvětšeno?“ otázal se Mason.

„Je to ve skutečné velikosti,“ odpověděl Harlan. „Mám zvláštní dálkoměr, který mi umožňuje fotografovat předměty přesně ve skutečné velikosti.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „Prosím, aby tato fotografie byla zařazena jako důkaz.“

„Není námitek,“ řekl Linn.

„Nemýlím-li se, ty drobné vrásky, jak jsou patrny na této fotografii, jsou u jednotlivců právě tak odlišné jako závity a čáry na otiscích prstů, že ano?“

„Jak to myslíte?“

„Což neví každý odborník v oboru identifikace, že tyto drobné vrásky na lidských rtech jsou právě tak individuální jako kresby na otiscích prstů?“

„Každý to neví.“

„Ale je tomu tak?“

„Takže kdybychom změřili vzdálenost mezi čárkami, které jsou zachyceny na tomto snímku a které představují zvrásnění pokožky, mohli bychom stejně dobře identifikovat rty, které tento otisk způsobily, jako bychom identifikovali osobu, která by zanechala na čele mrtvého otisky prstů, je tomu tak?“

„Ano.“

„Vy jste zde vypovídal, že jste sňal daktyloskopické otisky obžalované a že jste je porovnal s otisky na sklenici.“

„Ano.“

„Pokusil jste se opatřit také otisk jejích rtů a porovnat jej s otiskem rtěnky na čele mrtvého?“

„Ne,“ řekl Harlan a nepokojně se zavrtěl.

„A proč ne?“

„Předně proto, pane Masone, že není všeobecně známo, že vrásky na rtech jsou u každé osoby odlišné.“

„Ale vám to známo bylo.“

„Ano.“

„A zkušenějším znalcům ve vašem oboru je to rovněž známo?“

„Ano.“

„Proč jste to tedy neudělal?“

Harlan pohlédl rozpačitě na Stewarta Linna.

„Nechť mi soud promine,“ řekl rychle Linn, který tento pohled ihned zachytil, „toto už není křížový výslech. Věc se dostala na vedlejší kolej. Vznáším námitku proti této otázce, protože je nepříslušná, irelevantní a bezpředmětná a nejde tu o skutečný křížový výslech.“

„Námitka se zamítá,“ pronesl soudce Jordan suše. „Odpovězte na otázku.“

Harlan si odkašlal. „Abych řekl pravdu, prostě jsem na to nepomyslel.“

„Tak na to pomyslete teď,“ řekl Mason. „Pořiďte ten otisk hned, tady na místě… Natřete si důkladně ústa rtěnkou, slečno Allisonová. Podíváme se, jak se vaše rty srovnávají s tím otiskem na čele mrtvého.“

„Nechť mi soud promine,“ namítl Linn zoufale, „ale toto přece není žádný křížový výslech! Když si pan Mason chce vyžádat pana Harlana za svědka pro tento důkaz, prosím; ale toto přece není žádný křížový výslech.“

„Lze to považovat za křížový výslech, pokud jde o Harlanovu kvalifikaci jakožto soudního znalce,“ rozhodl soudce Jordan.

„Ale, nechť soud promine – není to přílišné zabíhání do technických podrobností?“

„Vaše námitka byla sama rovněž vysoce technická,“ odsekl soudce Jordan. „Námitka se zamítá a mé rozhodnutí trvá. Pořiďte ten otisk, pane Harlane.“

Třesoucí se rukou si Fay Allisonová silně nalíčila rty. Pak vytáhla zrcátko a rtěnku koncem malíčku rozetřela.

„Prosím,“ řekl Mason Harlanovi, „teď si pořiďte otisk.“

Harlan vytáhl z aktovky list bílého papíru, přistoupil k lavici, na níž seděla obžalovaná vedle Masona, a přitiskl jí papír na rty. Pak si pečlivě prohlédl otisk na papíru.

„A nyní oba otisky porovnejte,“ řekl Mason Harlanovi, „a výsledek oznamte soudu.“

Harlan řekl: „Nemám zde sice potřebné zařízení pro mikroskopické porovnání, ale i při zběžném srovnání mohu podle zvrásnění rtů říct, že od těchto rtů otisk nepochází.“

„Děkuji vám,“ řekl Mason. „To je všechno.“

Soudce Jordan se otázal s živým zájmem: „Objevují se tyto vrásky, na rtech jen tehdy, když jsou mírné stažené, jako při polibku?“

„Nikoli, slavný soude, ty vrásky jsou stálé, jak lze zjistit ohledáním, ale když se rty sešpulí, jsou vrásky zřetelnější.“

„A tyto vrásky jsou u každého jiné?“

„Ano.“

„Takže vy jste nyní ochoten prohlásit před soudem, že přestože byly na sklenici a jiných předmětech nalezeny otisky prstů obžalované, nemohly její rty v žádném případě způsobit otisk na čele mrtvého?“

„Ano.“

„To je vše,“ řekl Jordan.

„Ovšem,“ namítl Linn, „skutečnost, že tu stopu polibku na čele mrtvého nezanechala obžalovaná, může být zcela bezvýznamná.

Clements byl možná zavražděn právě proto, že obžalovaná ten otisk na jeho čele uviděla. Otisky prstů jsou zcela dostačujícím důkazem, že obžalovaná v Clementsově bytě byla.“

„Soud dovede zhodnotit důkazy sám. Pokračujte v jednání,“ řekl soudce Jordan.

„Rád bych také upozornil soud,“ pokračoval Linn zlostně, „že otisk těch rtů mohl být záměrně podvržen, a to právě advokátem obžalované a jeho půvabnou a velice schopnou sekretářkou. Toto tvrzení chci nyní dokázat, a předvolávám Dona B. Ralstona.“

Ralston se na svědecké lavici tvářil, jako kdyby byl nejraději na míle daleko.

„Jmenujete se Don B. Ralston a bydlíte zde v městě na Creelmore Avenue v čísle 2935?“

„Ano.“

„A znal jste Carvera L. Clementse za jeho života?“

„Ano.“

„Z obchodního styku?“

„Ano.“

„A teď mi povězte: měl jste v úmyslu v noci – nebo spíše brzy ráno – desátého tohoto měsíce navštívit Carvera Clementse v jeho bytě číslo 702 v domě zvaném Mandrake Arms?“

„Ano.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Bylo to kolem… Zkrátka někdy mezi jednou a druhou ráno – asi tak v půl druhé.“

„Byl jste sám?“

„Nebyl.“

„Kdo byl s vámi?“

„Byl se mnou Richard P. Nolin, který je – nebo spíš byl – Clementsovým obchodním společníkem, Manley L. Ogden, který Clementsovi vyřizoval daňové věci, a slečna Vera Paysonová, moje – totiž naše společná přítelkyně.“

„Co se stalo, když jste došli ke Clementsovým dveřím?“

„Právě jsme vystoupili z výtahu, a viděli jsme, jak chodbou proti nám přicházejí dva lidé.“

Říkáte, že přicházeli ‚proti vám‘; myslíte tím směrem od bytu číslo 702?“

„Ano.“

„A kdo byli ti lidé?“

„Byl to pan Perry Mason a jeho sekretářka slečna Streetová.“

„Dostali jste se tehdy dovnitř do bytu číslo 702?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Právě jsem stiskl zvonek a zvnitř bylo slyšet, jak zvoní, když vtom se otevřely dveře protějšího bytu a nějaká paní si začala stěžovat, že nemůže spát, protože u těch dveří pořád někdo zvoní. Také nám řekla, že Clements tam má návštěvu – a tak jsme šli.“

„A nyní, slavný soude,“ řekl Stewart Linn, „nyní hodlám dokázat, že ta návštěva v Clementsově bytě, o níž ta paní mluvila, nebyl nikdo jiný než pan Mason a slečna Streetová. Že ti dva do Clementsova bytu skutečné vnikli a po jistou dobu tam zůstali sami s mrtvolou a s důkazy.“

„Prosím, dokažte to,“ řekl soudce Jordan.

„Okamžik,“ řekl Mason. „Než začnete, rád bych svědka vyslechl sám.“

„Prosím.“

„Pane Ralstone, když jste přijeli tehdy v noci před dům, byly domovní dveře zamčené?“

„Byly.“

„A co jste tedy udělal?“

„Nu, vyjeli jsme výtahem do sedmého…“

„To je jasné, ale já bych rád věděl, jak jste se dostali dovnitř? Jak jste se dostali do zamčeného domu? Měli jste snad klíč?“

„To ne.“

„Tak jak jste se dostali dovnitř?“

„No, vy jste nás přece pustil.“

„Já?“

„Ovšem, vy.“

„Abyste mi rozuměl,“ řekl Mason, „já teď nemám na mysli to, jak jsem vám otevřel, když jste se tam vraceli s policií. Mám na mysli to, jak jste se poprvé dostal dovnitř, tenkrát kolem druhé hodiny ráno, desátého tohoto měsíce.“

„Ale já jsem vám rozuměl docela dobře. Tehdy jste nás tam taky pustil vy.“

„Jak jste na tohle přišel?“

„Protože jste tehdy byl se svou sekretářkou v Clementsově bytě a…“

„A jak můžete vědět, zda jsem tam byl nebo nebyl?“

„Domyslel jsem si to. Potkali jsme vás hned nato, no jste z bytu vyšli a spěchali k výtahu.“

Mason řekl: „Mě nezajímají vaše domněnky. Já na vás chci, abyste mi řekl, jak jste se dostali do zamčeného domu.“

„Stiskli jsme tlačítko označené Clements a vy – nebo prostě někdo – stiskl v bytě knoflík, který samočinně otvírá domovní dveře. Jakmile se ozval bzučák, znamenalo to, že je odemčeno, a tak jsme otevřeli dveře a vešli dovnitř.“

„Aby bylo zcela jasno,“ řekl Mason. „Kdo stiskl tlačítko označené Clements?“

„Mám teď na mysli tlačítko na vnější straně domovních dveří.“

„Rozumím.“

„Tak vy jste stiskl tlačítko a čekal jste, až se ozve bzučák na znamení toho, že jsou dveře odemčené?“

„Ano.“

„Jak dlouho jste čekal?“

„Nejvýš vteřinu nebo dvě.“

Mason řekl: „Ještě poslední otázku: Když jste vešli do domu, jeli jste hned nahoru?“

„No… my jsme… totiž ne hned. Chvilku jsme se zdrželi dole v hale a domlouvali jsme se, jaký poker budeme hrát. Slečna Paysonová totiž minule prohrála při takovém divokém pokeru, kdy rozdávající má právo diktovat si podle svého, jakou hru chce hrát, třeba že jednooký spodek bere všechno a tak.“

„Jak dlouho jste se radili?“

„No, asi tak pět minut.“

„A pak jste jeli rovnou nahoru?“

„Ano.“

„Byl výtah dole?“

„Ne, stál někde v hořejším patře. Pamatuji, že jsem stiskl přivolávač a že to chvíli trvalo, než sjel dolů.“

„To je všechno,“ řekl Mason.

Della ho zatahala za rukáv a zašeptala: „To se ho nezeptáte na ten klíč?“

„Ještě ne,“ odtušil Mason a v očích se mu vítězoslavně zablesklo. „Teď už vím, jak to bylo, Dello. Když budeme mít jen trochu štěstí, máme to doma. Předně musí dokázat, že jsme v tom bytě my dva byli.“

Linn řekl: „Nyní předvolávám slečnu Shirley Tannerovou.“

Mladá žena, která vystoupila na lavici svědků, lišila se velice od oné rozcuchané a nervózní osoby, která se osopila na Masona a Dellu, když zvonili u bytu číslo 702.

„Jmenujete se Shirley Tannerová a bydlíte v bytě číslo 701 v Mandrake Arms?“

„Ano.“

Shirley Tannerová se usmála a řekla: „Ne dlouho. Tři neděle jsem hledala byt, až osmého odpoledne jsem získala podnájem bytu č. 701. Nastěhovala jsem se tam devátého, a jistě pochopíte, proč jsem byla tehdy tak unavená a málem hysterická.“

„Trpíte nespavostí?“

„Ano.“

„Zažila jste časně ráno desátého něco, co vás rozzlobilo v souvislosti se zvonkem u protějšího bytu?“

„To rozhodně.“

„Povězte nám přesné, co se stalo.“

„Užívám občas prášky pro spaní, ale tehdy jsem byla na tom s nervy tak špatně, že ty prášky nezabraly. Celý den jsem rozbalovala své věci, a byla jsem duševně i tělesně tak vyčerpaná, že jsem nemohla usnout. A právě, když se mi zdálo, že nakonec přece jen usnu, probudil mě zvonek u protějších dveří. Někdo tam zvonil a zvonil, že jsem myslela, že se zblázním.“

„Nu, a co jste tedy udělala?“ otázal se Linn.

„Nakonec jsem to nevydržela, vstala jsem, hodila přes sebe župan a vyběhla ze dveří. Strašně mě dopálilo, že může někdo tak pozdě v noci dělat takový rámus. To víte, v těchhle domech nejsou zdi zvukotěsné, a k tomu jsem měla otevřený větrák nade dveřmi do bytu a v čísle 702 byl větrák taky otevřený. A pak jsem na sebe dostala zlost, že se tak rozčiluju. Věděla jsem, že už neusnu, a tak jsem nejdřív zůstala ležet, a připadalo mi to jako věčnost, než jsem se oblékla a otevřela ty dveře.“

Linn se usmál: „A tomu říkáte, že jste vyběhla ven?“

„Ano, vyběhla.“

„A co jste uviděla?“

„Před protějšími dveřmi stáli dva lidé.“

„Věděla jste, kdo to je?“

„Tehdy ne, ale teď už to vím.“

„A kdo to byl?“

Shirley Tannerová ukázala dramatickým gestem na Perryho Masona. „Byl to pan Perry Mason a ta slečna – prý je to jeho sekretářka – co sedí vedle něho – ne, nemyslím obžalovanou, ale tu z druhé strany.“

„Slečna Della Streetová,“ řekl Mason a uklonil se.

„Děkuji,“ řekla svědkyně.

„A co tam ti dva dělali?“ otázal se Linn.

„Viděla jsem je, jak vcházejí do bytu.“

„A viděla jste, jak tam vešli – myslím, jak si otevřeli dveře?“

„Asi klíčem. Pan Mason právě otvíral a já…“

„Žádné dohady, prosím,“ přerušil ji Linn. „Viděla jste skutečně, jak si Mason otvírá klíčem?“

„To jsem neviděla, ale slyšela jsem to.“

„Jak to myslíte?“

„Když jsem otvírala dveře na chodbu, zaslechla jsem takové kovové cvaknutí, jako když se zasunuje klíč do zámku. A pak, když jsem otevřela úplně, viděla jsem pana Masona, jak vchází do čísla 702.“

„Ale vy se domníváte, že měl klíč, jen podle toho kovového cvaknutí, které jste zaslechla?“

„Ano, a podle cvaknutí zámku…“

„Oslovila jste pana Masona a slečnu Streetovou?“

„To bych řekla! A pak jsem přibouchla dveře a šla jsem si zase lehnout a pokoušela jsem se usnout. Ale to už jsem byla tak rozčilená, že jsem nevydržela se zavřenýma očima.“

„A co bylo dál?“

„Potom, když jsem se pokoušela znovu usnout – snad to bylo pár vteřin nato –, jsem uslyšela ten zvonek znovu. A to už jsem toho měla opravdu dost.“

„A co jste udělala?“

„Otevřela jsem dveře a řekla jsem jim, co si o nich myslím.“

„Jim?“ otázal se Linn, aby ji pobídl.

„Byli čtyři. Pan Ralston, co před chvíli svědčil, ještě s dvěma a s nějakou paní. Stáli u dveří a zvonili jako blázni, a tak jsem jim řekla, že si opravdu vybrali hezkou dobu na návštěvy a na ten kravál a že ten pán naproti tam beztak má návštěvu a nejde jim asi otevřít, protože nechce.“

„Viděla jste tehdy na chodbě pana Masona a slečnu Streetovou?“

„Ne, neviděla. Já jsem dveře jen pootevřela, tak, abych viděla na protější dveře, do čísla 702.“

„Děkuji vám,“ řekl Linn. „A teď mi povězte: viděla jste určitě pana Masona a slečnu Streetovou vcházet do těch dveří?“

„Viděla.“

„A zavřeli je za sebou?“

„Zavřeli.“

„Svědek je k dispozici obhajobě,“ pronesl Linn vítězoslavně.

Mason vytáhl z kapsy zápisník, přistoupil k Shirley Tannerové a řekl: „Slečno Tannerová, víte to zcela určitě, že jste slyšela rachocení klíče v zámku?“

„Zcela určitě.“

„Byl jsem k vám přitom obrácen zády?“

„Když jsem otevřela, stál jste zády ke mně. Ale když jste vcházel, viděla jsem vám do obličeje. To jste se ohlédl a podíval jste se na mě.“

„Prosím, obžaloba je ochotna přiznat,“ řekl Linn přehnaně unaveným tónem, „že svědkyně neviděla panu Masonovi skrz záda. Můj učený pan kolega držel možná klíč v zubech.“

„Děkuji,“ řekl Mason svědkyni a obrátil se k Linnovi. Náhle však učinil krok kupředu a vší silou přitiskl Shirley Tannerové otevřený zápisník na rty.

Svědkyně vykřikla a uskočila.

Linn vyletěl ze svého místa: „Co to děláte?“ zařval.

Soudce Jordan zaklepal kladívkem: „Pane Masone?“ napomenul advokáta. „Toto je urážka soudu!“

Mason řekl: „Dovolte, prosím, abych své jednání vysvětlil. Obžaloba sňala otisky rtů mé klientky. Domnívám se, že i já mám právo vzít otisk rtů této svědkyně. V případě, že se mýlím, upřímně přiznám, že jsem se dopustil urážky soudu, ale rád bych tento otisk rtů Shirley Tannerové odevzdal soudnímu znalci Harlanovi s prosbou, aby mi řekl, není-li tento otisk totožný s otiskem rtů na čele mrtvého Carvera L. Clementse.“

V soudní síni se rozhostilo napjaté ticho.

Mason podal zápisník Benjaminu Harlanovi.

Ze svědecké lavice se ozval zděšený výkřik. Shirley Tannerová se pokoušela vstát. Oči měla vytřeštěné, obličej popelavý.

Ale nevstala. Kolena se pod ní podlomila. Pokusila se zachytit a zhroutila se na zem…

Teprve když byl v soudní síni obnoven klid, vytasil se Perry Mason se svou další bombou.

„Slavný soude,“ řekl, „buď je Fay Allisonová vinna, nebo nevinna. Je-li nevinna, pak někdo zfalšoval důkazy, aby svědčily proti ní. A když někdo důkazy zfalšoval, existuje jen jedna osoba, která měla přístup do bytu obžalované, jediná osoba, která mohla přenést sklenici, kartáček na zuby a zubní pastu Fay Allisonové z jednoho bytu do druhého, jediná osoba, která mohla přenést její šatstvo, označené tak, aby nemohlo být pochyby, že patří obžalované… Žádám, aby byla předvolána Anita Bonsalová.“

Nastal okamžik ticha.

Anita Bonsalová měla náhle pocit, že z ní někdo jediným pohybem před celým sálem strhl šaty. Před chvilkou tu ještě klidně seděla a snažila se sledovat rychlý sled událostí, a najednou se všechny oči obrátily k ní a zabodly se do ní.

V náhlém záchvatu paniky udělala Anita to nejhorší, co vůbec mohla udělat: dala se na útěk.

Ale byli ji v patách, lidská vlna se hnala za ni, puzena masovým pudem lapit to, co prchá.

Anita se vrhla ke schodišti, klopýtavě po něm seběhla a octla se na další chodbě soudní budovy. Rozběhla se tou chodbou v zoufalé naději, že nalezne další schody. Ale nenašla je.

Uviděla spásu v otevřeném výtahu a skočila do kabiny: „Nač ten spěch?“ otázal se zřízenec.

Do Anitina vytřeštěného vědomí se počaly po kouskách vracet stopy zdravého rozumu. „Začíná mi přelíčení, teď mě volali,“ řekla, „zavezte mě do…“

„Já vím,“ usmál se zřízenec, „třetí patro, rozvodové řízení.“

Výtah měkce zastavil ve třetím patře. „Tudy doleva,“ řekl zřízenec, „dveře číslo dvanáct.“

Anitin mozek počal opět fungovat. Usmála se na zřízence a rychle vykročila doleva. Otevřela dveře a vstoupila do poloprázdné soudní síně. Prošla chodbičkou mezi sedadly a klidně se usadila asi v polovině sálu.

Nyní ji halil plášť anonymity. Jen její zrychlený dech a bouřlivý tep prozrazovaly, že je štvanou zvěří, po níž slídí celý zástup.

Vítězný úsměv na její tváří však počal po chvíli blednout.

Náhle jí projelo bolestné vědomí, co vlastně udělala. Přiznala svou vinu. I kdyby teď utekla na konec světa, vina jí bude vždy v patách.

Perry Mason sice dokázal, že ona Clementse nezavraždila, ale zároveň dokázal, že udělala něco, co je v očích všech lidí daleko horší. Zradila svou přítelkyni. Pokusila se zničit její pověst. A pokusila se ji zavraždit smrtelnou dávkou prášků.

Co všechno z toho by byl Mason mohl dokázat? To Anita nemohla vědět. Jenže teď už nemusí Mason nic dokazovat. Tím, že utekla, dala mu do ruky všechny potřebné důkazy. Teď musí zmizet, ale to nebude lehké. Do večera budou všechny první stránky novin hýřit jejími fotografiemi…

V soudní síni, nyní téměř liduprázdné, až na hlouček policistů, Mason tichým hlasem kladl otázky Shirley Tannerové. Veškerá energie z ní vyprchala, byla bezvládná jako kus hadru. Slyšela vlastní hlas, jak odpovídá na naléhavé bzučení Masonových otázek.

„Věděla jste o tom, že Clements si najal ten byt?… Věděla, viďte, a proto jste byla ochotna za ten podnájem zaplatit tak vysokou cenu… To jste Clementsovi nevěřila a chtěla jste ho špehovat?“

„Ano,“ řekla Shirley sotva slyšitelně, ačkoli soudní zapisovatel, který stál vedle ní, zřejmě stačil zachytit všechno, co říkala. „A pak jste přišla na to, že Clements má ještě jinou milenku – na všechny ty jeho řeči, jako by jen čekal na rozvod, byly jen vnadidlo, na které jste se nachytala… A to byla pro vás těžká rána.“

Shirley opět přisvědčila. Už neměla sílu si vymýšlet nějaké lži.

„Udělala jste chybu, že jste se do něho opravdu zamilovala,“ pokračoval Mason. „Vám nešlo o jeho peníze – a tak jste ho otrávila, jak jste to udělala, Shirley?“

Shirley řekla: „Nasypala jsem jed do sklenice s whisky a šla jsem za ním. Carver nesnášel, abych něco pila, protože když se napiju, nevím, co dělám, a on se bál, abych neprovedla nějakou hloupost. A tak jsem s tou sklenicí v ruce u něho zazvonila, a když mi otevřel, pitomě jsem se usmála, jako když mám špičku, a řekla jsem; ‚Ahoj, miláčku. Přivítej svou novou sousedku!‘ A dělala jsem, jako když se chci napít.

Carver udělal přesně to, co jsem čekala. Rozzlobil se a řekl: ‚Zatracená ženská, necháš toho? Už jsem řekl, že já piju za nás oba.‘ A vytrhl mi sklenici z ruky a obrátil ji do sebe.“

„A dál?“ pobídl ji Mason.

„Nejdřív nic,“ odpověděla Shirley Tannerová. „Carver si se šel zase sednout do křesla. Já jsem se nad ním sklonila a políbila ho na čelo. On se na mě podíval, zamračil se a najednou vyskočil a chtěl běžet ke dveřím, ale klopýtl a upadl a zůstal ležet.“

„A co jste udělala vy?“

„Vzala jsem mu z kapsy klíč od bytu, abych se tam mohla později vrátit a trochu to tam upravit a odnést si tu sklenici. On ještě nebyl mrtvý, a já jsem se tam s ním bála zůstat…“

Mason přikývl. „Tak jste šla domu a chvíli jste čekala, až to budete moci v klidu provést, ale pak jste se k tomu nedostala, protože mezitím tam přišla Anita Bonsalová.“

Shirley přisvědčila a řekla: „Ona měla klíč. Já jsem ovšem myslila, že bude hned volat policii, a když zase odešla, bála jsem se tam jít, aby mě tam nenašli. Ale pak jsem si najednou uvědomila, že žádná policie nepřijde. To už bylo po půlnoci.“

„A tak jste se tam vrátila. Byla jste uvnitř, když Ralston zazvonil. A vy jste to byla…“

„Ano,“ řekla. „Převlékla jsem se do pyžama a županu a rozcuchala jsem si vlasy a vrátila jsem se tam. Kdyby mě tam byl někdo zastihl, chtěla jsem se vymluvit, že jsem slyšela, jak odtamtud někdo utíká a že jsem vykoukla na chodbu a viděla otevřené dveře a šla se podívat, co se stalo.“

„Dobře, tohle jste chtěla říct, ale jak to bylo doopravdy?“ otázal se Mason:

„Setřela jsem všechny otisky s té sklenice na zemi. A pak někdo zazvonil u domovních dveří.“

„A co jste udělala?“

„Já jsem totiž právě zjistila, že tam někdo zfalšoval důkazy přesně tak, jak jsem to chtěla sama udělat. Na stole stála láhev whisky, sodovka a nádoba s ledem…“

„A dál?“

„Byla jsem tak rozčilená, že jsem stiskla knoflík k domovním dveřím. A utekla jsem domů, ale sotva jsem za sebou zavřela, zastavil v našem patře výtah. To mi bylo divné, protože ten, co zvonil, nemohl tak rychle vyjet nahoru. Čekala jsem, co bude dál, a slyšela jsem vás dva. A když jste začali naproti zvonit, otevřela jsem a chtěla jsem vás zahnat, ale to vy už jste vcházeli dovnitř – tak jsem si musela vymyslet záminku, že jste mě tím zvoněním probudili. Pak jsem přivřela dveře a čekala jsem za nimi. Když ti čtyři pak vyjeli nahoru, myslela jsem, že vy dva jste pořád ještě uvnitř, a byla jsem zvědavá, co se stane.“

„Jak dlouho jste ho znala?“ otázal se Mason.

Shirley řekla s povzdechem: „Měla jsem ho ráda. Tenkrát se právě rozešel se ženou a chtěl si mě vzít. Kdy začal chodit s tou druhou, nevím. Ale něco jsem vytušila, a když jsem jednou měla náhodou čas mu prohledat kapsy, našla jsem klíč označený č. 702, Mandrake Arms. To už jsem si byla jistá, ale chtěla jsem si to potvrdit. Zjistila jsem si, kdo bydlí v čísle 701, a nabídla jsem mu za podnájem tak vysokou cenu, že neodolal.

Nastěhovala jsem se a hlídala jsem jeho dveře. Večer přišla ta bruneta a otevřela si vlastním klíčem. Vyšla jsem tiše na chodbu a poslouchala jsem za dveřmi. Slyšela jsem, jak jí říká totéž, co už říkal tolikrát mně, a začala jsem ho strašně nenávidět. A tak jsem ho zabila – a teď mě máte.“

Mason se obrátil k Stewartu Linnovi a řekl: „Tak vidíte, mladý muži. Tady máte skutečného vraha, ale patrně vám to žádná porota neuzná za víc než za zabití.“

Značně zkroušený Linn se otázal: „Můžete mi prozradit, pane Masone, jak jste na tohle všechno přišel?“

Mason řekl: „Chyběl Clementsův klíč. Bylo mi jasné, že ho původně měl u sebe, jinak by se nebyl dostal do bytu. Proto mu ho dusil z kapsy vytáhnout vrah. Proč? Aby se tam mohl – nebo mohla – ještě vrátit. A jestliže Ralston nelhal, znamenalo to, že když on zvonil z ulice, někdo v tom bytě musel být – někdo, kdo mu otevřel zmáčknutím tlačítka. A kam se ten někdo poděl? Já jsem byl na té chodbě několik vteřin po tom, co Ralston zvonil z ulice. Ale neviděl jsem nikoho z bytu vycházet. Ten, kdo Ralstonovi otevřel, musel se zřejmě uchýlit někam do sousedního bytu.

Když jsem zjistil, že si protější byt právě najala hezká slečna, odpověď byla jasná a bylo po záhadě.“

Stewart Linn zamyšleně pokyvoval hlavou. „Ano, to všechno souhlasí,“ řekl.

Mason vzal aktovku a usmál se na Dellu Streetovou: „Pojďte, Dello, vyzvedneme Fay Allisonovou a…“ Když uviděl tvář Fay Allisonové, zarazil se a řekl: „Kam se poděla vaše růž?“

Pak se podíval na Dana. Stál vedle Fay a přes obličej a ústa měl širokou rudou šmouhu… Ta rudá skvrna na Danově tváři, kam mu Fay přitiskla rty, které si na Masonův pokyn nalíčila, působila v té vážné chvíli vskutku nevhodně.

V nižších patrech se dav zvědavců hnal jako smečka po stopě Anity Bonsalové. V soudní síni se dlouhé rameno spravedlnosti chopilo Shirley Tannerové, a uprostřed této tragické mašinérie navázal milostný příběh Fay a Dana tam, kde přestal…

Teprve kladívko soudce Randolpha Jordana je vrátilo drsné realitě soudního dvora.

„Soud,“ pronesl soudce Jordan, „upouští od obžaloby Fay Allisonové. Soud žádá, aby byla zatčena Shirley Tannerová, a navrhuje žalobci, aby zahájil řízení proti Anitě Bonsalové na podkladě obvinění, jaké uzná úřad státního zástupce za vhodné. Současně soud vyslovuje své upřímné politování obžalované Allisonové. Soudce pak osobně blahopřeje Perrymu Masonovi ke skvělému rozřešení případu.“

Přísné oči soudce Jordana spočinuly na okamžik na červené šmouze na tváři Danna Grovera. Na soudcových rtech se objevil letmý úsměv.

Kladívko znovu dopadlo.

„Přelíčení je skončeno,“ prohlásil soudce Randolph Jordan.

Carter Dickson

Carter Dickson (pseudonym) a John Dickson Carr (*1905, skutečné jméno) je jeden a týž autor; pod oběma jmény vydal řadu dobrých detektivek. Autor je Američan věkové i literární generace Elleryho Queena, ale oblíbil si do té míry; Anglii, že píše výlučně detektivky anglické – někdy angličtější než autoři angličtí. Psát začal v třicátých létech pod vlastním jménem. Jeho prvním hrdinou byl trochu přepjatý Francouz Bencolin, jehož dobrodružství se často pohybovala v poloze běžných „wallaceovek“. Autor sám s ním zřejmě nebyl spokojen, protože jej brzy zanechal osudu a stvořil – stále ještě pod svým jménem – daleko sympatičtější postavu dr. Gideona Fella, masivního a výstředního profesora oxfordské univerzity, který občas řeší kriminální případy pro intelektuální vyražení; je to dokonalý amatér, neboť není přírodovědec, nýbrž humanista. Téměř současně vytvořilo však autorovo druhé ego – Carter Dickson – další postavu, která je patrně ze všech detektivů nejzdařilejší a nejúspěšnější: je to sir Henry Merrivale, vždy originál a bouřlivák, poslední baronet starobylého rodu, a přitom krobián a milovník vulgárního amerického slangu, nepostradatelná hlavy britské tajné služby, a přitom věčný uličník a samolibý dětina, trochu Falstaff a trochu Winston Churchill. Další řada dobrých detektivek J.D.Carra nemá vůbec žádného vyhraněného detektiva. Ale všechny jeho dobré knihy mají vždy jednu vynikající vlastnost: neutuchající humor, který se někdy stupňuje v neodolatelnou a osvěžující burlesku.

Je škoda, že hlavní hrdinové tohoto autora vystupují jen v delších historiích; náš výběr musel proto sáhnout ještě k dalšímu a méně známému a barvitému jeho detektivovi, plukovníku Marchovi, jemuž Carter Dickson věnoval v r. 1940 jednu sbírku povídek pod názvem „Oddělení podivných stížností“.

20. Vražda v neexistujícím pokoji

Muzika hrála a celý svět se smál; ale to vše se dálo pouze v hlavě a srdci Ronalda Denhama. Usmíval se od ucha k uchu na hlídače aut před klubem Regency, když mu pomáhal do taxíku. Usmíval se od ucha k uchu na taxíkáře. Usmíval se od ucha k uchu na nočního vrátného, který mu z taxíku pomáhal před domem v Sloane Street, a pociťoval přitom neodolatelnou touhu rozdávat bankovky na potkání.

Ronald Denham by byl ovšem rozhořčeně odmítl tvrzení, že toho snad trochu moc vypil. Bylo sice pravda, že se zúčastnil zdařilého mládeneckého večírku na oslavu příští svatby Jimmyho Belchestera, ale byl by se zapřísahal, že jeho povznesená nálada je původu ryze duchovního a že ostatně dokázal svou dokonalou střídmost už tím, že opustil společnost v okamžiku, kdy řada hostí dosud neodešla.

Jak zdůraznil v přípitku, který pronesl, i on se měl za měsíc ženit. Jeho nastávající se jmenovala slečna Bruceová. A Anita bydlela v témž domě a v témž patře jako on. Toto pomyšlení ho cestou domů zvlášť hřálo. Jak se to v podobné náladě stává mnohým z nás, cítil Denham neodolatelné nutkání někoho v noci vzbudit a dát se s ním do řeči, Napadlo ho, že by mohl vzbudit Anitu. Ale jeho lepší já zvítězilo. Ronald tento nápad zavrhl a připadal si jako světec. Neprobudí ani Toma Evanse, svého spolubydlícího – ačkoli tento spořádaný mladý muž obvykle pracoval ve svém podniku tak dlouho do noci, že se vracel domů ještě později než on, Denham.

Tedy několik minut před půlnoci vplul Denham do haly Medicejského paláce. Noční vrátný Pearson ho doprovodil k výtahu.

„Všechno v pořádku?“ otázal se Pearson teatrálním šepotem.

Denham ho ujistil že je všechno v pořádku a že on, Pearson, je ohromný chlap.

„Ale… zpívat se vám nechce, že ne?“ otázal se Pearson poněkud znepokojeně.

„A vidíš, kamaráde,“ řekl Denham, který na to dosud nepomyslel, „to je nápad! Ty máš vůbec báječné nápady, kamaráde. Ale nic neslušného, víš, zazpíváme si něco takového povznášejícího, jako třeba…“

„Podívejte se, pane Denhame,“ domlouval mu Pearson, „já být vámi, tak bych to nedělal. On je totiž doma, víte? Mysleli jsme, že pojede na týden do Manchesteru, ale on si to rozmyslel. A tak je teď doma.“

Obávaná osoba, o níž se Pearson zmínil, byl neomezený vládce Medicejského paláce, Celliniho paláce, Bourbonského paláce a půl tuctu dalších obrovských lidských úlů. Sir Rufus Armingdale, bytový král, nejen plnil Londýn zařízenými byty, které skutečně poskytovaly maximální přepych za mírné ceny: projevoval i hrdost nad vlastním zbožím tím, že v nich sám bydlel.

„Já nepotřebuji žádné přepychové apartmá,“ říkával důrazně mávaje pěstí, „žádné zámky v Surrey nebo celý barák na Park Lane. Mně stačí obyčejný byt; a dokonce to ani nemusí být ten nejdražší. Tam je mi nejlíp, a tam mě taky najdete.“

Vzhledem ke všem vymoženostem, které Armingdale ve svých Bytových podnicích poskytoval, nikdo si příliš nestěžoval na jeho despotické zákony. Ani si nikdo nemohl stěžovat na okolnost, že všechny byty v každém domě jsou zařízeny přesně stejně a že nábytek musí zůstat přesně tak, jak jej Rufus Armingdale rozestavil. Medicejský palác byl zařízen ve slohu renesančním, kdežto Bourbonský palác ve slohu Ludvíka XV.: každý dům byl jako věž složená z přepychových buněk, které se od sebe lišily jen nějakým ozdobným předmětem na stole nebo obrazem na zdi.

Armingdalovy nájemní smlouvy dokonce nedovolovaly nájemníkům věšet si vlastní obrazy. Vzhledem k tomu, že sir Rufus byl sám sběratelem uměleckých předmětů a že byl nejednou fotografován ve svém bytě se svým oblíbeným Greuzem nebo Corotem, vzbuzovalo toto nařízení jistou nevoli. Ale z toho si sir Rufus Armingdale málo dělal. Komu se jeho byty nelíbí, ať jde jinam. Byl to muž pevných zásad.

Jinak by se ovšem Ronaldu Denhamovi nebyla mohla ta nemilá věc přihodit. Vrátit se domů z mládeneckého večírku; uznal Pearsonovu námitku ohledně zpěvu; vyjel výtahem do druhého patra a vešel do dveří, jež mu šampaňské označilo za jeho vlastní.

Je zcela jisto, že vystoupil v druhém patře. Pearson ho viděl stisknout správný knoflík. Ale dál už jisto není nic, protože chodba v druhém patře byla temná. Denham otevřel dveře – ať už se jeho vlastní klíč hodil k zámku, nebo ať byly otevřené – a byl rád, že je konečně doma.

Trochu se mu také točila hlava. Octl se v malé předsíni, kde svítila všechna světla. Po chvilce patrně přešel do obývacího pokoje, protože zjistil, že sedí v lenošce a jakoby v mlze se rozhlíží po známém prostředí. Také zde svítila všechna světla: lampy se žlutými stínidly, z nichž jedno bylo ozdobeno ornamentem připomínajícím draka.

Něco mu počalo vadit. S těmi stínidly není něco v pořádku, pomyslel si. Po jisté úvaze dospěl k názoru, že v jeho a Evansově bytě taková stínidla nejsou. A také tam nejsou bronzové podpěry na knihy. A ty záclony…

Pak se mu z mlhy vynořil na stěně obraz, a Denham na něj upřel zrak. Byl to malý bezbarvý obrázek a visel nad příborníkem. A tu mu konečně došlo, že se dostal do cizího bytu.

Teď už bylo všechno jiné: jako kdyby se zamlžený obraz zaostřil.

„Promiňte, já nerad,“ řekl nahlas a vstal.

Nikdo mu neodpověděl. Ohavnost toho, čeho se dopustil, mu vyjasnila hlavu. Ale kam to vlastně vlezl? V druhém patře jsou mimo tenhle jen tři byty. V jednom bydlí Anita Bruceová. V ostatních dvou bydlí čilý novinář jménem Conyers a obávaný sir Rufus Armingdale.

Denhama se zmocnila panika. Měl pocit, že na něho musí každou chvíli vyletět rozzuřený vlastník bytu a nazvat ho zlodějem, nebo přinejmenším všetečným slídilem. Když se otočil, aby co nejrychleji vyklouzl ze dveří, téměř vrazil do dalšího návštěvníka v cizím bytě.

Tento návštěvník seděl nehybně na židli u dveří. Byl to hubený starší, dobře oblečený muž se silnými skly na nose a s hlavou nachýlenou dopředu, jako by o něčem přemýšlel. Na hlavě měl měkký klobouk a na sobě tenký igelitový plášť zelené barvy: podivně nápadný a žlučovitý plášť na tak tichého člověka. V tlumeném světle plášť jako by fosforeskoval.

„Promiňte, prosím vás…“ spustil rychle Denham a mluvil dál několik vteřin, než si všiml, že se muž ani nepohnul.

Denham natáhl ruku. Plášť byl hladký, téměř beze švů, jaké se vyrábějí v Americe, navrch žlutý a vespod zelený; a z neznámého důvodu ho měl ten člověk naruby. Denham ho na to právě chtěl upozornit, když se mužova hlava bezvládně pohnula, plášť se zlověstně zaleskl, a Denham si uvědomil, že muž je mrtev.

Když Tom Evans vystoupil ve čtvrt na dvě z výtahu, byla chodba v druhém patře úplně temná. Otočil proto vypínačem vedle výtahu, a náhle strnul a zaklel.

Štíhlý snědý Evans, jehož tmavé obočí se spojovalo v rovnou čáru přes čelo, vypadal jako normanský rytíř z románu. Dokonce jako rytíř loupežný, protože v ruce nesl aktovku a přes své mládí měl přísný výraz člověka zběhlého v obchodech. Ale pro to, co nyní spatřil, na okamžik zapomněl na svou noční práci. Do chodby ústily čtvery dveře v jisté vzdálenosti od sebe, každé z nich označené drobným černým číslem. U dveří Anity Bruceové seděl Ronald Denham, schoulen na dubové lavici. V týle měl bouli a to, jak dýchal, se Evansovi vůbec nelíbilo.

Trvalo dalších pět minut, než se Evansovi podařilo cloumáním a štulci přivést Denhama jakžtakž do stavu polovědomí a zároveň u něho vyvolat takové třeštění hlavy, že se bolestí probral.

První, co si Denham uvědomil, bylo, že se nad ním sklání Tomova tvář s vystouplým orlím nosem a pak že mu Tom dělá jako obvykle mnohomluvné kázání.

„Mně nevadí, že ses opil,“ doléhal k němu matně Tomův hlas, „to jsem ostatně čekal. Ale aspoň by ses měl umět v opici ovládnout. Copak jsi to prosím tě tropil, co? Hej!“

„On měl ten kabát naruby,“ byla Denhamova první slova. Paměť se mu vrátila v podobě nového záchvatu bolesti, nebo spíš nového výbuchu v hlavě, a začal ze sebe chrlit, co zažil.

„…a říkám ti, že tady v jednom bytě je mrtvola! Já myslím, že toho chlapa někdo zavraždil. Já nejsem opilý, Tome, na mou duši nejsem. Někdo mě vzal odzadu přes hlavu, zrovna když jsem ho našel.“

„A jak ses tedy dostal sem, na chodbu?“

„To bych taky rád věděl. Ale teď nech výčitek a radši mi pomoz na nohy. Někdo mě sem musel dotáhnout. Když mi nevěříš, ohmatej mi vzadu hlavu. Tam to je.“

Evans zaváhal. Byl muž praktický a ta boule se nedala popřít. Nejistě se rozhlédl po chodbě.

„A kdo je ten mrtvý?“ otázal se. „A v kterém bytě jsi ho našel?“

„Já nevím. Byl to takový starší člověk v brýlích a v zeleném nepromokavém plášti. Jakživ jsem ho předtím neviděl. Tak nějak mi připadal jako Američan.“

„Nesmysl! Kdo by nosil zelený nepromokavý plášť?“

„Ale vždyť ti říkám, že ho měl naruby. A jestli se mě zeptáš proč, tak se klepnu hlavou o zeď, abych znovu usnul.“ A Roland by to byl opravdu nejraději udělal, protože nemohl zaostřit pohled a v hlavě měl pocit, jako by mu tam pracovala na plné obrátky rotačka.

„A v kterém bytě to je, se snadno zjistí. Já ti ho můžu přesně popsat…“

Ronald se zarazil, neboť se současně otevřely dvoje dveře.

Z jedněch vyšla Anita Bruceová a z druhých sir Rufus Armingdale, první spíš zvědavá a druhý spíš pohoršen, co se to na chodbě děje.

Kdyby byl Evans lepší psycholog, byl by si představil, jaký to na ně udělá dojem. Ale on jen stál a díval se z jednoho na druhého, a co si myslel, přenechám vaší fantazii. Byl totiž jako ředitel Armingdalovy bytové agentury na Sloane Square zaměstnancem sira Rufuse, a nemohl si dovolit žádné nepříjemnosti.

Anita zřejmě okamžitě pochopila, oč jde. Byla malá, tmavovlasá, baculatá a kučeravá, na sobě měla lehký župan a v ústech cigaretu. Když uviděla, jak se ti tři tváří, vyňala cigaretu z úst, aby se mohla usmát. Sir Rufus Armingdale nevypadal ani tak strašlivě jako znepokojeně. Jeho veliký obličej byl z těch, jejichž rysy se jaksi slévají. Jako u štěněte bullteriéra. Ale starý župan, zapnutý až ke krku, jako kdyby mu bylo zima, stíral dojem despoty, takže vypadal jako pouhý pan domácí.

Chvíli bezmocně funěl, až postřehl svého zaměstnance. To mu vrátilo sebejistotu.

„Dobré jitro, Evansi,“ řekl. „Co má tohle znamenat?“

Evans se odhodlal. „Obávám se, že se stalo něco nepříjemného. Totiž tady pan Denham našel v jednom bytě mrtvolu.“

„Rone!“ vykřikla Anita.

„Mrtvolu?“ opakoval Armingdale, jako by ho to nepřekvapilo.

„Kde?“

„V jednom bytě. On neví v kterém.“

„Ale! Tak on neví v kterém?“

„Má hroznou bouli vzadu na hlavě,“ řekla Anita, když ohmatala Denhamovi hlavu. Ohlédla se přes rameno a řekla rychle: „To nic není, Tome, nerozčiluj se. On je o-p-i-1-ý.“

„Já nejsem opilý,“ řekl Denham s napjatým zlověstným klidem. „A snad nemusím dodávat, že umím číst a psát a že mi nikdo nemusel žádné slovo hláskovat od té doby, co mi byly čtyři roky. Bože, dej mi s-í-l-u. Říkám vám, že ten byt můžu popsat.“

A to také učinil. Nastalo ticho a Anita, s podivným leskem v očích, upustila cigaretu na despotovy parkety a zašlápla ji. Despota si toho v rozčilení ani nevšiml.

„Rone, miláčku,“ řekla Anita a sedla si vedle něho na lavici. „Já ti to věřím, když to říkáš tak vážně, ale v mém bytě to není.“

„A já zas vím jen to, že to není u mě,“ zabručel Armingdale. „Já rozhodně doma nemám žádnou mrtvolu. Teď jsem tam byl, tak to musím vědět.“

Nebýt toho, že tak dobře znali Armingdalovu pověst, byli by ho podezírali z pokusu o žert. Ale už jeho výraz to vyvracel. Tvářil se nechápavě a sklesle, a tím víc připomínal štěně bullteriéra. „Ten obraz,“ začal, „co tam podle vás visí nad příborníkem – můžete mi ho popsat?“

„To můžu,“ řekl Denham na pokraji zoufalství. „Byl to takový dosti malý obrázek holčičky, jak se dívá stranou přes kytičku růží nebo čeho. Je celý šedohnědý; myslím, že se tomu říká sépie.“

Armingdale na něho zíral.

„Pak vím, že to není v mém bytě,“ řekl. „V životě jsem neměl žádnou sépiovou kresbu. Jestliže tento mladík mluví pravdu, zbývá jen jeden byt. Myslím, že na sebe musím vzít odpovědnost a zaklepat…“

Jeho znepokojený pohled pomalu klouzal ke dveřím bytu Huberta Conyerse z Daily Record. Ale nebylo třeba na dveře klepat. Otevřely se samy s takovou rychlostí, že Denhama napadlo, že je někdo musel celou dobu pozorovat štěrbinou schránky na dopisy; a ze dveří svižně vystoupil Hubert Conyers. Byl to nenápadný světlovlasý mužík, který naprosto neodpovídal Denhamově představě novináře. Jeho jedinou výstředností byla záliba v barevném sladění součástí oděvu, od šatů a košile po kravatu, ačkoli přesto vypadal vždy jaksi pomačkaně. Byl čilý a neposedný jako kyvadlové hodiny. Ale v jeho chování byla jistá skrytá přesvědčivost, dík které dovedl proklouznout tam, kam by se jiný stěží dostal. Navlékal si právě kabát a jediným obratným pohybem se octl uprostřed hloučku.

„Promiňte, promiňte, promiňte,“ začal, jako by si chtěl naklonit všechny najednou. „Nemohl jsem neslyšet, co říkáte, Dobrý večer, sire Rufusi. V mém bytě to totiž taky není. Právě teď jsou jedinou ozdobou mého obývacího pokoje vrchovaté popelníky a jedna láhev mléka, Můžete se přesvědčit.“

Nastalo ticho a Conyers se zatvářil starostlivě.

„Ale v něčím bytě to být musí!“ vyštěkl sir Rufus Armingdale rezolutně. „To dá rozum. Přece nemůže kompletní obývací pokoj zmizet ze světa. Leda – počkejte – ledaže pan Denham vystoupil v jiném patře.“

„Já nevím, třeba jsem vystoupil.“

„A já jsem ochoten uznat…“ řekl Armingdale váhavě, zatímco se na něho všichni zvědavě podívali. Despota byl zřejmě znepokojen. „Dobrá, já mám totiž doma obraz, který vypadá podobně, jak to líčil pan Denham. Je to Greuzovo ‚Děvčátko s petrklíči‘. Jenže ten můj je olej. Pan Denham mluví o sépiové kresbě. Za předpokladu ovšem, že vůbec něco viděl a že mrtvola existuje?“

Denham chtěl něco namítnout, ale přerušilo ho bzučení stoupajícího výtahu. Nebyl to však normální výtah, nýbrž služební výtah na konci chodby. Dveře se otevřely, mříž kabiny se odsunula a objevil se ustrašený obličej nočního vrátného.

„Sire Rufusi,“ řekl Pearson a obrátil se k Armingdalovi, jako by se chystal k delšímu proslovu, „to je dobře, že jste tady. Vždycky jste nám říkal, že kdyby se stalo něco vážného, máme přijít rovnou za vámi, a ne za správcem. A obávám se, že tady jde o vážnou věc. Já – já jsem totiž ve výtahu něco našel.“

Denhama napadlo, že ho to slůvko „totiž“ začíná pronásledovat. Kdekdo ho užívá. Připomnělo mu to jistou divadelní hru, která se zakládala na tom, že každý, kdo takhle začne větu, obvykle lže. Ale neměl čas o tom déle uvažovat, protože nepolapitelný nebožtík se našel.

Neznámý ležel tváří k zemi v rohu výtahu. Lampa na stropě ocelové klece osvětlovala šedý plstěný klobouk, hranu silných brýlí a lesklý nepromokavý plášť. Ale plášť už nebyl zelený, protože nyní ho měl na sobě správně nalíc.

Anita se tiše přitočila k Denhamovi a chytila ho za rameno. Noční vrátný zadržel Evanse, když chtěl učinit krok dopředu.

„Raději na něho nesahejte, pane Evansi. A dejte pozor na tu krev.“

„Kde vidíte krev?“

Pearson ukázal na skvrnu na šedé gumové podlaze. „Jestli se nemýlím, někdo ho bodl nožem do srdce. Já – já jsem ho kapku nadzvedl. Ale ten nůž tady nikde není.“

„Je to ten člověk, kterého jste viděl?“ otázal se Armingdale Denhama tiše.

Denham přisvědčil. Teď, když tu bylo něco hmatatelného, něco, co lze zvážit a o čem lze rozhodovat, Armingdalovi se vrátila celá jeho sebejistota.

„Až na to,“ dodal Denham, „že teď má plášť na líc. Proč? Ať mi někdo řekne proč?“

„Nestarej se o plášť,“ zašeptala mu Anita. „Rone, viď, že ho neznáš?‘ Můžeš odpřísáhnout, že ho neznáš?“

Denham se lekl. Anita to sice řekla bez zvláštního důrazu a tak tiše, že ji ostatní nemohli slyšet, ale Denham ji příliš dobře znal, aby nevěděl, že za nehybnou vážností jejího pohledu se skrývá obava. Nevědomky ho tahala za rukáv. Přes bolest v hlavě se mu smysly počaly vyjasňovat; a něco se mu tady nezdálo.

„Ovšem že ho neznám. Proč bych ho měl znát?“

„Nic, jen tak. Tiše.“

„Já vím, kdo to je,“ řekl Hubert Conyers.

Conyers se přikrčil u dveří výtahu a natahoval krk, aby na mrtvého lépe viděl a přitom se ničeho nedotkl. Nyní vstal. Byl tak rozčilený, že se sotva ovládal, a jeho mírná očka zlověstně svítila.

„Dělal jsem s ním před několika dny interview,“ řekl Conyers. „Vy ho přece jistě taky znáte, sire Rufusi.“

„Jistě je široký pojem, mladíku. Já ho neznám. Proč?“

„Je to Dan Randolph, americký král nemovitostí,“ řekl Conyers a pozorně se zahleděl na Armingdala. „Všichni jste o něm patrně slyšeli: je pověstný tím, ze všechny obchody provádí za hotové, i když jde o milión. Ty jeho brýle bych poznal mezi tisíci. Je krátkozraký jako sůva. Jsou-li moje informace správné, pak přijel do Anglie, aby jednal s vámi, sire Rufusi.“

Armingdale se rozpačitě usmál. „Vaše informace nestojí za nic, mladíku,“ řekl. „A pokud jde o mě, já vám žádné nehodlám dát. Tak to je tedy Dan Randolph! Věděl jsem, že je v Anglii; ale rozhodně mi neučinil žádnou nabídku.“

„Třeba sem přišel, aby vám ji udělal.“

„Možná,“ řekl Armingdale stále týmž tónem otce, který mluví s dítětem. Pak se obrátil k Pearsonovi. „Vy říkáte, že jste ho našel ve výtahu? Kdy jste ho našel? A jak to, že jste ho vůbec našel?“

Pearson spustil zeširoka. „Výtah byl v přízemí, a já jsem se náhodou podíval dovnitř, a on tam ležel. Tak jsem si řekl, že udělám nejlíp, když i s výtahem vyjedu sem za váma. A jestli myslíte, jak se tam dostal…“ Pearson ukázal na přivolávač na stěně vedle výtahu. „Mohli ho tam dát kdekoli nahoře a prostě ho poslat dolů. Ostatně já jsem ho viděl, když sem večer přišel.“

„Aha!“ řekl Conyers tiše. „A kdy to bylo?“

„Někdy kolem jedenáctý.“

„A ke komu šel?“

Pearson bezradně zavrtěl hlavou a odpověděl s jistou dávkou netrpělivosti: „Tohle není dům s obsluhou, kde se musí telefonicky hlásit každá návštěva. Měl byste vědět, že se nemáme návstěvníků na nic ptát, leda když potřebujou pomoc, nebo když je to někdo, kdo tu nemá co dělat. Tak to nevím. Jediný, co vám můžu říct, je, že jel nahoru osobním výtahem.“

„A do kterého poschodí jel?“

„To nevím,“ Pearson si zastrčil prst za těsný límec. „A směl bych se prosím taky na něco zeptat? Proč to chcete vědět?“

„Nám se tu ztratil jeden pokoj,“ řekl Denham v náhlé inspiraci. „A vy byste nám snad mohl poradit. Koukněte se, Pearsone, vy už tady pracujete hezkých pár let. Jistě už jste byl skoro ve všech bytech – a víte, jak například vypadají obývací pokoje.“

„Myslím, že je znám opravdu všechny.“

„Dobrá. A my hledáme pokoj, který vypadá takhle,“ řekl Denham a potřetí se jal popisovat, co viděl, zatímco Pearson se tvářil stále zoufaleji. Nakonec zavrtěl hlavou.

„To není ničí pokoj,“ odpověděl vrátný prostě. „V celém domě takhle žádný obývací pokoj nevypadá.“

Ve tři hodiny ráno seděl v bytě sira Rufuse hlouček zachmuřených lidí, kteří se na sebe navzájem nedívali. Policie byla s prací hotova. Energický okresní policejní inspektor, doprovázen seržantem a fotografem, a velký dobromyslný muž v cylindru sepsali výpovědi všech přítomných. Ale ty výpovědi nepřinesly nic nového.

Jen Denham zažil duševní otřes. Když vstoupil do bytu sira Rufuse Armingdala, měl na okamžik dojem, že nalezl chybějící pokoj. Obvyklé židle potažené cordobskou kůží, renesanční jídelní stůl, vyřezávané drobnosti ho uvítaly jako povědomý sen. A nad příborníkem visel známý obraz – děvčátko hledící stranou přes náruč květin…

„Je to ona?“ řekla Anita rychle.

„Námět’je stejný, ale není to týž obraz. Tohle je olej. Co myslíš, co za tímhle vším může být?“

Anita se rychle oblékla. Ještě před příchodem policie se stačila obléknout a rovněž, jak, konstatoval Ronald, se nalíčit. Víc než bylo třeba.

„Rone, pověz mi honem, než přijdou ostatní: mluvils pravdu?“

„Samozřejmě. Snad si nemyslíš…“

„Já nevím, co si mám myslet, a je mi to jedno; já jen chci, abys mi řekl jednu věc, Rone: nezabils ho ty?“

Než jí stačil odpovědět, sama ho zarazila. Z předsíně vcházeli sir Rufus Armingdale, Conyers o Evans; a s nimi onen vysoký dobromyslný člověk, který doprovázel inspektora Davidsona. Jak se ukázalo, jmenoval se plukovník March.

„Podívejte se,“ řekl plukovník March a široce se rozmáchl rukou, „já tu nejsem úředně. Šel jsem z divadla a náhodou jsem se zastavil na kus řeči u inspektora Davidsona, a on mě vzal s sebou. Tak v případě, že se vám některá moje otázka nebude líbit, stačí říct a já budu zticha. Jsem přece jen spolupracovník Scotland Yardu…“

„Já vás znám, plukovníku,“ řekl Conyers a pousmál se.

„Vy jste přednosta oddělení D-3, zvaného ‚koš na papíry‘ nebo jinak taky ‚Blázinec‘.“

Plukovník March vážně přisvědčil. Byl v černém převlečníku, s cylindrem posunutým daleko do týla velké hlavy; to vše dohromady s jeho brunátnou tváří, plavými kníry a nevinnýma modrýma očima připomínalo postavu řízného britského plukovníka, známého z karikatur. Kouřil velikou dýmku tak zuřivě, že to vypadalo, jako by kouř spíš vyfukoval, než ho vtahoval. A zřejmě se výborně bavil.

„To je míněno jako poklona,“ vysvětloval March. „Někdo přece musí roztřídit všechny ty podivné stížnosti, které nám chodí. Dejme tomu, že někdo přijde a začne nám tvrdit, že londýnskou čtvrt Stepney terorizuje modré prase; na mně je, abych posoudil, zda jde o blázna, nebo o omyl, nebo o kanadský žert, nebo o zločin. Jinak by spousta schopných lidí zbytečně ztrácela čas. Neřekl byste, kolik takových podivných stížností dostáváme. A právě jsme si říkali tady s inspektorem Davidsonem, že tenhle váš případ patří vlastně do mého oboru. Tak kdybyste dovolili, chtěl bych vám položit několik otázek…“

„Třeba sto,“ řekl sir Rufus Armingdale, „jen když je nějaká naděje, že někdo rozřeší tenhle zatracený…“

„On se totiž inspektor Davidson právem domnívá,“ začal March a zamračil se, „že případ rozřešil. A Davidson je schopný člověk.“

„Že případ rozřešil? opakoval Hubert Conyers.

„Dovolíte-li, začneneme s vámi. Sire Rufusi,“ řekl plukovník March s dokonalou zdvořilostí. „Vy jste řekl inspektoru Davidsonovi, že jste Daniela Randolpha osobně neznal. A přitom zřejmě kdekdo ví, že přijel do Anglie právě za vámi.“

Armingdale zaváhal. „Já nevím, proč přijel. Možná skutečně mimo jiné proto, aby se se mnou setkal. Psal mi sice ještě z Ameriky, ale tady se ke mně zatím nepřihlásil, a já jsem se nechtěl hlásit první. Ono to není dobré pro obchod.“

„O jaký obchod tady šlo, sire Rufusi?“

„Chtěl, abych mu prodal opci na koupi nějakých pozemků v – na tom nezáleží kde. Kdybyste na tom trval, řeknu vám to mezi čtyřma očima.“

„Šlo tu o veliký obnos?“

Armingdale po krátkém vnitřním zápase řekl: „Asi o čtyři tisíce liber.“

„Takže to nebyla zvlášť významná transakce. A byl byste mu tu opci přenechal?“

„Myslím, že ano.“

Zrak plukovníka Marche zabloudil nepřítomně na obraz nad příborníkem. „Povězte mi, sire Rufusi, nebyl tenhle váš Greuze, ‚Děvčátko s petrklíči‘, nedávno reprodukován jako celostránková příloha časopisu Metropolitan Illustrated News?“

„Ano, byl,“ řekl Armingdale a dodal: „Jako – sépie.“

Tato poslední dvě slova pronesl takovým tónem, že se všechny zraky na něho obrátily. Znělo to jako nadhozená polopravda, a nikdo nechápal, co tím myslí.

„Právě. A ještě dvě otázky. Všechny tyto byty mají společný požární žebřík, viďte?“

„Ano, ale proč se ptáte?“

„A je možné otevřít všechny byty jedním klíčem?“

„Vyloučeno. Každý zámek je docela jiný.“

„Děkuji vám. A teď se zeptám na něco vás, pane Conyersi. Jste ženatý?“

Až doposud na něho Conyers hleděl s jakousi ostražitou zvídavostí, jako uličník, který se chystá rozbít okno a utéct. Teď se zakabonil.

„Ženatý? To nejsem.“

„A máte komorníka?“

„Dovolte, abych se dlouze a srdečně zasmál, pane plukovníku. Nezlobte se, ale tyhle vaše salónní manýry se mi nějak nelíbí. Náš kriminální reportér Benson vás dobře zná a říká, že mluvíte spíš takhle: ‚Bensone, vy chlape špatná, jestli mi o tom případu pustíte jen řádku do novin, roztrhnu vás jako herynka!‘ a tak podobně. A najednou vám záleží na tom, jestli jsem ženatý nebo jestli mám komorníka.“

„Záleží mi na tom hodně,“ řekl March vážně. „A teď vy, slečno Bruceová. Jaké máte zaměstnání?“

„Já dělám bytovou architekturu,“ odpověděla Anita.

A dala se do smíchu; možná že v tom smíchu byla stopa hysterie, ale Anita si sedla na židli a smála se a smála, až jí slzy tekly.

„Odpusťte,“ pokračovala a zvedla ruku, jako by si chtěla slzy otřít, „ale ono je to strašně k smíchu. Chápete, že ho mohl zavraždit jen bytový architekt? V tom je právě ten vtip!“

Plukovník March zarazil Armingdala, který chtěl něco rozhořčeně namítnout.

„Pokračujte,“ řekl úsečně.

„Zrovna teď mě to napadlo. Samozřejmě, tady žádný pokoj nezmizel. Někdo jen ten pokoj předělal. On je sice nábytek, stoly a židle a příborník ve všech bytech stejný, ale můžete pokoje rozeznat podle doplňku – obrazů, stínidel, drobností – a ty se dají v několika minutách vyměnit.

Ron asi přišel do toho bytu těsně po tom, co vrah starého pána zabil. A tím se vrah dostal do bryndy. Když nezabije Rona taky, Ron ho uvidí a bude vědět, v kterém bytě to bylo. Ale pak ho napadlo lepší řešení. Poslal mrtvolu dolů výtahem a Rona vytáhl na chodbu. A prostě změnil výzdobu svého bytu. Pak mohl klidně čekat, co bude dál, bez rizika, že by někdo v jeho pokoji poznal místnost, kde se našla mrtvola.“

Anita celá zrudla vzdorem nebo strachem.

„Přihořívá,“ řekl plukovník March. „Nesporně přihořívá. Proto jsem si myslel, že byste nám možná dovedla říci, jak to doopravdy bylo.“

„Jak to?“

„Proti vaší teorii o změně doplňků jsou totiž námitky. To by šlo jen za předpokladu, že v tom bytě nikdy nikdo nebyl a že nikdo neví, jak původně vypadal. Museli bychom dále předpokládat, že vrah měl možnost takhle pozdě v noci si opatřit jiná stínidla, obrazy a podpěry na knihy. Není to spíš naopak?“

„Naopak?“

„Někdo,“ řekl plukovník March, nyní už bez předešlé zdvořilosti, „někdo si napřed připravil zfalšovaný pokoj. Vyměnil tam stínidla, podpěry na knihy, pověsil tam reprodukci známého obrazu, a dokonce jiné záclony. A do toho zfalšovaného pokoje si pozval Randolpha. A tam ho zabil. Pak prostě všechny ty doplňky zase odnesl a uspořádal všechno jako předtím. Ale pokoj, do něhož Randolph vešel, byl ten zfalšovaný pokoj. A proto jste ho, pane Denhame, nepoznal…“

„Co že jsem nepoznal?“ zařval Denham. „Kde jsem to tedy byl?“

„V obývacím pokoji ve svém vlastním bytě,“ pronesl plukovník March vážně. „Kdybyste byl býval střízlivý, mohl jste se splést; ale vy jste vypil tolik šampaňského, že vás pud zavedl přece jen rovnou domů.“

Do místnosti vedly dvoje dveře, a v každých se objevil strážník v modré uniformě. Na Marchův pokyn vystoupil inspektor Davidson z pozadí a řekl:

„Thomasi Evansi, zatýkám vás pro vraždu Daniela Randolpha. Musím vás varovat, že cokoli řeknete, bude zaznamenáno písemně a může být použito jako důkaz při přelíčení.“

„Ale podívejte se,“ ohrazoval se nazítří plukovník March, když se opět všichni sešli u Armingdala, „vždyť ono to bylo vlastně docela jednoduché. Ten kluk, co onehdy v Bayswateru ukradl ty pomeranče, nám dal daleko víc práce. A vy jste znali všechna fakta.

Evans byl jedním z nejvýš postavených zaměstnanců sira Rufuse a těšil se jeho plné důvěře, a proto musel vědět o připravované transakci s Randolphem. A vymyslel si důmyslný podvod. Protože já jsem přesvědčen, že on původně nezamýšlel nic víc než podvod.

Vezměme vás, sire Rufusi: vy jste měl v úmyslu včera odpoledne odjet do Manchesteru a zdržet se tam týden. (Pan Denham se to dověděl od nočního vrátného, když mu domlouval, aby nezpíval.) To znamenalo, že váš byt bude po tu dobu prázdný. Evans zatelefonoval, jako byste to byl vy, Randolphovi a pozval ho do Vašeho bytu na jedenáct hodin večer. Upozornil ho ještě, že bude možná muset odjet do Manchesteru, ale že v tom případě ho přijme jeho tajemník, jemuž svěří připravenou a podepsanou smlouvu.

Vypadalo to docela snadné. Evans se dostane do prázdného bytu oknem požárního žebříku. Představí se jako váš tajemník. Randolph, který jak víte, platil vždy hotově, i když šlo o milión – mu za zfalšovaný dokument odevzdá balík bankovek.

Randolph neměl důvod Evansovi nevěřit. Věděl, stejně jako to ví polovina lidí, která čte noviny, že sir Rufus Armingdale bydlí v druhém patře Medicejského paláce, jistě viděl fotografii sira Rufuse s jeho oblíbeným Greuzem nad příborníkem. I kdyby se ptal vrátného, vrátný by ho poslal do správného bytu. I kdyby ho vrátný upozornil, že sir Rufus odjel do Manchesteru, půda byla připravena a Randolph by řekl, že jde za jeho tajemníkem.

Naneštěstí došlo k neočekávané závadě. Sir Rufus se rozhodl, že do Manchesteru nepojede. Rozhodl se tak včera odpoledne, když už Evans svůj plán uvedl do chodu a když už byl Randolph pozván. Ale Evans ty peníze nutně potřeboval; jak jsme dnes ráno zjistili, potřeboval je naprosto naléhavě. Ty čtyři tisíce liber prostě musel mít.

A tak svůj plán pozměnil. Sir Rufus bude doma, a proto nelze použít jeho bytu. Ale když jsou všechny pokoje navlas stejné, až na doplňky, proč nepoužít napodobeniny bytu sira Rufuse? Jinak se na plánu nic nezmění, Randolph bude prostě jen uveden do jiného bytu. V jedenáct hodin vystoupí z výtahu, Evans na něho bude čekat ve dveřích a zavede ho do místnosti napohled podobné pokoji sira Rufuse. Čísla nade dveřmi jsou velmi drobná; a jak je známo, Randolph byl tak krátkozraký, že byl skoro slepý. Když se Evans přestrojí, třeba jen velmi hrubě, nikdy nebude ztotožňován s člověkem, který Randolpha podvedl. A mohl klidně použít bytu, v němž bydlel s Denhamem.“

Anita ho přerušila: „Ovšem,“ řekla, „Ron byl na mládeneckém večírku, a obvykle by tam byl řádil nejméně do dvou do rána. Jenže on se mezitím polepšil a přišel domů dřív.“

Denham zaúpěl: „Ale já tomu pořád nemůžu věřit, že Tom je vrah!“

„On neměl původně v úmyslu vraždit,“ řekl plukovník March. „Jenže Randolph něco tušil. A Randolph dal najevo, že něco tuší. A Evans jako praktický člověk ho musel zabít. Uhodnete někdo, proč Randolph něco tušil?“

„Proč?“

„Protože Evans je barvoslepý,“ řekl plukovník March a pokračoval nevesele: „Bohužel, je to tak, ale od počátku bylo jasné, že zločin spáchal někdo barvoslepý. A nikdo z vás tuto vadu mít nemohl. Pokud jde o sira Rufuse, nedovedu si představit nic nepravděpodobnějšího než barvoslepého sběratele obrazů – leda snad barvoslepého bytového architekta. Tady pan Conyers dokazuje svými pečlivě sladěnými odstíny modré nebo hnědé při výběru svých košil, kravat a obleků, že má velký smysl pro barvy. A nemá ani ženu, ani sluhu, aby mu je vybírali.

Ale Evans? Ten není jen částečně barvoslepý, je úplně barvoslepý. Vy sami jste mi to živě vylíčili. Když Pearson vyvezl Randolphovu mrtvolu výtahem, Evans se chtěl podívat dovnitř, ale Pearson ho varoval, aby na nic nesahal a dal pozor, že je tam krev. A Evans se zeptal: ‚Kde vidíte krev?‘, ačkoli se díval přímo na krvavou skvrnu na šedé podlaze výtahu, prudce osvětlenou stropní lampou. Barvoslepý člověk rozezná totiž červenou jen na zeleném nebo žlutém podkladě a na žádném jiném ji nevidí.

A proto také měl Randolph plášť naruby. Randolph plášť po příchodu odložil. Když ho Evans probodl, oblékl mrtvolu znovu do pláště a klobouku. Ale nerozeznal žlutý líc od zeleného rubu téměř bezešvého pláště.

Vy, pane Denhame, jste si odemkl vlastním klíčem dveře vlastního bytu: a podle toho jsme věděli, kde hledat ten domněle zmizelý pokoj, protože každý byt má jiný zámek. Myslím také, že by nám slečna Bruceová byla mohla celou tu dobu říci, kde ten zmizelý pokoj je. Mám podezření, že viděla Randolpha vcházet a že měla strach, že máte s vraždou něco společného.“

„Nu, dejme tomu,“ řekla Anita odevzdaně.

„Vy, Denhame, jste mrtvého oslovil a upozornil jste ho, že má plášť naruby; Evans toto nedopatření napravil, než mrtvolu strčil do výtahu. Musel vás ovšem omráčit. Ale opravdu vám nechtěl ublížit. Pak se dostal ven po požárním žebříku. Zbavil se všech rekvizit, ale jako hlupák si u sebe nechal peníze a nůž, a ty jsme také u něho našli, když jsme ho prohledali. Potom se sem vrátil obvyklou cestou osobním výtahem, jako kdyby se vracel z kanceláře. A skutečně se polekal, když vás nalezl stále ještě v bezvědomí na lavici v chodbě.“

Ticho, které se po jeho slovech rozhostilo, přerušil Armingdale nakvašeně:

„Ale co má s tím vším společného barvoslepost? Jak jste vůbec přišel na to, že vrah je barvoslepý?“

Plukovník March se na něho udiveně podíval. Pak potřásl hlavou a trpce se usmál.

„Pořád ještě jste na to nepřišel?“ řekl. „To nás přece přivedlo na stopu. Vytušili jsme to z téhož důvodu, z něhož Randolph vytušil podvod. On sice Randolph nebyl žádný výtvarný kritik a byl by patrně spolkl jakoukoli barevnou mazanici, která by se vydávala za ‚Děvčátko s petrklíči‘, protože je tu očekával. Ale Evans nepočítal s jedinou věcí, kterou i krátkozraký člověk rozezná, a to s barvou. Ve snaze napodobit výzdobu bytu sira Rufuse pověsil ten hlupák na zeď místo oleje pouhou sépiovou reprodukci, vystřiženou z obrázkového týdeníku.“

Edmund Crispin

Poslední, ale rozhodně nikoli nejmenší z autorů zastoupených v této sbírce je z nich nejmladší, ač i on patří dnes už ke střední generaci, neboť začal psát po druhé světové válce. Jeho detektivky jsou trochu „intelektuálního“ typu; už proto, že podobně jako řada jiných vynikajících anglických autorů (G.H.D.Cole, M. Innes a jiní) umisťuje i Edmund Crispin (skutečným jménem Bruce Montgomery) své záhady s oblibou do prostředí anglických univerzit, které je zřejmě ideální pro klasickou detektivku: je uzavřené sociálně, psychologicky a často i fyzicky, má svou pravidelnou denní rutinu, v níž se zápletka musí pohybovat, je v něm vždy dostatek výstředníků a expertů na nejneuvěřitelnější věci, kteří jsou jednak přirozenými nositeli humoru, jednak zanechávají mimovolně spoustu falešných (a v detektivce užitečných) stop, motivy činu i metody pátrání mohou v něm byt originálnější než kdekoli jinde a oficiální policie je tu vždy v tísni, protože zde její metody k ničemu nevedou, a nadto ještě se tu musí chovat velmi diskrétně.

Crispinovo obvyklé prostředí je tradiční Oxford s jeho symbiózou protikladů – town and gown, města a univerzity. Jeho detektiv dr. Gervase Fen, je profesor anglické literatury na oxfordské univerzitě, což mu však nebrání, aby kromě sklonu k řešení kriminálních záhad nebyl jinak téměř normální. V posledních několika letech se stal Crispin – k velké škodě současné klasické detektivky – obětí mocného nástupu science-fiction, vědecko-fantastické literatury, a to do té míry, že přestal sám psát – doufejme, že dočasně –, aby se mohl plně věnovat editorské práci v tomto oboru.

Naše povídka (z r. 1949) není možná typická; chybí v ní Oxford, takže je to spíš posmrtná pitva než živá detektivka. Ale pitvá dr. Gervase Fen, a to je záruka kvality.

21. Lacrimae rerum

„Tyhle řeči o dokonalém zločinu nemají žádný smysl,“ řekl Wakefield nevrle. „To není téma pro diskusi, leda snad pro kázání, a to je stejně absurdní jako bezcenné.“

„Nalejte si ještě trochu portského,“ řekl Haldane.

„Hm, ano, děkuji… O dokonalé vraždě se například vůbec neví, že je to vražda. Vypadá jako přirozená smrt a nikoho nikdy nenapadne, že něco není v pořádku. Jen o nedokonalé vraždě se ví, že je to vražda. A proto jakákoli diskuse o dokonalé vraždě je diskuse o předmětu, jehož existenci už pojmově nelze dokázat.“

„Vaše logika,“ poznamenal Fen, „není úplně bezvadná.“

Wakefield na něho upřel kamenný pohled.

„Co se vám na mé logice nelíbí?“ otázal se.

„Hlavní premisa je falešná. Mýlíte se v definici dokonalého zločinu.“

„Já jsem nikdy… V čem se mýlím?“

„To, co jste uvedl – domněle přirozená smrt –, má z hlediska vraha jednu vážnou nevýhodu.“

„A to?“ Wakefield se naklonil přes stůl. „Jakou?“

„Kdybych se nebál, že vás to bude nudit, mohl bych vám to ukázat na skutečné události.“ Gervase Fen pohlédl na svého hostitele i na ostatní hosty, a všichni, s vehemencí lidí mírně podroušených, přikývli na souhlas; jen Wakefield, který v rozhovoru nerad ztrácel iniciativu, se zakabonil, „Mám totiž na mysli vraždu, která se stala několik let před válkou – náhodou to byl první kriminální případ, s nímž jsem přišel do styku.“

„Velká čest pro ten případ,“ zamumlal Wakefield nezdvořile do sklenice.

„Nesporně. A rozhodně to byl nejodvážnější a nejdůmyslnější zločin, s jakým jsem se kdy setkal.“

„To jsou všechny,“ řekl Wakefield.

„A povedl se, co?“ vmísil se honem Haldane, „jinými slovy – vrah nebyl ani odhalen, ani potrestán, je to tak.“

„Odhalen byl,“ řekl Fen, „ale potrestán nebyl.“

„To neměla obžaloba dostatečné podklady?“

„Podklady byly naprosto jasné; nepochybné důkazy a nadto nepřímé přiznání. Ale policie s tím nemohla nic dělat.“

„Já vím,“ řekl Wakefield opovržlivě, „vrah asi utekl do nějaké země, odkud není možná extradice…“

Gervase Fen zavrtěl hlavou. „Nic podobného nemám na mysli. Vrah žije touto dobou docela veřejně pár kroků od Scotland Yardu.“

Nastalo všeobecné oživení.

„To bych rád věděl, jak je tohle možné,“ poznamenal Wakefield kysele.

„Ale nikdy se to nedozvíte,“ upozornil ho Haldane, „když nepřestanete vyrušovat a nepustíte Fena k slovu. Pokračuj, Gervasi.“

„Vražda, kterou mám na mysli,“ řekl Fen, „je vražda Alana Pasmora z roku 1935.“

„Toho hudebního skladatele Pasmora?“ otázal se Wakefield.

„Ano.“

„Teď si vzpomínám, že to tehdy vzbudilo značný rozruch,“ řekl Haldane, jako by přemýšlel nahlas. „A pak to najednou usnulo a o vraždě se vůbec přestalo mluvit.“

Fen se suše zasmál. „Úřady se unáhlily,“ řekl na vysvětlenou. „A tak měly přirozeně zájem na tom, aby se o jejich chybě příliš nemluvilo. Odtud to spiknutí ticha…

Pasmore žil s manželkou v Amershamu v Buckinghamském hrabství. Tehdy mu bylo sedmačtyřicet let a byl na vrcholu své slávy, ačkoli pak skoro zapadl a dnes už se téměř nehraje.

Jeho žena Angela byla o hodně mladší – abych byl přesný, bylo jí šestadvacet let. Byla hezká, inteligentní, schopná. Nejenže vedla domácnost tak dokonale, že jejich dům byl jako klícka, ale dělala vedle toho Pasmorovi také sekretářku. Peněz bylo dost – jeho peněz, ne jejích. Děti žádné. Tři lidi k obsluze. Navenek to bylo docela normálně zdařilé manželství.

Odpoledne 2. října 1935 přišli na čaj dva hosté.

První byl dirigent sir Charles Frazer, který, bydlil na pár mil od Pasmorových. Druhý byl docela bezvýznamný mladý muž jménem Beasley, který byl zaměstnán v londýnské City jako pojišťovací agent. Oba byli do Angely Pasmorové zamilováni. Sir Charles přišel na pozvání; Beasley se „jen náhodou zastavil“.

A žádného z nich netěšilo, že se tam tak sešli, protože jenom v době čaje mohl s Angelou někdo být o samotě, když se mu už vůbec podařilo zastihnout ji doma. Její manžel pracoval vždy od dvou do šesti odpoledne a čaj mu nosili zvlášť nahoru do pracovny.

Tak tedy ve čtyři hodiny se v salóně v přízemí podával čaj pro Angelu, sira Charlese a Beasleyho. Pět minut po čtvrté přišla odpolední pošta. Od listonoše ji u dveří převzal sluha Soames a zanesl ji přímo do salónu Angele. Přišla jedna pohlednice pro Soamese, několik dopisů a pohlednic pro Angelu a jediná obálka, nadepsaná na stroji, pro Pasmora. Angela tuto obálku ihned otevřela. Zběžné přelétla očima dopis, lehce se ušklíbla a podala ho siru Charlesovi.“

„A proč to udělala?“ chtěl vědět Wakefield.

„Ten dopis,“ nedal se vyrušit Fen, „byl také od dirigenta – od Paula Brice, chcete-li znát jeho jméno. Brice psal, že je právě v Edinburghu (kde, jak se dodatečně zjistilo, byl dopis dán na poštu předešlý den odpoledne) a že tam má mít za dva dny koncert s Hallého orchestrem, na němž bude také dirigovat Pasmorovu symfonickou báseň Merlin. Tehdy byl Merlin novinka. Dosud se provozoval jen pod taktovkou sira Charlese Frazera v Queen’s Hallu v Londýně. A protože byla partitura dosti složitá, Brice žádal skladatele o radu, jak by měl celou řadu míst interpretovat.

To byl obsah dopisu. Já jsem ten dopis viděl; skládal se z dlouhého seznamu otázek jako například: „3 po C: mohu zmírnit tempo půldruhého taktu před nástupem Bb?“ a „u 5 před Q: smyčcový doprovod i klarinetové sólo jsou oboje označeny p, ale to tak klarinet dost nevynikne; kdybych snížil doprovod na pp, setřela by se harmonická struktura; mohl by klarinet hrát mf?“ a „u 7 po Y: představuješ si tady piú mosso stejně jako v expozici?“ Takových otázek bylo nejméně dvacet. Dirigenti nebývají obvykle takhle svědomití, ale Brice a Pasmore byli dlouholetí přátelé a Brice bral Pasmorovu hudbu vážněji, než si skutečně zasluhovala.

„Teď už snad chápete,“ Fen zdrtil Wakefielda pohledem – „proč Angela ten dopis ukázala siru Charlesovi. Sir Charles dirigoval první a zatím jediné provedení díla, a mohlo ho to pochopitelně zajímat. Sir Charles si dopis pozorně přečetl, s několika zřejmě ne příliš lichotivými poznámkami na adresu Briceova uměleckého citu, a vrátil jej Angele.

Angela pak dopis odevzdala Soamesovi, který zatím uctivě čekal opodál, a řekla mu, aby jej odevzdal Pasmorovi, až mu ponese čaj, což Soames činil s přesnou pravidelností každý den ve čtvrt na pět. Soames příkaz vykonal a později dosvědčil, že ve čtvrt na pět byl Pasmore živ a zdráv a po všech stránkách normální.

Ve čtyři dvacet se Angela hostům omluvila a odešla ze salónu – aby, jak později prohlásila, si „napudrovala nos“. Beasley a sir Charles zůstali sami a ostražitě se bavili o počasí až do půl páté, kdy se Angela vrátila. Zůstala s nimi do tři čtvrtě na pět, kdy – jak je ostatně napřed upozornila – měla zavézt kuchařku paní Mayovou do Cheltenhamské nemocnice za synem, který se nedávno těžce potloukl na motorce. Beasleymu a siru Charlesovi nebylo právě vhod, že musí ustoupit tomuto samaritánskému skutku, ale nedalo se nic dělat. A tak spolu s Angelou opustili salón a vyšli do haly. Tam je Angela požádala, aby chvilku počkali, že si jen skočí pro něco nahoru do ložnice, její dveře byly přímo naproti schodišti, a bylo ji jasně vidět z haly. A abyste si pak nemuseli zbytečně lámat hlavu, rád bych hned zdůraznil, že ji oba viděli vejít přímo do těch dveří a že byli oba ochotni odpřísáhnout, že nemohla bez jejich vědomí vejít do žádné jiné místnosti v prvním patře, tím méně do Pasmorovy pracovny.“

„Přičemž ovšem,“ Haldane uchopil sklenici a chvíli se na ni v zamyšlení díval, než se z ní napil – „mezi ložnicí a pracovnou nebylo žádné jiné spojení.“

„Naprosto žádné; to bylo dokázáno nade vší pochybnost. Mimoto se podle sira Charlese a Beasleyho Angela zdržela v ložnici sotva minutu. Jakmile vyšla ze dveří, seběhla přímo dolů do haly, otevřela šatnu, na okamžik v ní zmizela, zašla do kuchyně pro paní Mayovou, ihned se s ní vrátila, vzala si ze šatny plášť, oblékla si jej a následovala oba hosty a paní Mayovou ze dveří. Před domem se rozloučila s hosty a nasedla s paní Mayovou do auta. A od toho okamžiku byla ustavičně ve společnosti paní Mayové, ať už v autě nebo v nemocnici, až do svého návratu domů dobrých dvacet minut po tom, co byl její manžel nalezen mrtev.

To všechno lze shrnout do jediné věty: Jestliže Pasmora zabila jeho manželka, mohla to udělat jen v době, kdy se vzdálila ze salónu, totiž mezi čtyřmi dvacet a čtyřmi třicet.

Mrtvolu nalezl Soames v šest hodin, když – opět podle neměnného pravidla – nesl Pasmorovi do pracovny jeho obvyklý večerní aperitiv, whisky s vodou. Policie brzy zjistila, že jí vyšetření bezprostředních okolností zločinu není nic platné. Pasmore byl probodnut odzadu, když seděl za psacím stolem, a smrt nastala ihned. Jako zbraně použil vrah barokní benátské dýky, která obvykle visela v pracovně nad krbem. Krvácení bylo minimální. V místnosti nebylo s ničím hnuto, a pokud se dalo zjistit, nic se neztratilo; na zbrani nebyly žádné otisky prstů a v místnosti se našly jen takové otisky, jaké se tu daly čekat: personálu, Angeliny a Pasmorovy. Policejní lékař se dostal na místo příliš pozdě, aby mohl stanovit dobu smrti s plnou určitostí. Nejbližší odhad zněl: „pravděpodobně mezi čtvrtou a pátou hodinou“. Z talířku chyběla jedna sušenka, z konvice ubyl jeden sálek čaje a na použitém šálku byly Pasmorovy otisky prstů; podle výsledku soudní pitvy byl Pasmore zabit pět až patnáct minut nato, co tyto věci požil. Ale protože nebylo možno dokázat, kdy se tak stalo – nebyl ani tento fakt nic platný. Zkrátka, policie neměla dohromady čeho se chytit; přesto však tři dny nato zatkla Angelu.

Při pátrání totiž brzo vyšlo najevo, že Pasmorovo manželství nebylo zdaleka tak zdařilé, jak se navenek zdálo; zkrátka že manželství už vlastně ztroskotalo. Angela byla Pasmorovi nevěrná s nějakým darebákem, jehož jméno si už ani nepamatuji. Pasmore se to dověděl a chtěl se s ní dát rozvést – dokonce už v tom směru podnikl první kroky. Pasmore byl zámožný člověk; Angela by byla rozvodem navždy ztratila přístup k jeho penězům, a tak bylo jasné, že měla dostatečný důvod k vraždě. A měla i příležitost – těch deset minut, kdy nebyla v salóně. Při výslechu však popřela, že by byla v té době vstoupila do manželovy pracovny. A to byla chyba, protože Soames i panská ji náhodou viděli do pracovny vcházet… Všechny důkazy proti ní byly ovšem jen nepřímé; skutečný nezvratný důkaz viny tu nebyl, a zřejmě ani být nemohl. Ale velmi často stačí i nepřímé důkazy, aby někoho přivedly na šibenici, a proto policie plným právem Angelu zatkla. Obvinění pak převzal úřad veřejného žalobce a Angela, která si vyhradila obhajobu až před soudem, byla postavena před porotu.

Trvala na své nevině, Na lavici svědků sice doznala, že do Pasmorovy pracovny vešla, ale prohlásila, že ho tam zanechala živého a zdravého – „mám dojem, že právě něco psal a čaj ještě nezačal pít“ – a že s ním jen promluvila pár slov o domácnosti.

Obžaloba neměla právě silnou pozici, a obhajoba měla proto dosti dobré vyhlídky na osvobození; a nebýt Angelina chování na svědecké lavici, mohli si tím být téměř jisti. Ale Angela se tvářila povýšeně, odporovala si, průhledně lhala, a vůbec učinila na všechny velmi špatný dojem. Bůh ví, jak by to bylo dopadlo, kdyby byl proces normálně proběhl do konce. To je ovšem otázka ryze akademická, neboť proces právě neproběhl normálně až do konce. Docela v poslední chvíli, když už se soudce chystal pronést závěrečné shrnutí, obžaloba náhle docela neočekávaně prohlásila, že od žaloby ustupuje, a oznámila že vyšly najevo nové důkazy, které nade vší pochybnost dokazují nevinu obžalované. Soudci nezbylo než poradit porotě, aby vynesla zprošťující rozsudek; porota uposlechla a Angela byla obvinění z vraždy svého manžela zproštěna.

Asi jste se dovtípili, že ty „nové důkazy“ souvisely nějak s Briceovým dopisem. Poslední den přelíčení se totiž odehrálo toto:

Angela si vzpomněla na něco, co jí v rozrušení z manželovy smrti, z vyšetřování a ze zatčení zcela vypadlo z paměti – že totiž existuje Pasmorova odpověď na Briceův dopis, který tehdy došel odpoledne poštou. Pasmore měl ve zvyku klást dopisy, které chtěl odeslat, na toaletní stolek v Angelině ložnici (což mimochodem služebnictvo potvrdilo). A když těsně před odchodem s paní Mayovou zašla Angela do ložnice, našla tam Pasmorovu odpověď, dala ji do obálky, napsala adresu a dala dopis do kapsy. Když pak seběhla dolů, dopis vytáhla a strčila do kapsy u pláště. A pak (cituji teď její vlastní výpověď), nejenže zapomněla dopis dát na poštu – jak se to s dopisy stává –, ale ve zmatku a zármutku po mužově smrti úplně zapomněla, že vůbec existuje. A dopis je patrně stále ještě v kapse u pláště.

To všechno Angela sdělila svému obhájci. Obhájce samozřejmě ihned pochopil důležitost tohoto nového faktu. Jestliže totiž Pasmore nedostal Briceův dopis před čtvrt na pět, což nebylo pravděpodobné, jestliže na něj odpověděl a jestliže mu napsání této odpovědi trvalo víc než patnáct minut, což naopak bylo pravděpodobné – pak Pasmora nemohla zabít Angela, protože jediná doba, kdy to mohla udělat, byla právě mezi čtyřmi dvacet a čtyřmi třicet.

Poslali okamžitě do Amershamu, a dopis se skutečně našel. Znalci písma jednomyslně prohlásili, že dopis psal Pasmore – a že nebyl na žádném místě zfalšován. Zkoušky potvrdily, že k napsání dopisu bylo zapotřebí minimálně dvaceti minut. Pokud jde o obsah dopisu, odpovídal bod za bodem na Briceovy dotazy, takže jej Pasmore mohl napsat jedině s tímto podrobným dotazníkem před očima. Doručení Briceova dopisu odpolední poštou odpřísáhli jednomyslně listonoš, Soames, Beasley a ser Charles. A Brice prohlásil, že je naprosto vyloučeno, aby Pasmore znal jeho dotazy ohledně Merlina dřív, než dopis dostal.

Je vám jistě jasné, co z toho všeho vyplývalo. Pasmore musil být zabit nejdřív ve tři čtvrtě na pět; a proto ho nezabila Angela.“

Fen dopil portské a zapálil si cigaretu.

„Já sám,“ pokračoval po krátkém zamyšlení, „jsem se s případem dostal osobně do styku až po skončení procesu. Sledoval jsem sice víceméně pozorně průběh přelíčení v novinách, ale víc nic. Asi týden po Angelině osvobození jsem náhodou večeřel s šéfem policie Buckinghamského hrabství, a protože věděl, že se zajímám o kriminologii, dal mi nahlédnout do spisů o Pasmorově případu. Většinou se tu jen opakovalo to, co už jsem znal, ale byl mezi nimi i přesný opis Pasmorova dopisu Briceovi.

A v posledním odstavci jsem narazil na jednu maličkost, která mi tam nějak neseděla… Hlavní část dopisu, jak už jsem řekl, byla systematická a neosobní, věcná odpověď na Briceovy otázky. Zato poslední odstavec zněl takto:

Promiň, že nepíšu víc, právě pracuji na partituře Ariadny (přičemž mi do toho od sousedů hraje rádio – lacrimae rerum! – chápeš, jakou mám radost), a jak víš, už bych s ní byl rád co nejdřív hotov. Přeji Ti hodně zdaru, škoda, že Tvůj koncert neuslyším, a tak dále…

Policie si přirozeně tu zmínku o rádiu ověřila. U sousedů měli skutečně zapjatý přijímač od půl čtvrté do tři čtvrtě na pět. Potud to souhlasilo. Jenže ta charakteristika lacrimae rerum se mi nějak nehodila do kontextu. Rádio od sousedů dovede nesporně být někdy protivné, ale sotva by je někdo charakterizoval rčením, které vyjadřuje hluboký zásadní smutek nad marností lidského snažení – a dokonce samého lidského života. Na to je rádio nepříjemnost příliš triviální a dočasná. A tak mě tato nesrovnalost přivedla na myšlenku, že lacrimae rerum mělo možná pro Brice a Pasmora nějaký zcela zvláštní význam – třeba to byl mezi nimi nějaký ryze osobní žert. Náhodou několik dní nato Brice dirigoval v Oxfordu, a tak jsem měl možnost ho vyhledat a zeptat se ho na to. A hádal jsem správně. Brice a Pasmore byli spolužáci a kamarádi, oba od mládí vášnivě zaujati pro hudbu – a jejich mladické zanícení se někdy projevovalo až komicky. Tak jednou, když naslouchali Čajkovského šesté symfonii, Pasmore poznamenal ve zbožné úctě: „Člověče, to jsou lacrimae rerum, je v tom celá tragédie lidstva!“ Tento přepjatý hudební komentář se Briceovi velice líbil a zůstal od té doby pro oba přátele žertovným označením Čajkovského šesté.

Nato jsem se přirozeně sebral a prolistoval stará čísla rozhlasového časopisu, až jsem našel program koncertu, který se vysílal v den Pasmorovy smrti. Hrály se dvě skladby, Waltonova symfonie a Čajkovského šestá; a dalo se snadno vypočítat, že Čajkovský musel začít někdy kolem čtvrt na pět a běžet až do konce koncertu ve tři čtvrtě na pět. Jak vidíte, všechno to klapalo: nebyla tu žádná nesrovnalost s tvrzením, že Pasmore psal svou odpověď Briceovi více méně ihned po tom, co dostal Briceův dopis ve čtvrt na pět.

Snad bych se byl o to tehdy přestal zajímat, nebýt náhody, že jsem měl asi týden nato přednášet v Amershamu. A protože mi zbyla hodina času, rozhodl jsem se, že navštívím Pasmorova souseda – toho, co poslouchal rádio. Byl to přívětivý člověk – tuším, že býval zaměstnán na ministerstvu vnitra – a samozřejmě si velmi dobře pamatoval, co se onoho osudného dne událo. Skutečně ten koncert poslouchal od začátku do konce, ale zdálo se, že mi nic nového nepoví. Už jsem byl na odchodu, když v záplavě zdvořilostních frází zcela neočekávaně hodil bombu.

„Policie se mě na to přirozeně vyptávala,“ řekl mi, „a i když už od té doby uběhlo pár neděl, snadno jsem si ten koncert připamatoval – zčásti asi proto, že byla ta změna programu.“

Musel jsem asi vypadat hezky vyjeveně, když jsem po něm nechápavě opakoval: „Změna programu?“

„Ale ovšem, oni z nějakého záhadného důvodu hráli napřed Čajkovského a pak teprv Waltona.“

A opravdu to tak bylo. Ověřil jsem si to v rozhlasu. Někdo něco popletl, a když měl koncert začít, neměli ve studiu party k Waltonovi. Museli začít Čajkovským, než se noty k Waltonovi našly. Proto Čajkovský – lacrimae rerum – skončil už ve čtyři hodiny. A proto, měla-li ta zmínka v posledním odstavci vůbec nějaký smysl, dopsal Pasmore svůj dopis Briceovi už před čtvrtou hodinou.“ Fen se suše zasmál. „A když to bylo tak, pak už bylo snadné odvodit, jak si Angela připravila alibi. A jak jsem zjistil, policie na to přišla sama také – ale bohužel až po Angelině osvobození.“

Fen se odmlčel a Haldane zavrtěl hlavou: „Musím se přiznat, že mi není jasné…“

„Ale… Podívejte se: Brice poslal dopis z Edinburghu předešlé odpoledne. Do Amershamu došel ovšem ranní poštou v den vraždy. Angela dopis otevřela – už jsem vám říkal, že dělala Pasmorovi sekretářku – a uviděla v něm hledanou příležitost. Zničila obálku, ve které dopis došel, poznamenala si Briceovy otázky na papír, nadepsala na stroji další obálku, vložila do ní dopis, nalepila známku a znovu jej dala na poštu. Tak si mohla být jista, že přijde znovu odpolední roznáškou, tentokrát v přítomnosti zamilovaného sira Charlese, jehož Angela čekala na čaj. A pak šla za mužem a řekla mu asi toto:

„Volal Brice, když jsi byl venku. Píše ti ohledně Merlina, ale dostal strach, že třeba dopis dojde příliš pozdě, abys mu stačil odpovědět před poslední zkouškou. Poznamenala jsem si jeho otázky, a když mu napíšeš ještě dnes odpoledne, bude všechno v pořádku.“

Pasmore jí uvěřil – proč také ne – a odpověď Briceovi napsal. A stačilo, aby Angela zničila své poznámky s Briceovými otázkami a obálku s místním razítkem, kterou sama nadepsala na stroji a v níž Briceův dopis došel podruhé. Mezi čtyřmi dvacet a čtyřmi třicet a pak v pracovně Pasmora zabila.“

Chvíli všichni užasle mlčeli a pak Haldane zvolal: „Báječné!… Opravdu báječné… Jenže,“ dodal trochu střízlivěji – „jenže spousta věcí mohla selhat. Pasmore mohl zapomenout odpověď napsat; nebo s ní mohl být hotov dřív – ačkoli odpovědět na všechny ty otázky muselo trvat dost dlouho; nebo se mohl v dopise nějak zmínit o době, kdy to psal.“

„To máte sice pravdu,“ řekl Fen, „ale uvědomte si, že všechny ty možné nehody a závady mají jedno společné: když k nim totiž vůbec mělo dojít, muselo se to stát před vraždou. A tak, kdyby bylo cokoli selhalo, Pasmore by prostě nebyl zabit – alespoň ne ten určitý den a tím určitým způsobem.“

Opět nastalo ticho.

„Ona si patrně neuvědomila význam toho lacrimae rerum,“ řekl posléze Haldane. „Vyložila si to prostě jako všeobecný povzdech nad rádiem od sousedů… Protože ona si ten dopis jistě přečetla, než Pasmora zabila.“

Fen přisvědčil. „Jistěže ano. Je pravděpodobné, že Pasmore dal dopis před čtvrtou hodinou k Angele do ložnice a že si ho tam Angela přečetla ve čtyři dvacet, než za ním šla do pracovny a zabila ho… Ostatně nevím, proč říkám pravděpodobně, protože Angela sama přiznává, že to tak bylo. Já jsem jí totiž napsal – čímž jsem riskoval, že mě bude žalovat pro urážku na cti – a ona mi obratem blahopřála k mému důvtipu a podrobně mi celý zločin vylíčila.“

„Počkat!“ rozhorlil se náhle Wakefield. „„Přece mi tu nechcete tvrdit, že si nejdřív udělala z Pasmorova dopisu alibi a pak na něj dočista zapomněla?“

„Ovšemže na něj nezapomněla. Jen to předstírala – v tom byl celý vtip jejího plánu. Jsme totiž zase tam, odkud jsme vyšli: u otázky, co je dokonalý zločin. Vy jste uváděl vraždu, která vypadá jako přirozená smrt – ale ta je jen částečně uspokojivá; v takovém případě si vrah nemůže být nikdy docela jist, že jednoho dne, třeba po letech, pravda nevyjde náhodou najevo a nepošle ho na šibenici. Vrah má jen jedinou možnost, jak dosáhnout absolutní beztrestností: musí být pro vraždu souzen a zproštěn viny, neboť jednou z hlavních zásad anglického trestního práva je, že nemo debet bis vexari – že nikdo nesmí být dvakrát souzen pro týž čin. Angela chtěla být souzena, aby mohla být osvobozena a žít beztrestně až do smrti. Proto „zapomněla“ na Pasmorův dopis až do okamžiku, kdy ji mohl nejvíc prospět. Angela ovšem hodně riskovala. Ale nakonec jí to všechno krásně vyšlo.“

„Podle mne je to skandál!“ ozval se Haldane znechuceně.

„Někdo zas,“ pronesl Fen mírně, „by na to řekl, že takovou nespravedlnost spolehlivě napraví vyšší instance.“

„Právě,“ vyskočil Wakefield. „A proč tohle někdo tvrdí? Protože věří, že vesmír se řídí zákony, a věří to proto, že příval jevů bez koncepce nějakého Řádu je pro ně psychologicky nesnesitelný. Například Aldous Huxley…“

„Nalejte si ještě trochu portského,“ řekl Haldane.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai