Vendeta

Lee Child

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Je-li zapotřebí jiného typu spravedlnosti – rychlé, efektivní a osobní –, bere si ji na starost i nový typ mstitele. Sbírka Vendeta obsahuje nové povídky od slavných spisovatelů krimirománů jako Michael Connelly, Dennis Lehane, Karin Slaughterová a pochopitelně Lee Child; ale také od právě objevených talentů, jejichž hvězda teprve stoupá.

Mezi hrdiny těchto povídek patří například policista, který viděl příliš mnoho, žena dohnaná do úzkých, obyčejný člověk, který zmůže to, co zákony nezmohou. Někteří je označují jako strážce spravedlnosti, jiní tvrdí, že jsou zkrátka jiným typem obyčejných zločinců.

Povídky vybral Lee Child a opatřil sbírku předmluvou. Všechny texty odhalují šokující důsledky činů, jimiž se snaží muži i ženy brát zákon do vlastních rukou.

Autoři, kteří přispěli povídkami do výboru VENDETA:

Alafair Burkeová, Michael Connelly, Brendan DuBois, Jim Fusilli, Michelle Gagnonová, Lee Child, Darrell James, Dennis Lehane, Steve Liskow, Rick McMahan, Adam Meyer, Dreda Say Mitchellová, Michael Niemann, Twist Phelanová, Zoë Sharpová, Karin Slaughterová, Orest Stelmach, Anne Swardsonová, Janice Law Treckerová, Mike Cooper, C. E. Lawrenceová.

Sestavil

LEE CHILD

VENDETA

JEDNADVACET ZPŮSOBŮ POMSTY

přeložila Marie Čermáková

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2012

Bořivojova 75, Praha 3

Compilation copyright © 2012 by Mystery Writers of America, Inc.

Introduction copyright © 2012 by Lee Child

All rights reserved.

Z anglického originálu Vengeance

(Published by Mulholland Books/Little, Brown and Company, New York, 2012)

přeložila © 2012 Marie Čermáková

Redakce textu: Robert Kubánek

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky © 2012 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-229-9

OBSAH

Předmluva Lee Childa

ČTRNÁCTÝ POROTCE – Twist Phelanová

ZTRÁTY A NÁLEZY – Zoë Sharpová

MATKA – Alafair Burkeová

SLEPÁ SPRAVEDLNOST – Jim Fusilli

KONZUMENTI – Dennis Lehane

PAŠERÁKŮV NÁŘEK – Rick McMahan

TAJEMSTVÍ OD SEINY – Anne Swardsonová

HOT SUGAR BLUES – Steve Liskow

POSLEDNÍ HLASOVACÍ LÍSTEK – Brendan DuBois

AFRIKA VŽDYCKY POTŘEBUJE ZBRANĚ – Michael Niemann

NEPOZORUHODNÉ SRDCE – Karin Slaughterová

TO NEJNI SPRÁVNÝ – Michelle Gagnonová

TICHÁ SPRAVEDLNOST – C. E. Lawrenceová

DOKONCE I SLEPEC – Darell James

GENERÁL – Janice Law Treckerová

JEMNÝ KRVAVÝ ZÁVOJ – Michael Connelly

VYROVNÁNÍ – Mike Cooper

HORKÁ LINKA – Dreda Say Mitchellová

KREV A SLUNÍČKO – Adam Meyer

V ZASTOUPENÍ KRISTA – Orest Stelmach

HOLLYWOOD V MÝCH VZPOMÍNKÁCH – Lee Child

Medailony autorů

O sdružení Mystery Writers of America

Předmluva Lee Childa

Být editorem této antologie znamenalo užít si hodně legrace – zejména proto, že neocenitelný a nenahraditelný chlapík Barry Zeman ze sdružení Mystery Writers of America vykonal veškerou těžkou práci sám. Pokud šlo o mě, stačilo vybrat deset přizvaných autorů. A napsat povídku. A později přečíst deset vítězných povídek vybraných tak říkajíc naslepo porotou sdružení Mystery Writers of America (MWA). Pohodička. Tedy krom sepsání vlastní povídky, protože to je pro mě vždy obtížné, ale zároveň to bylo důvodem, proč výběr pozvaných autorů byla taková zábava – moc rád sleduji, když se provádí něco skutečně obtížného skutečně kvalitně, navíc odborníky na slovo vzatými.

Bylo to jako hrát počítačový baseball – koho chci mít na hřišti? Naše baseballová liga je bohatým zdrojem talentů, z nichž se skvěle vybírá; stejné je to se sdružením Mystery Writers of America. Naplnil bych klidně deset antologií. Nebo dvacet. Musel jsem však někde začít. A ukázalo se, že jsem už vlastně začal; před mnoha lety, kdy jsem přednášel na konferenci spisovatelů žánru mystery v Kalifornii. Jednou z oddechových aktivit bylo i skupinové čtení u krbu v našem motelu. Pro mě to bylo, upřímně řečeno, poněkud příliš zálesácké, ale i tak jsem tam šel – a první povídku četla mladá dáma jménem Michelle Gagnonová. Povídka byla vynikající a pevně mi uvízla v hlavě na mnoho let. Rozhodl jsem se tedy Michelle poslat e-mail a poprosit ji o možnost zařazení dotyčné povídky do naší antologie – spíše s nadějí než s konkrétním očekáváním, protože ten text byl skutečně vynikající. Nepochyboval jsem o tom, že nám ho už někdo vyfoukl před lety. Ale nikoli – byl stále k dispozici. Kupodivu ho do té doby nikdo nepublikoval. Až my teď.

A měl jsem první povídku.

Jako dalšího jsem zkrátka musel mít Brendana DuBoise. Je vytříbeným romanopiscem, ale rozhodně nejlepším autorem povídek své generace. Prostě je ze sebe chrlí jednu za druhou, jako kdyby odléval zlaté cihly. Což jednoho naštve. Kývl.

Druhý – odškrtnuto.

Mé radary zachytily i Twist Phelanovou. Je to vskutku mysteriózní žena – někdy si žije na jachtě, někdy ve Švýcarsku, ví hodně o ropě, bankách a financích – a navíc právě získala ocenění Mezinárodní organizace autorů thrillerů za nejlepší povídku. Pomyslel jsem si: Taky bych si dal říct. Souhlasila.

Třetí odškrtnutá.

A pak následoval nesmírně talentovaný a nesmírně utajený Jim Fusilli. Napsal dva skvělé newyorské romány, které se mi opravdu líbily, a pak ještě čtyři stejně tak dobré, navíc je hudebním kritikem rockové hudby pro Wall Street Journal. Sestavujeme spolu různé seznamy jako kupříkladu tři skupiny nejvíce závislé na svých bubenících, pokud jde o zvuk (Led Zeppelin, Who a Beatles samozřejmě).

Zeptal jsem se. Odpověděl ano.

Čtvrtý.

A pak, čirou náhodou, mi kdysi jen tak mezi řečí Karin Slaughterová prozradila, že právě dopsala nejnechutnější povídku ve svém životě. Což musí být něco, nemyslíte? V případě Karin…? Ani jsem se neptal. Jen jsem ji požádal.

Pátá z krku.

Následovala Alafair Burkeová. Její romány sleduji od samých začátků a všechny se mi velice líbily. Před pár lety si sedla a napsala fantastickou povídku pro antologii MWA editovanou Michaelem Connellym. Napadlo mě: Hele, když to udělala pro něj, udělá to i pro tebe. Poprosil jsem ji. Souhlasila.

Šestá.

Pak, protože jsem transatlantický člověk, jsem se zamyslel nad několika skvělými spisovateli ze starého kontinentu. První v pořadí: Dreda Say Mitchellová. Už napsala pět románů a rozjela skvělou kariéru a mně její způsob vyprávění připadá neskutečně svěží a přímo návykový. Položil jsem otázku, odpověděla kladně.

Sedmá.

A pak Zoë Sharpová. Kdybych byl ženou, byl bych Zoë. Kdyby byl Jack Reacher ženou, byl by její hlavní postavou Charlie Foxovou. Přirozeně do sebe zapadají. Zeptal jsem se, přikývla.

Osmá.

Zbývala ještě dvě volná místa.

Napadlo mě: Doplníme přehlídku několika těžkými kalibry. Vyčkával jsem, dokud oba mé cíle nebyly pod vlivem alkoholu a v dobré náladě při předávání cen Edgar, a vyrazil jsem do útoku. Nejprve na Michaela Connellyho. Zaneprázdněný, ale milý chlapík. Zamrkal. Odpověděl ano.

Deváté místo odšrtnuto.

Poté jsem se obrátil na Dennise Lehanea. Podobně zaneprázdněný chlapík – právě se mu narodilo dítě. Nicméně stejným dílem milý. Zamrkal. Dvakrát. Ale pak přikývl.

Bingo.

Nakonec už mi nezbývalo než si ořezat modrou redaktorskou tužku a čekat, až mi dotyční předloží své povídky. Učinili tak, ale tužku jsem nepotřeboval. Myslím, že se někde vyskytly nanejvýš drobné překlepy, ale nadaní spisovatelé pomoc vskutku nepotřebují. Následně tedy šlo už jen o to vyčkat, až dostanu vítězné povídky vyhlášené MWA.

Systém funguje následovně: Kterýkoli platící člen MWA může předložit povídku k posouzení. Jméno autora je však nahrazeno kódovým číslem, takže porotci čtou povídky naslepo. Porota hodnotí všechny odevzdané práce a pak vybere deset nejlepších. V porotě pro tuto antologii seděla Heather Grahamová, Tom Cook, David Walker, Joe Trigoboff a Brendan DuBois (který na sebe vzal dvojí úkol, což od něj bylo milé – za tu dobu, kterou rozhodování věnoval, mohl klidně napsat dalších přinejmenším devět deset povídek). Všem jim děkuji za jejich obtížnou práci a vynikající úsudek – všech deset vybraných jsou prvotřídní autoři, a když se k číslům přiřadila jména, ukázalo se, že máme zajímavou sestavu.

Nejprve dámy: Anne Swardsonová poslala povídku z Paříže, kde posledních patnáct let bydlí coby velmi výkonná novinářka specializovaná na finančnictví. Těžký úděl, ale co naplat, někdo to dělat musí. C. E. Lawrenceová je neuvěřitelně široce talentovaná Newyorčanka – spisovatelka, herečka, básnířka, hudební skladatelka a oceněná dramatička. Poměrně popuzující kombinace. Janice Law Treckerová už získala nominaci na cenu Edgar za svou jinou povídku (to však porota nevěděla – nezapomeňte na kódová čísla). Povídky jí vycházejí úplně všude, není tedy divu, že se jí podařilo dostat mezi deset nejlepších.

Následují pánové: Rick McMahan je zvláštním agentem ministerstva spravedlnosti, takže pracuje tak říkajíc v oboru a přirozeně také tu a tam něco vydá. Adam Meyer je uznávaným scenáristou pro film i televizi, píše romány a povídky. Pochází z New Yorku, ale žije ve Washingtonu. Michael Niemann je původem Němec žijící v Oregonu a většinou píše literaturu faktu se zaměřením na africkou a celosvětovou tematiku. Orest Stelmach ze severovýchodu USA je autorem thrillerů. Plynule mluví čtyřmi jazyky, což je o čtyři více, než kolika za průměrného dne vládnu já. Darell James bydlí v Kalifornii a Arizoně, hojně publikuje, sbírá ceny za povídky a nedávno vydal i román. Steve Liskow bydlí v Connecticutu a také vydává romány a povídky. A nakonec Mike Cooper, což je původně finančník z Bostonu, jehož povídky získaly cenu Shamus a byly vybrány do antologií Nejlepší americké detektivní povídky.

Takže to máme deset špičkových pozvaných a deset špičkových soutěžících plus já. Všichni jsme dostali totožné stručné zadání: Pište o pomstě, vyrovnání, zúčtování, třeba i o spáchání nějaké špatnosti pro dobrou věc. Nebo pro špatnou věc. Byla to velmi volná specifikace – konkrétnější by se beztak nikdo nedržel. Spisovatelé už jsou zkrátka takoví. Jejich představivost se vydává jedinečnými a neprobádanými cestičkami, jak sami uvidíte. Nebo jste možná už viděli. Vím, že někteří lidé čtou antologie odzadu dopředu. Pokud patříte k nim, děkuji, že jste dočetli až sem. Pokud ne, doufám, že si vychutnáte to, co bude následovat.

Lee Child, New York, 2011

ČTRNÁCTÝ POROTCE

Twist Phelanová

V recepci před kancelářemi soudců v pátém patře budovy okresního soudu stáli dva detektivové. Ebanks si vzal na starost úvod.

„Máme schůzku se soudcem,“ prohlásil.

Sekretářka se na ně usmála. Byla to diskrétně elegantní žena s přibarvenými blond vlasy a nepříliš velkým množstvím růžové rtěnky.

„Jeho Ctihodnost vás očekává,“ kývla. „Neměl by se příliš zdržet. Právě projednává slyšení RBOVP.“

Ebanksovi zaskočilo něco v krku.

„Mám vám sehnat něco k pití?“ zeptala se sekretářka.

Ebanks si odkašlal. „Ne, děkuji,“ mávl rukou.

„Káva by bodla,“ prohlásil Martinez.

K Martinezovi upíral Ebanks své naděje. Ten chlap sice nebyl génius, ale jakmile si udělal v hlavě jasnou představu, nic ho nezastavilo. Kdyby se Ebanksovi podařilo trochu ho nasměrovat při práci na tomto případu, jeho zarputilost, typická pro nováčky, by se mu vyplatila, i kdyby Ebanks odešel do důchodu hned za měsíc.

Ebanks se nijak netěšil na to, až odevzdá odznak. Někteří policisté v důchodu trávili dny na rybách nebo při golfu nebo se přes zimu odstěhovali v karavanu do Arizony, jenže Ebanks obytný vůz nevlastnil, ani nehrál golf. Rybaření měl rád, ale k jezeru se moc často nedostal. Zůstal trčet v domě, kde strávil dětství. Teď tam bydlel s manželkou.

Oba policisté usedli na dlouhou pohovku. Na stěně proti nim visela nějaká abstraktní malba a proteplovala recepci živými odstíny červené a zářivě oranžové. Martinez přejel rukou po buclaté kožené područce. „Hezké.“

Ebanks se rozhlédl. Hladké parkety na podlaze byly čerstvě navoskované. Obvyklé zářivky typické pro státní úřady zde nahradila luxusní svítidla s úspornými žárovkami. Časopisy – pouze nejnovější čísla – byly seřazeny v naprosto stejné vzdálenosti od okrajů konferenčního stolku z třešňového dřeva. Osamělý vzrostlý fíkus v květináči byl naprosto symetricky sestříhaný s listy vyleštěnými do blýskavé zelené.

„Hmm,“ zabručel. Nováček Martinez byl dobrý pozorovatel, jenže obvykle docházel k chybným závěrům.

„Jak se má Sheila?“ zeptal se Martinez.

„Sonia,“ opravil ho Ebanks, ale vlastně mu ta chyba ani nevadila. Po čtyřech letech se už téměř nikdo z kolegů neobtěžoval znovu se ptát. „Líp,“ zalhal.

Právě v tom okamžiku se dveře za stolem sekretářky otevřely. Ven vyšla žena v kostýmku a muž v obleku. V ženě to zjevně vřelo, netvářila se nijak spokojeně. Muž měl na tváři nepřítomný úsměv vítěze v loterii.

Soudní systém v praxi, pomyslel si Ebanks.

~

Když vstoupili do kanceláře, soudce vstal, aby je přivítal. Jeho hubený nápadný obličej byl zbrázděný hlubokými svislými vráskami. Tělo měl dlouhé a jakoby hranaté. Brýle v kovové obroučce mu seděly na špičce nosu a ve výrazu úst se mu usadil zjevný nesouhlas – přesně tak se obyčejně tvářil kazatel v kostele, kam chodil Ebanks jako malý.

„Omlouvám se, pánové, že jsem vás nechal čekat,“ promluvil soudce. „Případy RBOVP nebývají nikdy snadné. Jenže patří k věcem, které se udělat musejí.“

„RBOVP?“ podivil se Martinez. „Co to vůbec je?“

Soudce zachmuřeně potřásl hlavou. „Jistě, vy na to nahlížíte z hlediska zločinu. Rád bych v oblasti trestního práva dělal víc, ale k podobným případům chodím pouze na záskok. RBOVP je zkratka pro ‚rozsudek bez ohledu na výrok poroty‘. Pokud porota přijde s rozhodnutím, které je v rozporu s důkazy, soudce má možnost takový rozsudek zvrátit. Dva lidé, které jste viděli odcházet, byla žalobkyně – právě prohrála případ o dvoumilionové odškodné – a advokát obhajoby. Tomu spadl velký kámen ze srdce.“

Ebanks si třel kořen nosu. Sonia neměla moc dobrou noc. Spala sotva dvě hodiny.

„Fakt škoda, že tohle nemůžou dělat soudci v trestních případech,“ podotkl Martinez. „Některé poroty jen opakují kydy těch kreténů…,“ zarazil se a zrudl.

Soudce plynule navázal: „Snažíte se naznačit, že jsou porotci často ovlivněni expresivním vystupováním obhájce nebo irelevantními záležitostmi, a tak se nesoustředí na důkazy?“

„Jo,“ vydechl vděčně Martinez.

„Podle ústavy je sice ‚porota lidí nám rovných‘ tím, kdo naše případy rozhoduje,“ pokračoval soudce, „jenže mou základní povinností je dohlédnout na to, aby bylo učiněno zadost spravedlnosti. Ta právnička, kterou jste viděl, poskakovala kolem obžalovaného a natřásala se jako pávice, porotu očarovala krátkou sukní a závěrečnou argumentací hodnou PowerPointu. Jenže já nemohu připustit, aby jí podobné věci jen tak prošly. Je to mou soudcovskou povinností; alespoň u občanskoprávních sporů. Je to má zodpovědnost.“

Ebanks zaznamenal v soudcově barytonu sebevědomý arogantní tón někoho, kdo se považuje za posledního spravedlivého. Rozhlédl se po kanceláři. Místnost byla tak velká, že se do ní vešel nejen soudcův stůl a kožené otočné křeslo, ale i čtyři křesla pro hosty a sedačka pro dva. Soudce jim pokynul, aby se posadili na židle pro hosty. Sám si vybral otočné kožené křeslo. Na starožitném příborníku ležel tác s umělými muškami a nářadím na jejich vázání: háčky, vlasci, byly tam i peány a zarážky na těla mušky, nůžky, muškařský svěráček, všechno seřazeno v dokonalém pořádku vedle krabiček s pírky a něčím, co Ebanksovi připomínalo bílé kozí chlupy, obvykle užívané na křidélka. Ebanks dával přednost švýcarské trávě.

Na fotografiích na stěně za stolem viděl všude pana soudce: hrdě držícího obrovského jezerního pstruha dlouhého na šířku jeho ramen; v póze vedle svých partnerů – všichni v tmavých oblecích a s proužkovanými kravatami v barvách prestižních škol. Partneři byli z právní kanceláře, kam zamířil předtím, než byl povýšen do soudcovského stavu. Nechyběla ani fotografie, na níž stojí strnule se svou manželkou v místnosti zařízené jako moderní lovecký srub (neohoblované trámy, lustr z paroží, zelenomodře kostkovaný pléd na křeslech).

Na poslední fotografii bylo za oknem vidět horský hřeben, což Ebanksovi napovědělo, že se srub nachází v nově zastavěné oblasti na severním břehu jezera. Ochránci přírody tehdy hlasitě protestovali, ale ve sporu zvítězili bohatí právníci. V bohem zapomenuté přírodě vznikla malá vesnička s milionářskými domy, obehnaná plotem, hlídaná. Ebanks kdysi míval u jezera chatku, několik desítek let starý přízemní dřevěný domek.

Rád kdysi jezdil na jezero rybařit, vlastnil krásný šestimetrový člun. Sonia někdy jezdila s ním. Vzala s sebou pořádné sendviče, do chladicí tašky ledový čaj a pro sebe knížku. Nasadila si klobouk se širokou krempou proti slunci a spokojeně si četla, zatímco on lovil. Když s ním však už Sonia jezdit nemohla, Ebanks chatku, člun i většinu svého vybavení prodal. Z těch časů mu nyní zbyl jen krásný muškařský prut značky Sage, který mu Sonia dala jednou k narozeninám.

Ebanks si pozorně prohlížel fotografii soudce ve srubu u jezera. Všiml si jeho světlovlasé manželky, moderního obrazu nad krbem, naleštěné dřevěné podlahy.

Klasa, okomentoval by to Martinez.

Ebanks věděl, že je v tom ještě něco jiného. Vybavení soudcova srubu totiž ladilo s interiérem jeho kanceláře. Odstín blond vlasů soudcovy manželky téměř dokonale odpovídal barvě vlasů jeho sekretářky. Konferenční stolek byl z třešňového dřeva. Květiny ve vázách všechny zastřiženy do stejné délky a barevně ladící s červenými polštáři na sedačce.

Jeho Ctihodnost byla mužem, který dbal na to, aby všechno mělo svůj řád. Ebanks to chápal.

Soudce pohlédl na detektivy hezky zpříma. „Jak vám mohu pomoci, pánové?“

„Potřebujeme vám položit pár otázek týkajících se Dolanova případu,“ promluvil Martinez.

~

Podle zrychleného soudního řízení má obžalovaný z trestného činu právo dostat se k soudu do sedmdesáti dnů od vznesení formálního obvinění nebo od prvního stání před soudem, ať už jako první bylo cokoli. Pokud soud nezačne v dané době věc projednávat, obvinění jsou zrušena.

Přepracovaní obhájci obvykle žádají o prodloužení – a bývá jim bez problémů vyhověno. Jenže občas se systém zahltí příliš mnoha případy, na něž nestačí počet soudců, kteří by je vedli. Když k tomu dojde, předsedající soudce si vyžádá, aby svým kolegům z trestního práva vypomohli právníci zabývající se občanskoprávními soudy. Občanskoprávní řízení jsou odložena, protože soudci zvyklí soudit nezaplacené pohledávky a rozvody, předsedají soudům týkajících se případů krádeží a násilných trestných činů.

Tento soudce byl povolán pro řízení podobného trestního soudního procesu před dvěma týdny. Kenny Dolan byl obviněn z vraždy druhého stupně za údajné ubodání své ženy v domácí hádce. Případu se dostalo ještě před soudem pozornosti v regionálních novinách, protože Dolan byl chytač v místním baseballovém týmu, ovšem natolik dobrý, že měl reálnou šanci postoupit do nejvyšší ligy.

Důkazy Dolanovy viny se zdály být nepřekonatelné – jeho otisky na noži, krev na botách, telefonát na policii, který byl spíše přiznáním než prosbou o pomoc. Jenže uprostřed procesu vyšlo najevo, že jeden z policistů přidělených na vyšetřování, starý harcovník jménem Borosovsky, byl v jiném případu usvědčen z podstrčení falešného důkazu. I přes energické projednání případu ze strany žalobce a naprosto žádný náznak policejního pochybení v Dolanově případě, nebylo možno vymazat některým porotcům z hlavy stín podezření. Po čtyřech dnech na rozváženou porota hlasovala devět ku třem ve prospěch usvědčení.

„Čistě mezi námi jsem přesvědčen, že pan Dolan byl vinen.“ Soudce protáhl obličej. „Nikdy nepodceňujte sílu celebrit, jakkoli nepatrných.“

„Jaká škoda, že jste na tohle nemohl uplatnit ten váš postup RBO… nebo jak to bylo,“ podotkl Martinez.

„Ujišťuji vás, že bych to udělal bez mrknutí oka,“ konstatoval soudce.

„Jenže se to vyvrbilo jinak…,“ promluvil Ebanks.

„Bylo učiněno zadost spravedlnosti,“ opáčil ihned soudce.

Když se porotě nepodařilo dojít k jednomyslnému verdiktu, soudce ji rozpustil a případ uzavřel. Na tiskové konferenci po soudu se žalobce zapřísáhl, že Dolana znovu povolá před porotu. Chtěl, aby se Dolan v průběhu předkládání nových obvinění v novém řízení vrátil do vazby. Jenže sportovcův právník namítal, že jeho klient by měl být propuštěn na kauci, a soudce souhlasil. Všechno se ukázalo zbytečné o dva dny později, když Dolana našli mrtvého v jeho srubu u jezera. Koroner ještě nevypracoval závěrečnou zprávu, ale šeptandou se již proslýchalo, že z kotle u Dolana v domě unikal kysličník uhličitý.

Ebanks si prohlížel tác s muškařskou výbavou. Soudce si toho všiml.

„Rybaříte, detektive?“

„Už moc ne,“ zavrtěl hlavou Ebanks.

„Jak bez toho můžete žít? Já si vyjedu na jezero každý víkend. Měl jste vidět toho pstruha, kterého jsem tam chytil den po Dolanově soudu – měřil skoro třicet čísel.“

„Hmm,“ zabručel uznale Ebanks. „Takže vy si vážete vlastní mušky?“

„Vážu.“ Soudce zvedl prst a ukázal na něm náplast. „Ačkoli to s sebou nese i jisté riziko.“

„Jako cokoli jiného,“ pokrčil rameny Ebanks. Pohlédl na hodinky. „Víte, my se teď nezaměřujeme na Kennyho Dolana.“

„Nechápu,“ zvedl pohled soudce.

Ebanks kývl na Martineze. Policejní nováček soudci oznámil: „Jeden z porotců z jeho případu byl zavražděn.“

„Tak?“ zvedl obočí soudce. „Který?“

Martinez znovu pohlédl na Ebankse a starší detektiv znovu přikývl.

Martinez otevřel zápisník.

„Eric Shadid. Ani ho nestihli dovézt do nemocnice. Auto, které ho srazilo, jelo pěkně rychle. Podle svědků mířilo přímo na něj, nebrzdilo a bác!“

Soudce se soustředěně zamračil. „Pan Shadid byl předseda poroty, že?“

„Přesně tak,“ přikývl Martinez.

„Kdy se to stalo?“ zeptal se soudce. „Proč se mi o tom nic nedoneslo?“

„Stalo se to den po skončení soudu,“ vysvětloval Ebanks. „Moc se o tom nemluvilo.“

„Stejně bych to propásl. Po soudu vždycky jezdím do srubu u jezera.“ Zašklebil se. „A tehdy bylo zatraceně dobře, že jsem se tam dostal tak rychle. V prádelně mi prasklo potrubí. Opravil jsem ho sám – stačilo třicet centimetrů půlpalcové trubky, svářečka a propanbutanový hořák. A taky asi dvě hodiny práce.“ Obrátil se na Martineze. „Domníváte se tedy, že ten útok automobilem má souvislost s Dolanovým soudem?“

„Možná,“ odpověděl Martinez. „Nejprve jsme si jen mysleli, že Shadid byl v nesprávnou dobu na nesprávném místě.“

„A proč jste to přehodnotili?“

Martinez se zatvářil rozpačitě. „Zavolal nám novinář, co píše do časopisů.“

„Novinář?“ podivil se soudce.

„Leonard Lunney. Píše o skutečných soudních případech. Prý psal o Dolanovi. Sehnal si seznam porotců a začal je obvolávat. Zkoušel, jestli mu k tomu něco neřeknou. Když zjistil, že Shadid považoval od začátku Dolana za nevinného a pak ho někdo přejel autem…“

„Novináři zaujímají k souhrám okolností vždycky skeptický postoj,“ kývl soudce hlavou.

„Policisté taky,“ prohlásil Ebanks.

„Četl jsem pár Lunneyových článků ve Vanity Fair“ zamyslel se soudce. „Má v popisu práce převracet to, co je podezřelé, v senzaci.“

„Podle Lunneyho dopadlo první hlasování poroty jedenáct ku jedné pro výrok vinen,“ prohlásil Martinez. „Shadid se zdržel. Nakonec se mu podařilo přesvědčit ještě dva porotce.“

„Už jsem zažil spoustu vášnivých projednávání,“ vzpomínal soudce. „A toto patřilo k nejrozhořčenějším. Hezky na sebe v mé kanceláři křičeli. V jednu chvíli musel zakročit soudní zřízenec.“

„Zachytil jste, o čem se tak přeli?“ zeptal se Martinez.

„Podle toho, co jsem slyšel, obvinil pana Shadida jeden z porotců, který byl pro odsouzení, ze zaslepenosti Dolanovým postavením coby sportovce.“ Soudce rozhodil rukama. „Samozřejmě si musíte pohovořit s ostatními.“

Ebanks se zamračil: „Myslíte si, že třeba porotce, který se pohádal se Shadidem, ho chtěl zabít, protože si Shadid myslel, že je Dolan nevinný?“

Soudce pohlédl na Ebankse přes obroučky brýlí. „Vzpomínáte na Jacka Rubyho? Lidé ve jménu spravedlnosti spáchali i horší věci, pokud se jich daná situace byť jen vzdáleně dotýkala.“

„Jde o to, že jsme to ověřovali,“ pokračoval Martinez. „Všichni porotci mají na dobu, kdy Shadida srazilo auto, alibi.“

„Jestli žádný porotce není podezřelý, nevím, jak vám mohu pomoci,“ zavrtěl hlavou soudce.

„Rádi bychom se Vás zeptali na rodinu paní Dolanové,“ vysvětloval Martinez. „Hlavně na její bratry.“

~

Žalobce si jako obvykle dal záležet na vychvalování ctností oběti. Tina Lucchese Dolanová byla milující manželka, která muže podporovala v jeho baseballové kariéře a vesele se stěhovala od města k městu, jak se propracovával do čím dál vyšší ligy. Zpívala v kostele a věnovala se dobročinnosti.

Jedinou Tininou stinnou stránkou bylo její dívčí jméno. Lucchesové byli druhořadou zločineckou rodinou v New Jersey. Dolanovi právníci se snažili vytvořit důvodnou pochybnost a udělali trochu rozruchu na téma propojení Tininy smrti coby vyrovnání sporu o získání jisté výhodné smlouvy od města, jenže nic víc než rozruch to nebylo. Neměli žádný důkaz, jímž by svá tvrzení podepřeli, jen narážky, a hlavně hrozbu v podobě Tininých dvou bratrů, kteří se každý den účastnili přelíčení. Sedávali v první řadě za stolkem obhajoby a vrhali vražedné pohledy na záda Kennyho Dolana. Tvrdí hoši nacpaní do lesklých obleků jako uzenky. Nikdo vedle nich nikdy neseděl.

Soudce zamrkal.

„Vy si myslíte, že pana Shadida zabili Lucchesové?“

„Mluvili jsme s jerseyskou policií. Lucchesové mají skutečně značně starosvětské smýšlení, pokud jde o spravedlnost.“ Martinez se pohodlně opřel a zahákl si palce za opasek. „Spíš to připomíná Starý zákon. Měl byste vidět jejich trestní rejstřík.“

„To mě nepřekvapuje,“ prohlásil soudce.

„Shadid si své názory nenechal tak úplně pro sebe,“ rozpovídal se Martinez. „Hned po skončení procesu prozradil nějakému bloggerovi, že policie podstrčila falešné důkazy, aby Dolana dostala. Když tedy prokurátor prohlásil, že Dolana zažaluje podruhé, napadlo nás, že Shadida možná zabili Lucchesové.“

Zablokovaná porota neschopná dojít k jednomyslnému závěru ještě neznamená, že obviněný vyjde se zdravou kůží. Prokurátor může obviněného předvolat buď ihned, nebo poté, co získá víc důkazů, pokud mu nevyprší lhůta podle zákona o promlčení.

„Ale proč teď?“ divil se soudce. „Přelíčení přece skončilo. Pan Shadid se do další poroty nemohl dostat…“

„Aby nová porota dostala jasný vzkaz,“ vysvětloval Martinez.

„Vy tvrdíte, že Lucchesové zabili pana Shadida, aby zastrašili budoucí porotce, a oni tudíž nehlasovali o jeho vině v druhém procesu?“ Soudce si o sebe opřel špičky prstů. „Nevím. To mi připadá trochu přitažené za vlasy.“

„Odpovídá to modu operandi typickému pro Lucchesovy. Krom toho nám poněkud docházejí podezřelí. Mluvili jsme se Shadidovou rodinou, přáteli, obchodními partnery i nepřáteli,“ Martinez vypočítával všechny na prstech. „A každý z nich má alibi.“

„Co Dolan?“ zeptal se soudce.

„Dolan už byl mrtvý,“ namítl Ebanks.

„Ne,“ zavrtěl soudce hlavou. „Pokud jde o Lucchesovy, kdyby měli někoho zabít, myslel bych, že to bude Dolan.“

Policejní práce do značné míry připomíná rybaření. Napíchnete na háček svou nejlepší mušku a čekáte, až připlave hladový pstruh a zaútočí na ni. Ryba si myslí, že je predátorem, ale ve skutečnosti je sama kořistí. Někdy se objeví ještě větší ryba, chňapne vám po úlovku a strhne ho z háčku dřív, než ho stačíte vůbec zaseknout.

„Legrační, že to říkáte,“ podotkl Ebanks. „Právě jsme totiž dostali zprávu, že Dolanova smrt nebyla nešťastná náhoda.“

Soudce se zatvářil překvapeně. Martinez zmateně.

V obležení novinářů na schodech soudní budovy vyjádřil Dolan svou víru v justiční systém, odmítl odpovídat na jakékoli otázky a prohlásil, že má namířeno do svého domu u jezera, aby si tak říkajíc zchladil hlavu. Pak odjel v černém SUV.

Následujícího dne se neukázal na schůzce a jeho právník se rozzlobil. Později odpoledne, když Dolana nemohl sehnat ani na mobilu, si začal právník dělat starosti. Následujícího dne zavolal policii. Dolanova mrtvola se našla v posteli. Zemřel na udušení.

„Kotel neměl žádnou poruchu,“ konstatoval Ebanks. „Někdo si hrál s výměníkem a vypnul detektory oxidu uhelnatého. Dolan byl zavražděn.“

Martinez se tvářil naprosto šokovaně. Ebanks po něm vrhl pohled a policejní nováček nasadil pokerový obličej bez výrazu.

Jakmile pstruh ťukne, musíte zaseknout háček. Nesmíte si dovolit žádné prověšení vlasce, ale musíte dávat pozor, abyste nezasekli příliš prudce. Jinak se může ryba z háčku vyvléknout.

„Pojďme si promluvit trochu víc o Tininých bratrech,“ navrhl Ebanks soudci.

Položil pár otázek a pak nechal Martineze, ať výslech převezme. Mladý policista postupně kladl soudci předem připravené otázky o tom, jak se Lucchesové chovali v průběhu líčení. Ebanks nedával příliš pozor a otázky ani odpovědi moc nevnímal. V duchu se vracel do minulosti k výletům na jezero. Zamilované romány a kuchařky – to Sonia ráda čítávala. Přemýšlel, kde asi skončil její velký klobouk proti slunci.

Martinez zhruba po pěti minutách zavřel notes.

Soudce se zeptal: „Máte nějaké další podezřelé?“

Ebanks odpověděl: „Ještě na tom pracujeme.“

„Nepředstírám, že znám bůhvíjak dobře vaši práci, ale…“ Soudce zaváhal.

„Nic se neděje,“ mávl rukou Ebanks. „Co máte na srdci?“

Soudce si odkašlal. „Už jste uvažovali o paní Batistové?“

„O manželce toho nadhazovače?“ podivil se Martinez. „Proč by…“

Ebanks ho přerušil. „Jakou máte ohledně ní teorii?“

~

Obhájci ve věcech trestních vědí, že nestačí pouze tvrdit, že jejich klient danou věc neudělal. Porota pokaždé požaduje také náhradního podezřelého, a jestli je jeden podezřelý dobrý, dva jsou ještě lepší. Krom nabídky nepřátel Lucchesovic gangu předhodil Dolanův obhájce porotě Nikki Batistovou, manželku Dolanova nejlepšího přítele z týmu.

„Důkazy prokáží, že Kenny a Nikki Batistová měli poměr,“ prohlásil ve své úvodní řeči Dolanův obhájce. Dotyčný „důkaz“ měl podobu záznamů o pozdních nočních telefonátech v několika uplynulých měsících a společných obědů v odlehlých restauracích, nikoli však účty z hotelů nebo fotografie jako z bulvárních novin. Tvrzení, že Dolan románek ukončil, protože si uvědomil, jak nesmírně svou ženu miluje, obhajoba rozmetala okřídleným rčením, že žádné peklo se co do zuřivosti nevyrovná zavržené ženě, a uvedla, že paní Batistová nemá na dobu vraždy alibi.

Žalobce předvolal uplakanou Nikki na stanoviště svědků, aby svůj románek popřela a vysvětlila, že utajované schůzky a její noční telefonáty s Dolanem měly prozaický důvod – organizaci narozeninové oslavy, která měla být pro Tinu Dolanovou překvapením. Pokud šlo o večer Tininy vraždy, Nikki prohlásila, že jela autem k jezeru navštívit kamarádku, ale ta nebyla doma. Obžaloba vytáhla dokonce i záběr z policejní kamery dokazující, že Nikki překročila rychlost a kamera ji vyfotografovala přesně v době Tininy smrti.

„Té historce s narozeninovou oslavou jsem nevěřil,“ prohlásil soudce. „Myslím, že Dolan měl s Nikki Batistovou románek. Když byla jeho žena odstraněna ze scény, Nikki očekávala, že se s ní Dolan ožení, ale on se s ní naopak rozešel. Peklo se s ní skutečně co do zuřivosti srovnávat nemohlo. Paní Batistová věděla, že Dolan jede do domu u jezera. Zamířila tam tedy a zesnovala jeho smrt.“

„Chceme-li ukázat prstem na paní Batistovou, máme jediný problém,“ prohlásil Ebanks. „Ověřili jsme vyšetřování prokurátora a ukázalo se, že skutečně měla poměr, ovšem nikoli s Kennym Dolanem. Jejímu vkusu zjevně víc odpovídali hráči ze třetí mety. S jedním takovým byla v posteli sedmdesát kilometrů severněji. Což vysvětluje záběr z té policejní kamery.“

Soudce pomalu vrtěl hlavou. „Musím připustit, že mí kolegové na lavici poroty ve věcech trestních si tedy užívají, když oddělují hříšníky od nevinných.“

Ebanks se plácl do stehen. „Nu, pane, asi to tak je. Omlouvám se, že jsme vás připravili o tolik času.“

„Vždycky ochotně posloužím, kdykoli mohu přispět k průchodu spravedlnosti,“ odvážil se usmát soudce. „Dovolte mi, abych se vás zeptal na jednu věc: Co policejní technici? Stopy pneumatik, oděrky barvy… Jsme s manželkou velkými příznivci televizních pořadů o kriminalistice. Předpokládám, že došlo k otěru barvy.“

Ebanks si představil soudce a jeho pohlednou světlovlasou ženu v obrovském, vkusně zařízeném pokoji, v krásných křeslech podobných těm, v nichž nyní seděl on s Martinezem, jak se dívají na televizi. I on se Soniou rád sledoval televizi – každý pátek se dívali na staré filmy. Připravil popcorn a stulili se k sobě na starém kostkovaném gauči. Sonia se už na televizi dívat nemohla. Rychle se měnící obrázky u ní vyvolávaly záchvaty.

„Je fakt škoda, že nemáme laboratoř jako policajti z Kriminálky Las Vegas,“ konstatoval Martinez. „Jenže než k tomu dojde, budeme potřebovat spoustu dalších velkoměstských zločinů. Momentálně musíme prohlížet místa činu sami. Pokud chceme dát něco do laborky kvůli otiskům nebo DNA, přeposíláme to na FBI.“

„Raději půjdeme,“ postavil se Ebanks a Martinez ho následoval. Soudce také zvedl svou vysokou postavu z otočného křesla.

Zatímco si Martinez se soudcem potřásal rukou, Ebanks se sklonil, aby si zavázal botu. V koši vedle stolu s muškami ležela částečně uvázaná „parašutka“ na papírovém kapesníčku. Muška i kapesníček na sobě měly skvrny, které vypadaly jako od krve.

To je klika, pomyslel si Ebanks. Nečekal, že by mohl najít něco doslova prosáknuté soudcovou DNA.

Martinez se soudcem přešli ke stěně s fotografiemi; soudce právě na jeden ze snímků ukazoval. Ebanks se ujistil, že si ho nevšímají, sáhl rychle do koše a vyndal zkrvavenou mušku i kapesníček. Strčil si oboje do kapsy a zvedl se.

Soudce je vyprovodil do recepce. Sekretářka telefonovala. Zamávala na ně a usmála se.

„Zajdeme někam na oběd,“ navrhl Ebanks. „Ale nejdřív se jí chci na něco zeptat.“

Sekretářka domluvila. „Mohu vám s něčím pomoci?“

„Ano, pokud jde o ty rozsudky RBOVP,“ odtušil Ebanks. „Nejsou obvykle poměrně vzácné?“

Sekretářka přikývla. „Ano, ale u tohoto soudce nikoli. Dalo by se říci, že se jimi proslavil… Někteří právníci mu přezdívají ‚třináctý porotce‘. Svou práci bere velmi vážně. Vždycky tvrdí, že pokud spravedlnosti nedosáhnou porotci, zůstává to na něm.“

„Tak třináctý porotce,“ opakoval Ebanks. „Hmm.“

Pak s Martinezem zamířili k výtahu. Zatímco kabina obkládaná mahagonem klesala, Ebanks si povzdechl: „To teda k ničemu nebylo. Nedozvěděli jsme se o Shadidovi nic, co bychom o něm už nevěděli.“

„Jak jste zjistil, že Dolanova smrt byla vražda?“ divil se Martinez.

„Když jsme čekali na soudce, dostal jsem textovku,“ odpověděl Ebanks. „Myslel jsem, žes ji dostal taky.“

„Ne. Ale to je fuk, žádnej problém.“ Po několika vteřinách Martinez znovu promluvil: „Víte, díky tomu jsem musel dost přemýšlet o některých věcech, co říkal ten soudce.“

Ebanks upíral pohled na čísla nade dveřmi. Postupně se rozsvěcela, jak kabina míjela patra. „Například?“

„Například když jste mu sdělil, že Dolan byl zavražděn, hezky rychle přispěchal s udáním paní Batistové a když se to neujalo, pohotově nám předhodil Lucchesovy.“

Ebanks pokrčil rameny. „Slyšels ho. Hraje si na Kriminálku Las Vegas nebo na Zákon a pořádek.“

„Možná, ale všiml jste si, že má dům u stejného jezera jako Dolan?“

„No a? Sám jsem tam míval chatičku.“

„Jo, jenže soudce byl v době Dolanovy vraždy ve svém srubu.“

Ebanks si založil ruce na hrudi a snažil se nasadit zamyšlený výraz. „No jo, máš pravdu.“

Dveře výtahu se v přízemí otevřely. Oba detektivové přecházeli vstupní dvoranou. Kdykoli mladý policista o něčem hluboce přemýšlel, zamračeně krčil obočí. Jako nyní.

„Dívali jsme se na to obráceně!“ vyhrkl Martinez. Protlačil se otočnými dveřmi vchodu do soudní budovy a Ebanks mu šel v patách. Jakmile se ocitli na ulici, Martinez prohlásil: „Mysleli jsme, že Shadid byl zavražděn a to, co se stalo Dolanovi, byla nehoda.“

„Opravdu se zdá, že Shadid byl prostě jen v nesprávný čas na nesprávném místě,“ přitakal Ebanks.

„Myslíte, že to byla náhoda?“

„Hmm,“ zabručel Ebanks. Kývl ke stánku s párky v rohlíku na rohu. „Máš chuť na hotdog?“

„Jenom pokud k němu budou dávat hořčici a zelí,“ řekl Martinez.

Oba vykročili po chodníku.

„Víte, myslím, že soudce je stejně starosvětský jako Lucchesové,“ uvažoval nahlas Martinez. „A všechny ty případy RBOVP. Co když pustil Dolana na kauci, aby mohl… Však víte…“

Ebanks nesouhlasně odfrkl. „To, co soudce říkal o učinění spravedlnosti zadost, byl jen vtip.“

„Připadal vám jako vtipálek? Já jen tvrdím, že každý, kdo umí spravit prasklou trubku, by věděl, jak rozhodit výměník.“

Ebanks obrátil oči v sloup. „Opravdu si myslíš, že Dolana zabil soudce?“

Martinez zpomalil a nakonec uprostřed chodníku zastavil, takže ho ostatní chodci museli obcházet, jako když voda obtéká kámen. Obrátil se a pohlédl zpátky k budově soudu.

„Jo, to si teda myslím. Po obědě vyrazíme k Dolanovi do srubu u jezera. Rád bych se tam trochu porozhlédl.“

„Souhlas,“ přikývl Ebanks. „Ale myslím, že plýtváš časem.“

„Neplýtvám,“ zavrtěl hlavou Martinez.

V mladíkově tváři se objevil výraz radostného očekávání rybáře, který právě ulovil velkou rybu… Nebo výraz velké ryby, která právě polkla ručně vázanou mušku. V Ebanksově duši se rozhostil klid, nijak nepodobný tomu, který cítil, když se Soniou trávili čas v loďce na jezeře.

Oba detektivové si objednali párky v rohlíku, a zatímco prodavač jídlo připravoval, vychutnávali si teplo slunečních paprsků. Ve vzduchu cítili vůni posekané trávy a čerstvě zorané půdy. Konečně přišlo jaro.

Ebanks si dělal trochu starosti, že by ho soudce mohl poznat ze Soniina soudu, ačkoli to bylo už před třemi lety. Sám si na den se Soniou u soudu moc dobře pamatoval, byť soudce asi nikoli. Porota se po dvou hodinách vrátila do síně s verdiktem sedmiciferné pokuty dopravní společnosti, jejíž řidič jel nepovolenou rychlostí, když vytlačil ze silnice Soniino auto. Peníze budou použity na experimentální léčbu, kterou pojišťovna odmítla pokrýt. Ebanks stále nedokázal odhalit, co jejich právník – kulaťoučký plešatý mužík v konfekčním obleku z výprodeje – provedl, že urazil soudcův cit pro právo a spravedlnost. Ať už to bylo cokoli, následné líčení RBOVP jejich vyhlídky na zázračnou léčbu zničilo. Jeho žena si nyní odpykává doživotní trest ve vězení své bolesti a soudce si klidně tráví každý víkend u jezera.

Ebanks žvýkal sousta párku v rohlíku a myslel na nedodělanou zkrvavenou mušku parašutku ve své kapse. Věděl přesně, kde ji nechá, až se do Dolanova domu vrátí. Jakmile ji Martinez objeví, už ho vůbec nic nezastaví.

Po Soniině soudním procesu byl u jezera jedinkrát – když porota v Dolanově případu nerozhodla jednohlasně. Možná že v důchodu ještě vytáhne svůj starý prut Sage a zjistí, jestli berou pstruzi.

ZTRÁTY A NÁLEZY

Zoë Sharpová

Čeká. V tom problém není; čekal polovinu života. Jenže teď, dnes večer, jsi mu konečně poskytl ten dokonalý okamžik.

Okamžik, po němž prahl.

V uličce a ve tmě vnímá jen vzdálený odlesk neonů na vlhkém asfaltu. A je tak vyděšený, že stěží udrží pevně v ruce nůž. Jenže ho pohání hněv. Hněv pevně svírá jeho třesoucí se prsty kolem nože, až mu bělají klouby.

Snaží se zapomenout, k čemu čepel použije.

Jenže to dobře ví. Viděl to až příliš často. Dotyčné okamžiky si vybavuje jako rozmazaný obrázek násilí zvířený přetrvávajícím zoufalstvím.

Na čas před tebou si nepamatuje. Na čas, kdy byl nevinný, důvěřivý. Tys mu dal lekce utrpení a viny a on je od té doby nese na svých bedrech všemi obdobími. Břemeno, kterého jej nikdo nezbaví.

Doufá, že se ho zbaví dnes večer.

Doufá, že dnes večer konečně najde klid.

V uličce by měly svítit lampy, ale o ty se postaral. Naučils ho ještě něco – nikomu nedovolit, aby to viděl.

Jak příznačné, že bys měl zemřít zde, v temnotě, mezi krysami a na hromadě odpadků. Jsou tím, co ty – odpadem života.

A on je tím, co jsi z něj udělal.

Doufá, že jsi hrdý.

Jenže momentálně jen doufá, že jsi připraven. I že je sám připraven. V mezidobí mezi tehdy a nyní o tom snil tak často, že se náhle připraven necítí – a připadá si ve tmě jako nahý.

Celý se chvěje, znovu je sedmiletý chlapec, z něhož surově vyrvali veškerou sebeúctu, vyje, když je trestán za pravdu, trestán za víru.

Je trestán za přesvědčení; vždyť jsi mu slíbil, že se o něj skutečně velmi výjimečně postaráš.

A od té doby trestá sebe i všechny kolem sebe. Prožil život osekaný na naprostý základ, kde přislazení znamená pančování něčím, co tě pomalu zabíjí.

Ztracený.

A teď tě zase našel a myslí si, že pokud to provede správně, možná konečně najde i sám sebe.

Slyší kroky, známé, byť nyní jsou již šouravé, těžké nejistotou vyššího věku. Nůž v ruce svírá čím dál křečovitěji, vdechuje hutný vzduch, cítí tep srdce v konečcích prstů.

Cítí se živý.

To je výsada, kterou může mít jen jeden z vás.

Už je naladěný, vidí tvou postavu, jak se kymácí v otevřeném ústí uličky – váháš před tou nečekanou temnotou. Zakopneš, zdusíš kletbu, ale ví, že nebudeš riskovat. Nikdy jsi neriskoval. Cesta oklikou potrvá déle a – nerad to říkáš –, ale svou oblíbenou činnost jsi provozoval už dávno, ať už to byl kdokoli.

Přemýšlí, jestli je stihne zachránit – ne před tím, co bylo, ale před tím, co nastane –, přemýšlí dokonce i když vystoupí z výklenku jako přízrak ze stínů, nůž má nyní v ruce, připravený k útoku.

V poslední chvíli slyšíš jeho hlasitý výdech a začínáš se obracet. Příliš pomalu.

Vmžiku je u tebe, dychtivost mu propůjčuje rychlé pohyby, projevy jeho vlastního strachu mu dávají sílu. Rukou ti hmátne po čele, zvrátí ti hlavu dozadu jako obětnímu beránkovi. Je to instinkt, že se snažíš držet bradu dole, nebo víš, co přichází?

Moc pomalu.

Cítí vůni mýdla překrývající pot a tabák, česnek z tvého posledního pokrmu. Česnek, který nepomohl udržet upíra v bezpečné vzdálenosti.

Nůž, ostrý jako řeznický sekáček, ti poprvé přejede přes napjaté šlachy krku. Kůží pronikne tak snadno, až chviličku téměř věří, že jsi démon z jeho dětských nočních můr a žádný smrtelník tě nezabije.

Jenže pak si vzpomene na vtipný špílec – že první rána je zadarmo.

Ovšem druhá je výhradně jeho. Zarývá se hluboko, prochází tvrdě přes svaly, krkavici a šlachy, škrtne o kost. Krev, která nyní prýští ven, je horká, tak horká, že téměř slyší, jak syčí.

Nohy ti vypoví službu. Šok tě srazí na zem a na kolenou tě drží čirá nevěřícnost. Ustoupí, překvapený svou vlastní zručností, pozorně se ti dívá do očí, v nichž se konečně usadí výraz pochopení. Srdce ti stále pumpuje krev, ale jsi mrtvý, ačkoli to zatím nevíš.

Prožívá všeprostupující radost. Cítí pouze ticho.

Obrací se zády, nečeká na tvé chabé pokusy klesnout úplně na chodník a odchází. U ústí uličky hodí nůž do kanálu a zmizí.

Znovu se rozprší, jako kdyby déšť čekal, jako by se nadechoval.

~

Déšť ho očistí. Nohy ho nesou kolem grafitti na zdech, vyjádření odcizení, které vytváří melodii jeho každodenního života, a jde k rozpadajícímu se kostelu. Ne ke stejnému kostelu, ale k jinému, velmi podobnému. Všechny jsou pro něj stejné – místa nepatřičné velebnosti. Místa, kde byl nalezen a ztracen a možná znovu nalezen.

Odčinění hříchu. A nyní místo zvrácené svatyně.

Dochází k oltáři a rozechvěle se pokřižuje, usedá do druhé řady. Dřevo je uhlazené, jak se na něm vystřídaly řady znavených a doufajících. Celý prostor je provoněn kadidlem a sametem, voskem kanoucím na stříbro a stránkami starých knih lemovaných zaprášenými slovy.

Je stále promáčený deštěm a nenachází zde teplo.

Je po svém činu stále neklidný, nenachází zde útěchu.

Přemítá, zda ji vůbec očekával.

Poprvé jsi k němu přistoupil, když seděl přesně v této poloze, před těmi dávnými lety, odřený a plačící, prázdné kapsy a ukradená sebeúcta. Tehdy jsi ho utěšoval. Vzpomíná si na směšnou vděčnost. Spása.

Krev v něm vře. Ruce má sepjaté jako k modlitbě, klouby se napínají, aby uvolnily nadbytek hněvu a lítosti.

Jenže tehdy se nic neuvolnilo. Neměl své pocity odnést kam jinam než k řece, byl tak blízko k uvolnění, když ho cizí lidé zachránili, šíleně zoufalé dítě, odtrhli ho od zábradlí. Šokovala je jeho vehemence a odhodlání.

Přivedli ti ho nazpět.

A ty ses usmál, zatímco jsi mu sděloval, že sebevražda je nejhorší ze smrtelných hříchů. Že by se dostal přímo do hlubin pekelných, kde by ho znásilnil každý démon až po samotného Lucifera.

A tak si vybral raději žít než zemřít, ačkoli mu připadalo, že mezi jedním a druhým není tak velký rozdíl.

~

Ležíš zhroucený v uličce, konečně se na tebe snáší pravdivost toho, co se stalo, pravda hebká jako sníh.

Vidíš světla projíždějících aut, dokonale utěsněných, nevšímavých. Záblesky zbarveného zvuku ještě oddálené skleněnou zdí tvé dysfonie. Mimo dosah. Mimo dotek.

Už ti téměř vypršel čas.

Stejně však stále třímáš se zarputilou bojovností, která je ti vlastní, šosy života. Logika ti napovídá, že bys už měl být mrtvý, což znamená, že čepel nějak minula životně důležité tepny. Prošlo ti toho už příliš, než abys věřil, že ti projde i toto, kdyby sis to strašně přál.

Koneckonců čirou silou vůle a dobrých nervů jsi přežil odhalení, obnažení i odehnání od církevních bran.

Někdo přijde.

Cizinec, samaritán. Někdo, kdo tě nezná dostatečně dobře, aby jen překročil tvé umírající tělo a pokračoval dál.

Pokud se ovšem nevrátí on a neskoncuje to s tebou.

Jen fatalista by věřil, že to je náhodný násilný čin, ale nevědět kdo ti vrtá neustále hlavou. Existuje příliš mnoho pravděpodobných kandidátů, než aby se dal výběr zúžit.

Dělá ti starosti, že nemluvil. Očekával jsi hořký výlev ospravedlňující sebelítosti. Nebo obviňování.

Podívej se, k čemus mě donutil, starouši.

Zabít tě bez vítězoslavného pocitu je k ničemu.

Jenže obličej… Nepamatuješ si obličej. Nemáš dobrou paměť na mužské obličeje, byť u chlapců je to jiné. Nezformované a přizpůsobivé, svěží. Nikdy nezapomeneš ani na jednoho ze svých chlapců.

Svých výjimečných chlapců.

Trhalo ti srdce, když je od tebe odervali. Když jsi byl sám oderván od nich. Jenže podcenili jejich počet a vystoupili další, aby se mezi ně zařadili.

Oni tomu říkali hanba.

Tys tomu říkal láska.

Možná i to je důvodem, proč tady ležíš, v dešti krvácíš do louže s mastnými duhovými skvrnami, v zadní uličce, ve tmě, sám.

Možná tě až příliš miluje, než aby tě chtěl vidět s jiným.

~

Když pro něj přijdou policisté, klečí. Loudají se kostelem, setřásají si kapky deště z kabátů, vypnou vysílačky, rozpačitě drží v prstech čepice. Jako by viděli příliš mnoho, takže nevěří v poklid tohoto místa. Jako by se cítili trapně za nedostatek piety.

Na chvilku mu nitro sevře panika; balancuje na pokraji úlevy a naprostého zoufalství. Měl to předvídat.

Vstává, pokřižuje se – což je reflexem jeho svalové paměti – a obrací se k nim s prázdnýma rukama.

Policisté nemusejí mluvit. Jejich obličeje mluví za ně. Není to poprvé, co pro něj takto přišli. Ne sem. Nezastavuje se ani na tak dlouho, aby si oblékl kabát, a už s ním spěchají ven hustým deštěm k černobílému vozu zaparkovanému kolmo k chodníku, světla majáčku stále líně blikají. Cesta autem je krátká. Policisté vpředu si tlumeně povídají. V odlesku v oknech a zrcátkách vidí v jejich očích otázky, ale nemá k tomu co říci. Toto je místo jeho volby a oni tu volbu nechápou.

Zírá z okna pomalovaného pramínky deště na ubíhající noc, nevkusný lesk skrytého zoufalství.

Déšť se řine z oblohy s neumdlévající výdrží. Voda v příkopech začíná stoupat, proudy vody na silnici odplavují různé harampádí ke kanálům. Kéž by se tak snadno daly odplavit a smýt i hříchy.

Auto udělá otočku a zastaví vedle dvou dalších, těsně za policejní páskou. Světla poskakují do rytmu i mimo rytmus s větší naléhavostí než muži kolem nich.

Duší se mu rozezní akord naděje.

Policisté vystupují, jeden mu otevírá dveře. Zvedají pásku a vcházejí do vyhrazeného prostoru, přestože zde není nikdo, komu by páska ve vstupu musela bránit. Násilí je zde příliš obvyklé na to, aby v takovém lijáku přilákalo zvědavce.

Detektiv si je změří pochybovačným pohledem, ramena nahrbená kvůli dešti. Nad límcem má jednodenní zplihlé strniště a pod kabátem zplihlý oblek.

„To je on?“

Jeden policista přikývne. „Je vám k službám.“

„Pojďme.“ Detektiv couvne s roztaženými pažemi, gesto výzvy ke vstupu maličko opepřené ironií – kvůli tomu, kdo je, kvůli tomu, co představuje.

„V kapse měl stále peněženku – tak jsme zjistili, že byl jedním z vás,“ vysvětluje detektiv, když kráčejí k uličce. „Jenže dříve nebo později bychom ho stejně identifikovali.“

Detektiv čeká na odpověď, na prostý projev zvědavosti, který však nepřichází.

„Udělám to, co se udělat má.“

Detektiv pokrčí rameny. „Jistě. Pro hříšníky stejně jako pro světce, co?“

„Tak tomu bývalo vždy.“

„Jasně.“ Detektivovi se vypoulí obličej, kosti se mu náhle vyrýsují pod kůží, jako kdyby se zvětšily. „Tenhle chlap je usvědčený pederast. Šoustal chlapečky – děti. Čím mladší, tím lepší. A když ho dostali, byl kněz. Kněz, zatraceně!“

„Bude souzen.“

Dostanou se k ústí uličky a detektiv se zastaví, jako kdyby se krokem dál vystavoval znečištění.

„No, řekl bych, že pozemský soud si už odbyl.“ A zatímco má v hlase led, oči mu planou. „Zbývá mu už jen ten poslední soud, kurva.“

~

Vznášíš se ve svém vlastním zmateném kruhu a zachytáváš jen úryvky slov, která poznáváš, ale už jim nerozumíš.

„… neuvěřitelné, že vydržel tak dlouho…“

„… nic víc dělat nemůžeme…“

„… zasloužil si to…“

A jsi ledovější než moře, uzamčený v ochabujícím těle a rozpadající se mysli, uzamčený v záchvatu lítosti a hrůzy z toho, že se setkáš s pomstychtivým Tvůrcem.

Lékaři vstávají, odcházejí, zanechávají trosky svého marného úsilí rozházené kolem tebe.

Chceš na ně zavolat, aby tě neopouštěli, aby tě nenechali zemřít samotného, jenže ležíš umlčený čepelí nože, umlčený nastupující temnotou. Temnější než ulička, temnější než země. Ďábel vykukuje ze stínů, čeká bez milosti, sleduje tě lascivníma očima. Brzy tě zachvátí, rozerve tvé tělo, ještě než shnije tvůj poslední výdech a pochutnává si na duši, již dávno prohnilé.

Pokud tedy…

„… je tady…“

Zachvějí se ti víčka, zavřeš oči.

Díky Bohu.

Stojí tě jisté úsilí znovu oči otevřít a dívat se na přicházejícího kněze. Záchranáři ustupují do uctivé vzdálenosti, shlukují se kolem detektiva u ústí uličky, nyní již zbyteční. Kněz se nad tebe naklání.

Připravuješ se na tři body. Pokání, pomazání a přípravu na cestu. Ze tvých rtů neuslyší žádné hlasité přiznání, ale rozhřešení předpokládající lítost jistě musí být zaručeno.

Připravuješ se na rituál obnošený uklidňující familiárností. Na rituál, který jsi prováděl tak často – ve svém bývalém životě.

Jenže když se kněz nakloní, zachytíš podobu jeho obličeje – a obličej tohoto muže si pamatuješ. Pamatuješ si ho nejen s nožem v ruce, ale také z minulosti, z jeho dětství.

Byl to výjimečný chlapec, to jistě.

Tvé první pokušení na cestě k hříchu.

A nyní poslední.

Strach se v tobě svírá, ale on se dotýká tvého čela jemným prstem, a když promluví, zní mu jemně i hlas.

„Skrze toto svaté pomazání ať ti Pán pro své milosrdenství pomůže milostí Ducha svatého. Amen…“

Tvá mysl netrpělivě spěchá kupředu:

… a vysvobozuji tě od tvých hříchu ve jméno Otce i Syna i Ducha svatého.

Jenže očekávání není naplněno. Zásadní slova nenásledují.

Hledáš pohledem jeho oči. Zmateně, prosebně. Ďábel ti vrčí na rameni, vyrůstá ze stínů, jásá a zhmotňuje se. Blíž. Cítíš, jak ti do zorného pole pronikají jeho spáry, začínají ti stahovat smrdutý závoj přes oči. Propadáš se.

Rychle! Dopověz!

Kněz se sklání níž a níž, šeptá ti do už téměř neslyšícího ucha.

„Tys mě našel, když jsem byl ztracen. Nyní jsi ztracen ty, protože jsem tě našel zrovna já…“

MATKA

Alafair Burkeová

Diane Lightová zavřela desky a přidala je na hromadu na svém stole. Už dosahovala snad třiceti centimetrů a začala se kymácet. Přidržela hromadu předloktím, aby se nezřítila.

Odolávala nutkání oddělit poslední desky od zbytku hromady. Šlo o výjimečný případ. Zasluhoval si jít k soudu samostatně.

„Ježíši, myslela jsem si, že pozdě jdu já.“ Diane slyšela rychlé kroky, které se prohnaly kolem dveří její kanceláře, a typický hlas kolegyně postupně utichal, jak spěchala chodbou dál: „Stone si potrpí na přesnost, víš?“

Věděla.

Pokradmu pohlédla na hodinky, obrovskou hromadu desek a šanonů zvedla a opřela si ji o hrudník. Ještě dvě minuty a Stone usedne na své místo v soudcovské lavici, poťuká prstem na hodinky a naznačí, jak se těší, až zástupce okresního návladního zahájí projednávání případů.

Soudce Stone byl pedant nejen pokud šlo o přesnost, ale také pokud šlo o fakta. Naučila se tedy zpaměti obsah Kileyina případu od začátku do konce.

~

Uplynuly dvě hodiny a Stone konečně okomentoval časový harmonogram. „Dneska dobrá práce, slečno Lightová. Vy byste mohla své kolegy učit, jak ideálně využít čas, pokud jde o organizaci soudního projednávání případů.“

Její původně třiceticentimetrová hromada se nyní snížila na necelé tři centimetry. Ještě tři případy. Do Kileyina zbývaly dva. A stále celá hodina času, než se ozve Stoneův obvyklý signál upozorňující na dobu oběda. Její strategie zabrala.

Spěšně probírala dva další případy. Byly jednoduché. Vyhovění podmínkám matek. Zprávy sociálních pracovníků o dosaženém pokroku a doporučení následného sledování a péče. Žádná žádost o bezodkladné rozhodnutí, Vaše Ctihodnosti.

Ještě pětačtyřicet minut a jediný případ před nimi. Ten případ. Kileyin případ. Vyvolala jeho číslo a sledovala, jak Kileyin otec přichází ke stolu obžaloby s právníkem ustanoveným soudem. Osoba jež byla žalovanou stranou zastupující nezletilou osobu, tedy Kiley, stála mezi dvěma právníky.

„Vaše Ctihodnosti, na tento případ si patrně vzpomínáte. Stát původně přikročil k odebrání rodičovských práv před deseti měsíci, když se policie dozvěděla, že rodiče dítě prodávali za sexuálními účely. Tehdy jí bylo teprve dvaadvacet měsíců.“ Dvaadvacet měsíců znělo jako mnohem méně než dva roky. A tak nějak mnohem dětštěji než rok a půl.

„Námitka,“ zaznělo od obhájkyně otce, Lisy Hobbinsové.

Hobbinsová předstírala zájem o své klienty, avšak Diane s jistotou věděla, že o posledním mexickém svátku Cinco de Mayo Hobbinsová zvracela po příliš mnoha tequilách v podniku Veritable Quandary, a mohla si vydávit vnitřnosti do příkopu na First Avenue, přičemž vykřikovala něco o zparchantělých rodičích, které zastupuje. „Slečna Lightová si je dobře vědoma, že z výše uvedených obvinění byla usvědčena pouze matka,“ prohlásila Hobbinsová. „Můj klient žil v době spáchání trestných činů se svou manželkou v odluce. Chtěl přestat brát drogy. Ona nechtěla. Nezanechal by Kiley u své ženy, kdyby věděl…“

„To vše rozporujeme, Vaše Ctihodnosti. Velká porota obvinila i otce po nalezení pravděpodobné příčiny jeho zapojení do trestného činu. Obžalovaný byl u soudu zproštěn viny poté, co jeho žena odpřísáhla výhradně svou odpovědnost, ovšem postoj obžaloby je následující – že totiž jeho manželka, týraná žena, která vůbec nežila v odluce od manžela, chránila pana Chancea…“

Soudce Stone zvedl ruku, aby ji přerušil. „Stát však spor prohrál, slečno Lightová. Porota jistě vaši teorii zamítla.“

„Jenže toto je samostatný případ, Vaše Ctihodnosti. Jako nezávislý nálezce faktu můžete provést zcela nové zhodnocení…“

„O co tedy nyní jde?“ Nesnažil se zamaskovat dlouhý pohled na hodinky.

„Matka odsouhlasila ukončení svých rodičovských práv, avšak pan Chance nikoli. Případ byl v posledních deseti měsících sedmkrát odročen. Při třetím slyšení shledal soudce Parker opodstatnění pro ukončení rodičovských práv, ovšem požadoval ujištění, že Kiley bude mít stálý domov. Stát proti těmto ustanovením protestoval a od té doby stále protestuje, ale případ byl ponechán u každého následujícího slyšení nerozhodnutý s tím, že vyžaduje další monitoring situace a jednoznačnou odpověď na otázku, jestli se Kileyina pěstounka Janice Millerová rozhodne pro zákonnou adopci.“

Stone zběsile listoval svazkem ve snaze pochopit procedurální postoj státu. Nechtěla, aby začal uvažovat o odročení, slyšeních a odkládaných rozhodnutích. Potřebovala, aby začal dbát o dobro Kiley. Malá holčička nepředstavovala jen pořadové číslo. Nebyla jen posledním případem onoho dne. Diane možná měla předložit její případ jako první. Po vší té práci. Po všem tom skvělém organizování. A teď to zvorá.

„Takže, Vaše Ctihodnosti, in medias res,“ – věděla, že je to Stoneovo oblíbené rčení – „s umístěním Kiley to nebylo jednoduché. Adoptivní rodiče neochotně přijímají děti, které prošly podobným traumatem, jaké zažila Kiley. Krom toho, že byla vystavena opakovanému sexuálnímu obtěžování, se narodila i s drogovou závislostí. V době zatčení jejích rodičů byla podvyživená a trpěla posttraumatickým syndromem. Nicméně po téměř roce, co dostala slečna Millerová Kiley do pěstounské péče, vyjádřila dostatečnou spokojenost s Kileyinými pokroky jak po stránce fyzické, tak emocionální. Toto slyšení mělo ukončit rodičovská práva pana Chancea a umožnit následnou adopci dítěte slečnou Millerovou.“

„Jenže?“

„Jenže slečnu Millerovou před dvěma dny srazil a usmrtil opilý řidič, když si šla zaběhat a přecházela ulici Powell Boulevard.“ Soudce Stone jen sykl. „Stát stále usiluje o ukončení rodičovských práv. Ačkoli obhájkyně podotýká, že pan Chance byl zproštěn viny, nelze přehlížet, že jedním z mužů, který platil za sexuální styk s dítětem, byl bývalý spoluvězeň pana Chancea. U soudu s panem Chancem dotyčný vypovídal, že…“

Hobbinsová jí skočila do řeči, aby svého klienta hájila: „Vaše Ctihodnosti, ten muž byl násilník zaměřený na děti, který vypovídal výměnou za zmírnění trestu. Vzhledem k tomu, jak se k těm, co zneužívají malé děti, chovají ve vězení, by prohlásil cokoli, jen aby se vetřel prokurátorovi do přízně.“

Muž se jmenoval Trevor Williams. Jeho statut usvědčeného zločince byl primárním důvodem, proč stát vůbec dokázal dát trestní případ dohromady. Sousedka z činžovního domu, kde Chanceovi bydleli, zavolala policii, když viděla krev na kalhotkách dítěte ve společné prádelně. S oblibou sledovala pořady typu Kriminálka Las Vegas a zašla tak daleko, že ukradla důkaz a umístila ho do uzavíratelného igelitového sáčku. Policie nenašla jen krev, ale také stopy spermatu. Po provedení domovní prohlídky u Chanceových získala policie několik dětských pyžamek se stopami spermatu různých mužů. Díky státní databázi DNA odsouzených se zjistilo, že druhý vzorek patří Williamsovi.

Uzavření dohody s tímto pedofilem bylo nejobtížnějším jednáním, které Diane kdy vedla. Aťsi, že nikdy neidentifikovala dalšího muže – nebo jich mohlo být víc –, kterému Kiley rodiče prodali, ale měli Williamse a Williams byl ochotný prásknout oba rodiče. V dlouhodobé perspektivě to byl jediný způsob, jak děvčátko chránit.

Soudce Stone se však o detaily Williamsovy výpovědi nezajímal. Znovu netrpělivě zvedl ruku. „Já tady nemíním opětovně vést trestní soudní spor, dámy. Obě byste měly vědět, že účelem je dosažení nejlepších zájmů dítěte.“

Jak může být v Kileyině nejlepším zájmu, aby žila s mužem, který ji jako dvouletou prodal, aby mohl financovat svou závislost na cracku?

Diane věděla, že odsud by se její argumentace řítila jen a jen s kopce. Stát zatím pro Kiley neustanovil novou pěstounskou rodinu. Zůstávala v domově se skupinovou péčí – jako nejmladší ze všech umístěných dětí.

Pak byla řada na Hobbinsové. Prohlásila, že usvědčení Chanceovy manželky a zahájení slyšení o ukončení rodičovských nároků bylo pro otce rázným probuzením, které potřeboval. Po několika počátečních recidivách se mu nyní podařilo zůstat již pět měsíců čistý. Stále odmítal, že by věděl o zločinech své ženy, ale byl ochoten nechat Kiley odejít do péče k Janice Millerové, protože dotyčná žena mohla být jeho dceři k dispozici, když on nemohl. Nyní však Millerová zemřela a on byl konečně ve stavu, kdy mohl skutečně plnit rodičovskou funkci.

„Slečno Hobbinsová, bydlí teď váš klient v místě vhodném pro péči o dítě?“

Teď?

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Má nyní vládou dotovaný byt podle paragrafu osm bytového zákona z roku 1937. Má dvě obytné místnosti – Kiley bude spát v pokojíčku a on v obývacím pokoji. Kdyby dostal statut poručníka, mohl by si zažádat o další dávky. V průběhu svého odvykacího programu má přidělenou sociální pracovnici a ta mu pomůže s vyhledáním většího bytu. Pracuje na poloviční úvazek jako vrátný na Portlandské státní univerzitě, ale jeho sestra souhlasila, že bude Kiley hlídat, když bude její otec v práci.“

Diane si na sestru pamatovala. Odmítla si vzít Kiley za vlastní, protože „mý přídavky sotva stačej uživit tři děti a vy úředníci neplatíte pěstounům ani prd“.

„A co chce Kiley?“ Soudce se obrátil s otázkou na zástupce nezletilé.

„Vaše Ctihodnosti, vždyť jí ještě nejsou ani tři roky,“ ozvala se Diane.

„Já se neptám, jestli míní utéct a bydlet u Santa Clause. Kladu zkrátka jen otázku zástupkyni nezletilé, protože tato dáma si jistě chce zasloužit plat za dnešní vystoupení ve veřejném zájmu. Je to tak v pořádku, slečno Lightová? Smím svou otázku položit?“

Role zástupce nezletilé u soudu by měla být jednoznačně otevřeným vystoupením na podporu Kiley, avšak v tomto soudním případu byla Diane přesvědčená, že tuto roli přebrala prokuratura.

Diane se zhluboka nadechla a přinutila se uctivě přikývnout. Vyčkávala, dokud zástupkyně nezletilé neodrecitovala základní údaje. V jistém směru měla Kiley štěstí, že prožila sexuální zneužívání v tak útlém věku. Podle psychiatrů je nepravděpodobné, že by si na to dlouhodobě dokázala pamatovat.

Podle testů měla podprůměrnou inteligenci – velmi pravděpodobně v důsledku matčina užívání drog před jejím narozením. Nicméně odborníci připisovali její opoždění, pokud jde o řečové projevy, nedostatku podnětů v okolním prostředí předtím, než byla umístěna u slečny Millerové. Nedávno vykazovala jistou ochotu vyjadřovat se verbálně, avšak dva dny po svém přesunu do dětského domova byla rozrušená a nereagovala na podněty. Za poslední tři měsíce se šestkrát viděla s otcem – se souhlasem své pěstounky a za jejího dozoru. Podle sociální pracovnice, která situaci sledovala, vykazovala „přirozenou náklonnost“ k otci a „zjevně rozpoznávala, že v jejím životě hrál nějakou roli“.

Promluvil i Kileyin otec: „Já chci jen dostat ještě jednu šanci stát se jejím tátou, pane soudce. Slibuju vám na svůj život, že tentokrát to nepodělám. Prosím vás, pane. Prosím.“

„Po malých krůčcích, pane Chance. Začneme s pěti hodinami denně, jedna hodina pod dozorem. Přes noc zůstane v domově. Za dva týdny si znovu vyslechneme všechny zúčastněné a učiníme rozhodnutí.“

„Vaši Ctihodnosti, to jsou čtyři hodiny denně bez dozoru,“ protestovala Diane.

„Umím počítat, slečno Lightová.“

„Jenže v nejvyšším zájmu dítěte…“

„… je i jistá konzistence. Biologická matka holčičky je ve vězení. Náhradní pěstounská matka právě zahynula. Zbývá jí tedy jediná osoba, a ta stojí zde, podle všeho proměněná. Otec, navíc zproštěný obžaloby. Nemáte jí co nabídnout krom dětského domova plného mladistvých delikventů.“

„Mohu nabídnout sebe, Vaše Ctihodnosti. Mohu si ji vzít k sobě, pokud je to jediná možnost. Nemůžete ji vrátit tomuto člověku.“

„Dobrý bože, slečno Lightová. Ovládejte se. Beru v potaz vaše pobouření – a je to v zápisu. Není však třeba nadsazovat.“

„To není nadsázka, Vaše Ctihodnosti. Na tomto případě pracuji deset měsíců. Vedla jsem trestní stíhání. Měla jsem na starosti vedení případu v soudním procesu s rodinou. Nesčetněkrát jsem chodila ke slečně Millerové, abych si s ní pohovořila o adopci. On viděl Kiley od toho případu… kolikrát? Tak šestkrát? Já minimálně dvacetkrát. Myslíte, že ví, jakého má nejoblíbenějšího plyšáka? Je to mýval jménem Ýva. Když jedinkrát Kiley opakovala po logopedce, snažila se říct ‚mýval‘, ale dokázala vyslovit pouze ‚ýva‘, a tak přišel plyšák ke jménu. Tenkrát jsem tam byla já, ne on. Kiley mě zná. Já znám Kiley. Postarám se o ni.“

V soudní síni se rozhostilo ticho. Ani Diane sama nedokázala uvěřit tomu, jak vybuchla. Kolik hodin strávila nad tímto spisem, učila se ho nazpaměť, ale tato možnost jí nikdy nepřišla na mysl. Teď náhle zapadly všechny dílky skládanky na své místo. Existoval důvod, proč jí nadřízený prokurátor oddělení závažných trestných činů přidělil právě tento případ. Existoval důvod, proč si vyžádala převedení případu od trestního soudu k občanskoprávnímu. Možná dokonce existoval i vyšší důvod, proč Janice Millerovou srazil opilý řidič.

Diane by to dokázala. Mohla být té dívence dobrou matkou. Vytvořily by s Kiley rodinu. Ony dvě, spolu.

Stone si odkašlal, než promluvil. „Tedy, je to od vás velmi šlechetné, slečno Lightová, ale nejvyšší zájmy dítěte kladou do popředí biologická pouta. Dejme Kiley šanci na život s otcem. Doufám, že se ve vás nemýlím, pane Chance.“

„Nemýlíte, pane. Slibuji, opravdu ne. Děkuji vám. Mockrát vám děkuji.“

Chance sevřel Hobbinsové obě ruce a potřásl jimi. Diane viděla, jak se obhájkyni zalily oči slzami, a nejraději by jí vlepila facku.

~

Po třech týdnech se Kiley oficiálně přestěhovala k otci nastálo. Její oblečení i mývala jménem Ýva sbalili v dětském domově do černého zavazovacího pytle na odpadky. Sociální pracovnice odvezla holčičku i s pytlem do Chanceova nedávno pronajatého dvoupokojového bytu čerstvě vybaveného novou širokou postelí pro Kiley – a nechala ji tam.

~

Diane nastartovala auto a ve snaze se uklidnit si pustila rádio. V tichu minuty ubíhaly až moc pomalu. Kde sakra vězí Jake?

Chlapík vycházející z baru Wendy’s se na ni podíval. Viděl, že si ho všimla. Usmál se.

Stále si ještě na podobné úsměvy ze strany mužů nezvykla. Celý život strávila jako dívenka, od které muži pohled spíš odvraceli. Nebo, když se některý přece jen podíval, následovalo šťouchnutí kamaráda do boku a pak vtipná poznámka a provinilý smích. Páni, vole, je tohle možný?

Přinejmenším aspoň mívali dost slušnosti, aby mluvili potichu. Vlastně jednou se to nepovedlo, ještě na právnické fakultě. Oblékla si do školy dlouhý fialový svetr ke kolenům. Dokonce i v kombinaci s černými legínami to byla odvážná módní kreace. Myslela si, že vypadá zatraceně dobře, dokud neuslyšela zpívat ironický chlapecký čtyřhlas „I love you, you love me…“ Možná by na nepříjemný incident dokázala zapomenout – hodit celý ten den někam do hlubin své mysli jako obří svetr, který skončil v koši na toaletě –, jenže vtom někdo křikl: „Barney!“ ve chvíli, kdy kráčela ke stupínku na slavnostním zahájení školního roku. Dodnes se na fialovou postavičku dinosaura Barneyho z pořadů pro malé děti nemůže podívat, aniž by neměla chuť spořádat půllitrové balení zmrzliny Häagen-Dasz.

Na držáku handsfree jí zabzučel mobil. Displej rozzářila zpráva. Byla od Marka. Typickým zkratkovitým jazykem textových zpráv ji prosil o změnu jména na účtech za kabelovou televizi. Mindy to dvakrát zvorala.

Mark a Mindy. Už jen ta kombinace jmen zněla směšně. Diane s dotyčným strávila téměř třicet let a teď se její vztahy s Markem omezily výhradně na nejrůznější zařizování, přičemž žádosti přicházely v příšerných zkratkách přes službu SMS. Stiskla tlačítko a zprávu vymazala.

Kde sakra vězí ten Jake?

Možná bylo příliš velké riziko zatahovat do toho i Jakea. Na jednu stranu měli vztah připomínající přátelství, želbohu založený na vzájemné výpomoci: On byl její oblíbený informátor, ona zas jeho dobrodinec v protidrogové jednotce. Jednou z ohavných skutečností její práce bylo právě toto – musela se spoléhat na kriminálníky a odměňovat je za spolupráci. Jenže pokud šlo o dealery drog, Jake nebyl tak zlý. Prodával jen dospělým a výhradně malé množství. A co bylo nejdůležitější – alespoň pro ni –, vždycky měl oči na stopkách a uši našpicované, aby získal jakoukoli informaci, kterou by vyměnil za propustku z vězení.

Jake měl tak dobré kontakty na obchod s bílým portlandským crackem, že za ním loni v lednu zašla v naději, že by snad mohl znát Kileyiny rodiče. Třeba jim prodával nebo je vídal na obvyklých místech, kde sháněli drogy. Jenže Jake nikdy nikoho z Chanceových neviděl. Diane si přesto v duchu přidala k jeho jménu malé plus, jen kvůli době, kterou strávil prohlížením policejních fotografií.

Takzvaný Had Jake byl čtrnáctkrát zatčen, ale kvůli oněm plusům udělovaným za spolupráci ho nikdy neusvědčili.

S takovým rejstříkem z něj byl dobrý informátor, avšak nepříliš dobrý spojenec. Hlava starší zástupkyně okresního návladního na stříbrném podnose byla v Jakeově podnikání pořádně tvrdá měna; Diane jako taková byla pro Jakea mnohem cennější, než mohla být jakákoli protislužba z její strany.

Přemýšlela, jak by v kanceláři reagovali, kdyby se zapletla do nějakého skandálu. Pracovala u soudu téměř osmnáct let, znala kolegy, kteří byli zatčeni za řízení pod vlivem alkoholu nebo drog nebo za takzvané domácí potyčky, dokonce za problémy s kokainem. Na některé čekala práce po odpovídající době léčby. Jiní dostali padáka a jejich případy přešly pod hlavního prokurátora.

Asi před rokem se dočkala povýšení – případy zvláštní péče. Byla týmový hráč. Velmi skromná. Práce pro ni byla vždy na prvním místě.

A pak ji opustil Mark. Kluk, který s ní tančil na maturitním plese. Kluk, se kterým chodila na vysoké. Muž, za něhož se týden po promoci provdala. Ten hajzl ji opustil.

Když ji pozval na ples, už vážila téměř sto kilo. A když jí oznámil, že má jinou, měla téměř sto padesát.

Její hmotnost pro něj nikdy nepředstavovala větší problém. Alespoň to si přinejmenším myslela. Také ho byl pořádný kus. Oba rádi jedli. Oba prohlašovali, že jsou ve svých tělech šťastní a přáli si, aby je ostatní lidé brali takové, jací jsou. Jenže i oni dva se spíš jen navzájem tolerovali. Nyní jí vrtalo hlavou, jestli se náhodou nemilovali jen proto, že je nemiloval nikdo jiný.

Všechno se začalo měnit asi před pěti lety. Vzali se tak mladí, že se zkrátka domnívali, že dítě přijde časem tak nějak samo. Než se nadáli, bylo jim téměř přes třicet. Lékaři prohlašovali, že její nadváha by mohla být důvodem, proč nikdy neotěhotněla.

Společně s Markem začali tedy držet dietu. Chodili do posilovny. On se dočkal úspěchu dřív.

Stejně tak těhotenství.

Jaká ironie: teprve když jí Mark sdělil tu novinu, že čeká dítě s někým jiným – s Mindy z hodin spinningu, přirozeně –, začala Diane konečně hubnout. Jako by ten jediný rozhovor změnil její fyzický vzhled. Metabolismus, hladina glukózy, tukové buňky, všechno se proměnilo. Připadalo jí to jako probudit se v těle někoho jiného.

Jenže v té době bylo její tělo už příliš staré. Dosáhla věku čtyřiačtyřiceti let. Celou dobu pobírala plat státního zaměstnance, takže neměla peníze na umělé oplodnění, soukromou adopci ani na náhradní matku. Vždycky se domnívala, jaké štěstí má s Markem, přestože vypadal jako tlustý ještěr Jabba Hutt z Hvězdných válek. Teď se změnila ona a nevěřila vlastním očím, když viděla osobu, která se na ni každý den dívala ze zrcadla. Konečně byla typem ženy, která je pro muže přitažlivá, ale k čemu to?

Nezměnilo se pouze její tělo. Změnilo se i její vnitřní odhodlání. Než zhubla, pracovala sice v kanceláři plné sportovců a vyznavačů zdravého životního stylu, kteří brali fyzickou zdatnost jako charakterové měřítko, ale přesto excelovala, protože u soudu byla jako tygr vypuštěný z klece. Jenže hněv a rozhořčení, které ji pohánělo při vystoupeních před soudem, z ní spolu s kilogramy vyprchalo. Zjistila, že jde cestou nejmenšího odporu. Dává křídla vstupním projevům. Vloni v prosinci vyštěkla na oběť znásilnění: Co si asi myslíte, že se stane, když užíváte amfetamin s úplně cizími lidmi? Nový rok zahájila tím, že zaspala na poslední den trestního řízení s Kyle Chanceovou, a závěrečnou řeč pronášela v jakémsi vyčerpaném oparu.

Taktak měla dost energie, aby plakala po vynesení osvobozujícího rozsudku.

Ačkoli osmnáct let stoupala po žebříčku k pozici státního prokurátora, nakonec požádala o přeložení z oddělení závažných trestních činů, nejatraktivnějšího místa v jejím oboru. Věděla, že přeložení „z centra“ na periferii rodinného práva bylo míněno jako trest, jako vzkaz ostatním právníkům, kteří si vyžádali změnu místa na vlastní nebezpečí.

Jenže teď si uvědomila, že jí přestup umožnil zůstal v životě Kiley. Kdo jiný by ji ochránil?

Konečně zahlédla Jakea, který se rozhlédl pouze jedním směrem – proti přijíždějícím autům, než přešel Park Avenue. Podobných věcí si všímají matky.

Stáhla okénko do poloviny.

„Soráč, Lightová. Nic nemám.“

„Tys ho nenašel?“ Podle sociální pracovnice měl být Chance ve vrátnici vysokoškolského kampusu až do devíti hodin.

„Našel jsem ho v pohodě. Chlápek vodmít.“ Jake měl pleť bílou jako sníh, ovšem způsob vyjadřování nikoli. Jednou se pokusila vysvětlit mu, aby se svého zvyku mluvit jako černoch zbavil alespoň při výpovědi před soudem, a přirovnala jeho vystoupení k minstrel show, tedy k černošskému kabaretu z předminulého století. Reagoval dotazem, co je to za náboženství.

„Určitě jsi mluvil se správným člověkem?“ Ťukla do vypínače nad svou hlavou a znovu mu ukázala Chanceovu policejní fotografii. Škoda že Jake tuhle fotku nepoznal už v lednu. Škoda že neměl vztah ke Kyleovi a Rachel Chanceovým. Výpověď, která by zasadila dvojici na jedno místo někdy v době Kileyina zneužívání, by postavila do správného světla jejich zastírací historku, že matka za vším stála sama v průběhu zoufalého období způsobeného jejich odlukou. „Tenhle snímek je rok starý. Od té doby trochu přibral.“

„Heleďte, svý jsem udělal. Předstíral jsem, že tam pracuju na trávníku. Viděl jsem ho přicházet. Přitočil jsem se k němu. Zeptal jsem se, jestli nechce crack. Chlápek zavrtěl hlavou, ne, díky, a šel dál.“

„Hele, to se mi nezdá, Jakeu.“

„Lightová, jste můj člověk. Je mi jasný, že byste si toho chlápka představovala spíš sbalenýho, jenže vidíte, nic. Snažil jsem se vám pomoct. Myslíte, že s váma vydrbávám? To bych byl přece blbej, ne? Proč bych si nasíral svou DiLi?“

Usmála se, když si vzpomněla na přezdívku, kterou pro ni vymyslel, když se někdy před deseti lety dostala do kulturního povědomí herečka Jennifer Lopezová.

„Chci ti věřit, Jakeu, ale nezbaštím ti, že ten chlap odmítl možnost trochu se sjet.“

„Počkat, vy chcete, abysem lhal?“

„Žes prodal tomu chlápkovi na fotce trochu cracku.“

„Jo, a vy k němu pošlete svý lidi na prohlídku, ale voni žádnej crack nenajdou. Budu vypadat jako lhář a vy dobře víte, že mluvím jedině pravdu. Já se přímo koupu v upřímnosti, děvenko. Možná jsem zaprodal kámoše a předal je rukám zákona, ale jenom když provedli nějakej zločin, jasno? Hele, nerozčilujte se, Lightová! Nikdy jsem vás neviděl takhle vyřízenou. To musí bejt tou dietou. Kupte si pár cheeseburgerů a cibulový kroužky, chápete, co tím chci říct?“

„Určitě to byl tenhle chlap?“

Jake se ohlédl směrem k parku, ale poznala, že se jen snaží získat čas na odpověď. „Jestli vám to udělá dobře, poznal jsem, že by si dal. Bylo to pro něj fakticky pokušeníčko. Jako kdyby o tom uvažoval – a pak prd. Nevím, možná jsem se mu to snažil až moc usnadnit. Věděl jsem, že ho chcete dostat, a tak jsem mu nabízel půlku za stovku. Cena byla moc nízká, asi si dal dvě a dvě dohromady, že jsem nastrčenej. Co když to zkusíme za pár tejdnů znova? Cokoliv pro mou milovanou DiLi!“

Pár týdnů byla příliš dlouhá doba. Chlap jako Chance může Kiley znovu zničit za pouhých pár hodin.

„Ne, to nevadí. Chceš svézt zpátky do města?“

„Ani ne, v pohodě. Možná se tady ještě trošku fláknu.“

„Hloupá otázka, Jakeu, ale nebyla by šance, že bych tě přemluvila, abys změnil práci?“

„Chytrá holčička. A vypadáte fakticky dobře, Lightová. To myslím vážně. Možná až moc hubená. Ale skvěle. Beze srandy.“

~

Následující večer se Chance ukázal doma skoro v jedenáct. Diane sledovala Kiley, jak se ho drží za ruku, když vystoupili z autobusu na McLoughlin Boulevard. Z univerzity k tetě a pak sem mu to nemohlo trvat skoro dvě hodiny. Ale trvalo. Chance měl jednoznačně něco za lubem. A navíc, jaký otec by nechal tříletou holčičku vzhůru tak dlouho?

Z auta sledovala, jak spolu jdou ruku v ruce do činžáku, kde bydleli. Viděla, jak se světlo v Kileyině pokojíčku rozsvítilo. Za pět minut zhaslo. Čekala dalších dvacet minut a teprve pak vystoupila z auta do tmy.

Chlad noci pro ni byl ideální. Prošívaná černá čepice jí byla na hlavě příjemná. Neoprenové rukavice stahovaly jen natolik, aby měla dojem, že jí prsty nádherně ožily. Strčila si ruce do kapes, ucítila v levici nůž a v pravici papírový balíček ve tvaru cihly.

Dveře otevřel sám. Pochopitelně.

Šlo to rychle. Věděla, že to tak bude. Byl celoživotní feťák s pomalými reflexy a neměl tušení, co se stane, když se otočí, aby jí přinesl sklenici vody, o kterou si řekla. Nůž skončil v krční tepně. Výsledky podobného zranění už viděla u tolika pitev. Dokonce se jí ani nedotkl.

Nejtěžší bylo probudit Kiley, ale neměla na vybranou. Zvedla holčičku z postele. Zdálo se jí to, nebo byla malá lehčí, než když ji naposledy držela v náručí u Janice Millerové? Chance asi vyměňoval poukázky na jídlo za drogy, místo aby tu chudinku pořádně živil.

Pevně si k sobě Kiley přivinula a popadla z postele plyšového mývala. „Pssst,“ šeptala. „Nebude to trvat dlouho, holčičko.“

Posadila Kiley na ošlapané linoleum na zkrvavené kuchyňské podlaze a pak couvala k obývacímu pokoji a mávala hračkou před sebou. „Pojď sem, zlatíčko. Pojď si hrát s Ývou! Ano, přesně tak, holčičko. Jsi tak hodná. Už jsi v bezpečí. Už žádné strašné věci v kuchyni, ano?“ Kiley šla za ní. Diane jí dala plyšáka.

Vytočila 911 a nechala upadnout sluchátko na podlahu.

„Neboj se, Kiley. Za chviličku sem někdo přijde. Budeme v pohodě, neboj.“ Diane se snažila neplakat, když naposledy spatřila osamocenou Kiley na koberci v obývacím pokoji jen se zakrváceným plyšovým mývalem.

~

„Na programu poslední případ, Vaše Ctihodnosti. Kiley Chanceová.“

Stone přikývl, když mu Diane připomněla rozhodnutí soudu o opětovném navrácení dítěte do péče biologického otce, Kylea Chance.

„Tělo pana Chance bylo nalezeno v jeho bytě ve středu pozdě večer.“ Stone několikrát sykl, když mu nastínila fakta. „Ubodán. Na místě činu nalezen balíček papíru. Ne peníze, ale dvacetidolarové bankovky složené na proužcích nastříhaných novin připomínajících peníze. Policie byla přesvědčena, že se asi zvrtl prodej drog. Chance se snažil prodejce napálit. Na oplátku dostal ránu nožem do krku. Pachatel měl alespoň tolik slušnosti, že před odchodem vytočil číslo nouzového volání.“

Soudce promluvil: „Myslím, že tento případ je nám výstrahou, důkazem o křehkosti lidí vyléčených ze závislosti.“

„Ano, Vaše Ctihodnosti.“ Jako by ho nevarovala.

„A co ode mě dnes chcete, slečno Lightová?“

„Nic, co by spěchalo. Myslela jsem, že by bylo vhodné, abyste slyšel nejnovější informace o stavu případu. Dítě je zpátky ve skupině v dětském domově, kde bylo předtím, než se dostalo k otci, a prokuratura se snaží zajistit pro ně opatrovníka.“

„Smutný případ. Dobrá tedy, jsme hotovi?“

Očekávala, že Stone alespoň položí otázku ohledně šancí na umístění do opatrovnictví, než pro dnešek skončí.

„Pro tuto holčičku nebude snadné najít domov. Drogově závislá v prenatálním období, sexuální zneužití, a teď se zjevně stala svědkem vraždy svého otce – byla celá od jeho krve… Všechno mluví proti ní.“

Je mi to strašně líto, Kiley. Je mi strašně líto, že jsem tě vzbudila. Žes tím vším musela projít. Žes byla od krve. Jenže jsem to nemohla riskovat. Podle dispečera dorazila policie za šest minut. Doufám, že si těch šest minut nebudeš pamatovat. Šest minut, které nejsou nic ve srovnání s tím, čemu tě vystavili vlastní rodiče.

„Myslel jsem, že má nějakou tetu?“

„Ano, jde o sestru jejího otce. Ale ani ona ji nechce. Všichni potenciální rodiče usuzují, že je zkrátka vadné zboží.“

„A co ta vaše nabídka, slečno Lightová? Nemyslím, že by byla stále aktuální…“

Stone se rozesmál, zlehčoval to, co stále považoval za její přespříliš vyostřenou námitku proti jeho původnímu rozhodnutí. Připojila se k němu rozpačitým zachichotáním.

„Vlastně, Vaše Ctihodnosti, myslím, že bych měla přestat mlátit prázdnou slámu. Ano, pokud je to tedy pro vás přijatelné, přála bych si vytvořit jí domov. Jen dočasně. Holčička mě koneckonců zná. Třeba se za pár týdnu namane něco jiného. A v nejhorším případě – jakmile začne dělat pokroky v řečové terapii, bude snazší najít pro ni umístění.“

„Tedy, řekl bych, že je to od vás nesmírně velkorysé, slečno Lightová. Jste si svým rozhodnutím jistá?“

„Ano, Vaše Ctihodnosti. Proč ne?“ Ani jeden z těch milionů pupínků husí kůže, kterou cítila pod rukávy, se nijak neprojevil na jejím hlase.

~

Toho odpoledne cinkl Dianin mobil, právě když si zapínala pás v autě. Vytáhla telefon z kabelky a spatřila na displeji novou zprávu. Zase od Marka. Nedokázal zavolat nebo dokonce e-mailovat jako normální dospělý. Choval se jako puberťák, který jen posílá zprávy z mobilu. Mindy v Seattlu, tak jsem tenhle týden tátamáma. Nějaká naděje, že bys chtěla vidět Nicole? Vím, že od tebe chci moc. Snažím se najít k tobě přátelskou cestu.

Nicole. Aspoň že Mark a Mindy nepojmenovali svého potomka debilním jménem na M, aby se k nim hodila.

Ihned zprávu smazala a podívala se na sebe do zpětného zrcátka. Na zadním sedadle viděla své nákupy ze včerejšího večera: dětskou autosedačku a největšího, nejhebčího mývala, kterého našla. Třeba ho pojmenují Ýva Dvě.

Opatrně couvala z parkoviště. Sice spěchala, ale teď bude muset řídit opatrněji. Jede si pro dceru.

~

„Jaká je tohle barva?“

„Červená!“

„A co tahle?“

„Žlutá.“

„A tahle?“

„Žová!“

„Správně. Oranžová. A všechny tyhle kytičky se jmenují tulipány. Není to legrační jméno? Tulipány.“

Kiley se usmála a ukázala na muže opodál. „Tu pány!“

Kiley bydlela u Diane už téměř půl roku. Adopce ještě nebyla zcela dořešena, ale Diane dnes podlehla naléhání svých bývalých kolegyň, aby přivedla holčičku na návštěvu. Byl výjimečný dubnový den bez deště, a tak po odchodu z kanceláře zašly do parku obdivovat krásu tulipánů. Místní směsice vysokoškolských studentů a bezdomovců obsadila zářivě zelený trávník a občasnou lavičku.

Diane sáhla do hnědého sáčku v kabelce. „Co je tohle, Kiley?“

„Su-šenka!“

Možná jí jednoho dne dcera vemluví díru do hlavy, ale teď Diane uchvacovalo každé její slovo. Dělala takové pokroky, jak v mluvení, tak ve vnímavosti, že obě její terapeutky prohlásily, že má naději začít chodit do školky včas s dětmi ze své věkové skupiny.

Diane ulomila hodně čokoládový kousek sušenky a políbila Kiley na čelo. „Přesně tak. A ty jsi moje sušenková příšerka.“ Také si maličko ukousla. Už si nedělala hlavu s pár kily navíc. Je normální přibírat, když se člověk stará o dítě.

Uslyšela, jak jí v kabelce pípl telefon. Spatřila číslo své kanceláře.

„Lightová.“

„Ahoj, Diane. Tady Sam Kincaid.“ Kincaid byl právník z odboru závažných trestných činů, který vloni zdědil Dianiny případy. „Doufám, že ti nevadí, že volám na mobil, ale doneslo se mi, že s malou obcházíte tvá bývalá působiště.“

„Jo, zrovna, jsme odešli.“ Kincaid byl dobrý právník, ale na Dianin vkus poněkud namyšlený. Nikdy si nebyli blízcí.

„Jasně. Doufal jsem, že tě chytím. Pamatuješ na ten případ Kylea a Rachel Chanceových? Případ znásilnění, nucení k prostituci a hromada dalších obvinění, ve kterých hrála roli jejich dvouletá dcera.“

Dvaadvacet měsíců!

Diane přátelům řekla, že adoptovala dceru, ale nezmínila se o Kileyině účasti na trestním soudním líčení.

„Na takový případ se nezapomíná.“

„To bych řekl. Ukázalas prstem na jednoho muže, Trevora Williamse. Byl spoluvězněm otce, že?“

„Jo, jasně.“

„Pochybovalas o něm někdy?“

„Proč jako?“

„Promiň, jasně, určitě bys ho nepostavila na lavici svědků, kdybys o jeho výpovědi pochybovala. Prostě jen tak tápu, rád bych o něm našel další informace. Teď sedí ve vězení. Má trest sedmdesát dva měsíců, který dostal jako součást dohody s tebou, a má v úmyslu si ho trochu zmírnit tím, že nám předá svého současného spoluvězně. Williams tvrdí, že se ten chlap přiznal k jednomu loňskému vloupání, ale ten spoluvězeň neodpovídá popisu, který poskytla oběť. Vypadá to, že by celá ta historka mohla být vymyšlená.“

„V mém případě nic vymyšleného nebylo. Na oblečení Kiley Chanceové se našla Williamsova DNA. Proto ho na šest let zavřeli.“

„Jo, to chápu. Jenže kdyby nebylo tvého odvolání vzhledem k přiznání, seděl by devět. Pokud tomu dobře rozumím, matka dítěte prohlásila, že právě ona se s Williamsem dohodla. Náhodou ho potkala v baru a vzpomněla si na něj ze svých návštěv vězení. Nebyl Williams náhodou jediný, kdo tvrdil, že oba rodiče věděli, co se děje?“

Rachel Chanceová se přiznala, ale zarputile odmítala obvinit i manžela. Škoda že Diane nenašla dalšího svědka. Kdyby ještě někdo další krom Williamse mohl usvědčit oba rodiče zároveň v daném časovém intervalu, měla by druhého svědka, který by vyvrátil vymyšlenou historku o tom, že se Chanceovi rozešli.

„Matka je feťačka. Otec taky. A Williams jakbysmet. Možná teď lže, ale tehdy nelhal.“

„Dobrá. Málem jsem ho pustil. Nebylo by to poprvé, co by mi práskač z vězení lhal. Pro jistotu oťuknu jeho spoluvězně. Díky za info.“

Když Diane zapínala kabelku, zahlédla nedaleko Market Street známý obličej. Byla příliš daleko na to, aby slyšela co dotyčný říká, ale po osmnácti letech ve funkci žalobkyně by rozpoznala prodej drog z ručky do ručky třeba i přes fotbalové hřiště.

Jakmile zákazník odešel, zamávala Jakeovým směrem. Kiley se obrátila a pak se chytla Dianiny nohy. Nakrčila čelo.

„Neboj, to je jen mámin kamarád.“ Bude se muset zeptat Kileyiny psycholožky, zda lze očekávat přetrvávající strach z mužů.

Jake kývl, ale pak se obrátil a šel dál na jih. Předpokládala, že přítomnost zástupkyně okresního návladního není pro obchod s drogami ideální.

„Chceš ještě sušenku. Umíš říct sušenka?“

Kiley se jí pořád držela za nohu, obavy v jejím pohledu se změnily v paniku. Zrychlil se jí dech a Diane rozpoznávala všechny příznaky nadcházejícího psychického zhroucení.

„Co se děje, drahoušku? Je mámina sušenková příšerka najedená? Chce se jí spinkat?“

Dceřin pohled zamířil k jihu a její sevření zesílilo. „Jake.“

„Cos to povídala?“

Kiley se roztřásl spodní ret, ale její slova zněla zřetelně. Ukázala si mezi nožky. „Jake. Had.“

„Jak víš…?“

Diane si v duchu přehrávala útržky obrázků jako zrychlené video. Kileyny kalhotky v igelitovém sáčku, zdroj tělních tekutin stále neidentifikovaných. Jakeovo křečovité vtipkování, když se na něj obrátila kvůli Chanceovu případu. Jeho naprostá jistota při prohlášení: „Pardon, DiLi, ale nikdy jsem žádnýho z těchhle hnusnejch feťáků neviděl.“ Čtrnáct pokusů, žádní odsouzení. Žádní odsouzení znamenalo žádný krevní vzorek v databance DNA.

V krku cítila zvratky a čokoládu. V čem se ještě mýlila?

Představila si Trevora Williamse na stanovišti svědků, jak slibuje, že nebude vypovídat nic než pravdu. Rachel Chanceovou, která trvala na své plné odpovědnosti. Já se tak stydím. Nemůžu z tohohle vinit Kylea. Úplně jsem se zhroutila, když mě opustil. Kyle Chance objímající svého právníka poté, co mu Stone dovolil, aby to s Kiley ještě zkusil. Právník projednou vypadal potěšeně, že klientovi pomohl.

Jako kdyby Chance stál před ní… Diane si vzpomínala na jeho chápavý výraz té noci mezi dveřmi bytu. Viděla svou dceru na ošlapané kuchyňské podlaze, jak vzhlíží ospalýma očima a naprosto si nevšímá, že se jí otcova krev začíná vsakovat do zadní části kytičkovaného flanelového pyžama.

Tráva a tulipány se blýskaly ve slunečním světle a občas jí vybíhaly ze zorného pole, jako by fyzikální zákony náhle přestaly platit – a nebylo jisté, že platit ještě někdy začnou.

SLEPÁ SPRAVEDLNOST

Jim Fusilli

Angie a Turnip byli nejlepší přátelé, jak dlouho sahala paměť obou z nich. Začalo to, když Angie přišel Turnipovi na pomoc – popadl Webera za světlé vlasy, pořádnou ranou pravou pěstí mu rozbil nos a pak mu dribloval hlavou o chodník. Bobby Weber chodil do první třídy, Angie a Turnip do školky svatého Františka z Assisi v centru Narrows Gate.

Což bylo před dvaceti lety, v zimě roku 1953, a od té doby si nikdo na Turnipa dvakrát netroufal.

Ačkoli byli Angie a Turnip nezaměstnaní, ani jeden nestrádal. Jejich ovdovělé matky, které obě pocházely z oblasti Apulia v jižní Itálii, dostávaly penzijní šeky od Jeruzalémských oceláren a ještě příspěvky ze sociálky. Dávaly chlapcům, co potřebovali, a vždycky i něco navrch, pokud neprozradí zdroj, protože usuzovaly, že když se někdo dozví, že dostávají tolik za nic, přiškrtí jim kohoutky. Všechno, co dostávali Angie a Turnip navíc, sousedé ze čtvrti považovali za výtěžek z jejich drobných přivýdělků.

Jednou přišli Angie a Turnip odpoledne k Muzziemu a byli překvapení, protože na pódiu nad kulatým barem se producírovala nějaká ženská jen ve fialovém boa a botách jako ze skla. Když tam byli naposled, dostali k jídlu frutti di mare s marinádou tak ostrou, že Angiemu bylo jasné, že se Velký Muzz snaží zamaskovat mírný zápach dva dny starých scungilli.

„Muzzi,“ pronesl Turnip, když se vyhoupl na třínohou židličku u baru. „Co ty scungilli? Co je s nima?“

„Tadyhle máš scungilli“ opáčil Malý Muzz a kývl ke striptérce. S přehnanou pozorností si prohlížel sklenice na pivo, jestli nejsou otlučené.

Zplihlá blondýna se opírala o loket a pilovala si nehty.

Turnip na ni namířil prstem. „Jo, ale co dělá ona?“ zeptal se barmana.

Fica dotyčné dámy na něj vystřelila pingpongový míček, který jen těsně minul jeho hlavu.

„Tohle,“ prohlásil Malý Muzz.

„Kdo říkal?“ zeptal se Turnip.

Angie se hned plížil pryč. Odpověď znal.

„Kdo?“ opakoval Malý Muzz se zachmuřeným pokrčením ramen. „Jako bys to nevěděl.“

Hlas Velkého Muzze zahřměl z míst, kde bývala kuchyňka. „Turnipe!“ zařval. „Chce tě vidět Soldato! Hned!“

Turnip se zamračil a obrátil se k rudému sametovému závěsu.

„Muzzi? Teď? Nebyl jsem tady tři měsíce,“ divil se. „Co znamená ‚hned‘?“

Malý Muzz promluvil tiše: „Možná viděl auto.“

Turnip měl kanárkově žlutý Chevrolet Super Yenko Camaro 427 z roku 1969, osmiválec se čtyřstupňovou převodovkou M-22 a vpředu i vzadu spojlery vyrobené na míru. Zrychlení na stovku za 3,7 vteřiny při průjezdu přes pokladny mýtného na dálnici. Teď parkovalo na autobusové zastávce na sluneční straně Polk Street.

„Soldato mě chce vidět?“ zašeptal Turnip. Podvědomě si poťukal na pětačtyřicítku v kapse bundy.

„Zjevně jo,“ odpověděl Angie a dobře věděl, že auto s tím nemá co dělat. Velký Muzz dal Soldatovi hlášku telefonem. Což znamenalo, že Soldato po Turnipovi jde. Ale proč? Kdo ví?

~

Turnip dostal svou nezvyklou přezdívku, když jeden přitloustlý zmrzlinář přeložil jeho příjmení, aby udělal dojem na ostatní děti ve frontě. Ten večer se Turnip u večeře zeptal táty, proč pro něj ten chytrolín vymyslel nový jméno. Otec, který zatraceně dobře věděl, že rapa se anglicky řekne „turnip“, což znamená tuřín, odpověděl: „Protože vypadáš jako tuřín, sakra, s tou svou tlustou prdelí.“

Později Angie Turnipovi objasnil, že si jeho fotřík musel tuřín splést buď s dýní, nebo lilkem, protože tuřín je víceméně kulatý. Turnip z toho každopádně radost neměl a začal chodit do posilovny, aby tvar svého těla změnil. Fungovalo to, ale přezdívka mu zůstala, ačkoli teď vypadal, že už dávno nepotřebuje, aby ho Angie bránil proti Weberům celého světa.

Zhruba ve stejné době si Angie uvědomil, že nevyroste o nic víc než jeho fotřík, který měl i v pracovních botách s vysokou podrážkou nanejvýš sto pětašedesát centimetrů. Krom toho musel Angie nosit brýle. Jenže v té době se ukázalo, že má IQ 154 a dostal se do třídy pro pokročilé studenty. Brzy se rozneslo, že Angie, největší tvrďák v Narrows Gate, je také nejchytřejší.

Asi o patnáct let později došlo Silviu Soldatovi, že Angie a Turnip jsou nebezpečná dvojka. Tihle dva jsou velice nebezpeční, honilo se mu hlavou. Mozek a svaly. Myšlení a síla. Hmm.

Všiml si, že zásadní problém v tomto případě spočívá v následující věci: obvykle když máte vedle sebe Herkula a Einsteina, zároveň vám z toho vychází idiot a slabingr. Ne tak v jejich případě. Turnip měl hlavu otevřenou, dobrou hlavně na čísla a techniku, a malý Angie byl pazzo na třetí – všichni ve městě věděli, že ten tuřín narval zmrzlináři do krku, přestože mu bylo teprve deset. Pokaždé, když se na nábřeží objevil kluk s okopanými holeněmi nebo ušima přelepenýma náplastí, Soldato věděl, že v tom má prsty Angie, divil se, jak z toho vždycky vyvázne.

Soldato je od sebe chtěl odtrhnout jednou provždy a šest týdnů přemýšlel, jak to navléct. Zabít je oba by vypadalo jako zoufalý čin, usoudil, a zabít jednoho by znamenalo, že druhý vyrazí prvního pomstít. Zvažoval možnost zlikvidovat brzdy na camaru. Turnip a Angie často jezdili přes viadukt, takže by je poslal vzduchem na strašlivou smrt v plamenech u pumpy pod mostem. Jenže pak začal uvažovat o tom, že by třeba Turnip mohl vymyslet, jak z bouračky vyváznout, různě by manévroval a zatáčel, až by pneumatiky kvílely. Ten kluk řídil, jako by se za volantem narodil, mizera jeden, byl s camarem srostlý.

Pak na to přišel, v hlavě se mu rozsvítilo.

Teď seděl Soldato ve svém boxu v Grottu a vychutnával si v pozdním odpoledni skvělé jídlo – zuppa di vongole na těstovinách linguine. A najednou sem vrazí Turnip. Sám a víceméně podle plánu, Velký Muzz mu vyřídil vzkaz. Dobré znamení, pomyslel si Soldato, když sledoval, jak Turnipa prohledává Pinhead a prohlídku uzavírá výstražným stiskem jeho koulí.

Turnip se zachvěl, jako by ze sebe setřásal zářijový chlad.

„Pane Rapo,“ začal Soldato. „Jak se má camaro? A Angie?“

~

„Dvě věty a celej plán byl na světě,“ řekl Turnip. „Ta hromada hoven to ze sebe vysypala dřív, než jsem dosedl. Zkurvenej babbo.“

„Takže tohle ti pověděl? Prostě jen tak?“ zeptal se Angie.

„Ne tolika slovy. Použil jiný slova.“

„Jaký slova?“

„Ang, jak si to mám kurva pamatovat? Podstatu jsem pochopil, jasný?“

Rozhodli se hrát to na jistotu a nechali camaro v Turnipově garáži. Angie měl otřískanou vínovou impalu, jednu z asi tří tisíc v Hudsonském okresu. Jel s ní na sever po Východním bulváru, zatímco Turnip si sedl na autobus číslo 22 do Cliffside. Teď zapadli do podniku Bagel Nosh ve Fort Lee a měli za to, že tenhle zapadák nikdo nesleduje.

„Jediná věta,“ naléhal Angie. „Opakuj tu…“

„Řekl: ‚Nechci ho už vidět.‘“

„Což znamená…?“

„No, nemyslím, že by chtěl, aby ses přestěhoval, Angie,“ uchechtl se Turnip.

„A když se mě nezbavíš, nechá ti vyhodit camaro do vzduchu, jo? Co s tím chlapem je? Zbláznil se? Vysvětlils mu, že se těchhle auťáků vyrábí spousta?“

Podle posměšné rýmovačky člověk musí být napůl buzík, aby pil tabík, tedy dietní colu, ale Turnipovi její chuť vyhovovala. „Ovšem, Angie, zas tak moc typů Super Yenko se nevyrábí.“

Angie v oranžovém boxu přimhouřil oči a opřel se.

Slunce se sklánělo k obzoru. Turnipovi začalo brzy vrtat hlavou, jestli by ho přítel dokázal zabít umělohmotnou lžičkou téměř skrytou pod kuřecími játry.

„Jen ti to povídám, nic víc.“

Angie poťukával prsty o stůl, hezky popořadě, a Turnip se začal kroutit.

„Angie,“ zvedl nakonec dlaně. „Co kurva…“

Angie si posunul brýle na nose. Do obličeje se mu začala vracet barva.

„Hele, zkusím odhadnout, jakej máš plán,“ promluvil Turnip. „Můžu hádat?“

„Jo. Hádej,“ odpověděl Angie a ťukal si palcem a ukazováčkem do koutků úst. Všiml si kočky za pultem. Sice měla pořádný frňák, ale k němu tmavé kudrny a pod uniformou Bagel Nosh postavičku jako přesýpací hodiny. A hlavně rošťácký pohled. Viděl, že by si s ním dala říct na jednu noc.

Musí se zeptat, jestli nemá přítele. Přítele s autem, kterému nebude vadit odvézt Turnipa zpátky do Narrows Gate.

„Chceš zjistit, kde sehnali druhý camaro z roku 69,“ prohlásil Turnip a cucal plátek citronu.

Angie vstal. „Ne. Ježíši.“

Turnip vzhlédl a zamračil se. „Co teda?“

„Až se vrátím, povíš mi, jaký má Soldato kontakty,“ řekl. „Dej mi vědět, jestli třeba neexistuje někdo, komu by se zamlouvalo, chápeš, udělat určitý kroky v případě, kdyby Soldato šlápnul vedle.“

~

Ačkoli to byla z Malé Itálie pod Hudsonem krátká cesta, Narrows Gate už tolik pozornosti Pěti rodin nepřitahovalo. Gigentiové sice pořád měli díky rozvrzanému molu na nábřeží svůj díl, ale doky se zavřely a společnosti Great Atlantic a Pacific Tea se odstěhovaly, Venus Pencil také, a dnes se počet obyvatelstva města, který kdysi dosahoval šedesáti tisíc, značně ztenčil – na necelou polovinu. A polovina z těch, kteří zůstali, byli melanzane, a ti svou činnost přesunuli do Malého Harlemu.

Soldato viděl, že mafie teď tohle místo považuje za žumpu, a tak se sem drze nastěhoval a zahájil své vlastní operace, rozjel si tady machinace se sázkami na dostihy, radostně u něho sázeli starosvětští Italové, barevní a Irlandese. Brzy začalo být obvyklé, že s nadcházející půl osmou večer se téměř všichni, kteří zbyli v Narrows Gate, přetlačovali jeden přes druhého před trafikou, a co nejrychleji popadli obří vydání Daily News, aby zjistili, jaké kvóty jsou vypláceny na vítěze posledních tří dostihů.

Řekněme, že Soldatovi o klobouček zavadila výhra tisíc ku jedné, to pak mohl přehazovat peníze vidlema, protože většinou vybral tak dva tácy týdně v drobných a vyplácel výhry maximálně ve výši sedmi procent. Většina výnosu padla na jeho armádu bookmakerů, což byly samé modrovlasé babičky, které znaly v ulici všechny, kdo se chtěli zapojit. Když ho někdo poslal do háje, vyslal Pinheada, aby dotyčnému domluvil. Stačila jedna babička z obchodu ShopRite s oteklým rtem a monoklem, a brzy všichni zase stáli v lajně a byznys málem běžel sám.

Angie věděl, že donnacia s pingpongovým míčkem u Muzzieho je znamením, že Soldato chce expandovat. Jenže Gigentiové posílali holky Lincolnovým tunelem do akce po celém okrese. Jednu sobotu ve čtvrt na pět ráno Angie a Turnip napočítali šestnáct zoccolas, které čekaly na autobus směr New York před motelem pouhou míli od Muzzieho pódia.

Je to jasné. Soldato se nikoho neptal, co smí a co nesmí.

Angie se dočkal v půl třetí ráno u Sala Rossiho na Houston Street své spojky – téměř dvoumetrového chlapíka jako hora jménem Bobo. Vyšel spolu se svým obřím bodyguardem z kuchyně a Angie zapochyboval, jestli se pustil do správné hry.

Bobo si posunul sluneční brýle na nose, potřásl si s ním rukou a zeptal se: „Co?“

Angie nebyl žádný hejl. „Jde o slušný chování,“ prohlásil.

A Bobo jen: „Uhm?“

„Díky němu se objevila puttana dva bloky od školy. Jmenuje se to tam U Muzzieho. Bývala to hezká restaurace. Dlouhá řada hnědých kamenných domů, přes nároží. Dvě tři generace ve stejným baráku.“

„U Muzzieho.“

„Teď tam máte matky s malejma dětma, kolem se potloukají puberťáci… Není to zrovna elegantní tah a lidi si myslej, že za tím stojíte vy.“

„Já?“

„Rodina.“ Kristepane…

„Aha, jo, no a…“

„A pak poldové a novináři,“ hrnul to na něj Angie, „a brzo zavřou motel York a polovičku bordelů na Tonnelle Avenue. Přijde čas, kdy to všechno vybouchne a on se vám natáhne na vaše území.“

Bobo se zamyslel. Pak se zeptal: „Co to má bejt za chlápka?“

„Soldato. Momentálně nemá ničí ochranu. Jenže až se přesune, bude hledat střechu nad hlavou…“

„A proč jako máte na tohohle chlápka pifku?“

Angie se opřel a zvedl dlaně. „Proč?“ zeptal se a předstíral překvapení. „Protože dal dohromady tohle. Vás a mě. A pak si v klídku řekne nějakýmu chlápkovi, že mě už nechce vidět.“

„Třeba byste měl skočit do dálkovýho autobusu nebo tak něco.“

„K ničemu by to nebylo. Dlouhodobě rozhodně ne.“

Bobo přikývl. Pak si třel bradu. „Chcete k nám?“

„Do háje, ne. Je to váš podnik a bůh vám ho požehnej.“

„Ale co?“

„Tak zaprvé, Muzzie se vrátí ke svejm smradlavejm scungilli a frutti di mare.“

„A za druhý…?“

„Ten chlap nikomu chybět nebude.“

Bobo se nemohl rozhodnout sám, to Angie věděl, ale způsob, jak tlusťoch odešel od stolu Angiemu napověděl, že se vše odehraje podle Angieho not.

~

Počkal, dokud v jukeboxu nedohrála písnička „Mala Femmina“, a připojil se k Turnipovi v baru tvaru podkovy Sala Rossiho.

„Takže?“ zeptal se Turnip.

„Hotovo. Jsi z obliga. V klidu si jezdi.“

Turnip se s úlevou usmál.

„Co se teda stane?“

Angie mu řekl: „Drž se pryč od Grotta, dokud ti neřeknu.“

Došli na Houstonskou. Provoz na Rooseveltově se zastavil a auta stála až k Mulberry Street.

„Ang, popravdě řečeno mě ten chlápek překvapil.“

„Jak to?“ Jako na povel si zvedli kožené límce.

„Jestli začne dělat potíže, budu tam sedět,“ navrhl Turnip. „Dokážu se dvakrát trefit mezi třetí a čtvrtej knoflík dřív, než se dozví, kdo po něm šel.“

„To není pravděpodobný,“ zavrtěl Angie hlavou, když zamířili ke garážím na Elizabeth Street. „Pamatuješ na chlápka u baru – vlnitý vlasy, černej oblek, nově podražený mokasíny? Co si hrál s prstýnkem s onyxem na malíčku?“

Turnip se zamračil. „Dvě místa od nás? Děláš si srandu.“

„Měl dvě bouchačky. Na pravým kotníku a v podpaží.“

„Jak jsi… seděls k němu zády? Jaks ho poznal?“

„Díky slunečním brýlím mýho společníka,“ prohlásil Angie. „Navíc tvůj hošík vstal, když se génius poškrábal na bradě.“

Turnip zavrtěl v údivu hlavou. „Takhle to děláš?“

Když mlčky kráčeli směrem ke camaru, Turnip uvažoval, kam to jeho kámoš mohl dotáhnout, kdyby měl aspoň špetku ctižádosti…

~

Pinhead procházel kolem baru a nalil si velký hrnek horkého vývaru ze škeblí. Stříkl do něj pár kapek tabasca. Měl za sebou hlasité domlouvání místním matronám, a tak ho škrábalo v krku. Hodil do sebe vývar a napadlo ho, že si dá sklenici piva.

„Jo jo, Pine,“ prohlásil Milney, noční barman. Zakýval ohnutým prstem.

Pin se podivil. „Co je?“

Milney se naklonil. „Domov důchodců na Čtvrtý,“ zašeptal. „Nějakej průser v hale. Vem si dročku, ale mazej.“

Pin pochopil a hodil Sally B pětidolarovku.

Milney ji zastrčil pod stovku, kterou mu před půlhodinou dal Turnip.

Před Grottem Pin mávl na první taxík, který vyjel zpoza rohu. Nevšiml si, že za volantem sedí Angie.

Brzy už mířili ke konci viaduktu v Jersey a najeli na dlážděnou silnici za posledními stájemi pro koně v Narrows Gate.

„Angie, fakt asi máš nějaké coglioni, víš to?“ konstatoval Pin. „Ale já to obdivuju. Vážně. Vyvozuju z toho, že spolu můžem něco podniknout. Chlap jako ty…“

Angie se podíval do zpětného zrcátka, aby zkontroloval, jestli ostnatý drát, který použil na svázání Pina, nepoškodil vinylovou sedačku.

„Pine, existuje pět stupňů, jak přijmout katastrofickou zprávu,“ promluvil. „Vybuchneš vzteky – moudře, dle mého názoru – a teď vyjednáváš. Další stupeň je deprese.“

„Hej, Ang, seš mazanej jako liška, ale někdy to, co se v knížkách popisuje jako mazaný…“

„Nespěchej, beztak není čas na to, abys to strávil.“

Po čtrnácti minutách přepadl Pinhead přes zrezivělé zábradlí v nejvyšším bodě mostu a přistál o sedm set metrů níž, rozmázl se o drátěný plot před autobusovým nádražím. Policisté si pak lámali hlavu, jak se tomu mizerovi mohl ostnatý drát zamotat tak pevně kolem krku a rukou.

~

„Symetrie,“ prohlásil Angie, když vstoupil k Muzziemu s plechovkou od kávy značky Maxwell House v ruce. „Tu miluju.“

Z kuchyně vyšel Velký Muzzie a Malý Muzzie. Ve vlasech a na tvářích měli azbestový prach, což Turnipovi připomnělo, že už brzy budou zase celí od mouky, protože budou připravovat čerstvé linguine a mořské plody a zatraceně pálivou omáčku.

Turnip seděl vedle svého přítele u baru a ukazoval na místo, kde bývalo pódium. Jeden z Muzzoliniových už zamaskoval díry.

„Co se stalo se slečnou pingpongovou?“ zeptal se.

Malý Muzzie, který se teď Angieho bál víc než kdy dřív, se zachvěl. „Slyšel jsem, že Gigentiové otevírají nové kluby na Tonnelle Avenue.“

„To je možný,“ pokrčil rameny Angie. „Máš náladu nalít mi trochu sambucy? Liguére?“

Velký Muzzie přispěchal Malému na pomoc. „Je zavřeno…“

„Nevadí,“ opáčil Malý Muzz a obešel rychle bar, strhl z něj utěrku a vytáhl láhev. Pinhead byl dva týdny po smrti a Soldato se pohřešoval, Malý Muzz tudíž myslel na budoucnost.

Turnip ucítil anýz i přes uzávěr.

Na baru se objevily dvě sklenky a Malý Muzzie vycouval, protože přátelé se opřeli lokty o bar a zvedli sklenky k přípitku.

„Na co?“ zeptal se Turnip.

„Na Soldata,“ odpověděl Angie. „A na to, aby sis dával pozor, co si přeješ.“

Turnip to nepochopil, ale stejně upil a čekal, že se mu rtu dotkne kávové zrnko. Když sklenku odložil, vybídl Angieho: „Tak už mi to povíš?“

„Co jako…?“

„Co je v tý plechovce?“

Turnip s nádobou zatřásl a uvnitř něco trochu zarachotilo.

„Rád hádáš,“ zamrkal Angie. „Tak hádej.“

Za minutu to Turnip vzdal. „Nemám ani tucha, Ang.“

„Co říkal Soldato?“

„Říkal, že tě už nechce nikdy vidět.“

„Což neznamená…“

Najednou to Turnipovi došlo.

„Bingo!“ zajásal Angie.

„Madonna mia, Ang.“ Pak zašeptal: „Tys mu vypíchl oči?“

Angie předpokládal, že Muzziové poslouchají, a tak jen pomalu přikývl.

Turnip se pokřižoval.

Angie ho uklidnil: „Nikdo tě s tím nebude spojovat, il mio amico.“

Turnipovi se točila hlava. „Ang, je mrtvý, nebo živý?“

Angie strčil malíček do sambucy. „Co myslíš?“

KONZUMENTI

Dennis Lehane

Nešlo o to, že by Alan Nicole nemiloval. Byla patrně jedinou osobou, kterou kdy miloval, určitě jedinou, které důvěřoval. A když ji v jednom ze svých temných záchvatů zbil nebo ji častoval všemi možnými neodpustitelnými přídomky, padl pak na kolena a prosil o odpuštění. Plakal jako dítě zapomenuté na Severním pólu, přísahal, že ji miluje tak jako rytíři své dámy ve středověkých básních, jak se milují lidé ve válečných zónách nebo při tsunami – křišťálově čistou láskou, čistou a vášnivou, bez hranic a maličko nezvladatelnou, avšak nepopiratelnou.

Věřila tomu nesmírně dlouho. Nešlo jen o peníze, nejen ty ji držely v manželství. Skvělý byl i rafinovaný sex a Alan rozhodně báječně vypadal. Jenže pak si jednoho dne – kdy ji doslova vyrazil z kuchyně – uvědomila, že už ji jeho důvody nezajímají a je jí jedno, jak nesmírně ji miluje. Prostě si jen přála, aby byl mrtvý.

Jeho omluvou za útok v kuchyni byly dvě okružní cesty po Paříži, pro ni a pro kamarádku. Vzala s sebou tedy Lanu, nejlepší přítelkyni, a svěřila se jí, že chce nechat manžela zabít. Lana považovala Alana za ještě většího idiota než Nicole, takže opáčila, že by to neměl být velký problém.

„Znám jednoho chlápka,“ pronesla.

„Ty znáš jednoho chlápka?“ podivila, se Nicole a pohlédla na Lanu z Pont Neuf. „Chlápka, co zabíjí lidi?“

Lana pokrčila rameny.

Ukázalo se, že dotyčný před několika lety pomohl Lanině rodině. Rodina Lany vlastnila supermarkety dole na jihu a chlápek jejich impérium zachoval, protože to zařídil s odborářem jménem Gustavo Inerez. Gustavo odešel z domu koupit tepláčky svému tříletému dítku a už se nikdy nevrátil. Chlap, kterého si Lanina rodina najala, si říkal Kineavy, žádné další jméno neuvedl.

Nedlouho poté, co se Nicole s Lanou vrátily do Bostonu, dohodla Lana schůzku. Kineavy se sešel s Nicole na zahrádce jedné restaurace u moře na Long Wharf. Seděli spolu a za příjemného letního dne pozorovali lodě v přístavu.

„Já nevím, jak se to dělá,“ pípla.

„Vy to také vědět nemusíte, paní Walfordová. Proto si najímáte mě.“

„Jenže já ani nevím, jak si někoho na takovou práci najmout.“

Kineavy si zapálil cigaretu a přehodil si nohu přes nohu. „Najímáte si někoho třeba na úklid domu?“

„Ano.“

„Tak přesně takové to je – platíte někomu, aby dělal, co nechcete dělat sama. Nicméně udělat se to musí.“

„Jenže já vás nežádám, abyste mi uklidil dům.“

„Opravdu?“

Těžko říct, jestli se při těch slovech maličko pousmál, protože zrovna svíral mezi rty cigaretu. Měl na nose luxusní brýle Maui Jim s tmavými skly, takže mu do očí neviděla, ale byl to jednoznačně pohledný muž, kolem čtyřicítky, pískově světlé vlasy, ostře řezané rysy. Vysoký asi metr osmdesát, vypadal, že pravidelně posiluje, možná i běhá, ale není to jeho hlavní činnost.

„Připadá mi to strašně divné,“ povzdechla si. „Jako když to prostě nemůže patřit do mého života, víte? Lidi přece doopravdy takové věci nedělají, no ne?“

„Přes to přese všechno dělají.“

„Jak jste se k takové práci dostal?“

„Jistá žena se mě pořád na něco ptala a jednoho dne se ve mně cosi zlomilo.“

Nyní se skutečně usmál, ale takovým úsměvem, jakým obdaříte toho, kdo hledá dlouho drobné ve frontě u expresní pokladny v supermarketu.

„Jak poznám, že nejste policajt?“

„To vlastně nepoznáte.“ Vydechl tenký proužek dýmu; patřil k těm již vzácným kuřákům, kteří dokáží zacházet s cigaretou tak, že to stále vypadá elegantně. Nicole naposled kouřila, ještě když stály obě věže Světového obchodního centra, ale teď musela odolávat nutkání, aby si nekoupila krabičku.

„Proč se tím živíte?“

„Já se tím neživím. Nevynáší to dost. Ale dokáže mě to dostat z nejhoršího.“

„Z čeho nejhoršího?“

„Z chudoby.“ Típl cigaretu do černého umělohmotného popelníku. „Proč chcete, aby váš manžel zemřel?“

„To je soukromé.“

„Pro mě ne.“ Sundal si brýle a díval se na ni přes stůl. Měl světle modré oči barvy čerstvě zakalené oceli. „Poznám, jestli zalžete. A pak odejdu.“

„Najdu si někoho jiného.“

„Kde?“ zvedl obočí. „Pod záložkou Zabiják v internetovém vyhledávači?“

Chvíli se dívala na vodu, protože měla problémy zformulovat slova, aniž by se jí nezvladatelně nechvěl spodní ret.

Pak na něj znovu pohlédla se zaťatými zuby. Pevně odpověděla: „Bije mě.“

Oči ani obličej se mu nehnuly, vypadal jako vytesaný z kamene, jako by proti ní seděla jeho fotografie. „A kam? Připadáte mi naprosto v pohodě.“

Což bylo proto, že ji Alan neuhodil pokaždé vší silou. Obvykle ji jen pevně držel za vlasy a prsty jí zvedal bradu a nos nebo ji štípl těsně nad bok. V posledních několika letech po zhroucení trhů a poté, co Alan a jemu podobní nesli do jisté míry podíl viny, často pustil z láhve džina svého hlubokého sebeopovržení a vrhal se na ni. Při třech různých příležitostech jí dal pěstí ránu do břicha, zvedl ji z podlahy za krk, uhodil ji hranou ruky do spánku tak silně, že slyšela po zbytek dne zvonění vzdáleného budíku, případně ji složil nečekaným úderem zezadu do hlavy. Když přišla po tomto úderu k sobě, ležela rozplácnutá na podlaze kuchyně. Nechal jí u hlavy krabici papírových kapesníků a pytlík ledu, aby předvedl, jak je mu to líto.

Alanovi to vždycky bývalo líto. Kdykoli ji uhodil, zdálo se, že ho to samotného šokuje. Zúžily se mu panenky, ústa se zkroutila do tvaru písmene O, prohlížel si ruku, jako by ho překvapovalo, že je připevněná k jeho vlastnímu zápěstí.

Pak třeba zasypal ložnici růžemi nebo si půjčil auto, aby ji na celý den odvezl do lázní. A nakonec, po posledním incidentu, ji poslal s Lanou do Paříže.

Všechno to Kineavymu vylíčila. Pak ještě něco přidala. „Jednou mi dal ránu do kostrče, protože jsem mu dost rychle neuhnula, když mířil k pojízdnému baru v pokoji. Přímo do kostrče nad zadek. Zkoušel jste se někdy posadit, když máte naraženou kostrč? Jednou mě vzal koštětem přes nohy. Ale většinou mě rád bije do hlavy do míst, kde rostou vlasy.“

„Máte toho za sebou skutečně hodně,“ přikývl Kineavy.

Vlasy byly její nejpozoruhodnější ozdobou, dokonce výraznější než prsa, která byla stále stoprocentně její a ještě nezačínala poklesávat, výraznější než zadek; ten – popravdě řečeno – v poslední době trochu utrpěl celulitidou, ale stále vypadal skvěle na ženu blížící se šestatřiceti, dokonce výraznější než její úsměv, za nímž se na večírcích otáčely všechny hlavy, pokud s ním na rtech vplula do místnosti.

Vlasy vše korunovaly. Měly odstín tmavého rudého vína a padaly jí na ramena. Když si je stáhla nahoru, vypadala královsky. Když si je vyžehlila, vypadala nebezpečně. Když si je nechala přirozeně padat na ramena v neupravených vlnách a staromódních loknách, vypadala jako stvoření z erotického snu.

Prozradila tedy Kineavymu: „Bije mě většinou do hlavy, protože vlasy modřiny zakryjí.“

„A nemůžete ho prostě jen opustit?“

Zavrtěla hlavou a přiznala se k něčemu, za co se styděla. „Máme předmanželskou smlouvu.“

„A vám vyhovuje žít si na vysoké noze.“

„Komu ne?“

Nicole vyrostla ve druhém patře činžovního třípodlažního domu na Sydney Street v Savin Hill, což byla čtvrť přezdívaná S nožem v zádech. Její rodiče byli neúspěšní, pořád se snažili o drobné podvůdky, ale vždycky je někdo nachytal, takže se pak snažili utéct svým brzy již bývalým zaměstnavatelům a posléze sociálce a městskému úřadu a daňovému a bytovému… Zkrátka všem, o nichž se domnívali, že jsou ještě pitomější než oni. Problém ovšem spočíval v tom, že byste nenašli žádnou dutou nádobu hloupější, než byli Jerry a Gerri Goldenovi. Jerry skončil s rakovinou žaludku v nejlehčím nápravném zařízení, kde seděl za padělání šeků, a Gerri využila jeho smrt, aby si zdůvodnila, proč se nastěhovala do láhve s vodkou a zůstala v ní. Když ji Nicole naposledy viděla, byla sice naživu, ale bezzubá a dementní. Což bylo zhruba před deseti lety.

Už dávno usoudila, že být chudý není nutně špatná věc. Spousta lidí nic nemá, a přitom je to neužírá. Jenže chudoba nebyla nic pro ni.

„Co dělá váš manžel?“ zeptal se Kineavy.

„Je investiční bankéř.“

„U které banky?“

„Od zhroucení trhů? U Bank Suffolk.“

„A před zhroucením?“

„Byl u Bear Stearns.“

Konečně se v Kineavyho obličeji něco pohnulo, objevil se mu záblesk v očích, nepatrně zvedl bradu. Zapálil si další cigaretu a zvedl mírně jedno obočí, dokud se oheň zápalky nesetkal s tabákem. „A lidi říkají mně, že jsem zabiják.“

~

Později na to často vzpomínala, protože měl pravdu. Jak prapodivné předsudky panují kolem nejrůznějších nemorálních činů. Když prodáváte své tělo nebo jste pasák někoho, kdo to dělá, pašujete alkohol nebo – bůh vám odpusť – prodáváte drogy, jste společností odsouzen coby nežádoucí. Lidé se vás snaží dostat pryč ze své čtvrti. Budou zakazovat dětem, aby si hrály s těmi vašimi.

Jenže pokud „pouze“ obcházíte státní regulace a prodáváte nicnetušícím investorům „toxická“ aktiva a zlikvidujete stovky tisíc – možná milionů – pracovních příležitostí a celoživotních úspor, dostanete pozvánku do koncertní síně a sednete si do luxusních lóží na baseballovém stadionu ve Fenway. Alan přesvědčil celý stát Arkansas, aby investoval do balíčku podřadných hypoték, o kterých věděl, že jsou bezcenné. Když to Nicole v roce 2007 říkal, mohla se zbláznit rozhořčením.

„Takže ty deriváty, co prodáváš, jsou špatné?“

„Spousta z nich je.“

„A ty cédéčka… Jak se to jmenuje…“

„Kolateralizované dluhové obligace, CDO, jasně. Takzvaně zajištěné. Ty jsou taky řádně na hraně, minimálně tak z šedesáti procent.“

„Ale všechny jsou pojištěné.“

„No…“ Rozhlédl se po restauraci. Pomalu zavrtěl hlavou. „Spousta z nich je, jistě, ale pojišťovny slibovaly příliš mnoho a jsou podfinancované. Pokud si to někdy někdo nechá vyplatit, budou všichni v prdeli.“

„A nechá si to někdo někdy vyplatit?“

„V Arkansasu to tak vypadá. Jsou zavalení pořádnejma sračkama.“

„Proč to teda prostě nepovíš státní komisi pro investiční fondy?“

Dlouze se napil ze sklenice s cabernetem. „Tak především proto, že by mi sebrali licenci. A za druhé, což je důležitější, ta státní komise, kočičko. Klidně by se těch akcií mohli zbavit najednou, což by stoprocentně zajistilo, že by se akciový trh zhroutil a moje nejtemnější tušení by se stejně splnilo. Když ovšem neudělám nic, věci se možná – možná – obrátí k lepšímu. Tudíž si klidně můžem hodit kostkou, na což jsme zvyklí, poněvadž posledních dvacet let beztak nic jiného neděláme, a bude to v pohodě. Takže… prostě… tak to vidíš.“

Po celou dobu, kdy se to snažila strávit, se na ni díval přes stůl; nebyla schopna slova a on se na ni smutně bezmocně usmíval jako dítě, které nestačili nachytat při hře se zápalkami, dokud celý dům nevzplál.

„Je to v háji, tak či onak,“ prohlásil filozoficky Alan a objednal další láhev vína.

Podílníci fondů při zhroucení trhů v roce 2008 přišli o všechno. O všechno. Alan jí to líčil a přitom vzlykal a kvílel hrůzou. „Jeden den – kurva, ještě včera – se starej dědek, co celej život makal jako vrátnej nebo papíroval na radnici, podívá na výpis, kde se stojí, že mu připsali úrok ve výši čtvrt milionu, takže si bude krásně žít klidně ještě dvacet posledních let svýho života. Má to hezky tučně vytištěný přímo před očima. Jenže další den – dneska – se podívá a místo jakýkoli cifry je tam nula. A neexistuje naprosto nic, co by mohl udělat, aby to dostal zpátky. Ani hovno, kurva.“

Tu noc brečel do polštáře a Nicole od něj odešla.

Jenže se vrátila. Co mohla dělat? Když se seznámila s Alanem, přestala pracovat na městské vysoké škole. Při svém současném věku a úrovni pracovních zkušeností měla nyní velmi omezené vyhlídky – prodávat hranolky s kečupem nebo prodávat sebe. Nic moc mezi tím. A co by nechala za sebou? Především výlety jako ten poslední do Paříže. Hlavní sídlo v Doveru, městský dům třicet kilometrů od něj v Back Bay, byt v New Yorku, zimní dům v Boce, zahradníka, pokojskou, osobního kuchaře, BMW 750si, DB9 Aston Martin, dvoumilionovou rekonstrukci domu ve městě, jedenapůlmilionovou rekonstrukci letního bytu, příspěvky do golfových klubů – jeden byl dokonce natolik exkluzivní, že se jmenoval prostě Vesnický klub – ježíšikriste, taky nákupní výlety, každou sezónu nové oblečení.

Tudíž se vrátila k Alanovi den poté, co ho opustila, a nabádala se, že její povinností není ctít nějakou bandu lidí, kterou ani nezná někde z Arkansasu (nebo partu lidí, které taky nezná z Massachusetts, New Yorku, Connecticutu, Maine a pětačtyřiceti dalších států). Její povinností je ctít svého manžela a své manželství.

Aplikovat pojem čest na manžela však bylo stále těžší a těžší – jakož i na manželství –, když se rok 2008 přehoupl v rok 2009 a ten zase v rok 2010.

Krom toho, že Alan ztratil práci, protože jeho firma zbankrotovala, s ním bylo všechno v pohodě. Většiny svých akcií se zbavil v prvním čtvrtletí roku 2008 a ze zisku zaplatil rekonstrukci v Boce. Také jim to umožnilo koupit si dům v Maui, který se jí vždycky líbil. Koupili si na ostrově pár aut, aby nemuseli ta svá převážet sem a tam, a najali si dva zahradníky a člověka, který se jim bude o dům starat, což na jednu stranu mohlo vypadat velmi extravagantně, ale na druhou v tom bylo poměrně dost velkorysosti – ve špatných ekonomických časech byli nyní zaměstnaní tři lidé jen díky Alanovi a Nicole Walfordovým.

Počátkem roku 2009 Alan hodně plakal. Vědomí, kolik lidí ztratilo domov, práci nebo penzijní úspory, případně všechny ty tři věci dohromady, ho užíralo. Zhubl a nějakou dobu vypadal velmi nemastně neslaně, a i když pak podepsal smlouvu s Bank Suffolk a vyrazil z nich hromadu bonusů, byl pořád smutný. Řekl jí, že se nic nezměnilo. Nikdo se nic nenaučil. Investiční psychologie již nebyla založená na dlouhodobé kvalitě investic. Byla založená na tom, kolik investic, toxických nebo jiných, byste mohli prodat a kolik poplatků byste si za to mohli účtovat. V roce 2010 vzrostly bankovní poplatky v Alanově firmě o třiadvacet procent. Poplatky za poradenství vylétly o jednačtyřicet procent.

My jsme ti zlí, uvědomila si Nicole. Přijdeme do pekla. Pokud nějaké peklo existuje.

Jenže co měli dělat? Nebo přesněji – co měla dělat ona? Vrátit to? Ona přece nebyla tím, kdo krátil výnosy akcií a prodával toxické balíčky CDO nebo CDS. A i kdyby je prodávala, vláda to přece posvětila. To, co provedl Alan se svou kohortou, bylo sice nanejvýš ničivé, ale zároveň zcela legální – tedy dokud by na jejich dveře nezačali klepat prokurátoři. A oni nezačali. Jak jí Alan rád připomínal, poslední člověk, který vydrbal s Wall Street, byl guvernér státu New York – a podívej, co se mu stalo.

Krom toho ona nebyla v Alanově kůži. Byla v kůži jeho manželky.

Možná tím, že najala Kineavyho, prokázala službu společnosti. Možná že když si opakovala, jak nechce odejít z manželství, protože nemá v úmyslu být chudá, byla pravda mnohem laskavější – třeba najala Kineavyho, aby napravil špatnosti, které společnost nemohla nebo nedokázala zvládnout sama.

Viděno v tomto světle byla možná hrdinka.

~

Na jiné schůzce na jiné části pobřežní promenády dala Kineavymu deset tisíc dolarů. Za ty roky si už dokázala odčerpat trochu hotovosti sem, trochu tam, z peněz, které jí Alan dával na výroční manhattanské nákupní procházky a každoroční „holčičí“ víkendy ve Vegas a Monte Carlu. Nyní tedy předala část z nich Kineavymu.

„Dalších deset, až bude po všem.“

„Jistě.“ Podívala se na vodu. Dnes byl šedý den, všude panoval absolutní klid a ve vzduchu cítila vlhkost, část obzoru s obrysem výškových budov tonula v oparu. „Kdy to bude?“

„V sobotu.“ Podíval se na ni ve chvíli, kdy si strkal peníze do vnitřní kapsičky bundy. „To nikdo z vašich služebných nepracuje, že?“

Uchechtla se. „Já nemám služebnictvo.“

„Ne? Tak kdo to tedy je?“

„Zaměstnanci.“

„Aha. Pracují někteří vaši zaměstnanci v sobotu?“

„Ne. Tedy vlastně ano. Jen kuchař, ale ten přijde podle mého nejdřív ve dvě.“

„A vy obvykle chodíte v sobotu do města, nakupovat, za kamarádkami a tak, že?“

„Každou sobotu ne, ale není to neobvyklé.“

„Výborně. Právě to budete tuhle sobotu mezi desátou a druhou dělat.“

„Mezi desátou a druhou? Kdo budete? To zní, jako byste se chtěl vydávat za opraváře kabelovky!“

„Přesně to také povíte Alanovi. Ve čtvrtek odpoledne vám kabelovka vypoví službu.“

„Vypoví službu?“

Luskl prsty ve vzduchu přímo před jejím obličejem. „Puf!“

„Alan se zblázní. O víkendu hrají Sox a Yankees, krom toho je Wimbledon a mám dojem že i nějaký golf.“

„Přesně tak. A chlap z kabelovky to v sobotu mezi desátou a druhou přijde opravit.“

Kineavy vstal a ona k němu musela z lavičky vzhlédnout.

„Zajistěte, aby dveře určitě otevíral manžel.“

~

V sobotu ráno v devět přišel Alan do kuchyně z tělocvičny. Tělocvičnu si nechali udělat loni v přestavěné stodole na druhé straně garáže pro čtyři auta. Alan si tam instaloval šedesátipalcovou televizi Sony Bravia a při běhu na pásu sledoval filmy, které do něj pumpovaly americkou hrdost – Rudý úsvit, Rocky IV, Rambo III, Zrození šampiona. Zrození šampiona miloval, dokázal ho kdykoli citovat, jako by to byla Bhagavadgíta. Pot se z něho jen lil, kapalo z něj na podlahu, když vytahoval z lednice láhev pomerančového džusu, otevřel víčko palcem a pil přímo z láhve.

„Už přišel ten chlápek z kabelovky?“

Nicole se pečlivě podívala na nástěnné hodiny. Devět nula pět. „Slíbil, že mezi desátou a druhou.“

„Někdy chodí dřív.“ Vypil dobrou polovinu džusu.

„Kdy chodí dřív?“

„Někdy.“

„Pověz mi, kdy aspoň jednou přišli dřív.“

Pokrčil rameny, opřel se o pult a vypil ještě trochu džusu.

Sledovala ho, jak do sebe lije džus, a překvapilo ji, že v průběhu tohoto týdne k němu měla jen láskyplný vztah. Samozřejmě, také ho nenáviděla, ale láska v tom byla pořád. Není tak strašný chlap ten Alan. Umí být i vtipný a jednou dokázal přivézt letadlem do města jejího bratra Bena, aby ji překvapil na třiatřicáté narozeniny. Bůh ví, že se na něj dalo vždycky spolehnout, pokud šlo o velkorysá gesta. Když strávil pracovně dva týdny v Šanghaji těsně po jejím třetím potratu, posílal jí každý den, kdy byl pryč, bílé růže. Ona se povalovala týden v posteli a někdy si dávala ty bílé okvětní plátky na špičku nosu, zavřela oči a namlouvala si, že bude mít někdy dítě.

V tomto posledním týdnu byl Alan překvapivě pozorný, ptal se jí, jestli je všechno v pořádku, jestli něco nechce, jestli se cítí dobře, zdála se být napjatá, a jestli by pro ni nemohl něco udělat?

Dvakrát souložili, jednou na sklonku dne v posteli, ale jednou i v kuchyni na lince – přesně na té, o kterou se teď opíral. Bylo to skvělé a plné chtíče a erotiky, Alan jí do pravého ouška špital obscénnosti. Celých deset minut potom, co se udělal, seděla na lince a zvažovala, jestli všechno neodvolat.

Teď, pouze hodinu (respektive čtyři) od konce manželova života, jí bušilo srdce v krčních tepnách, slyšela hukot krve v ušních kanálcích a myslela si, že možná bude přece jen čas všechno odvolat. Mohla klidně vyběhnout nahoru, vytočit číslo Kineavyho předplaceného telefonu a celou tu šílenost skončit.

Alan si krknul. Omluvně zvedl ruku. „Kam že to vlastně jdeš?“

Pověděla mu to asi posté.

„V Sherbornu je umělecký veletrh.“

Z kraťasů mu kanuly kapičky potu a pleskaly na podlahu.

„Umělecký veletrh? Parta leseb prodává z kufrů subaru sračky, co namalovaly kdesi na půdách?“

„To je fuk,“ mávla rukou. „Nebudem tam celý den.“

Kývl. „Chlápek od kabelovky teda přijde kdy?“

Pomalu vydechla a sklopila pohled k podlaze.

„Jen se ptám, kristepane.“

Kývla směrem k podlaze, ruce založené na hrudi. Rozpletla je, vzhlédla a upjatě se na něj usmála. „Mezi desátou a druhou.“

Usmál se. Alan měl zářivý úsměv filmových hvězd. Když se někdy začal usmívat i velkýma mandlovýma očima a maličko zvedl bradu, cítila, jak jí v bleskovém horkém přívalu vlhnou kalhotky.

Možná. Možná…

„Nebuď s lesbama celý den, nic víc, jasný? Existujou lepší způsoby, jak provětrat peněženku.“ Zamrkal na ni. „Chápeš, co tím chci říct, miláčku?“

Přikývla.

Alan si znovu přihnul pomerančového džusu a trochu si ho vybryndal na chloupky na hrudi. Položil láhev na barový pult, ani ji nezavřel. Cestou do pokoje štípl Nicole do tváře.

Ne. Tak tohle ani omylem, kruci. Je načase, abys šel, Alane.

~

Kineavy byl velmi konkrétní, pokud šlo o čas.

Měla zůstat v domě do 9.45 a ujistit se, aby Alan nezapomněl, že má počkat na chlapa z kabelovky, protože Alan, který měl sice smysl pro detail při zacházení s penězi, dokázal být roztržitý až na hranici nepoužitelnosti v případě téměř čehokoli jiného. Měla odejít hlavními dveřmi a nechat za sebou odemčeno. Ne otevřeno, prosím, ale jen odemčeno. V určité chvíli, když bude venku s Lanou nebo do sebe bude házet na baru Bloody Mary kousek od Sherbornského uměleckého veletrhu, Alan otevře hlavní dveře a chlap z kabelovky ho střelí do hlavy.

Ach, Alane, pomyslela si. Nejsi špatný. Jenomže nejsi ani dost dobrý.

Slyšela ho, jak nahoře kašle. Možná seděl v koupelně a čekal, až bude sprcha dost horká, přestože to v tomto luxusním domečku trvalo jen asi čtyři vteřiny. Jenže Alan měl rád, když se koupelna naplnila párou. Kdykoli tam přišla po něm, viděla všude šmouhy na zrcadlech a vlasy se jí za ušima vlnily.

Znovu zakašlal, tentokrát blíž ke schodům a ona si pomyslela: Super. Tvůj poslední dárek pro mě bude rýma. Při mé kurevské smůle se mi z toho ještě vyvrbí zánět dutin.

Podle zvuku si mohl vykašlat plíce, a tak vyšla z kuchyně a pokračovala přes obývací pokoj – takzvaný rodinný pokoj, což teď bude značně ironický název, pokud si tedy nenajme Kelly Family, aby jí ho zaplnila. A i tak by měla ještě místo pro některý z menších afrických národů plus cirkus.

Stál nahoře na schodech, nahý, vykašlával krev, až mu potřísnila hrudník. Jednu ruku měl na dírce v krku a neustále mrkal a kašlal, mrkal a kašlal, jako by si byl zatraceně jistý, že právě polkl cosi, co mu uvízlo v krku, a brzy to přejde.

Pak upadl. Nepadal ze schodů až dolů – schodiště bylo dlouhé –, ale zhruba v polovině se mu pravá noha zachytila mezi sloupky zábradlí. Alan skončil svůj život obličejem dolů s holým zadkem, ochable tam visel jako hadr na podlahu.

Nicole si uvědomila, že ječí, teprve když přestala.

Slyšela se, jak opakuje: „Ach bože, ježíšikriste, ach bože.“

Alanova hlava dopadla na dřevo mezi běhounem a ozdobným zábradlím a hned z ní začala kapat krev.

„Ach bože. Páni.“

„Máte pro mě peníze?“

Ke cti jí sloužilo, že se prudce neotočila ani nevyjekla. Obracela se pomalu přímo proti němu. Stál několik kroků za ní v takzvaném rodinném pokoji. Vypadal do poslední nitky jako normální taťka z předměstí na sobotní pochůzce – světle modrá košile přes zmačkané khaki kapsáče těsně pod kolena, obutý v jachtařských mokasínech.

„Mám,“ přitakala. „V kuchyni. Chcete jít se mnou?“

„Ne, je mi dobře tady.“

Vykročila, ale pak se zarazila. Namířila palcem ke kuchyni. „Smím?“

„Cože?“ podivil se. „Jo, jasně.“

Cítila, jak ji sleduje, když přecházela rodinný pokoj směrem do kuchyně. Neměla žádný důvod myslet si, že by se otočil, aby se za ní díval, ale přesto měla dojem, že se jí jeho oči zabodávají do zad. V kuchyni ležela kabelka přesně tam, kde ji nechala, na jedné z barových stoliček, a ona z ní vytáhla obálku, tu obálku, k níž dostala instrukce, aby ji zasunula do břečťanového porostu dole u zdi u branky, až bude odcházet. Jenže se jí odejít nepodařilo.

„Vaříte?“ Stál na prahu pod klenutým obloukem, který si vymysleli tak, aby připomínal portiko v toskánských kuchyních.

„Já? Ne. Ne.“ Přinesla mu obálku.

Přijal ji od ní se zdvořilou úklonou. „Děkuji.“ Rozhlédl se po místnosti. „To je zatraceně velká kuchyně pro někoho, kdo nevaří.“

„No, není to ani tak pro mě… Je pro kuchaře.“

„Ach jistě, pro kuchaře. Takhle se věcí mají. Hned to dává smysl. Vždycky jsem chtěl aspoň jeden hrnec, co se dá takhle pověsit. Tyhlety pánve a hrnce, z čeho jsou – z mědi?“

„Některé ano, ano.“

Přikývl a vypadalo to, že na něj udělala dojem. Přešel zpátky do rodinného pokoje a nacpal si obálku do kapsy kalhot. Posadil se ke krbu a usmál se tak, že jí bylo jasné, co očekává. Měla se posadit naproti.

Uposlechla.

Přímo za ním bylo vysoké metrové zrcadlo v mramorovém rámu, který byl stejný jako mramor na krbu. Viděla v něm svůj odraz a krom toho temeno jeho hlavy a opěradlo jeho židle. Musí si něco udělat se spodními víčky. V poslední době je má nějaké tmavší, oči zapadlejší.

„Čím si vyděláváte na živobytí, Nicole?“

„Vytvářím domov.“

„Vytváříte tedy něco vlastníma rukama?“

„Ne,“ uchechtla se.

„Proč je to tak legrační?“

Její úsměv v zrcadle pohasl. „Není.“

„Proč jste se tedy zasmála?“

„Ani jsem si to neuvědomila.“

„Když tvrdíte, že vytváříte domov, je přece opodstatněné zeptat se vás, co vytváříte.“

„Z tohoto velkého domu,“ promluvila tiše, „vytvářím útulný domov.“

„Aha, už to chápu,“ kývl. Chvíli se kolem sebe rozhlížel a obličej mu potemněl. „Vlastně ne, nechápu. To je jedna z těch věcí, které tak dobře zní – vytvářím z domu domov. Jenže ve skutečnosti je to kravina. Vždyť tohleto vůbec jako domov nevypadá, připomíná mi to spíš nějaký debilní památník, já nevím komu… Hromadí se tady kupa zbytečných krámů. Viděl jsem vaši ložnici – teda jednu z ložnic. Tu, kde je postel velikosti mezinárodního letiště. Ta je vaše?“

Přikývla. „Je pána domu, ano.“

„Takže pána domu? Fajn.“

„Ne, říkala jsem…“

„To je fuk, jen mě napadá, že by tam mohly trénovat dvě mužstva amerického fotbalu. Je kurevsky obrovská. Není v ní lautr nic intimního, to je jasné. A domovy jsou podle mého vždycky příjemně zabydlené a intimní. Domy, na druhé straně – v těch může být cokoliv.“

Vytáhl z kapsy z nějakého důvodu hrst mincí a zazvonil jimi v dlani.

Pohlédla na hodiny. „Lana mě čeká.“

Přikývl. „Takže nemáte zaměstnání.“

„Ne.“

„A nic nevytváříte.“

„Ne.“

„Konzumujete.“

„Co?“

„Vy konzumujete,“ opakoval. „Vzduch, jídlo, energii,“ vzhlédl ke stropu a rozhlédl se po stěnách, „taky prostor.“

Sledovala jeho oči, a když se na něj znovu podívala, měl na klíně pistoli. Byla černá a menší, než by si představovala, ale měla připevněný k hlavni velmi dlouhý tlumič, takový, jaký vždycky používali profesionální ostřelovači ve filmech typu Jasný terč nebo Leon, takové ty, které jen pšouknou, když se z nich vystřelí.

„Mám schůzku s Lanou,“ zopakovala.

„Já vím.“ Zachrastil ještě jednou drobnými v ruce a ona se naklonila a uvědomila se, že to vůbec nejsou mince. Jenom nějaké malé kovové věcičky, které jí připomínaly sněhové vločky.

„Lana ví, kdo jste.“

„Ona si myslí, že to ví, ale ve skutečnosti znala jiného chlápka, opravdového Kineavyho. Hele, nikdy se nesešli. Viděl ho jen její otec, ale ten umřel někdy… tak před třemi lety na infarkt.“

Psycholožka ji naučila dechová cvičení pro nepříjemné situace. Jedno teď zkusila. Dlouze pomalu vydechovala a snažila si vizualizovat barvy svých výdechů. Jenže jediná barva, kterou měla před očima, byla červená.

Zvedl z dlaně jakousi kovovou sněhovou vločku a podržel ji mezi palcem a ukazovákem pravé ruky. „No jo, Kineavy, znal jsem ho dobře. Taky umřel. Asi před dvěma lety. Z přirozených příčin. A falešný Kineavy – tedy já – nevidí důvod, proč se nesetkat s většinou klientů podruhé, což jim skvěle vyhovuje. Co děláte, paní Walfordová? Co děláte?“

Cítila, jak se jí rozechvěl spodní ret, tak ho na chvilku vtáhla do úst. „Nedělám nic.“

„Neděláte nic,“ přikývl souhlasně. „Proč bych vás teda měl nechat naživu?“

„Protože…“

Škubl zápěstím a jedna kovová vločka jí vnikla do krku. Viděla to v zrcadle. Asi třetina – tři kovové výčnělky z osmi – jí uvízly ve šlachách. Ostatních pět se ocitlo uvnitř, v krku. Tenké krvavé čárky jako nitky prýštily z ranky v jejím těle, ale jinak nevypadala jako někdo, kdo umírá. Vypadala normálně.

Postavil se nad ni. „Věděla jste, co dělá váš manžel, že?“

„Ano.“ To slovo znělo legračně, jako hvizd, jako zakňourání miminka.

„Ale nezabránila jste mu v tom.“

Zkoušela jsem to. Proto jsem vás najala.

„Ale nezastavila jste ho.“

„Ne.“

„Utrácela jste peníze.“

„Ano.“

„Cítíte se kvůli tomu provinile?“

A to se tedy cítila, cítila se kvůli tomu strašně, strašně zle. Z očí jí vytryskly slzy a kanuly jí po tvářích až na bradu. „Ano.“

„Cítila jste se špatně? Byla jste z toho smutná?“

„Ano.“

Přikývl. „Komu na tom záleží?“

A ona v zrcadle sledovala, jak jí vpálil kulku do hlavy.

Potom se trochu prošel po domě. Podíval se na auta v garáži, trávník za domem tak nekonečný, že jste ho mohli klidně považovat za součást Serengeti. Byla tam i tělocvična a domek s bazénem a dům pro hosty. Dům pro hosty! Když hlavní obytná budova měla sedm ložnic! Zavrtěl hlavou, vrátil se zpátky a prošel jídelnou a obývacím pokojem do rodinného pokoje, kde seděla na židli a on ležel na schodech. Tolik prostoru a nikdy neměli děti. Člověk by si myslel, že budou mít děti.

Když kvůli ničemu jinému, tak aby tam nebylo tak vražedné ticho.

PAŠERÁKŮV NÁŘEK

Rick McMahan

1. kapitola

Goat McKnight toužil po zbrani, až ho pálily ruce.

Při chůzi po horské pěšině prahl po jakékoli bouchačce. Světlo měsíce v místech, kde proniklo zeleným baldachýnem stromů, poselo rovné plochy bílými zrcátky a na závětrné straně zkroucených větví vytvořilo pokřivené stíny. Goat se nikdy nebál tmy noci. Tma na něj neměla pražádný vliv. Temné cáry strachu mu nepronikly do srdce, dokonce ani když se vláčel nejčernějšími džunglemi.

Goat se také nikdy nebál strážců zákona; ani poté, co ho chytili s nákladem pokoutně pálené whisky. Soudce mu dal na vybranou. Vězení nebo armáda. Když pak třeba v hluboké noci mrznul na stezce v džungli nebo ležel pod žhnoucím sluncem s obličejem zabořeným do rýžového pole a Vietkong po něm pálil hlava nehlava, napadalo ho, že si možná vybral špatně. Jakmile se dostal zpátky domů, měl dvě možnosti – jít do dolů nebo se vrátit k pašování načerno pálené kořalky. Pomyšlení na strážce zákona, kteří ho při pašování neproclené whisky mohou chytit, ho nijak neděsilo, ani ho nenutilo bůhvíjak dychtit po zbrani.

Bolestnou touhu po bouchačce v něm probudil jednoduchý pach. Z bahnité strže na úpatí kopce, přes kterou se vlekli, vycházela hutná zemitá vůně. Dávný pach z prvopočátku věků v něm vyvolal příval vzpomínek z poměrně nedávné minulosti, kterou strávil honem na vojáky Vietkongu. Když mu to zvláštní aroma naplnilo plíce, přistihl se Goat, jak bedlivě pozoruje své okolí a pohledem hledá nástražné dráty vedoucí k minám nebo čerstvou hlínu, která signalizovala léčku. Ralphie si ničeho nevšímal, táhl vozík a celou dobu nezavřel pusu.

Ocitli se v polovině stezky a Goatovu pozornost upoutal pohyb na protějším svahu. Jakmile postava prošla místem ozářeným měsícem, spatřil záblesk přezky opasku a rameno a ruku ve světle hnědé uniformě. Vzápětí vietnamský voják zmizel zpátky do stínů.

Goat se zastavil.

Věděl, že jde o hru jeho představivosti, mozek mu v hlavě zkrátka promítal film jako v pátek večer v autokině. Po kopcích východního Kentucky se samozřejmě žádní vietnamští vojáci nepotulovali. Přesto při prohlížení lesního porostu zatajil dech. Minutu čekal a nenadechoval se, dokud neucítil svíravý tlak v hrudníku – ale voják se znovu neobjevil.

„Goate?“ zvolal šeptem Ralphie zepředu. „Goate!“ Tentokrát hlasitěji.

Goat vypudil vidinu vojáka z mysli a popoběhl po pěšině. Kývl na svého mladšího bratrance, aby pokračoval v chůzi. Kolečka vozíku opět zaskřípěla a Ralphie pokračoval ve své jednostranné konverzaci. Goat si nebyli jistý, co dělalo větší rámus, jestli bouchání prázdného vozíku nebo Ralphie.

„Bezva, to ti povídám,“ drmolil zrovna Ralphie. Přestože Goat před chvílí trošku vypnul, byl si jistý, že Ralphie pořád mele o tom, co je tématem všech dospívajících kluků. Holky. Ralphie se zakoukal do nové učitelky angličtiny. Tvrdil o ní, že je hipísačka, přestože Ralphie by hipíka nepoznal, ani kdyby mu dotyčný nabízel ke koupi zánovní vodní dýmku. „Jezdí v takovým tom malým německým autobusku, co je pomalovanej duhovejma barvama a protiatomákama, znakama míru. Říkám ti, slečna Carrie je hipísačka!“

Goat se ohlédl přes rameno a pátral na stezce za nimi po vietnamském vojákovi.

„A víš, co se o těch hipíkách povídá,“ pokračoval Ralphie. Goat si nebyl úplně jistý, co se o hipících povídá, ale vsadil by se, že mu to Ralphie sdělí.

„A co se teda o těch hipíkách povídá?“ zavolal nějaký hlas.

Goat se zazubil. Kousek před nimi viděl úzké žluté proužky světla pronikajícího kolem kusu plachty visící přes cestu. Nechme na Lutherovi, ať to z Ralphieho vytáhne.

„No tak, Ralphie,“ zavolal Luther a odhrnul plachtu, aby záře lamp a ohniště osvítila cestičku až ke Goatovi a jeho bratranci. „Pověz mi o těch hipísačkách, jako je Carrie.“ Zpoza stromů za ním se ozval hluboký smích.

Ralphie i vozík ztichli.

Goat proklouzl kolem bratrance a pohlédl mu do obličeje. Dokonce i v matném svitu lucerny viděl, že chlapec je ve tváři stejně rudý jako jeho vozík.

Goat zvolal: „Luthere, musíš tomu klukovi aspoň přiznat dobrý vkus, když jede po mladé učitelce. Ještě že nebásní o staré Napierové.“

„Bezkrká Napierová,“ zalapal po dechu Ralphie. „Má kníra!“ Zezadu se z přístřešku ozval další kvákavý smích a Luther kohosi okřikl, ať zmlkne.

Pak úplně odhrnul plachtu, aby Ralphie mohl zatáhnout vozík až pod ni a zaparkovat ho vedle dalších dvou. Jenže tohle nebyly vozíky, jako za sebou tahají děti. Ani omylem. Původní kolečka někdo vyměnil za tlustší a větší pneumatiky, aby vozík uvezl těžší náklad, a postranice byly zvýšené téměř metrovými kovovými pásy svařenými tak, aby se do vozíku mohly vyskládat bedny zavařovaček a plastových demižonů. Díky tomu se nezdaněná whisky tahala z kopce dolů o něco snadněji.

Jakmile byl vozík uvnitř, Luther plachtu zase zatáhl. Plachta měla skrýt světlo luceren a ohně. Ne že by se někdo odvážil potmě sem nahoru, ale Lutherův otec byl opatrný.

„Bezkrká Napierová,“ řekl Luther a šťouchl Goata do ruky. „To mě podrž…“ Luther měl mohutnou stavbu těla, ačkoli byl menší než Goat, podle jehož názoru Lutherovi menší vzrůst zase dobře sloužil v dolech. Skvrny po černém uhlí, které mu pronikly hluboko do kůže, byly vidět i v mihotavém světle luceren. Uhlí zanechalo stopy na mužích, kteří ho rvali z vlastnoručně vykopaných temných děr, stejně jako oni zanechali díky tomu stopy na hoře. Uhelný prach jim pronikl do šatů a vstřebal se do kůže. Téměř se zdálo, že kdyby prosákl ještě hlouběji, vzal by jim i život.

Vzadu mezi stromy stála páleničářská kolona – samé měděné potrubí a sudy s kvasem ohřívané ohněm, který udržoval Lutherův otec. Nedaleko seděla na dřevěných trojnožkách dvojice mužů. Bylo jim minimálně sedmdesát a v běhu času se postupně jeden stal zrcadlovým odrazem druhého. Oba bělovlasí, prošedivělé vousy, vychrtlí, oblečení v montérkách a bílých košilích. Jeden plnil sklenice alkoholem z destilačního přístroje, druhý na ně šrouboval víčka, sklenice otíral a ukládal je do připravených beden. Ve vzduchu se vznášel těžký pach kvasu.

„Luthere, co tady děláš s náma, desperátama?“ zeptal se Goat.

„Jen vypomáhám.“ Nedaleko od něj stály bedny plné sklenic připravené k expedici. Ralphie začal nakládat těžké bedny z alkoholem na červený vozík, sklenice jen cinkaly.

„Ty tady nemusíš přece být. Máš poctivou práci,“ opáčil Goat.

„Pošetilost.“ Lutherův otec se k nim přišoural s polenem v ruce. „Čirá bláhovost.“

„Zaujal jsem stanovisko,“ reagoval Luther.

„Ach tak.“ Lutherův otec mávl rukou. „Stávky. Odbory a tak. Budeš dělat potíže a nikdo tě už zpátky do té práce nedostane.“

„Mě? Já přece nešlapu Cassidymu na paty.“

Cassidy Lane byl muž, který měl v Bell County asi nejblíž k organizovanému zločinu. Ačkoli mu patřily benzinové pumpy až po Knoxville, každý věděl, že Cassidyho opravdové peníze pocházejí z pašování, hazardu a holek, což všechno poskytoval široké veřejnosti na hraniční hoře Kayjay. Když místní kazatelé hlásali, že mají ve své zemi Sodomu a Gomoru, mluvili o Kayjay a takzvané Cassidyho cestě.

„Ale, Cassidy má jen plnou hubu keců!“ prohlásil Lutherův táta a odvrátil se od syna. V záři světel viděl Goat hladkou hnědou pažbu pistole, která vyčnívala starému muži ze zadní kapsy kalhot.

Luther otevřel pusu a zase ji zavřel. Zavrtěl hlavou a obrátil se zády, aby pomohl s nakládáním vozíku. Goat usoudil, že ti dva jako už tolikrát probírají otcův destilační přístroj stejně jako Lutherovo stávkování proti konvojům aut s uhlím.

Goat se rozhodl neúčastnit se slovní potyčky, a tak Lutherovu otci pověděl: „Za dva dny vám přinesu peníze, hned jak tenhle náklad dopravím dolů do Jellica.“

„Máma chce, abys přišel na večeři,“ konstatoval Lutherův otec.

Goat se usmál. „Pak vám zaplatím.“

„Máš hotovo,“ prohlásil Luther. Goat přešel k přední části vozíku a uchopil oj. Goat řídil vozík a stejně tak bude sedět za volantem pontiacu zaparkovaného dole, až bude whisky naložená.

„Nashle, hoši,“ loučil se Goat. Napnul svaly, malým půlkruhem vozík obrátil, Ralphie mu pomáhal tlačit. Když mířili dolů po cestě, Goat se ohlédl, spatřil Lutherovu siluetu se zvednutou rukou a vzápětí už byla plachta zatažená a záři luceren nebylo vidět. S naloženým vozíkem byla cesta z kopce mnohem tišší. Kolečka míň vrzala a těžký náklad nutil Ralphieho soustředit se víc na manipulaci s vozíkem a míň na řeči.

V půli cesty z kopce nakonec Ralphie polohlasem promluvil: „Nechci se dostat s Cassidym do křížku.“

„Do žádného křížku se nedostanem,“ opáčil Goat. „Všechno bude v pohodě.“

Jeho slova stále visela ve vzduchu, když se nocí rozezněl vzdálený výstřel. Goatovi jako první blesklo hlavou, že v ohni prásklo smolné poleno, v němž byla pryskyřičná kapsa, ale už když mu ta myšlenka probíhala hlavou, vybuchl celý vrchol hory náhlou palbou. První výstřel vzápětí doplnil hluboký zvuk pušek a dlouhé chrčení samopalu nastaveného na dávky, prostě zvuková kulisa jako vystřižená z Vietnamu. Minuta šílenství. Naprat veškerou munici do vražedné zóny. Naprosto bezhlavá palba, dokud se nekouřilo i z dřevěné pažby a nesyčely rozžhavené hlavně.

Goat otočil vozík a seběhl z pěšiny. Ralphie stál nehnutě na místě. Goat ho popadl za tričko a strhl Ralphieho na stranu a k zemi.

„Šťára?“ zalapal Ralphie po dechu. Měli obličeje tak blízko u sebe, že Goat cítil pot nad mladíkovým horním rtem.

Goat zavrtěl hlavou. Podobnou palbu neprovádí ani policie, ani financové. Jasně, i oni člověka zastřelí, ale nerozstřílí ho na cucky. Palba se stupňovala, hluk sílil, a pak stejně náhle jako začal, zase ustal. Zbyla po něm jen ozvěna rozléhající se mezi kopci sem a tam.

Ralphie špitl: „Musíme se vrátit. Musíme jim pomoct.“

Goat zavrtěl hlavou. Znal realitu zabíjení. Nahoře na kopci prováděli ozbrojení muži svůj úkol. Vraždili.

„Musíme…“ Ralphie umlkl. Jen ohryzek mu poskakoval nahoru a dolů.

„Jsou mrtví,“ pronesl Goat ochraptěle. „Všichni jsou mrtví a my jim nemůžem vůbec nijak pomoct. Musíme se naopak dostat dolů z tohohle kopce.“ Vlekl Ralphieho za sebou a znovu skočil na pěšinu.

V těžkém letním vzduchu se po střelbě kolem kopce válel dým jako mlha, nastalý pach Goatovi zvyšoval hladinu adrenalinu a nemohl se ubránit přílivu vzpomínek. Slyšel dunění vrtulí helikoptér, které přistávaly do vymezené zóny. Oranžové záblesky hlavní a stejnoměrný rytmus em šestnáctek přepnutých v boji na maximální výkon.

Goat rychle sbíhal po pěšině s Ralphiem v závěsu, bedlivě se rozhlížel kolem sebe, jestli někde nespatří nepravidelný tvar lidské postavy. Špicoval uši, aby slyšel praskot větviček nebo cvaknutí natažené zbraně. U paty kopce se zastavili, aby nabrali vzduch do plic.

Noc byla tichá. I voda v potoce jako by tajila dech. Neslyšel ani kroky zvířat, ani houkání sov.

Goat a Ralphie si nemuseli nic říkat, aby jim byla jasná jedna věc.

Čtyři muži, které právě opustili, jsou mrtví.

2. kapitola

Goat řídil, měsíc pronikal mezi stromy, takže se střídaly pruhy tmy a mléčného světla a pravidelně ozařovaly kapotu jejich auta. Černá. Bílá. Černá. Bílá.

Goat a Ralphie seběhli s kopce na místo, kde měli ukrytý pontiac. Rychle ujížděli se zhasnutými světly po vinoucích se silničkách, dokud nenajeli na hlavní, kde Goat rozsvítil a hnal se pryč. Ralphie bratranci slíbil, že nepoví živé duši, co se stalo, a Goat ho vysadil na kraji údolí, kde bydlel.

Ralphie se naklonil do auta a zeptal se. „Bylo to jako… tam?“

Goat věděl, co tím myslí. „Trochu. A někdy horší.“

Ralphie bez jediného slova zabouchl dveře pontiacu a šoural se do temnoty.

Goat jel celou noc. Na čelním skle se mu míhaly záblesky bílého měsíčního světla a noční temnoty a pohrávaly si s ním.

Černá.

Bílá.

Sklo zalité světlem.

Zalité tmou.

Zatímco se pneumatiky pontiacu hnaly po silnici a polykaly míle, kolečka v Goatově hlavě chroustala čas. Myslel na Luthera, ne jako na muže, kterého před pár hodinami viděl, ale jako na kluka, kterého potkal na školním hřišti v obnošených šatech z charity a s vážným výrazem v očích. Goat vzpomínal, jak mu Lutherův táta pomáhal, naučil ho pálit kořalku a také ho učil, jak jezdit s plně naloženým autem. Goatův vlastní táta zahynul v dolech, když se uvolnila ve sloji vrstva uhlí a přimáčkla ho. Chybějícího otce mu tedy v dětství nahrazoval Lutherův otec. Pak se mu hlavou míhaly vzpomínky na nedávnou minulost v jihovýchodní Asii. Goat věděl, že si ten cíp světa získal část jeho duše. Při jízdě Goat dovolil své mysli, aby si skákala sem a tam až do rána.

Za svítání odbočil k pumpě na horské silnici. Když tankoval, najednou uslyšel ze silnice hřmění jako od nákladního vlaku. Zaclonil si oči a spatřil konvoj velkých nákladních aut s uhlím. Kamiony byly polepeny nápisy Blue Diamond Mine. Název dolů Lutherova zaměstnavatele. V každém autě seděl řidič a spolujezdec a všichni spolujezdci drželi pušky, jejichž hlavně vyčnívaly z oken. Stačil jediný další incident a kraj Bell County se ocitne na pokraji plnohodnotné uhelné války. Goat sledoval, jak konvoj projíždí kolem, ale v duchu se zatoulal na nejrůznější místa, uzavřel se ve vzpomínkách. Vybavil si ofenzivu Tet, kdy zaútočila armáda severního Vietnamu na své jižní sousedy a jejich spojence. Tehdy bojoval po boku jednotky vojenské policie. Při jedné pauze si povídal s jejich poručíkem, byl to Yankee z Bostonu jménem Cuddy, který se zmínil, že chce být vyšetřovatelem. Goatovi nikdy nebylo moc jasné, co takový vyšetřovatel dělá, a John Cuddy mu to pro vysvětlení zjednodušil – kladeš otázky, abys dostal odpovědi, ale hlavně jen tak střílíš naslepo a doufáš, že něco rozvíříš.

A Goat měl teď v plánu věci rozvířit.

3. kapitola

Goat se nechtěl vracet. V hlavě nosil dost obrazů mrtvých a nemínil k nim přidávat další. V duchu se však vzmužil a vyšel ještě jednou na osudný kopec. Vozík byl pořád napůl na cestě, napůl v křoví, přesně tak, jak ho tam nechal. Zastavil se, položil ruku na krabice s whisky a cípem košile si setřel pot z očí. Vzhlédl nahoru a spatřil zelenou plachtu, jak visí ze stromu a vlaje ve větru. Vyschlo mu v ústech, sevřelo se mu hrdlo. Zhluboka se nadechl, nechal vozík za sebou a zvolna kráčel po stezce, nespouštěl oči z okraje uvolněné plachty.

Jakmile se k ní přiblížil, viděl, že je plachta provrtaná kulkami. Byla i pocákaná hnědými skvrnami, které vysychaly a byly lepkavé – nad krví se srocovaly roje much. Dva starší muži v obnošených bílých košilích leželi vedle svých trojnožek. Jeden padl doprava a druhý doleva. Jeden obličejem dolů a druhý na záda s rukama rozhozenýma nad hlavou. Destilační kolona byla provrtaná kulkami a zásoba přepálené kořalky byla vylitá, na zemi se válely kartony a rozbité sklo. Syrový pach kvasícího nálevu a pach kořalky z rozbitých zavařovacích sklenic byl naštěstí silnější než nasládlý odér prolité krve.

Luther a jeho otec leželi dál od palírny. Luther na zádech, paže rozhozené, jediná dírka v čele.

Goatovi se po tvářích řinuly slzy.

Lutherův otec byl o několik metrů níž, obličejem dolů, jednu ruku nataženou k synovi.

Goat poklekl na místo mezi Lutherovou mrtvolou a mrtvolou jeho otce. Mouchy neúnavně bzučely, ale to nebylo nic ve srovnání s bzukotem v jeho hlavě. Z hrudi se mu vydral vzlyk a přešel mu přes rty jako vzduchová bublina. Zabořil prsty do hlíny, kamení a listí a přesměroval svůj hněv k zemi. Skřípal zuby. Po vzlyku mu ze rtů splynul táhlý sten, který se proměnil v primitivní řev. Křičel, dokud ho nebolely plíce a dokud ze sebe už nebyl schopen vydat zvuk. Jeho výlev vyděsil hejno vran v korunách stromů, plácaly roztřepenými křídly a za nekonečného krákání se snášely do údolí.

Pak se znovu rozhostilo ticho.

Goat zasunul hněv zpět do temné přihrádky ve své hrudi. Klidně vstal a rozhlížel se po tom popravišti. Namísto aby viděl sluneční paprsky pronikající mezi stromy, představoval si scenerii, která zde byla předchozí noci. Tma. Lucerny ozařující palírnu.

Luther a jeho otec byli na vzdáleném konci ozářeného prostoru, téměř mezi stromy. Luther slyšel vrahy přicházet. Šel se podívat. Jeho otec ho následoval. Goat si vybavoval, že slyšel výstřel, který si v daném okamžiku spletl s praskotem smolného polena v ohni. Teď to viděl jinak. To byl první výstřel.

Možná Lutherův otec vytáhl zbraň a tím přestřelku spustil. Ne, počkat, zamyslel se Goat a pohlédl na mrtvé. Hnědá pažba revolveru starému muži stále čouhala ze zadní kapsy. Nedotčená. Goat obrátil pozornost k Lutherovi a viděl, že přítel dostal zásah přímo doprostřed čela. Cílený zásah. Takto cílené střely fungovaly jen na začátku přepadení ze zálohy, protože jakmile se rozpoutala palba, lidé uskakovali a uhýbali, plazili se pryč. Luthera tedy zabili prvního. Vůdce zabijáků zastřelil Luthera, což bylo signálem pro otevřenou palbu. Pak následovala šílená minuta čirého vraždění.

Goat vykročil k hřebenu zalesněného kopce, očima zkoumal terén. Našel pohledem hromádku zlatavě lesklých kousků. Klekl si a podíval se na hrstku kovu. Bronzový lesk. Prázdné nábojnice. Magnum .357. Takže revolver. Někdo tu vyprázdnil válec revolveru. Možná vůdce, jehož výstřel zahájil přepadení. Goat vstal, vykročil dál a našel rozházené prázdné patrony z pušky – dvanáctka, lovecká dvojka. Zabijáci lidí. Jeho pozornost upoutala další zlatá lesklá hromádka v trávě a hned jednu nábojnici zvedl. Automat, pětačtyřicítka. Tyto nábojnice byly roztroušené všude. Goat věděl, že se nemýlí. Jeden zabiják měl samopal Thompson. Goat zvuk samopalu znal, protože jedním takovým střílel při pouličních bojích v akci Tet.

Sešel kousek z kopce a poklekl vedle Luthera. Lehce položil ruku příteli na studenou hruď. Pak pokračoval a zastavil se u Lutherova otce. Tentokrát vytáhl mrtvému z kapsy revolver. Kolt osmatřicítka s dlouhou hlavní a upilovanou muškou.

„Zabiju je,“ pronesl Goat nahlas. Zastrčil si revolver za opasek a opakoval: „Zabiju je všechny do jednoho.“

4. kapitola

„Goate, to je mi pěkný fáro,“ pochválil ho Clarence. Goat seděl zakloněný v křesle u holiče, na obličeji hustou pěnu, Clarencova břitva se blýskala pár centimetrů nad ním. Zůstala viset ve vzduchu.

„Díky.“ Goat zaparkoval pontiac u chodníku přímo vedle proužkované tyče podpírající vývěsní štít Clarencova podniku. Tři dřevěné židle u stěny obsadila trojice starých pánů, kteří trávili své dny šířením drbů. Goat potřeboval informace a bylo mu jasné, že tihle staříci vědí o tom, co se kde šustne, víc než kdokoli jiný.

„To není to, co ti sebrali financové, že?“ zeptal se Clarence.

Goat čekal, dokud mu Clarence nepřejel břitvou po bradě. Břitva vydávala škrábavý zvuk.

„Ne, to byl New Yorker z roku 1961,“ odpověděl Goat. To auto miloval. New Yorker měl v kufru spoustu místa a byl dokonale odpružený, navíc měl seřízený motor, takže byl tak rychlý, že Goat předehnal kteréhokoli strážce zákona od Kentucky po Tennessee, i když vezl obří náklad kořalky. Dokázal všem ujet až do té noci, kdy mu při snaze prchnout před policií došel benzin.

Clarence přikývl a shlížel na Goata dolů přes své úzké brýle na čtení. „No jo, už si vzpomínám.“ Clarence zatraceně dobře věděl, že Goat auto koupil od Lutherova táty a vozil v něm jeho kořalku. Koneckonců Goat pravidelně dodával Clarencovi whisky dokonce ještě dřív, než se naučil řídit, protože jezdíval do holičství na kole dvakrát týdně.

Goat měl na klíně noviny složené tak, aby byl nahoře článek o vraždě pokoutního páleničáře. Od chvíle, kdy anonymní telefonát přivedl státní policii k místu masakru u destilační kolony, uplynuly dva dny. Goata napadlo, že článek je zatraceně přesný, tedy až na tvrzení policie, že vraždy nahlásil sám vrah. Goat usoudil, že policie dělá totéž co on, když vraždy oznamoval: chce rozvířit události. Stejně tak věděl, že když navštíví holiče, určitě taky něco rozvíří.

Goat se díval z okna na opačný konec náměstí v Pineville k budově soudu, kde parkoval tucet policejních aut. V novinách stálo, že státní policie přiveze do Bell County další posily k udržení pořádku. V situaci, kdy stávkovali horníci a proslýchalo se, že organizátoři stávek ze severu se snaží v Bell County zavést odbory, se všichni báli. Koneckonců, odbory jsou jen krůček od komunismu. Napětí vzrůstalo, obzvlášť když vybuchly kamiony s uhlím a policie zbila stávkující horníky, a teď do toho ještě čtyři mrtví, povraždění u černé palírny v lesích. Státní policie se tedy pokoušela zajistit, aby v letním horku udržela lidem chladné hlavy. Tak se to aspoň psalo v novinách.

„To je mi ale ostuda,“ prohlásil Clarence a snažil se o nonšalantní tón. Goat čekal, až Clarence provede dva další tahy břitvou. Pohled měl doslova přilepený k policejním autům přes ulici a předstíral, že Clarencovi nevěnuje příliš pozornost. „Nebyli jste s tím klukem Lutherem náhodou kámoši?“

„Jo,“ odpověděl Goat stručně a cítil, jak se na něj upírají holičovy oči. Goat sledoval, až se otevře boční vchod soudní budovy a vyjdou tři muži. Všichni se zastavili a vytáhli krabičky cigaret.

„Věděl jsem, že jeho táta načerno pálí, ale neměl jsem tušení, že mu ten kluk pomáhá. Ty jo?“ zeptal se Clarence. Trojice policistů si zapálila a vydala se přes náměstí.

Než stačil Goat Clarencovi odpovědět, jeden z mužů sedících za nimi prohlásil: „Kruci, každej přeci věděl, že Luther pro svýho fotříka rozváží.“

„Já ne,“ opáčil Clarence.

„Ale prosím tebe,“ ucedil muž, kterého Goat neviděl. „Dělal to po troškách. Jako mlíkař, co chodí ode dveří ke dveřím. Myslím, že v mým penzionu si jeho vizoura kupoval každej včetně tý učitelky.“

„Myslel jsem, že ten kluk patřil k odborářskejm agitátorům,“ ozval se další muž. Goat se mohl zbláznit, že nevidí, kdo za ním mluví, ale s Clarencovou velkou břitvou na bradě se bál pohnout.

„Luther nebyl žádnej komunistickej agitátor,“ bránil ho Clarence. „Chtěl jenom dobrou práci.“

„O čem to mluvíš?“ divil se upřímně Goat.

„Socialisti ze severu se tady snaží narvat horníky do odborů,“ vysvětloval druhý muž. „Jsou to agitátoři.“

„Vlastníci dolů chtějí odbory umlčet?“ ptal se Goat.

Ozvalo se odfrknutí. „Chtěj odbory zarazit hned v zárodku.“

Tři policisté mířili přímo k holičství.

„To je mi ale ostuda,“ opakoval Clarence a setřel poslední zbytek holicího krému Goatovi z obličeje jediným tahem břitvou.

„Je to ostuda,“ kývl Goat významně směrem k přicházejícím policistům. „Myslíš, že chtějí zjistit, kdo to udělal?“

Jeden ze staříků na židlích si znovu pohrdavě odfrkl.

Clarence vzal nahřátý ručník a lehce osušoval Goatovi obličej. „Každej přeci ví, kdo ty hochy voddělal.“ Podíval se na policisty. „Dokonce i voni.“

Jeden z mužů na židlích prohlásil: „Každej ví, že starej pálil načerno kořalku a neplatil daně. Když to víme my, Cassidy to věděl taky.“

Cassidy Lane.

Tři policisté se zastavili na náměstí, protože kolem projížděl náklaďák. Dva z nich byli státní, v šedých uniformách a na hlavě měli typické skautské klobouky jako Méďa Béďa. Poslední, ve světle hnědé uniformě, byl Aaron Grubbs, zástupce náčelníka šerifa okresu Bell County.

„Myslíš, že je nechal zabít Cassidy?“ divil se Goat.

„Dá se o tom snad pochybovat?“ položil řečnickou otázku Clarence těsně předtím, než zacinkal zvoneček nade dveřmi.

Clarence sice nic podobného nevyslovil, ale všichni přítomní v holičství věděli, že Aaron Grubbs Cassidyho Lanea chrání. Pokud je do vyšetřování zapojený Grubbs, nikdy se nic nevyšetří a kvůli vraždám na kopci nikoho nezatknou.

Holič zvýšeným hlasem pozdravil: „Dobré odpoledne, pánové.“ Sundal nahřátý ručník Goatovi z obličeje a přehodil si ho přes rameno.

„Jak dlouho se čeká na ostříhání?“ zeptal se světlovlasý policista.

„My jsme tady hotoví,“ prohlásil Clarence a otočil židličku i s Goatem, aby se viděl v zrcadle, čerstvě oholený a ostříhaný. Goat přikývl a teprve potom vstal.

„Říkal jsem ti, že se o tebe Clarence postará,“ prohlásil zástupce šerifa Grubbs. Pak obrátil pozornost ke Goatovi. „To je vaše fáro tady před barákem?“

„Ano, pane,“ přitakal Goat a vstal.

„Jeden z těch fešáckejch pontiaků ze šedesátejch let?“ zeptal se Grubbs. Měl tenký mečivý hlas. Opřel si levou ruku o pažbu velkého starého revolveru Smith & Wesson, který měl v pouzdru na boku.

„Je ze šestašedesátýho,“ odpověděl Goat. Světlovlasý policista si sundal klobouk a posadil se na holičské křeslo,

„Nezdá se bejt moc ojetej,“ podotkl Grubbs. „Taky jsem vás tady dlouho neviděl. Doneslo se mi, že vás soudce poslal do Vietnamu.“

„Poslal,“ ucedil Goat a přitom platil holiči. „Teď jsem zpátky.“

„Nerozvážel jste načerno pálenou kořalku pro toho starouše, co ho zabili?“

„Ne, pane,“ lhal Goat a přinutil se k úsměvu. „Snažím se dohnat ztracenej čas, a tak spíš pálím za holkama a projíždím se ve svým super auťáku.“

„Fakticky?“ zavrtěl hlavou Grubbs, jako by Goatovi nevěřil.

„Fakticky,“ potvrdil mu informaci Goat a díval se mu přímo do očí.

Clarence vzal čistou pláštěnku, protřepl ji a omotal ji světlovlasému policistovi kolem krku. Jeho kolega si zahákl palce za opasek a všechno sledoval.

„Našli jsme náklad whisky. Někdo ho nechal v polovině toho kopce,“ oznámil Grubbs. „Proslýchá se, že jste pro toho dědka rozvážel.“

„Fakticky?“ zeptal se stále s úsměvem Goat.

„Fakticky,“ přitakal Grubbs. „Proč by tam někdo nechával whisky?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Goat a dovolil si trochu úsečnosti. „Měl byste se zeptat Cassidyho Lanea.“

Zástupce šerifa přimhouřil oči a sevřel rty do úzké tvrdé čárky.

„Fakticky?“ zeptal se pobaveně stojící policista.

„Jednoznačně fakticky,“ pronesl Goat a prošel kolem policistů ke dveřím.

5. kapitola

Goat se bál. Věci u Clarence v holičství rozvířil opravdu pořádně a teď chtěl vyloženě píchnout do vosího hnízda. Věděl, že je to šílenství, a v souvislosti se svým nápadem dokázal uvažovat o jediné osobě, která je na něj dostatečně bláznivá.

Goat pomalu zastavil pontiac. Cedule visela na sloupku na jediném hřebíku. Copperhead Road. Ulici tvořily vlastně jen dvě vyjeté koleje vedoucí k osamělému baráku. Cestu lemovalo pár opuštěných domů, zarostlých barabizen ponechaných svému osudu a zvířatům. Goat jel s pontiacem až na rovinku na hřebeni kopce, kde stál prostý dům se zrezivělou plechovou střechou. Všechna okna byla otevřená dokořán a tabulky jen drnčely, protože uvnitř vyřvávala písnička „L. A. Woman“ od Doors.

Goat vypnul motor a stiskl klakson. Jim Morrison a jeho chlapci utichli. Dveře se prudce rozlétly.

První, co Goat spatřil, byla pětačtyřicítka, kterou muž svíral v ruce.

„Goat McKnight! Jsi to ty, hochu?“ přivítal ho muž.

„Jsem to já, Johnny Lee,“ křikl Goat a vystoupil z auta.

„Pojď dál!“ Muž mávl pistolí. John Lee Pettimore byl bez košile a krásně opálený. Měl na sobě vybledlé džíny a vlasy mu visely na ramena.

„Čekals společnost?“ zeptal se Goat, když vstoupil do domu prosyceného pachem smaženého laciného salámu, vonnými tyčinkami a marihuanou.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Johnny Lee a zasunul si pistoli za opasek. Šel před Goatem a ukazoval mu kudy. „Ale nikdy nevíš, kdy sem proklouzne nějakej vietnamčík.“

Nikdo nikdy Johna Lee Pettimorea nenařkl z přílišné vyrovnanosti. Naopak. Lidé, kteří ho znali, prohlašovali, že je větší cvok, než by se slušelo, a že byl cvok už předtím, než šel do Vietnamu.

Ve dveřích do chodby visely dlouhé šňůry korálků a na stěně zase malované obrazy. Na jednom byla holubice a vlajka s nápisem MÍR A LÁSKA. Na druhém mírový znak vyvedený v psychedelických barvách.

„Cos vůbec dělal, když ses vrátil, Goate?“ zeptal se Johnny Lee, jakmile prošli perličkovým závěsem a zamířili dozadu do domu.

„Stejně jako předtím,“ odpovídal při chůzi Goat. „Prodával chlast.“

„Člověk se živí, jak může,“ konstatoval Johny Lee a otevřel dveře na konci chodby. Goat za ním vstoupil do pokoje.

„Seš tady kvůli tomu, co se stalo na kopci.“ Bylo to konstatování, nikoli otázka.

Goat neodpovídal. Prohlížel si pokoj. Nebyl v něm nábytek. Všechna okna byla zatlučená a jediné světlo vydávala holá žárovka u stropu. Kolem stěn stály halabala rozmístěné hnědé dřevěné krabice s popisky, zelinářské přepravky a dokonce nerezová rakev. Na některých krabicích byly znaky amerického ministerstva obrany a na jiných nějaké asijské písmo. Otevřená rakev doslova přetékala černými em šestnáctkami.

„Jdeme na lov?“ zeptal se s křivým úsměvem Johnny Lee Pettimore.

„Chci to napravit,“ odpověděl Goat a zvedl zelený umělohmotný obal, na němž stálo: PŘEDNÍ ČÁSTÍ K NEPŘÍTELI. Vějířovitá mina. Vzhlédl a vydechl: „A do prdele, Johny Lee.“

„Musím bejt připravenej, až šikmovoký přelezou dráty.“

Pak se Goat pustil do vysvětlování, co má vlastně za lubem. Čím víc Goat mluvil, tím širší byl úšklebek Johnnyho Lee, dokud nevypadal jako vyceněná lebka, což Goatovi potvrzovalo jeho tušení. Je to naprosto šílený nápad.

6. kapitola

Pokud jde o strkání hlavy do lví tlamy… Auto zaparkované na úpatí kopce nebylo to, které Goat čekal. Nebyl to nablýskaný služební vůz zástupce šerifa Aarona Grubbse, ale poněkud otřískaný oldsmobile se dvěma drsnými chlápky uvnitř, kteří sledovali silnici. Stačilo, aby Goat prohlásil, že se chce napít a zahrát si poker, a hned na něj mávli, ať vyjede do kopce na horu Kayjay do dvoupatrového Cassidyho paláce, osvětleného zářivými neonovými světly jako motorest. Zatímco Goat vystupoval z auta, všiml si, že parkoviště je zaplněné asi jen z poloviny. Ještě jednou se ohlédl, aby viděl stín Johnnyho Lee vyklouznout z kufru a pak zmizet v temnotě. Uvnitř baru to vypadalo jako všude, kde se smí prodávat alkohol – jenže okres Bell County k těm místům nepatřil. Posedávali tady muži, kteří utráceli peníze za chlast nebo pokoutní hazard, případně obojí. A další peníze se daly utratit za holky, které sice v první řadě roznášely pití, ale mohly se odebrat s muži i do pokojů nahoře.

Goat se rozhlédl po baru a objevil dalšího drsného chlápka sedícího na stoličce v koutě, nepil, jen si pohledem měřil zákazníky. Goat se zastavil přímo před ním a promluvil: „Vyřiď Cassidymu, že je tu Goat McKnight, aby si promluvil o těch čtyřech mrtvejch nahoře u palírny.“

Muž na Goata pohlédl, zaměřil se mu na obličej, a aniž pronesl jediné slovo, vstal a odešel. Vzápětí se vrátil. „Pojď se mnou,“ vybídl Goata a vedl ho dozadu za bar, odkud vyšli dvě patra po schodech a zastavili se u zavřených dveří. Muž zaklepal.

„Dále,“ ozval se hluboký hlas. Muž otevřel Goatovi dveře.

Goat vešel do doupěte Cassidyho Lanea. Cassidy byl obrovitý muž, vysoký a mohutný, vzhledem Goatovi připomínal Benjamina Franklina. Neměl tedy tak dlouhé vlasy, ale rostly mu hustě jen po stranách hlavy a vzadu, a s úzkými brejličkami na špičce nosu Cassidy skutečně jako někdejší prezident vypadal. Právě seděl na pohovce a listoval v nějakých papírech, s nohou přes nohu, lehce pohupoval špičkou do rytmu písně Franka Sinatry ozývající se z gramofonu za ním. Pohlédl na Goata nad obroučkami brýlí.

„Přišels mě zabít?“ zeptal se nakonec Cassidy hlubokým hlasem, téměř připomínajícím medvědí bručení.

Než stačil Goat odpovědět, zaslechl cvaknutí kohoutku a v týle ucítil hlaveň pistole. „Bacha na to, jak odpovíš,“ varoval ho muž zezadu. Prošacoval Goata jednou rukou, dokud nenašel kolt a nevytáhl ho.

Cassidy upíral bez hnutí oči na Goata. „Jsi tady, abys mě zabil?“

Goat při odpovědi jen doufal, že se mu nezlomí hlas. „Jestli jste zabil mé přátele, pak já zabiju vás.“

„To jsou mi silná slova na muže ve tvé situaci,“ ušklíbl se Cassidy. Ledabyle sáhl za sebe a vypnul gramofon. Deska se zastavila. Obrátil pozornost k muži za Goatem a vybídl ho: „Dej mi tu bouchačku.“

Muž podal kolt Cassidymu. Cassidy kývl k pistoli ve své ruce. „Teď nemáš žádný trumf. Ale poslyš – se smrtí těch čtyř nemám nic společného.“

„Proč bych vám měl věřit?“

„Je mi naprosto fuk, jestli mi věříš nebo ne,“ pokrčil rameny Cassidy. „Říkám ti jen fakta. A ty si radši hleď toho, jestli odsud odejdeš po svých nebo tě vynesou.“

„O jednoho pohřbenýho tady víc nebo míň to je už fuk,“ prohodil muž za Goatem a svá slova zdůraznil tím, že hlaveň zabořil ještě silněji Goatovi zezadu do krku.

Goat přikývl. „Nevím, jestli vám mám věřit. Ale dovolte, abych vám řekl jedno.“

„Copak?“

„Jestli mě zabijete, slibuju, že se rozpoutá hotový peklo.“ Goat otevřel dlaň a ukázal mu malou píšťalku.

„Co to sakra je?“ Goatův strážce mu nakukoval přes rameno.

„Ve Vietnamu používali šikmovocí píšťalky, protože měli mizerný vysílačky. Takže bylo jasný, že jakmile jste slyšel písknutí, věděl jste, že se na vás valí Vietkong.“

„Co to znamená?“ zeptal se opatrně Cassidy.

„To znamená, že někde tady blízko je John Lee Pettimore.“ Goat slyšel, jak se muž za ním nadechl. Většina lidí šíleného Johnnyho Leea znala. „Jestli na tuhle píšťalku včas nezapískám, vlítne sem a všechny tu pozabíjí.“

Cassidy si Goata chvíli měřil pohledem.

Muž za Goatem promluvil: „Blufuje.“

Cassidy pohlédl za Goata na strážce a oponoval. „Nemyslím.“ Pomalu položil revolver na konferenční stolek. „On neblufuje.“

„To teda fakt ne, váženej,“ promluvil Johnny Lee. Goat se otočil přes rameno. V otevřených dveřích stál na prahu John Lee Pettimore navlečený do maskáčů, se začerněným obličejem a obrovským samopalem Bren v rukou.

„Podle plánu jsem měl přece písknout,“ povzdechl si Goat.

„Nerad čekám,“ zazubil se Johnny Lee.

Goat zvedl ze stolu svou zbraň a zasunul si ji znovu za opasek. Pak se Cassidyho Lanea zeptal: „Zabil jste mé přátele?“

„Neměl jsem důvod je zabíjet. Je to špatný pro obchod, když člověk přitahuje pozornost.“

„Co když vám starý pán neplatil za to, že může obchodovat s pálenkou?“

„Jeho obchody se mě nijak nedotýkaly,“ odpověděl Cassidy. „Měl jsem ho rád a nosil mi pravidelně jednou měsíčně vzorek svý whisky. Jeden druhýho jsme si vážili. Neměli jsme rozbroje.“

„Mezi lidma se povídá, že vám neplatil výpalné a vy jste se mohl zbláznit.“

Cassidy si odfrkl.

„Co je?“

„Aaron,“ pronesl Cassidy opovržlivě. „To on tohle roznáší.“

„Grubbs?“ podivil se Goat. „Proč by to roznášel váš člověk?“

„On pro mě už nepracuje,“ zavrtěl Cassidy hlavou. „Chce se osamostatnit. Dělat ochranku pro doly.“

„Pro který důl?“ zeptal se Goat a najednou mu všechno začalo zapadat do sebe.

„Blue Diamond,“ odpověděl Cassidy. Výraz svého prozření spatřil v obličeji Cassidyho Lanea. „On se na mě ty vraždy snaží shodit. Zabiju ho.“

„Ne, vy ne,“ zavrtěl hlavou Goat. „Já.“

7. kapitola

V celém bytě ve třetím patře penzionu se svítilo. Goat seděl u stolku v kuchyni a společnost mu dělala sklenka pálenky ze džbánu, který našel pod dřezem. V bytě panovalo ticho, ale Goat měl pocit, že ve vzduchu visí ozvěna ženského pláče. Goat a Johnny Lee odjeli z Kayjay co nejrychleji do města. Jakmile zapadly dílky skládanky na své místo, Goat všechno viděl zcela jasně. Jako když zamícháte vodu s pískem: písek v ní nejprve víří, ale pokud dostatečně dlouho počkáte, zrnka klesnou ke dnu a zůstane vám čirá tekutina, přes kterou je vidět. Obrázek byl jasný.

Barva uniformy vietnamského vojáka té noci.

Luther, který znal jméno Ralphieho učitelky – Carrie.

Luther, který otci řekl, že zaujal stanovisko.

Staří muži u holiče mluvící o tom, jak Luther rozvážel načerno pálenou whisky ode dveří ke dveřím.

Luther zastřelený doprostřed čela.

Šest nábojnic ráže .357 Magnum nalezených na kopci. Grubbsův policejní revolver.

Stávkující horníci z Bell County a starosti s agitátory ze severu organizující odbory. Majitelé dolů, kteří chtějí všechno zarazit v zárodku.

Severovietnamský voják, kterého Goat zahlédl na kopci, byla ve skutečnosti světle hnědá uniforma Aarona Grubbse.

Plus fakt, že zástupce šerifa Aaron Grubbs pracoval pro důl Blue Diamond – důl, kde byl zaměstnán Luther.

Goat a Johnny Lee našli učitelku Carrii v jejím bytě – mezi vzlyky potvrdila Goatovo podezření. Pokaždé, když šli lidé v jiných částech země na pomoc horníkům, majitelé dolů je zničili, vyštvali nebo rovnou zabili. Carrie byla učitelka, ale především aktivistka. Požádali ji, aby přijela na jih a pomohla zorganizovat horníky. Varovali ji však, aby byla opatrná. Jen málo lidí znalo její skutečnou roli. Lutherovým úkolem bylo předávat vzkazy mezi Carrií a stávkujícími horníky. Luther zprávy doručoval spolu s černou whisky. Někde prosáklo, že Luther dělá víc, než jen stávkuje, a Carrie usoudila, že majitelé dolů si myslí, že Luther tahá za nitky a drží otěže v rukou. Nikdo neměl podezření, že vůdčí osobou je ve skutečnosti poněkud hippie učitelka.

Zarazit organizaci odborů v zárodku.

Všichni věděli, že Luther pomáhá svému otci v palírně, takže pro Aarona Grubbse nebylo nijak těžké odhalit, kde palírna je.

Schody venku zavrzaly. Carriin byt byl ve třetím patře budovy a jako jediný měl rozvrzané schodiště postavené na vnější části domu.

Vrahové právě dorazili.

Goat polkl doušek whisky, chladila ho v krku, ale pálila, jakmile se dostala do žaludku.

Zatraceně, Lutherův táta fakticky pálil dobře, pomyslel si.

Než Goat poslal Carrii s Johnem Lee Pettimorem do pontiacu, zavolala Carrie ještě zástupci šerifa Grubbsovi s tím, že ví, kdo zabil Luthera. Řekla mu, že se bojí a dá mu všechny papíry, které si vede na horníky a na organizátory stávek. Nabídla mu vyměnit tuto informaci za bezpečný odjezd z Bell County. Grubbs slíbil, že ji nechá odjet, jakmile bude mít papíry v ruce.

Kdosi maličko stiskl kliku a zkoušel, zda je zamčeno.

Pak zaklepal.

„Carrie!“ promluvil Aaron Grubbs.

Goat pohlédl na zelený čtverec připevněný na dveře. Dráty od něj vedly k plastovému čtverci v jeho ruce. Odsunul židli od stolu a vstal, dával si záležet, aby všechno dělal nahlas. Vrahové venku si budou myslet, že Carrie jde otevřít.

Goat se schoval za lednici a vytáhl zpoza opasku revolver. Druhou rukou připravil minu k odpálení.

Pak Goat zvolal: „Grubbsi, zabiju tě.“ Venku se ozývaly zmatené hlasy. Goat cvakl pojistkou spouštěcího tlačítka miny. Vějířovitá mina na sobě měla varování PŘEDNÍ ČÁSTÍ K NEPŘÍTELI. Nestálo to tam jen tak zbůhdarma.

Vějířovitá mina má v sobě nálož trhaviny C-4 a v ní stovky ocelových kuliček, které se při výbuchu rozlétnou do vějíře a zkosí vše, co jim stojí v cestě.

Výbuch otřásl celým domem.

Dveře od bytu zmizely a dovnitř pronikaly proužky dýmu. Goatovi zvonilo v uších; vykročil dopředu, odkopával zbytky dveří. Venku chyběla část odpočívadla schodiště. Dole v zadní uličce ležely dvě mrtvoly, stále ještě svírající pušky, rozpláclé na střeše služebního auta Aarona Grubbse. Na schodišti pak další mrtvola s hrudí proděravěnou kuličkami z miny. Zničený samopal Thompson zůstal na schodu pod mrtvým.

Výbuch odhodil zástupce šerifa Aarona Grubbse dolů ze schodů, kde klečel jako při modlitbě. Obličej měl celý od krve, tělem kýval sem a tam jako pohupující se loď.

Goat natáhl kolt.

Grubbs vzhlédl a spatřil Goata. Vrávoravě se snažil postavit, ale zakopl a upadl.

Když Goat McKnight vyrazil dolů ze schodů, kolt ho příjemně tížil v ruce.

TAJEMSTVÍ OD SEINY

Anne Swardsonová

Udělala směrem ke mně maličký krůček. Ještě jeden – pak zaváhala. Matka se k ní sklonila a zašeptala jí do ouška pár slov. Holčičku tím povzbudila, a tak se přibatolila sebevědoměji a pak, na půli cesty k místu, kde jsem hrál, znovu strnula.

Měla na sobě bílý vlněný kabátek až téměř po kolena. Zpod kožešiny kapuce jí vyklouzlo pár pramínků kudrnatých hnědých vlásků, které byly jinak pečlivě svázány vzadu do culíku. Patrně ji tak upravila její matka s rovnými vlasy. Buclaté ručky holčičky byly příliš malé, než aby něco zavázaly.

Naštěstí pro mě svíraly dvoueurovou minci.

Holčička znovu pohlédla na matku. Bylo načase ji zaujmout. Ukončil jsem „Sous le Ciel de Paris“ o sloku dřív – děti nikdy nelákaly melancholické melodie – a s cvaknutím odložil harmoniku na stojánek. Holčička ke mně znovu obrátila oči. Přeladil jsem na dvoučtvrteční rytmus pedálem, který ovládal paličku největšího bubnu. Jakmile jsem zvedl pozoun, hned jsem nasadil bavorskou polku, udržoval rytmus bubnem a na každou těžkou dobu jsem přidal druhou nohou ránu na činel; pokaždé jsem se naklonil, když rachot činelu dozníval kvílivým m-ta m-ta.

Holčička roztáhla obličejík do širokého úsměvu. Teď už sebevědomě přistoupila k baretu položenému na cihlách přede mnou a hodila mi minci. Také jsem se usmál a znovu jsem kývl hlavou, tentokrát jsem se téměř poklonil a přitom posunul snižec pozounu dopředu. Dívenka se zatvářila pobaveně a pak zamávala na maminku, aby k ní přišla, protože natahovala ručku pro další minci.

„Maman!“

Několik dalších diváků se odlepilo od proudu pařížských turistů, kteří zde scházeli po schodech mostu pro pěší nad Seinou na místě bývalého mostu Solférino a mířili k tunelu vedoucího do zahrad parku Tuileries. Připojili se k houfu oteplákovaných Američanů rozestavených kolem mě a mých bubnů, trubek a podstavců, přilákal je rytmus polky a překrásná holčička stojící přede mnou.

Mé místo u podzemního průchodu mezi mostem a schody do zahrad bylo pro kšeft nejlepší. Když jsem zahrál na trubku dlouhou notu, zvuk se odrážel od klenutého stropu tunelu. Díky tunelové akustice byly činely ostřejší a bubny zněly výrazněji. Plynoucí voda v řece propůjčovala místu zvláštní prostor a otevřenost. A pokud jsem stál zády ke zdi průchodu, mohl jsem na dálku pozorovat Italky ve střevíčcích s vysokými podpatky, kulaté Brity a vysoké Holanďany s batůžky a podle toho upravit výběr hudby.

Přesto jsem každý den potřeboval něco zvláštního, abych posluchače zaujal, něco, co by ke mně přivábilo opravdový dav. Potřeboval jsem to víc než většina ostatních hudebníků, protože jsem nikdy nezpíval, jen hrál. Čím více lidí, tím bylo pravděpodobnější, že budu moct na konci obcházet s kloboukem. To byly vždycky lukrativnější než pouze čekat, až mi do klobouku spadnou mince jedna po druhé.

Pokud budu mít štěstí, pak ten okamžik právě nastal.

Jenže maman se netvářila, že by byla ochotná pustit ještě minci. Její pozornost upoutala přihrblá žena s vlasy zakrytými šátkem. Ve špinavých prstech žena držela matný prstýnek, který vypadal jako zlatý, a bokem se nenápadně blížila ke svému cíli.

„Mais, madame, síí vú plé, madame, madame…“ Žena neměla správnou výslovnost. Chyběla ji polovina zubů. Přestože byl březen, měla na nohou sandály bez ponožek, svetr prožraný od molů a dlouhou sukni s vybledlými žlutými květy.

„Nechte nás na pokoji, vy ohavo! Chceme si jen poslechnout trochu hudby!“ Maman zvedla ruku jako na obranu, protože žebračka udělala ještě krok, mávala prstenem a pokradmu se dívala směrem ke značkové kabelce Hermés oné dámy.

Maman pohodila hlavou, přitáhla si kašmírovou šálu, jednou rukou pevně sevřela zapínání kabelky a druhou natáhla k dceři. „Pojď, Marie-Christine. Podíváme se, jak kluci pouštějí lodičky v jezírku.“ Holčička k ní přiběhla, a aniž se jedinkrát ohlédla, najednou byly pryč, vyběhly nahoru po schodech a zmizely v zahradách. Snažil jsem se zachránit den písničkou „Hello Dolly“ vyšperkovanou spoustou glizand a hlubokých úderů bubnu, ale nepomohlo to. Dav se rozešel. Rozhostilo se ticho.

Zůstala tam stát jen žena v šátku. Pohlédla na mě jako zpráskaný pes, hlavu skloněnou, téměř se mi ani nedívala do očí. Já jsem si ji hněvivě měřil. Nemluvil jsem, protože nikdy nemluvím. Nezkřížil jsem si ruce na prsou ani na ni nezahrozil prstem, jak už jsem párkrát dřív udělal. Jenže věděla, že mi odlákala klientelu, a bylo jí jasné, že se zlobím. Byla to jedna z našich dohod. Ona měla dělat svou práci a já budu dělat taky svou.

Zamotala si ruce do sukně a povzdechla si.

„Promiň, Baptiste. Myslela jsem, že nám pomůžu. Že si trochu vyděláme.“

Nikdy nepochopím, proč jsem se rozhodl rozšířit svou působnost i na Tatianu. Měl jsem všechno, co jsem chtěl: povolení od města na své vystoupení s mnoha nástroji v místě se střechou nad hlavou, do kterého se stahovali jako do trychtýře snad všichni pařížští turisté, tudíž jsem měl dost peněz na zaplacení maličkého bytu v osmnáctém okrsku a na zmražené večeře, které jsem každý den kupoval v Picardu. Měl jsem dost, abych také něco mohl posílat své rodině na jih, když jsem to ještě dělával. Když jsem s nimi ještě mluvil. Když jsem ještě mluvil. Než jsem pochopil, že bych už mluvit neměl.

Rozhodně jsem kývl směrem k zahradám a jí bylo jasné, co chci říct: „Nech mé zákazníky na pokoji. Pokud ti lidi budou platit za ty pitomé prstýnky, nezaplatí mi za mé hraní. A docela určitě mi nehodí do baretu peníze, když zjistí, že jim schází šrajtofle!“

Pomaličku se odšourala, pořád se hrbila. Obrátil jsem se znovu ke svým nástrojům, vztek mě přecházel. Ona potřebovala peníze víc než já a každá mince, kterou někomu vytáhla z kapsy v parku, omezovala množství, které jsem se cítil povinován jí předat po dlouhém dnu.

Možná jsem se s Tatianou dělil proto, že to nikdo jiný nedělal. Cikáni jsou lidské krysy – to jsem slyšel vyslovit policisty poté, co honili žebráky, kapsáře a podvodníky co nejdál od zahrad. Nejlíp poslat je tam, odkud přišli. Hlavně se jich nedotýkat, jsou špinaví. Dokonce i Američtí turisté, nejdůvěřivější ze všech národností, které kolem mě defilovaly, si prohlíželi prstýnky nabízené Cikány podezíravě a pak se k nim otáčeli zády, zatímco hledali peněženky.

A tak Tatiana ode mě každý den něco dostala společně s varováním, že pokud mi někdy něco ukradne, nikdy už neuvidí ani euro. Všechno pochopila z výrazu mého obličeje a z gest. Pokud jsem chtěl, aby se přesunula, kývl jsem na ni hlavou. Když jsem zahlédl dobrý možný cíl, hlavu jsem naklonil. Nosíval jsem jí kousky poulet rôti od své večeře, případně tenkou deku, kdykoli jsem si koupil novou.

Tatiana se ode mě také většinou dočkala toho, co jí nikdo nikdy neposkytl: vyslechnutí. Když jsem si každý večer balil věci, zastavila se u mě a povídala mi lámanou francouzštinou o svém životě. Jak vyrostla v táboře u Plovdivu a cestovala s ostatními svými soukmenovci v kolonách polorozpadlých karavanů z Bulharska přes Maďarsko do Rakouských Alp – a skončila tady. Střídalo se táboření, krádeže a další táboření. Cestou se vyskytl i muž a dítě nebo dvě. Jenže nevěděla, kde jsou teď.

~

Nedlouho poté jsem malou holčičku viděl znovu. Bylo tepleji, ale ona na sobě stále měla bílý kabátek. Byla s matkou a také s pohledným černovlasým mladíkem – mladším než žena. Objímal svou společnici kolem pasu. Nespouštěl pohled z jejího obličeje a zároveň měl druhou ruku na dívčině hlavičce a hladil ji po vlasech.

Neváhal jsem ani minutu, vytáhl pozoun a spustil polku.

„Maman!“

Holčička na mě ukázala a nadšeně poskočila. Matka – jak jinak jí mám říkat? – sáhla pro peněženku, ale muž jí ruku odstrčil. Zalovil v kapse, vytáhl růžovou desetieurovku a vložil ji holčičce do pěstičky. Pak ji pevně uchopil za druhou ruku, nasadil úsměv od ucha k uchu a vydal se přes dlažební kameny k mému čekajícímu baretu. Držel jsem rytmus. Tatiana nebyla naštěstí nikde v dohledu.

Dítě s každým krokem ztrácelo nadšení. Čím více se vzdalovala od matky, tím pomaleji holčička kráčela, snažila se ohlížet. Sešpulila rtíky a zkřivila obličej. Na baret úplně zapomněla. Muž měl stále úsměv jako vytesaný na tváři a pokračoval vpřed, táhl ji za ruku, snažil se nevšímat si její váhavosti. Turisté do sebe šťouchali a ukazovali si na ně.

Konflikt byl završen, když holčička úplně přestala šoupat nohama a upadla. Rozplakala se. Muž se nad ní skláněl, ostentativně se ji snažil postavit a nasměrovat ke mně, nakonec ji objal a zvedl. Jenže ona se od něj odtahovala, upustila desetieurovku na zem a uháněla k matce. Jakmile k ní doběhla, zabořila jí obličej do kašmírového kabátu. Žena odevzdaně rozhodila rukama, zvedla vzlykající holčičku a položila si její hlavu na rameno; muž sebral peníze a přidal se k nim. Šli po schodech vedle sebe, muž stále s desetieurovkou v ruce. Varoval jsem Tatianu, ať se od Matky drží dál, ale teď jsem si přál, aby byla nablízku. Kývl bych na ni hlavou a ukázal jí kořist.

Toho dne přišla na mé stanoviště až pozdě, když jsem si už skládal věci. Obchody šly prý dobře, říkala. Ty mé taky. Kapsy mi přetékaly drobnými, od žlutých padesáticentů až po dvoueurové mince. Dokonce jsem měl i pár bankovek. Někdy jsme odtáhli buben v obalu a pytle na trumpety za roh a posadili se na betonovou lavičku s výhledem na Seinu. Udělali jsme to tak i onoho dne.

Dělávali jsme to často, když bylo hezké počasí a nevyháněli nás policisté. Zapadající slunce růžově zářilo na béžové kamenné stavby na protějším břehu: secesní budova bývalého nádraží, nyní Musée d’Orsay, vedle nižší sídlo Čestné legie a muzea. Nalevo proti proudu věže katedrály Notre-Dame, napravo skleněná prolamovaná střecha Grand Palais s francouzskou vlajkou nahoře.

Samotná řeka byla na pohled úchvatná. V této roční době byla Seina zásobovaná přítoky z hor. Hluboká hustá voda, hladina dosahovala téměř na dlážděnou náplavku. Proud se rozrážel o pilíře mostu a rozhoupával špičky člunů zvaných Bateaux-Mouches, které projížděly sem a tam po řece s náklady turistů.

„Podívej na tohle,“ prohlásila Tatiana, nadzvedla sukni a vytáhla svůj denní výdělek z kapsy všité zevnitř. „Potkala jsem chlapa, co mával desetieurovkou, a když ji strčil do kapsy, nechal z ní vyčnívat růžek. Ani mě neviděl.“

Poplácal jsem ji po zádech.

~

Matka, muž – pojmenoval jsem ho Romeo – a holčička v následujícím měsíci přicházeli do zahrad často. Zřejmě bydleli – přinejmenším holčička s Matkou – v sedmém okrsku na druhé straně mostu, v jednom z těch bytů s vysokými stropy. Lidé z těchto domů nosili drahé kabáty a oblékali své holčičky do značkových oděvů z luxusního dětského obchodu Tartine et Chocolat na bulváru Saint-Germain.

Romeo zřejmě dostal lekci, protože se už nikdy nepokoušel přivést holčičku k mému baretu. Dovolila mu však, aby ji držel na mostě za ruku, pokud byla s Matkou. Pak ke mně pokaždé chodila sama. Hrával jsem polku. Stal se z toho rituál: Ona se na mě usmála a já reagoval několika tanečními kroky a zakvílením pozounu. Udělala dalších pár krůčků a já jsem se otočil na patě. Holčička se rozesmála a hodila do čepice minci. Měl jsem pocit, že se poprvé za dlouhá léta také směju. Na rozdíl od mých starších příznivců, kteří se téměř styděli dát peníze žebrákovi, byť hudebně nadanému, se dívenka nebála hledět mi přímo do obličeje. Její výraz – trošičku našpulený úsměv a záblesk v modrých očích – mě přivedl k představám, že ona ví, kolik pro mě ty mince znamenají.

Jednoho šedého dubnového dne jsem právě dohrával svůj hudební blok a končil skladbou „La Vie en Rose“ a uviděl jsem, holčičku, jak stojí trochu moc vpředu před obvyklým hloučkem turistů. Vedle ní byl jen Romeo. Matka nikde. Romeo měl vlasy ulízané dozadu a luxusní sestřih. Mí diváci výskali, tleskali do rytmu kankánu a smáli se, když jsem se kymácel při refrénu „I Love Paris“. Kdybych začal hrát polku, přišel bych o ně. Namísto změny skladby jsem na holčičku jen zamrkal a ona se usmála. Zdálo se, že ji Matčina nepřítomnost nijak nevyvádí z míry. Jednou ručičkou držela za ruku muže, který se na ni díval, jako by nemohl věřit vlastním očím, že si ji získal. Druhou rukou si pohrávala s přívěskem ve tvaru srdíčka, který jsem nikdy předtím neviděl a dokázal jsem ho jednoznačně otipovat na zlato.

Dívenka mi tentokrát dala bankovku – další desetieurovku z Romeovy peněženky – a pak vyšli po schodech do zahrad. Když mi mizeli z dohledu, muž holčičku zvedl a cosi jí zašeptal do ucha.

Toho dne peníze jen pršely. Než odešla jedna skupinka, hned se ještě před koncem hudebního bloku kolem mě shlukla další, někdy dokonce ještě dřív, než jsem vůbec začal hrát. Odpoledne jsem měl určitě na čtyřicet posluchačů. Odměnil jsem je jazzovou improvizací na pozoun, za doprovodu pouze jediného činelu. Nezkoušel jsem to často, ale tyto diváky jsem si získal.

Najednou se od zahrad ozvaly policejní sirény. Z amplionu veřejného rozhlasu zahřměl hlas. Nerozuměl jsem jednotlivým slovům. Z dálky bylo slyšet houkání policejních aut a hasičských vozů a vzápětí se všechen ten hluk přesunul na silnici nad tunelem. Od mostu běželi dva uniformovaní policisté a hnali se nahoru po schodech, brali je po dvou, turisté zírali s otevřenou pusou. Těsně poté, co policisté vběhli do tunelu, se začala zavírat obrovská mřížová brána, která oddělovala park od mostu a každý večer se zamykala.

Turisté se ve zmatku rozprchli. Slyšel jsem ze zahrad nějaký hluk, ale bylo to jen tlumené burácení. Byl jsem zamčený venku. To nebylo příjemné, budu muset vléct své nástroje po nábřeží a kolem západní strany zahrad Tuileries, jinak se nedostanu na metro, když to přes park nejde. Kde zůstala vězet Tatiana? Ještě nikdy jsem nezažil, aby se brána zavřela dřív. Začal jsem balit.

Ozval se rachot a z mostu zněly další rychlé kroky. Ohlédl jsem se a spatřil jsem, že nejde o žádného opozdilého policistu. Po dlažebních kostkách běžela na vysokých podpatcích Matka, obličej zbrázděný slzami, kabát rozepnutý, rtěnku rozmazanou, v jedné ruce mobil. Křečovitě sevřela železné mříže.

„Moje holčička! Moje holčička!“ Bylo to spíš vytí než křik, zvuk, který jsem snad nikdy neslyšel. „Pusťte mě dovnitř!“ Visela na mřížích.

Na druhé straně mřížové brány běželi po schodech dva uniformovaní policisté a doběhli až k ní. Slyšel jsem další výkřiky, někdo přikazoval, aby se brána otevřela. Policisté prostrčili ruce branou a dotkli se ženy. A slyšel jsem i několik slov, která jí říkali.

„… tak nesmírně líto…“

„Prý z ní spustil oči jen na chviličku.“

„Určitě najdeme toho ničemu, který to provedl, madam.“

~

Hudba byla to jediné, co mě kdy naplňovalo. Dokonce ještě předtím, než se mi vrátily vzpomínky z dětství a umlčely můj hlas, dokonce ještě předtím, než se mými jedinými obzory staly schody a tunel a široká řeka, nic než hudba se nedotýkalo hluboké dutiny v mém nitru. Proto jsem se naučil hrát na tolik nástrojů. Každý z nich – nejen můj „orchestr jednoho muže“, ale i housle, klavír, naříkavý hoboj – mi poskytoval odlišný aspekt podobný tomu, co od normálního života dostávají ostatní. Když jsem hrál, připadal jsem si úplný.

Jenže tohoto dne, den po dítěti, den poté, co Matka přestala být matkou, jsem jen foukal vzduch a bušil do bubnů. Mé nástroje vydávaly ohavný nakřáplý randál.

Vrátil jsem se k mostu do práce. Co jiného bych dělal? Hrál jsem nejsmutnější skladbu ze svého repertoáru písní Edith Piaf. Žádné polky. Pozounu jsem se ani nedotkl. Připadalo mi nespravedlivé, že se park otevřel jako obvykle a že se mi baret plnil mincemi, přestože jsem se nekroutil, nekýval ani neusmíval. Jak to, že si turisté vůbec neuvědomovali, že má hudba pláče, a nezpívá? Jenže jsem nemohl odejít, nedokázal jsem jít pryč z místa, kde jsem ji viděl naposled.

Kolem poledne přišel k hloučku, kde jsem hrál, přísný hubený muž s ocelově šedými vlasy. Měl na sobě dokonale vyžehlený tmavomodrý oblek s maličkým čtverečkem žlutého hedvábného kapesníčku vyčnívajícím z kapsy. Šel s ním podsaditý seržant v uniformě a hrubě vyhlížející poručík v kožené bundě. Jakmile se přiblížili, skupinka kolem mě se rozešla.

„Jsem komisař Bassin,“ promluvil muž v obleku. „Znáte Tatianu Plevnelievovou?“ Vyslovoval to jméno, jako by mu přes rty ještě nikdy nemusely přejít tak příšerné slabiky.

Původně jsem si myslel, že se mě bude policie vyptávat na holčičku. Ale proč se ptají na Tatianu?

Kývl jsem hlavou. Bylo lákavé popřít, že ji znám, jenže policisté z parku nás viděli pohromadě až příliš často.

„Jak si vydělává na živobytí?“

Rozhodil jsem ruce dlaněmi nahoru.

Bassin zvedl obočí. Seržant mu cosi zamumlal do ucha.

„Říká se, že nemluvíte.“

Přikývl jsem.

„Jste fyzicky neschopný mluvit nebo jste se zkrátka rozhodl nemluvit?“

Pokrčil jsem rameny.

„Musím vám sdělit, monsieur… Baptiste, že jde o velmi vážnou věc.“

Nechal jsem klesnout ruku, ale dlaň jsem měl stále otevřenou ven.

„Ano, jde o to dítě. Viděl jste někdy tu malou s madame Plevnelievovou?“

Energicky jsem zavrtěl hlavou. Byla to pravda. Malá neměla v kapse nic, co by se dalo ukrást. Tatiana se soustřeďovala jen na Romea.

„Kdy jste ji viděl naposled?“

Kdy to bylo? Přišla včera dopoledne? Pokrčil jsem rameny a cukl palcem za rameno v gestu, které znamenalo „přednedávnem“.

„Monsieur Baptiste, musíte si zkusit vzpomenout. Víme, že v parku byla včera. Chceme vědět, jestli šla tudy.“

Bassin stál bez hnutí, díval se přímo na mě a seržant si psal poznámky. Vrtalo mi hlavou, co tam asi píše, když vyslýchaná osoba nemluví.

Zvedl jsem obě ruce a znovu zavrtěl hlavou. Včerejšek byl naplněný pouze tou hroznou událostí. Na nic jiného jsem si nevzpomínal. V duchu jsem viděl jen postavičku v bílém kabátě v náručí muže, jak ji nesl do parku.

„Viděl jste někdy tu cikánku s dětmi?“

S dětmi? Málem se mi zastavilo srdce. Chápal jsem, kam tím míří, a bylo to hodně špatné. Ne, neviděl. Snažil jsem se vrtět hlavou co nejjednoznačněji.

Měl jsem ale otázku. Jednou rukou jsem uchopil dlaň druhé, zvedl jeden loket nahoru, druhý dolů a pak jsem si přejel dlaní přes vlasy dozadu z čela, jako bych si je ulízával. Bassin se chvilku tvářil zmateně, pak ale seržant znovu něco zašeptal.

„Tohle nemusíte vědět,“ řekl mi Bassin. „Ale odpověď zní ano, monsieur de Marigny tvrdí, že ji u dítěte viděl.“ Jenže já jsem se na to neptal. Nicméně to vypadalo, že policie našla monsieura Romea de Marigny a byl to pro ni velmi důvěryhodný svědek.

Bassin odešel, aniž se ohlédl, se svou svitou v patách.

Trvalo další dva dny, než mi policista z parku pověděl, co se stalo. Dítě bylo uškrceno a mrtvé tělíčko našli v jedné z údržbových prostor zabudovaných do vysokých zdí, jimiž byly obehnány zahrady v Tuileriích. Romeo upozornil policii v parku, že holčička zmizela, když jeho pozornost na krátkou dobu rozptýlila nějaká cikánka. Dívčin zlatý medailon zmizel. A když policisté prohledali všechny cikány v parku, což bylo pochopitelně to první, k čemu přikročili, náhrdelník našli. V kapse, kterou si Tatiana všila zevnitř do sukně. Do sukně, kterou stále nosila.

~

Nenavštívil jsem ji ve vězení, byť jsem si byl jist, že je nevinná. Cikáni lžou, podvádějí, švindlují, kradou, možná se k lidem chovají i trochu hrubě. Za léta strávená u řeky jsem jich poznal na tucty. Nikdy však nevraždí děti.

I kdybych se dokázal odtrhnout od své obvyklé trasy tvořící můj každodenní život – domov, řeka, domov – a udělal si hodinový výlet do vazební věznice ve Fontainebleau, neexistovalo nic, co bych mohl dělat. Pokud šlo o šanci, s jakou Tatiana mohla vyváznout a uniknout trestu, byla zhruba stejně vysoká jako šance na to, že jí vyrostou nové zuby. Nepřimluví se za ni žádná protidiskriminační skupina, žádní dobrotiví občané nesesbírají podpisy na petici za její propuštění, žádný politik nepovstane v parlamentní budově na druhém břehu řeky a nebude hřímat proti falešným obviněním. Když Tatiana u výslechu sdělila policistům, že náhrdelník našla na jednom chodníčku v parku, dokonce i ona patrně tušila, že jí nebudou věřit.

Dokázal jsem si ji představit při líčeních předcházejících samotnému soudu – nedívá se na soudce, ale na podlahu, žmoulá si sukni v ruce. Jestlipak jí dali čisté šaty? Pokusila se promluvit? Snažil se její právník trochu? Titulní stránky zmuchlaných novin, které vítr rozfoukával na nábřeží, byly často potištěné jejími fotografiemi: jak nastupuje do policejního auta obklopená přísně se tvářícími policistkami, které ji pobízejí snad až příliš neomaleně.

Až se pak jednoho dne objevila na titulní stránce jen fotografie jejího obličeje a v článku se psalo, že zemřela.

Prý výduť v mozku. Zemřela ve spánku. Úřady prohlašovaly, že se jí dostalo nejlepší péče. Úřady prohlašovaly, že případ je nyní uzavřen. Hodil jsem noviny do modrého kontejneru na tříděný odpad na druhé straně tunelu a přešel na své místo. Celý den jsem hrál pouze na trubku.

Nedlouho poté jsem spatřil Matku – teď bych jí asi měl říkat jen Žena. Stála na mostě a dívala se na východ k Notre-Dame. Byla osamělá a tichá a hubená. Jaro přišlo a odešlo a už byl červenec. Na řece se blýskalo slunce, byl jeden z těch vzácných dnů, kdy voda vypadala téměř modrá. Z mostu ke mně doléhal slabý zvuk hovoru turistů. Nevěnovala jim pozornost.

Zvedl jsem pozoun a začal hrát „Bavorskou polku“, díval jsem se přímo na ženu v dálce a nevšímal jsem si davu Číňanů s fotoaparáty. Hrál jsem co nejhlasitěji, jak to šlo. Zpočátku se zdálo, že nic neslyší. Pak ke mně pomalu otočila hlavu a dlouho na mě hleděla bez jediného hnutí. Teprve u posledního refrénu zvedla ruku a nepatrným gestem mi zamávala.

Objevil se i Romeo, asi tak týden poté. Nejprve jsem si ho nevšiml. Zůstával v pozadí v davu, jako by nechtěl, abych ho spatřil. Když jsem hrál, spíše jsem vycítil, než že bych ho viděl, jak obchází hlouček zaujatých turistů a nakonec se zastavuje za rodinkou, která musela být určitě z Ameriky. Rty se mu náhle zvlnily do úsměvu. Rodina měla dvě děti, chlapečka, který už chodil do školy, a mladší holčičku. Měla světlé kudrnaté vlásky a vypadala spíše na školkový věk.

To mi stačilo.

Přímo uprostřed skladby „Les Rues de Paris“ jsem odložil trubku a zvedl se ze stoličky. Prošel jsem shlukem udivených turistů a gestem ruky jsem si razil cestu, dokud jsem se neprodral až dozadu. Postavil jsem se před něj.

Chtěl mě obejít, ale já jsem udělal krok stranou, a tak se zastavil, protože z druhé strany měl řeku.

Otevřel jsem ústa. Nadechl jsem se. Maličko jsem si odkašlal a znovu se nadechl.

„M… M… Monsieur.“ Měl jsem ochraptělý hlas. „J-já… mám informace, které byste podle mého názoru rád slyšel – o té holčičce v bílém kabátku.“

Pokud měl nějaké pochybnosti, v jeho výraze to nebylo znát.

„Nevím, co tím chcete říct.“ Turisté na nás hleděli stejně soustředěně, jako bych hrál na pozoun a foukal do něj z druhé strany. Mlčel jsem. Zíral jsem na něj. Přešlápl z nohy na nohu. „Podezřelá zemřela ve vězení. Případ je uzavřen.“

Ztišil jsem hlas.

„Monsieur, myslím, že by bylo lepší, kdybyste si vyslechl, co vám chci povědět. Raději to sdělím vám, než…“

„Dobrá dobrá, co tedy chcete?“ Už se neusmíval. Paže měl založené na prsou, hlavu nakloněnou, ale tělo měl napjaté a strnulé.

„Vraťte se sem dnes večer o půlnoci. Budu tady.“

~

Nepřišel přes most, ale po nábřeží, kradl se podél dlouhé řady zakotvených hausbótů; stolky a květináče na palubách vypadaly v měsíčním světle přízračně. Stál jsem zády ke svým nástrojům.

„Už jsem viděl muže, jako jste vy,“ řekl jsem mu. „Vím, co jste udělal.“

„Chcete peníze?“

„Chci znát pravdu.“

„Pravdu? Nevím, kde je pravda. Miloval jsem ji. Možná až příliš – na to se ptáte? Chtěl jsem se jí jen na chviličku dotknout. Nic zlého. Jenže kdyby to řekla matce… Kolik bude stát, abyste držel jazyk za zuby?“

Zasunul ruku do kapsy volné bundy, kterou měl dnes na sobě. Když sklopil pohled, pohnul jsem se ještě dřív, než jsem si všiml, že nevytahuje peníze ale nůž.

A jestli někdy řeka vyplaví jeho mrtvé tělo daleko od místa, kde stále provozuji svůj podnik, nebo jestli policie bude v řece hledat nějaké ubohé utopené dítě nebo pohřešovaného dospívajícího a náhle objeví mrtvolu mladého muže, doufám, že si všimne, že oběť není jen další náhodný utonulý v kalných vodách.

Doufám, že se mu podívají na levou stranu lebky těsně nad ucho a najdou hlubokou šikmou ránu po úderu vedeném s takovou silou, že po něm lebka ne pouze pukla, ale přímo se rozlomila ve dví. Po úderu vedeném silou lásky a bolesti a desetiletí dobrovolné mlčenlivosti.

Doufám, že ať ho najde kdokoli, pozná, co té ráně předcházelo.

Turisté, kteří se nyní kolem mě shlukují, aby mě viděli hrát a uklánět se a kývat se do rytmu, jsou každý den svědky dalšího následku té síly. Má verze polky je maličko břinkavá, trošku falešná. Melodie už zkrátka nezní stejně, když je konec mého pozounu tak strašně pomačkaný a ohnutý.

Ale tóny, které z něj vycházejí, jsou stále znepokojující.

HOT SUGAR BLUES

Steve Liskow

Bish Underwood zatím neřekl dívce na gauči jedinou lež, což je dobré znamení. Samozřejmě, je tady teprve pět minut.

Bish má za sebou tří přídavky po dvouhodinovém koncertu v Trentonu – náš pětatřicátý koncert za jednačtyřicet dní. Obecenstvo opustil, když doslova šílelo vestoje i v uličkách. Deska, která nám vyšla dva dny poté, co jsme vyrazili na turné, se drží mezi prvními pěti alby na žebříčku časopisu Billboard a nepadá; před třemi týdny se dokonce vyšplhala na první místo. Bish se právě nachází v naprostém ajfru, který se dostavuje na konci šňůry, a už přes pokojovou službu objednal šampaňské a bourbon, ovoce a led a bůhvíco ještě.

Je celý žhavý slavit a dívka vypadá na to, že mu s tím možná pomůže. Atmosféra apartmá – číslo 928, protože to je jeho šťastné číslo – přímo čpí potem a hormony.

Jenže ona trvá na tom, že nejdřív práce, potom zábava.

Ne, není to prostitutka. Bishop Underwood má na svém kontě šest platinových desek, a tak nikdy nemusí platit za podobné služby. Jenže tahle kočička je novinářka na volné noze a dostala za úkol udělat interview pro Rolling Stone, což znamená, že budou mluvit nejdřív na gauči a až potom do polštářů.

I já chci jít s někým do postele, a kolem bezpečnostní služby proklouzla spousta fanynek, co hlídkují na chodbách, připravené pomoct mi právě v téhle věci, jenže já jsem Bishopův manažer a on si nikdy neuměl moc dobře dávat pozor na to, co vypustí z huby, a tak neodejdu, dokud dívka nevypne diktafon a nezaklapne notes. K čemu dojde pak, to je jejich soukromá věc.

„Nejdřív jste zpíval folk.“ Zjevně vypracovala domácí úkol. „Proč jste přešel k elektrice? Ukázal vám Bob Dylan, že tohle je taky cesta?“

„Tak trochu.“ Bish má nohy hozené na konferenčním stolku a snaží se ji přilákat blíž k sobě, ale ona sedí na opačném konci sedačky, dlouhé nohy obepnuté těsnými džínami jí zakončují ošoupané tenisky, které se nacházejí jen pár centimetrů od jeho pravé ruky. Byť je oblečená ležérně, strčí všechny fanynky z chodeb do kapsy. Ani slepci by neuniklo, čím vším oplývá, a Bish není slepý, hlavně pokud jde o ženy. Pořád má na sobě bílou košili a kožené kalhoty jako na pódiu, kde si drží vzhled prostopášného kazatele. A hraje blues jako nikdo jiný, protože Michael Bloomfield se loni zabil v autě.

„Hele, Jack a já jsme vystupovali ve Village – jako v Greenwich Village – a tři roky jsme krom toho objížděli všechny kluby na severovýchodě. Hráli jsme klasickej folk – Kingstone Trio, Peta Seegera, Limeliters, nic původního.“

Dívka nevypadá dost stará na to, aby kohokoli z nich znala. Vlastně je sotva dost stará na to, aby mohla pít. Ale je překrásná. Pleť opalizující hnědé barvy jako kytara Les Paul Cherry Sunburst, jemný nosík dokazující, že v sobě má i trochu bílé krve, možná ob několik generací. Všechny fanynky si teď strašně tupírují vlasy, takže mají velké nadýchané hlavy, ale ona si je sestříhala nakrátko. Vlasy jí tedy rámují obličej; oči jako lesklé uhlíky, z nichž co nevidět budou diamanty. Vypadá tak přirozeně a opravdově, že cosi ve mně by se nejradši rozplakalo.

„Dokud nepřišel Dylan,“ opakuje. Hlas jí zní možná trochu hluboce na to, že vychází z její útlé postavy pod tou bílou hedvábnou blůzkou. Manšestrákovou bundu si pověsila do skříně a vyhrnula si rukávy jako na opravdickou partičku pokeru, abychom věděli, že nemá co skrývat.

„Jo,“ přitaká Bish. „Ukázal nám, že můžem psát vlastní písničky a stejně zůstat v reálu. Jako autentický, chápete?“

Snaží se jí rozvázat tkaničky, ale ona nohy odtahuje. Hravým provokativním pohledem ho vybízí, ať mluví dál.

„A tak jsme napsali pár původních věcí. První byly hrozně špatný, ale pak jsme to už vyhmátli.“

Mimochodem, to já jsem to vyhmátl. Bish byl ovšem zpěvák, a tak si lidi mysleli, že všechny skladby i napsal. Jenže co na tom, oficiálně bylo pod nima mý jméno, a tak mi to nevadilo.

Teda mý jméno pod nima bylo, dokud mě ty hovada v Georgii nechytili s paklíkem marjány. Drogy. Hluboko na americkém jihu. Rok 1964. Hádejte sami. Hodili mě do cely s půltuctem hošanů, někteří pologramotní, většinou černí, všichni jen slintali po hezoučkým vysokoškolákovi. Bish za mě nezaplatil kauci, dokud jsem na něj nepřepsal práva k písničkám. Mohl jsem si tenkrát zkrátka vybrat, kdo se mnou vydrbe – jestli poldové nebo on. Dodnes mě trochu bodne u srdce, když na nějakém rádiu hrají některou z těch tehdejších písniček.

„‚Rainbow Girl‘,“ říká dívka. Jmenuje se Shonna Lee, má jen nepatrný jižanský přízvuk, který se jí nepodařilo úplně potlačit. „A ‚Quicksilver Romance‘.“

„Vy jste si mě pěkně nastudovala, co, slečinko?“ Vedle jejího přízvuku zní ten jeho vyloženě falešně. Jak by ne, oba jsme vyrůstali v Nové Anglii a setkali jsme se na Columbijské univerzitě v New Yorku. Jenže jižanský přízvuk vyžaduje jeho image bluesmena.

Znovu ji chytá za nohu, rozvazuje tkaničku a ona se tentokrát nebrání. Sundává jí tenisku a já slyším, jak někdo klepe.

Číšník z pokojové služby vjíždí do apartmá s vozíkem, kde je tolik jídla, že by nakrmil rotu vojáků; orosený stříbrný kyblík s obrovským šampaňským Moët & Chandon, lahvička Jima Beama, mísa z broušeného skla přetékající jablky, třešněmi, citrony, pomeranči, jahodami, melouny a plátky ananasu na drceném ledu. Obložené talíře, stříbrné příbory, luxusní pečivo, francouzský sýr, zákusky, šlehačka, velká konev kávy, pod kterou hoří takový ten plamínek, aby zůstávala stále teplá. Dost ubrousků na to, aby se jimi dala uklidit slušná dortová bitva. Strčím mu dvacku a zase za ním zamknu.

Než dorazím zpátky na hlavní program, Shonna Lee má tenisku pod konferenčním stolkem a Bish jí velkýma bílýma rukama masíruje hnědou nožku. Uvolněně se opře do podušek, obličej zjihlý, až připomíná kotě, notes jí vyklouzne z prstů. Nicméně otázky se stále sypou.

„Proč jste přešel od folku k blues?“ Hlas se jí zachvěje jen maličko, když Bish najde ten bod na chodidle. Na vteřinku se tváří, jako by jí chtěl sát prsty u nohou, hezky jeden po druhém, a nemůžu se mu divit. Dokonce i oblečená vypadá jako dívka, v jejíž přítomnosti se z vás hity jen sypou.

„Blues je pravda,“ povídá jí. „S pravdou nemůžete sejít z cesty.“

Je to první vyložená lež, kterou jí říká, a vím, že od této chvíle jeho vyprávění nabere spád. Už to vyprávěl tolikrát.

„Začátkem roku pětašedesát jsme slyšeli ve Village kapelu Blues Project, lidi se z nich mohli zbláznit. Hráli starýho Muddyho Waterse a Howlin‘ Wolfa, jenže zrockovaný. Vždycky se mi to strašně líbilo, ale mysleli jsme, že to nikdo nekoupí.“

Shonna Lee se pohne trochu blíž a dovolí mu, aby jí sahal až na lýtka.

Miloval jsem Bo Cartera, slepýho Blakea a Roberta Johnsona a už tehdy jsem skoro rok tvrdil, že blues začíná být v módě, ale Bish mi nechtěl věřit, dokud si Dylan nepozval na pódium kapelu Butterfield Blues Band, aby ho doprovázela v Newportu na elektriku. Vyšla jim deska a všichni si sedli na prdel – a Bish začal konečně poslouchat, co mu povídám.

Shonna Leeová ke mně zalétne pohledem, jako by celý ten rif už slyšela.

Bish ji poctí takovým úsměvem, až čekám, že si Shonna ten sliz otře z obličeje. „Pak Stouni a Animals a Yardbirds, všichni to na nás začali zase valit. Věděl jsem, že přijíždí rychlík, a museli jsme rychle naskočit, aby neodjel z nádraží bez nás.“

Jdu ke stolku s jídlem, vezmu jablko a rychle do něj kousnu, jinak bych začal ječet.

„Nikdy předtím jsem na elektrickou kytaru nehrál a Jackovi nějakou chvíli trvalo, aby mě přesvědčil, ať to zkusím. Jasně, Muddyho a Elmore Jamese a ostatní jsem miloval. Ale fakticky jsem měl spíš pocit, že mám v krvi akustický country blues.“

Jablko mi chutná jako vosk.

„Teda spíš v duši.“

Začínají mu zářit oči a mě napadá, jak dlouho ještě potrvá, než navrhne, aby si vzali občerstvení do ložnice. Už dvacet let jezdíme na turné a on je stejně nejlepší z nejlepších. A ona jeden z jeho vedlejších požitků. Za dalších dvacet let, až změní činnost a bude dělat komorní pořady nebo turné ve stylu oldies, bude moct tahle Shonna vyprávět dětem, že se vyspala s Bishopem Underwoodem.

Zatraceně, ani nevím, proč mi to dělá hlavu.

Otevřu láhev bourbonu a naliju si hezky na tři prsty. Málem ani nevnímám chuť, dokud si nenaliju znova.

Pak se dívka objeví vedle mě a dává si na talíř hromádku kousků melounu a jahod a mezi ně si naloží maličký kopeček šlehačky. Má rozepnuté další dva knoflíčky. I bosá je stále poměrně vysoká a já poměrně ne, a tak si dobře prohlédnu, co mám před sebou, než se napřímím a podíváme se jeden druhému do očí.

Nalije dvě vysoké skleničky šampaňského a do široké sklenice nasype hrst ledu a zalije to bourbonem hezky po okraj. Bish ji sleduje, jak se k němu vrací – všechno nese na tácu, jde opravdu pomalu, jako když odkapává med. Polknu a krk mi propálí Jim Beam.

Přiťuknou si, Bish svou sklenku vypije najednou. Její skončí na kraji stolu a nejsem si jistý, jestli v ní vůbec smočila rty.

„Takže jste dostal lespaulku,“ konstatuje Shonna. „Je nějaký důvod, proč jste si vybral právě tuhle kytaru?“

„No, měl jsem akustickou gibsonku, starej model Hummingbird. Mimochodem je ve vedlejší místnosti. Pořád na ni hraju, když skládám.“

No jasně, přistihl jsem se při ironické myšlence. A ondatry ti píšou texty.

„Třeba byste mi ji mohl později ukázat,“ pronese Shonna. Tentokrát se zdá, že její hlas mluví o něčem jiném než oči.

„To bych moc rád.“ Dovolí jí, aby mu vsunula jahodu do pusy, a pohrává si s ní, než polkne doušek bourbonu. „No nic, hrozně se mi líbil krk té gibsonky, a tak jsem usoudil, že bude jednodušší přejít na elektrickou kytaru stejné značky, když už jsem byl zvyklej na ten hmatník.“

Bylo v tom samozřejmě něco jiného. Já jsem měl kytaru Martin D-45, miloval jsem ji jako svou matku, měla krásný zvuk, ale když jsem pak převedl svá autorská práva na Bishe, takže tantiémy bral on, stala se ze mě dvojka. Což znamenalo, že když jsme se „my“ rozhodovali, jestli začít hrát na elektriku, tak šla do světa moje kytara. Ani nevím, kolik by za tu krasotinku teď bylo, po třiceti letech. Dneska máme dost peněz na to, abychom mi koupili celý náklaďák takových kytar, ale to už by nebylo ono.

„Nejdřív jsem zkusil starou luhovou gibsonku,“ pokračuje. „Jenže když při ní vyhulíte zesilovač, háže zpětný vazby. A tak jsem objevil pololubovou lespaulku.“

Jasně. Slyšel, jak na ni hraje Clapton na tom elpíčku s Johnem Mayallem, a zkusil to.

„A co se vám na té kytaře tak zamlouvá?“ Dívka mu strká do pusy další jahodu. V očích má výraz, z něhož se mi zdá, že do rána po něm ještě bude chtít, aby si ostříhal vlasy a potom ho nechá bojovat se lvem. Vidí, jak znovu zvedám sklenku bourbonu, a zavrtí hlavou, jen maličko.

„Ach, prostě ten feeling a tón. Mám ji tak dlouho, že je pro mě už jako stará kámoška, prostě mi dokonale pasuje pod hrudník a já mám pak dojem, že nejsem sám. A tak úžasně drží tón, že zahrajete notu a držíte ji, jako by to mělo bejt navždycky, vřelou a oduševnělou, jako žena plačící za deštivé noci.“

I to je jeden z mých veršů. Z desky pojmenované „Bolest ztráty“. Ve čtyřiasedmdesátém byla platinová a já jsem za to dostal kulový. On z ní má pořád tantiémy, dodneška tohle jediné elpíčko hodilo sedm milionů dolarů.

Dívka mu dolije bourbon tak vysoko, že jí div nepřeteče na prsty, drží ve skleničce jen díky povrchovému napětí kapaliny. Znovu usedne na gauč, ale tentokrát si skrčí nohy pod sebe.

„Povězte mi o písničce ‚Hot Sugar Blues‘.“

Bish na chviličku vypadne z rytmu, zvedne skleničku. „Ta písnička byl příslovečný oblázek, který strhl lavinu. Singlu s ní se prodaly dva miliony kusů a přesvědčil jsem nahrávací společnost, aby mi dovolila udělat celý album mejch věcí.“

Našich věcí, ty hajzle.

„Doneslo se mi, že jste tu skladbu ukradl.“

Najednou je takové ticho, že slyším, jak teče voda v trubkách a auta jezdí po ulici devět pater pod námi.

„Co to povidáte, slečinko?“ nasadí jižanskou výslovnost tak zeširoka, že by se doprostřed dala namalovat dvojitá žlutá čára. „Napsal jsem slova, napsal jsem muziku, nazpíval jsem to.“

No, fakticky to nazpíval. Jenže Shonna Lee vypadá, jako když je dva veršíky před ním.

„Někdo vás zažaloval. Tvrdil, že tu písničku pro vás napsal a vy jste ho potom podvedl s penězi.“

„Jo jo jo.“ Bish si dlouze lokne bourbonu a já cítím, jak svou sklenku stavím na servírovací vozík. Mám dojem, že s nimi už v pokoji vůbec nejsem.

„Každej o tom mluví. Jenže lidi si nepamatujou zbytek. Šli jsme k soudu a soudce s náma byl za deset minut hotovej. Nějakej strejda na mně chtěl vydělat. No ale poslali jsme ho k šípku.“

„Starý černošský muzikant,“ pronese Shonna Lee. „Mattix? Nějak tak to bylo?“

„Nějakej zkrachovalej vožrala z Mississippi. Tvrdil, že tu písničku napsal a zahrál mi ji a já ji pak převezl na sever a nahrál jsem ji bez jeho svolení. Snažil se mě žalovat, ale já jsem měl noty v bezpečnostní schránce a měl jsem to datovaný ještě předtím, než on něco vůbec napsal.“

„Hot Sugar Blues“ je jediný hit, který Bish kdy měl a který jsem nesložil já. Tehdy jsme byli v nějakém zapadákově a pořád jsme ještě hráli cover verze Kingston Tria. A tenhle chlap za náma přišel na pódium a normálně nás smetl. Deak Mattix. Nejlepší kytarista, jakého jsem slyšel, lepší než Charley Patton, Reverend Gary Davis nebo Mississippi John Hurt. Vystřihl tam tenkrát ten svůj song. My s Bishem jsme jenom seděli s otevřenou hubou, brady nám padaly málem pod kolena.

„Hele,“ řekl jsem tenkrát Bishovi, „proto bysme měli dělat blues.“

Koupili jsme tomu chlapovi pár skleniček a přiměli ho, aby tu píseň zahrál znovu. Pak dalších pár sklenek a zahrál ji ještě jednou. Tou dobou mu Bish odkoukal z hmatů na kytaře dost, aby pochopil ty prapodivné akordy. Vlastně nebyly prapodivné, jenom měl prostě kytaru naladěnou do a moll, takže to celé jinak znělo. Té noci to v našem motelovém pokoji Bish zapsal do not a poslal si to na adresu našeho bytu v East Orange. A právě když jsme se vrátili, tak vyměnil mou martinku za svou první elektrickou gibsonku.

Písnička vyšla na desce za tři měsíce a Deak Mattix nás zažaloval. No, jenže zkuste v roce 1966 najít v Mississippi porotu, která by věřila černochovi… Letěli jsme tam s Bishem s důkazem číslo jedna. Soudce otevřel Bishovu zapečetěnou obálku, prohlédl si papíry uvnitř a dal tomu chudákovi černýmu třicet vteřin na to, aby vypadl ze soudní síně.

Hned ráno jsme se vraceli do New Yorku.

„Deacon Mattix,“ opakuje Shonna Lee. „Pár dní poté spáchal sebevraždu. Manželka ho našla viset na trámu ve sklepě.“

„Doneslo se mi to,“ přikyvuje Bish.

„Zůstala po něm manželka a pár dětí.“

Nabádal jsem tenkrát Bishe, že by měl té ženě poslat trochu peněz, ale on prohlásil, že by to vypadalo, jako kdyby byl vinen a snažil se z toho vykoupit. Jakmile se mi podařilo něco nastřádat, poslal jsem jim to s dopisem, v němž stálo, jak je mi to všechno líto. Nikdy jsem nedostal odpověď.

„‚Hot Sugar Blues‘ neboli Blues horkýho cukru… případně Blues fajnový holky,“ usmívá se Shonna. „Lízal jste někdy horký cukr, pane Underwoode?“

Za to, jak se na ni teď dívá, ho chci zabít.

Shonna zvedá obočí. „Máte zájem?“

Než se Bish zmůže na odpověď, dívka je u vozíku, sahá do hromádky balených cukrů a ještě si dává šlehačku a jahody.

„Nalijete mu trochu bourbonu, budete tak laskav, Jacku?“ zeptá se mě. „Vždycky to chutná líp s kapkou kořalky.“

Najde si ve skříni bundu, zatímco já znovu dolévám Bishopovi skleničku. Když mu ji podám, cítím, jak mu šíleně buší srdce, jako půlnoční nákladní vlak. Dívka se vrací ke stolu a drží v ruce obálku.

„Co to je?“ ptám se.

„Trochu mých tajných bylinek a koření.“ Vrhne po mně úsměv, který by ochromil i chřestýše. „Starý rodinný recept, jen pro výjimečné příležitosti. A tohle mi jako výjimečná příležitost připadá, vám snad ne?“

Vysype si obsah obálky do dlaně, smíchá ho s cukrem ve vysoké sklence a postaví ji nad ten maličký plamínek, který ohříval konvici s kávou.

„Musíme ten cukr rozpustit,“ vysvětluje. „Stejně jako v té písničce, že?“

Přidá trochu bourbonu a jahodou všechno zamíchá. Vidím, jak to ve skleničce bublá a stoupá z toho pára. Shona pak vezme talířek, položí na něj malou čokoládovou bábovičku, naleje na ni směs a nese talířek Bishopovi. Klekne si před ním na kolena; jeho úsměv se rozzáří jako jaderný odpad.

„Tohle je nejlepší, když to polkneš naráz, cukroušku. Sice to trošičku pálí, ale bourbon to strašně zlepšuje.“

„Co je to?“ ptá se Bish.

Začala mu tykat, což znamená velký příslib.

„Naučila mě to máma. Nabudí tě to na strašně dlouhou dobu. Jestli teda chápeš…“

Podává mu bábovičku z talíře. „Hezky si pořádně kousni. Bude to horký, tak to musíš hned polknout. Pak si to užiješ.“

Bish si bere bábovičku a dívá se na ni. Shonna mrká – zřejmě tak, jako házela očkem Dalila po Samsonovi.

„Do toho, cukroušku. Hezky si dej, jen pro mě.“

Zákusek mu mizí v puse a ona už nese skleničku a přikládá mu ji ke rtům. Bish polkne, trochu kašle a teprve pak se vrátí na gauč.

„Páni,“ zaskřehotá. „Horký.“

„To bych řekla.“ Stiskne mu ruku se skleničkou. „Ale za chvilinku to bude strašně dobrý.“

„Taky si myslím, zlato.“

Dívka vstává a dívá se na mě, pořád se skláním nad vozíkem, většina bourbonu je pryč a také hodně ovoce a šampaňského. Otáčí se zpátky k Bishovi.

„Líbí se ti někteří mlaďoši, co teď hrají?“ ptá se. „Vyskytl se mezi nima někdo, kdo umí fakticky hrát blues?“

„Jeden kluk z Texasu.“ Bish se plácá do hrudi, jako by mu tam uvízlo obří říhnutí. „Stevie Ray Vaughan. Viděl jsem ho před pár lety v Houstonu. Doneslo se mi, že teď natáčí album.“

Snaží se polknout a Shonna mu nalévá další dávku Jima Beama.

„Legrační,“ prohlásí dívka. „Blues je černá muzika, ale teď se zdá, že ji hrají jenom běloši.“

„Hodně černých zpěváků nemá teď blues rádo,“ vkládám se do hovoru. „Tvrdí, že jim připomíná otroctví. A připadá jim až moc country.“

Bish chrastí ledem ve sklenici. „Jo. Teď se vrhají spíš na rap, protože to víc letí. Městská hudba.“

Shonna Lee mu nabízí třešničku.

„Prej moderní, to mě poser,“ pokračuje Bish. „Je to krávovina. Za rok po tom nikdo ani neštěkne, normálka to vyšumí.“

„Já nevím, jestli něco někdy vůbec doopravdy vyšumí,“ poznamená Shonna. „Myslím, že věci možná prostě jen ustoupí do pozadí, dokud na ně zase nenazraje čas.“

„Jasně.“ Bish spláchne třešeň a nasadí hroznou grimasu. „Jako Santa Claus, co chodí každej rok.“

„Už jsi slyšel o chlapovi jménem Robert Cray? Černoch.“ Shonna Lee sleduje Bishe, jak pije. Zdá se, že ho bourbon pálí celou cestu do žaludku jako zkaramelizovaný cukr.

„To jméno jsem slyšel. Ale neslyšel jsem ho hrát. Líbí se ti?“

„Není tak žhavej jako ty, ale zní mu to slaďoučce.“

Podívá se na něj, jako by se právě rozhodla přece jen nevyměnit stejšna za sporťáka. Zasune ruku do rukávu manšestrové bundy a obrací se ke mně. Cítím její pohled přes celou místnost.

„Jacku.“ Vymete tenisky zpod konferenčního stolku a jediným plynulým pohybem si je nazuje. „Už se příšerně připozdívá. Nevadilo by vám doprovodit mě domů?“

„Cože?“ Bishop zvedá hlas a maličko se zajíkne. Pořád ještě drží v dlani prázdnou sklenici. „Ani omylem, zlato, ty přece neodcházíš.“

„Ale ano, cukrouši,“ odpovídá. „Odcházím. Dík za rozhovor. Pošlu ti kopii, až to napíšu. A možná se potkáme u snídaně.“

Natahuju se po tom, co zbylo z bourbonu, ale ona mě popadne za zápěstí.

„Co to má znamenat, do prdele?“ Bish bouchne rukou do stolu a já slyším, jak se vysoká sklenička tříští. Na stole z ní zbude naprasklé torzo.

„Ach, cukroušku, neublížil sis?“ Přistoupí k němu a popadne za ruku pro změnu jeho. „Radši by sis měl tu ránu ošetřit.“

Zatlačí ho do koupelny, zavře za ním dveře a usměje se na mě.

„Vážně potřebuju, abyste mě doprovodil, Jacku.“

Jsem příliš ohromen, než abych se zmohl na víc než na přikývnutí. Obejmu ji okolo pasu, ona mi položí hlavu na rameno a tak ji vedu chodbou ob dva pokoje k sobě. Vlasy jí voní tak krásně, že málem upustím klíč, když se snažím odemknout.

Dalších pár hodin by se mohlo objevit v tuctu písní, které nikdy nehodlám napsat. Shonna pořád leží vedle mě, ačkoli se už jitro prodírá mezi závěsy. Dívám se na hodiny, zatímco se sprchuje, a hlavou se mi honí, jak jí mám nejideálněji předat peníze na taxíka, abych nevypadal jako největší idiot pod sluncem. A taky jestli ještě budu mít práci, až mě Bish zase uvidí.

Shonna Lee vyjde z koupelny v oblaku páry a hodí ručník na postel, jako bychom spolu byli odjakživa. Políbí mě a při oblékání si dává načas.

„Měli bychom se podívat na pana Underwooda, ne?“

„Myslím, že to není moc dobrý nápad,“ vrtím hlavou.

„Bude lepší, když tam půjdeme spolu.“ Otevře dveře a vyrazí chodbou, nechá mě za sebou, abych ji doběhl.

Zaklepu, nic se neozve. Zkusím kliku. Není zamčeno.

Rozbitá sklenička je stále ještě na konferenčním stolku, láhev od šampaňského pluje v rozpuštěném ledu, nakrájené ovoce už trochu zhnědlo. Bishopa není nikde vidět. Strčím hlavu do ložnice, ale v jeho posteli se nespalo.

Shonna Lee bere několik zbývajících kostek ledu z kbelíku a hodí je do rozbité skleničky. Omotá utěrku kolem láhve od šampaňského a nalije na led trochu bourbonu, skleničku potom rozdrtí dnem láhve – obsah vyteče na stůl. Postaví láhev na stůl vedle střepů skleničky a znovu utěrku složí. Pak se podívá na mě a vzápětí na dveře koupelny.

Neslyším ani sprchu, ani jakýkoli pohyb za dveřmi. Několikrát zaklepu, ale nikdo se neozývá. Zkusím vzít za kliku.

Bish leží na zemi, krev je na umyvadle, krev je i na záchodové míse, má krev kolem úst, krev se vsákla do bílé podložky u vany. Má vypoulené oči a v obličeji je modrý.

Vracím se do pokoje a vidím, jak dívka namáčí jednu ze zbývajících jahod do šlehačky. V obličeji má takový výraz, jako bych pro ni neměl žádné překvapení.

„Co bylo v té obálce?“ ptám se.

„V jaké obálce?“ Hlas má hebčí než šlehačka a já v žaludku cítím nepřirozený chlad.

„Tys to spláchla ke mně do záchodu, že?“

Dívá se na láhev od šampaňského, stojící na stole vedle střepů ze skleničky, pak zvedne další jahodu.

„Byla jsem s tebou celou noc, Jacku. Jsem tvé alibi.“

„Neměl jsem důvod ho zabít.“

Zvedá obočí a kousne do jahody. Vzpomínám si na noc ve vězení, kdy mě Bish přinutil vzdát se mých skladeb. A na den, kdy prodal mou kytaru. A na všechno ostatní.

„Budou si myslet, že byl tak opilý, že polkl rozbité sklo.“

Spolu s horkým cukrem, ve kterém ho schovala.

„Ježíši,“ vydechnu. „To je strašlivý konec.“

„Umím si to představit.“ Olízne si decentně prsty. „Možná horší než oběšení.“

Na chviličku mám dojem, že se pozvracím. „Jak se skutečně jmenuješ?“

„Shonna Lee.“

Díváme se jeden druhému do očí. Sáhne do kapsy bundy a vytáhne další obálku.

„Shona Lee Mattixová.“

Můj hlas je najednou těžký jako olovo. „Proč ne taky já?“

Podává mi obálku. Je adresovaná rodině Matikových do Tillerville v Mississippi a já poznávám svůj rukopis.

Má pravdu, věci nikdy nevyšumí. Jen ustoupí do pozadí, dokud na ně zase nenazraje čas.

„A tvoje alibi jsem zase já, že?“

„Jen když jim prozradíš mé plné jméno.“ Zasune obálku zpátky do bundy a znovu se mi zadívá do očí. „Ale proč bys to dělal?“

Zvednu telefon a vytočím číslo recepce.

POSLEDNÍ HLASOVACÍ LÍSTEK

Brendan DuBois

Nakonec z místnosti odešli dva detektivové státní policie, detektiv z manchesterského oddělení, agent tajné služby, lékař z pohotovosti i zástupce pacientů z nemocnice; zůstal s ní jediný muž stojící v koutě malého nemocničního pokoje užívaného k informování příbuzných o zdravotním stavu jejich nejbližších. Beth Mooneyová seděla v jednom světleoranžovém křesílku, ruce pevně sevřené v klíně a muž si ji prohlížel.

„Tak tedy,“ začal. „Máme tady případ, co?“

Dokázala hlasitě promluvit až po druhém pokusu: „Kdo jste?“

Byl to štíhlý muž, silný, s opáleným obličejem, který tady v New Hampshiru v prosinci působil poněkud nepatřičně, černé vlasy měl pečlivě nakrátko ostříhané a prokvetlé stříbrem. Na jednu stranu vypadal na třicátníka, na druhou mu ale mohlo být i padesát. Záleželo to na tom, jak mu světlo ozářilo jemnou síť vrásek okolo očí a úst. Beth toho o pánských oděvech moc nevěděla, ale rozhodně poznala, že tmavý oblek, který má na sobě, nepochází z žádného laciného obchodního domu. Přišel k ní a posadil se naproti, na sedačku, jejíž světleoranžový odstín ladil s jejím křesílkem.

„Jsem Henry Wolfe,“ představil se. „A patřím k senátorovým lidem.“

„Co pro něj děláte?“

„Řeším problémy. Den po dni, týden po týdnu, pořád řeším problémy.“

„Má dcera…“ V tu chvíli se jí zlomil hlas. „Prosím vás, hlavně ji neoznačujte jako problém.“

Rychle přikývl. „Špatná volba slov, paní Mooneyová. Moc se omlouvám. Dovolte mi, abych to přeformuloval. Senátor je nesmírně vytížený člověk s nesmírně zaplněným programem. Od chvíle, kdy vstane, do chvíle, kdy ulehne, má naplánovaný den ve čtvrthodinových intervalech. Já mám za úkol zajistit, aby jeho denní program probíhal hladce. Obzvláště nyní, kdy před sebou máme stranickou konferenci v Iowě a do primárek v New Hampshiru nám zbývají necelé dva měsíce. Jinými slovy jsem senátorova holka pro všechno.“

Beth jen pípla: „A jeho chlapec…“

„V současné době je ve vyšetřovací vazbě státní policie a zpovídá ho váš státní žalobce.“

„Chci vidět svou dceru,“ požádala ho Beth. „Hned.“

Henry zvedl ruku. „Naprosto chápu. Jenže, paní Mooneyová, pokud dovolíte, než zajdeme za vaší dcerou, musíme probrat určitá fakta a možnosti. Bude to těžké a bude to nepříjemné, avšak věřte mi, ze zkušenosti vím, že je v zájmu obou stran, abychom si promluvili teď hned.“

Hněv v ní vybuchl jako velký žhavý uhlík, který jí doma občas vyskočil ze starého sporáku na dřevo. „O čem bychom měli podle vás mluvit? Senátorův syn… on… on… ublížil mé holčičce.“

Nemohla si pomoct, aby se jí z očí neřinuly slzy, a neobratně se probírala kabelkou, dokud nevytáhla zmuchlaný papírový kapesník. Osušila si oči i nos. Přitom sledovala muže před sebou. Jen tam seděl, nezúčastněný, obličej bez výrazu jako had nebo žába a Beth vmžiku pochopila, že má proti sobě přesilu. Muž před ní byl světaznalý, věděl, jak si objednat v drahé restauraci víno, oblékal si nejlepší šaty a chodil do elitních škol, navíc byl důležitou osobou ve volební kampani georgijského senátora na funkci příštího prezidenta Spojených států.

Strčila papírový kapesník zpátky do kabelky. A ona? Neměla žádné iluze. Zavalitá žena z městečka u Manchesteru, která taktak vystudovala střední školu a momentálně provozovala malé kadeřnictví na hlavní třídě. Její představa velkolepého života se naplňovala několikrát do roka návštěvou kasina Mohegan Sun v Connecticutu a každoročním únorovým týdnem stráveným v Panama City na Floridě. A Henry byl jako úhoř, to jí bylo jasné. Když přestala vzlykat a otřela si oči, odkašlal si. „Jestli dovolíte, paní Mooneyová… jak jsem už říkal, máme tady případ. Jsem zde, abych vám pomohl učinit rozhodnutí, která jsou v nejlepším zájmu vaší dcery. Mohu prosím pokračovat?“

Jen přikývla, protože věděla, že pokud začne znovu mluvit, rozkřičí se. Henry tedy pokračoval: „Senátorův syn Clay… je mladík s mnoha potížemi. Už ho vyloučili ze dvou vysokých škol. Darmouth byla jeho třetí a vím, že právě tam se seznámil s vaší dcerou. Je to velmi bystrá mladá dáma, nemám pravdu?“

Opět jen přikývla. Jak tomuto muži vysvětlit dar i břemeno, které představovala její jediná dcera Janice? Narodila se do krátkého manželství, jež prožila s řidičem kamionu na dlouhé tratě jménem Tom – ten se s ní rozvedl kvůli nějaké číšnici z Las Vegas, a nakonec zahynul při pokusu o přejezd Kontinentálního předělu ve sněhové bouři s plným kamionem zmrzlých kuřat. Ano, Janice si při studiu vedla vždycky dobře. Nebývala po škole ani nedostávala ředitelské důtky. Pilně se učila a dotáhla to daleko, a kdykoli přijela domů do Darmouthu do jejich širokého dvojitého přívěsu, v němž bydlely, měla Beth poněkud problém pochopit, o čem přesně vlastně dívka mluví se všemi těmi počítači a internetem a twitterem nebo jak tomu mladí říkají.

Henry stále povídal: „Z toho, co jsem si dal dohromady, chápu, že její zranění, byť vážná… nejsou trvalá. A jednoho dne se uzdraví. Já vám tady chci nabídnout způsob, jak jí uzdravování zpříjemnit.“

Beth odpověděla zostra: „Dostat toho hajzla do vězení – to by jí zatraceně zpříjemnilo uzdravení, to vám garantuju.“

Maličko naklonil hlavu. „Jste si tím jistá, paní Mooneyová?“

„Ano, jsem.“

„Opravdu? Upřímně? Nezdá se vám, že kdyby se dostal Clay do vězení, zpříjemnilo by to dobu dceřina uzdravování vám, nikoli jí?“

„Teď mluvíte hloupě.“

Nepatrně zavrtěl hlavou. „Možná. K tomu dochází, když člověk stráví příliš mnoho času s novináři, poradci a dobrovolníky. Má pak sklony mluvit hloupě. Vraťme se tedy k podstatě věci. Z vlastní zkušenosti, paní Mooneyová, se domnívám, že máte otevřené dvě cesty. Tedy že my máme otevřené dvě cesty. První je ta, která je pro vás, jak jsem si jistý, nejpřitažlivější. Kancelář generálního prokurátora ve spolupráci se státní policií obžaluje z trestného činu Claye Tomsona – obviní ho z řady přečinů, počínaje napadením a ublížením na zdraví až po… řadu dalších, které se jim namanou.“

Beth si přehodila nohu přes nohu. „To mi připadá dobré.“

„Chápu. Jenže co se stane pak?“

Beth se pokusila o úsměv. „Ten mizera půjde k soudu. Odsoudí ho. Půjde do vězení. To mi připadá taky dobré.“

V místnosti něco zabzučelo. Henry vytáhl z kapsy černý plochý předmět, podíval se na něj, stiskl tlačítko a vrátil předmět do kapsy. „To se stát může. Jenže se může stát i řada jiných věcí, paní Mooneyová. To vám zaručuji.“

„Co jako?“

„Jako třeba mediální kolotoč, jaký jste nikdy v životě nezažila. Já ano, a nepřál bych ho svým nejhorším nepřátelům, ať osobním či politickým. Představte si, že vám ustavičně zvoní telefon, volají všechny největší zpravodajské stanice, kabelové televize, reportéři z tisku i z tiskových agentur. Novináři a televizní štáby vám budou obléhat dům i kadeřnictví. Rozpitvají vám celý život na prvočinitele a všechno zveřejní. V zájmu informování veřejnosti, pochopitelně. Projde jim všechno. Pokud je vaše dcera sexuálně aktivní, dozvědí se to. Známky ve škole, zdravotní stav, informace o všech mužích, s nimiž něco měla, všechno vyjde najevo. Pokud jste měla někdy sebemenší opletačky s policií – řízení pod vlivem alkoholu, krádež v obchodě, dokonce i pokuta za rychlost – i to se dozví celý svět.“

Beth se kousla do rtu. „Přesto by to možná za to stálo – vidět tak toho hajzla za mřížema.“

„Nepochybně teď máte tento pocit, paní Mooneyová,“ mluvil dál Henry, „jenže to bude teprve začátek. Pochopte, v kampani vedené takto zblízka… senátorovi protivníci vás a vaši dceru budou prezentovat jako své nové nejlepší přátele a budou se pokoušet naprosto o cokoli, aby novináři, pokud jde o vás, neumlkli, celé dny a týdny, aby senátorovi naházeli klacky pod nohy před konferencí v Iowě a on pak prohrál newhampshirské primárky a nedostal se do Bílého domu.“

Našla v kabelce další kapesníček. Henry pokračoval, pěkně pomalu a zdvořile, jako by jí vyjmenovával speciality dne v místním lahůdkářství: „Právě senátorovi nepřátelé vám ze života udělají peklo. A senátorovi příznivci… s nimi to bude ještě mnohem, mnohem horší.“

Beth se překvapeně zeptala: „S příznivci? Proč horší?“

Henry znovu vysvětloval jako znuděný učitel, který mluví k podobně znuděnému žáčkovi: „Více než rok pro něj pracuje spousta dobrovolníků a věnují senátorovi svůj čas i peníze. Oni skutečně věří – stejně jako já –, že je nejideálnějším mužem vhodným pro křeslo našeho příštího prezidenta, mužem, který naší zemi vrátí spravedlnost a stejně tak našim činům v celém světě. Jenže pokud byste se rozhodla, že společně s dcerou senátorova syna obviníte z trestného činu před soudem… dočkáte se výhrůžek a obviňování. Obě dvě. Někdo bude tvrdit, že je to všechno jen podvod. Že jste napojená na politické skupiny, které jsou proti senátorovi. Že senátorem opovrhujete, případně že vaše dcera je proti senátorovi a jeho rodině zaujatá. Neustále vás budou obtěžovat a napadat – doma, v práci, všude. Lidé na Internetu zveřejní vaši adresu a telefon i fotografie – vás, dcery, domu, i kadeřnictví. A to vše bude trvat měsíce… možná léta.“

„Jenže to není fér!“

Henry pokrčil rameny. „Takhle dnes bohužel funguje politika.“

Beth si tiskla ke rtům kapesník a tiše naříkala. Dnešní noc měla vypadat úplně jinak. Bylo úterý. K večeři grilovaný hamburger s rýží. Pak mělo následovat Riskuj a posléze Výměna manželek. Potom postel. Neměl to být děsivý večer, který odstartoval omluvný telefonát od manchesterské policie, po němž následovala šílená cesta autem do nemocnice a vzápětí tohle…

Odtrhla kapesníček od úst. „Fajn. Mluvil jste o dvou možnostech…“

„Přímo o cestách,“ opravil ji.

„O cestách,“ opakovala s vřelým výrazem, „které máme otevřené. Jaká je ta druhá?“

Naklonil se k ní: „Je to cesta, kterou bych volil sám, být na vašem místě. Připadá mi zajímavější. Senátorův syn je velmi problematický mladík. Přiznávám to já, přiznává to i senátor. A senátor je hluboce nešťastný z toho, co se vaší dceři stalo. Hledáte spravedlnost a senátor to chápe. Navrhujeme tedy následující: Pokud vy a vaše dcera nepožádáte odpovídající úřady, aby zahájily proti senátorovu synovi soudní proces, ihned Claye umístíme do bezpečného ústavu pro duševně nemocné, kde již nebude nikoho ohrožovat.“

„Takže tedy vyvázne,“ pronesla Beth ostře. „A váš senátorskej šéfík nebude muset odpovídat na nepříjemné otázky.“

„Senátor se žádných otázek nebojí, paní Mooneyová. A jeho syn, nikoli, z ničeho nevyvázne. Dostane se mu léčby, kterou potřebuje, na bezpečném místě, velmi podobném vězeňskému zařízení, se zamčenými pokoji, přísným režimem a spoustou disciplíny a léčby. A zatímco se bude léčit senátorův syn, bude se léčit i vaše dcera. Ať máte jakékoli pojištění, nezmizí vám z něj ani dolar. Senátor se o všechno postará na tak dlouho, jak bude vaše dcera potřebovat. Dostane se jí vskutku nejlepší péče… třeba celoživotní, bude-li to nutné, ačkoli se domnívám, že se za nějakou dobu uzdraví úplně. Senátor uhradí i všechny další náklady na dceřino vzdělání. A vzhledem k tomu, že vy, paní Mooneyová, si nepochybně budete muset vzít dovolenou, abyste mohla být se svou dcerou, senátor je připraven vám nabídnout štědrý měsíční pravidelný příspěvek, aby vám pomohl také v tomto ohledu.“

„Abych si dávala zatracenýho majzla a držela hubu, to chcete říct?“

Henryho obličej zůstával nehybný. „Senátor chce pro vás a vaši dceru to nejlepší. Je schopen vám to zaručit, ale bude samozřejmě očekávat jisté… uznání od vás obou. Jsem si jist, paní Mooneyová, že chápete delikátnost této situace.“

„Já jen chci spravedlnost pro svou holčičku,“ prohlásila.

„A já jsem zde, abych zajistil, že spravedlnosti bude učiněno zadost. Mimo jiné.“

Chvíli seděla a přemýšlela a pak strčila kuličku promáčených papírových kapesníků zpátky do kabelky.

„Chci vidět svou holčičku Janice,“ uťala debatu. „Ať si řekne sama.“

~

Její dcera byla nyní na dvoulůžkovém pokoji, od druhé pacientky ji odděloval závěs – mladá blondýnka vedle ní měla zlomenou nohu a dívala se na televizi připevněnou na zdi, přitom žvýkala žvýkačku a ještě psala na mobilu. Beth se posadila a podívala se na Janice. Cítila v sobě ledové a horké výboje. Janice měla na obou štíhlých zápěstích připevněné hadičky a v nose přívod kyslíku. Její obličej byl samá modřina; levé oko nateklé do tenké čárky, rozražený spodní ret. Vypadala však lépe, než když ji Beth viděla poprvé na jednotce intenzivní péče – oblékli jí alespoň nemocniční pyžamo a měla omytý obličej.

Henry k Beth přistoupil a omluvil se: „Na chvilku vás nechám o samotě.“ Vyšel z pokoje ven.

Beth sevřela Janice ruku a Janice ji také stiskla. Pak se jí Beth tiše zeptala: „Zlato, můžu s tebou chvilku mluvit?“

A vypověděla jí, co jí muž ze senátorovy kanceláře nabídl. Když skončila, myslela si, že Janice usnula. Jenže ona nespala, ale přemýšlela, tím svým mozkem, který byl tak bystrý a rychlý. Odpověděla také šeptem: „Mami, vem tu nabídku… jo? Jsem hrozně unavená…“

„Janice, jsi o tom přesvědčená?“

Odpověděla tak tiše, že jí málem nerozuměla: „Mami, jsem fakticky unavená…“

~

Henry se za půl hodiny vrátil a Beth mu odpověděla: „Uděláme to. Podle té druhé… jak to bylo? Volby. Možnosti…“

„Cesty,“ upřesnil. „Paní Mooneyová, věřte mi, nebudete litovat. Dejte mi pár minut a já nechám připravit všechny nejnutnější smlouvy, ano?“

Beth se obrátila ke spící dceři. „Víte… víte, co doopravdy chci? Strávit tady se svou holčičkou noc. Jenže vím, že to nemocnice nedovolí.“

„Opravdu je to vaše přání, paní Mooneyová? Strávit tady noc? V tomto pokoji?“

Beth přikývla. „Ano… samozřejmě. Jenže tu není místo.“

Henry se usmál: „Dejte mi chvilku.“

Vyklouzl ven.

Beth slyšela zvýšené hlasy, zvonění telefonů, další hlasy. Za necelých deset minut vstoupili do pokoje dva mladí silní ošetřovatelé. Dívka se zlomenou nohou se rozčilovala, proč ji stěhují, co se sakra děje, kde je její přítel… Během jejího výstupu jí naložili všechny osobní věci do bílého igelitového pytle a vyvezli ji na posteli ven. Dovnitř přivezli prázdnou postel, zachmuřená sestra ji ustlala, závěs roztáhli, a pokoj se hned zdál být větší a širší.

Henry se vrátil, všechno prohlížel a neustále něco psal do svého přístroje. Jakmile byl pokoj zcela upraven, zeptal se: „Je to tak v pořádku, paní Mooneyová?“

„Jak… jak se vám to sakra povedlo?“

Henry pokrčil rameny: „Problémy. Jsem zatraceně dobře placený, abych je řešil.“

~

Později večer Beth podepsala v soukromí malé jednací místnosti kousek od Janicina pokoje hromádku listin, s jejichž prozkoumáním měla značné potíže, ale Henry ji přesvědčil, že jde o pouhou formalitu. Jakmile bylo po všem, kývl a poprvé toho večera se usmál.

„Výborně, paní Mooneyová. Nebudete litovat. Slibuji. Tady…“

Posunul po stole vizitku, Beth ji zvedla. Zezadu bylo rukou napsané telefonní číslo. „Má soukromá přímá linka. Budete-li mít otázky, problémy, nebo cokoli jiného, zavolejte mi, ano?“

„Velice vám děkuju, děkuju.“

„A tady,“ pokračoval a položil na stůl bílou obálku. „První… příspěvek na vaše vzniklé potíže.“

Beth se podívala do obálky a uviděla spoustu bankovek, všechny s tváří Benjamina Franklina. Stodolarovky. Rychle obálku zavřela a strčila si ji do kabelky. Nadechla se: „Ráda bych vám položila otázku, jestli to nevadí.“

„Paní Mooneyová, senátor i já jsme vašimi dlužníky. Klidně se ptejte.“

„Proč tohle děláte? Rozumíte, je mi jasné, že máte velký plat. Ale co vás na tom baví?“

Zdálo se, že ho otázka překvapila. „Zřejmě si zasluhujete odpověď… za všechny potíže, jimiž jste si prošla. Něco vám tedy povím, ačkoli veřejně bych popřel, že jsem to kdy řekl. Má celoživotní touha, ke které jsem směřoval vždycky své úsilí, je dostat do Bílého domu svého člověka, vědět, že na tom mám hlavní zásluhu, a výměnou za svou práci a námahu se pak stát prezidentovým kancléřem. Jenže člověk naprosto nic nemůže ovlivnit na sto procent až do závěrečného hlasování. To jsem se naučil za svou tvrdou dřinu za ty dlouhé roky.“

„Kancléř… je to důležitá práce?“

Najednou se zarazil, jako by se bál, že prozradil příliš. Oblékl si kabát. „Paní Mooneyová, jestli dovolíte, potřebuju ještě v noci chytit let do Atlanty… Mohu pro vás udělat ještě něco?“

Beth byla najednou vyčerpaná, jako kdyby strávila dvanáct hodin na nohou v kadeřnictví. „Ne, zůstanu se svou holčičkou. Díky, že jste zařídil, že s ní můžu spát.“

Podruhé za večer se usmál. „Bylo mi potěšením.“

~

Následujících pár dní uteklo jako v oparu při práci v kadeřnictví, návštěvách v nemocnici a pak na rehabilitační klinice, kam Janice převezli. Tam měla Beth radost, když viděla, jak se její holčička – dobrá, už mladá žena! – hezky uzdravuje. Modřiny vybledly a mohla se procházet sem a tam po chodbě, aniž se o někoho musela opírat nebo aniž musela zastavovat, aby popadla dech.

Beth to mělo povzbudit, ale nyní ji dělalo starosti příliš mnoho věcí. Janice vždycky mohla vemluvit matce do hlavy díru, jak jí líčila poslední politické skandály, případě svatby celebrit nebo největší technické novinky, do kterých byla momentálně zabraná. Teď však zůstávala v posteli a dívala se na televizi nebo četla paperbacky. Beth se jednou nabídla, že Janice přinese do nemocnice notebook, ale ta poněkud úsečně prohlásila, že o něj už nemá zájem.

Beth byla zmatená a vyděšená, ale přesto bylo příjemné vidět, jak se její dcera týden po týdnu zotavuje. A přesně podle Henryho slibu dostávala pravidelně každý týden šek, takže zvládla splácet všechny účty, a dokonce si mohla založit i spořicí účet, první v životě. Jenže, popravdě řečeno, si vždycky připadala trochu provinile, když si ukládala peníze ze šeků, jako by prováděla něco špatného. Nicméně Janice se pomalu zotavovala a nikdy o senátorově synovi nic neříkala, a tak Beth nechala všechno být a pořád doufala ve šťastnou budoucnost.

Tak by to zřejmě i zůstalo, nebýt večera, kdy se konala iowská stranická konference.

~

Byl to dlouhý den – nejdřív ráno na rehabilitační kliniku a odpoledne do kadeřnictví. Beth omylem objednala dvě zákaznice na stejnou dobu, takže musela zůstat v práci déle, než předpokládala. K večeři si koupila něco s sebou u McDonalda, a jakmile se dostala domů, prošla si poštu – další šek na stipendium a účet za elektřinu. Poté se umyla a zamířila přímo do ložnice.

Tam si pustila televizi, ale namísto obvyklého pořadu Zákon a pořádek viděla zvláštní zprávy o iowské stranické konferenci, která se toho dne konala. Ve zhasnuté ložnici s přikrývkou přitaženou až ke krku sledovala zpravodajské komentáře a diskuse o výsledcích iowské konference a najednou ji trochu zamrazilo, když se dozvěděla, že senátor z Georgie těsně zvítězil. Nyní z něj byl hlavní prezidentský kandidát, ale jak uváděli někteří komentátoři, pořád neměl pevnou půdu pod nohama. Ovšem pokud za tři týdny zvítězí v New Hampshiru, už ho při letu vzhůru nic nezastaví.

Kamera zabrala senátora pří vítězném projevu v konferenční síni v Iowě. Měl šťastný a rozzářený výraz, stál před velkou modrou oponou a mával jásajícímu davu; jeho příznivci zvedali vysoko nad hlavu transparenty s jeho jménem. Po boku mu pak stál jeho muž číslo jedna Henry Wolfe, radostně tleskal a také se usmíval, někdy naklonil hlavu, aby něco řekl někomu na jevišti.

Beth zvedla dálkové ovládání, aby přepnula stanici, ale najednou jí strnula ruka. Jako by zkameněla. Na jevišti stál také nějaký mladík, tleskal a smál se a vypadal skutečně nesmírně, nesmírně šťastně.

Senátorův syn.

V Iowě. Na veřejnosti. Na jevišti!

Nezdálo se, že by měl na světě jedinou potíž nebo starost, opravdu vypadal spokojeně, když tleskal a jásal nad svým vítězným otcem…

Beth se vypotácela z postele, rozběhla se do koupelny a rychle se sklonila k záchodové míse, kam vyzvracela své malé hranolky a sýrový hamburger. Omyla si obličej studenou vodou, utřela se ručníkem, schválně se nepodívala do zrcadla a vrátila se do ložnice.

Senátor mluvil, ale Beth ztlumila zvuk a zírala, na obrazovku. Jeho syn Clay… venku. Volný. Vůbec žádný trest.

Oproti tomu její dcera Janice byla stále na klinice, snažila se formulovat slova a věty, stále odmítala svůj počítač…

Beth přešla k prádelníku, prudce otevřela nejvyšší zásuvku, přehrabala pár věcí a nakonec vytáhla vizitku Henryho Wolfa s rukou psaným telefonním číslem na rubu. Celá se třásla, posadila se na postel, zkřížila nohy pod sebe a číslo vytočila.

Telefon začal vyzvánět. A zvonil a zvonil. S telefonem na uchu sledovala televizi a měla dojem, že uvízla v hororovém filmu, kde hrdina vidí, že se děje něco zlého, a nemůže udělat vůbec nic, aby se zachránil, protože ona viděla…

Henryho Wolfa na jevišti, jak sleduje projev svého Šéfa – a pak se zarazí. Sáhne do kapsy kabátu. Vytáhne telefon nebo minipočítač nebo co to je.

Beth ho volala z malého New Hampshiru do rušné Iowy, volala mu, aby zjistila, co sakra pohledává senátorův syn na jevišti. Co všechny sliby, že bude spravedlnosti učiněno zadost?

Hleděla na televizi a nejraději by ani nemrkala, aby jí neuniklo ani ň.

Henry Wolfe sklopil pohled ke svému miniaturnímu přístroji. Zamračil se. Stiskl tlačítko a přístroj si znovu strčil do kapsy.

A ona uslyšela hlasovou schránku.

Té noci volala ještě šestkrát a šestkrát se ocitla ve hlasové schránce.

~

Po neklidné noci se probudila omotaná přikrývkou a prostěradlem, celá zpocená, protože její telefon zvonil a zvonil. Sáhla na noční stolek, téměř srazila telefon na zem, pak zvedla sluchátko a ospale do něj promluvila.

Hlas patřil Henrymu Wolfovi, který zhurta spustil: „Paní Mooneyová, nemám příliš mnoho času, tak to vyřídíme rychle, ano?“

„Cože?“ podivila se.

Energicky opáčil: „Vím, že jste mi včera sedmkrát volala, a je mi naprosto jasné, jaký jste měla důvod. A radím vám, abyste neplýtvala časem. Podepsala jste smlouvu o neoznámení trestného činu s velmi přitažlivými kompenzačními podmínkami a velmi nepřitažlivým dodatkem, který vás uvede do velmi nepříznivé finanční i právní situace, pokud řeknete byť jediné slovo o senátorovi a jeho synovi.“

Posadila se na posteli. „Jenže on je volný! Ten hajzl Clay! Viděla jsem ho včera večer v televizi! Ten, co ublížil mé dceři! Slíbil jste mi, že ho pošlete do léčebny!“

Henry odpověděl. „Také jsme ho tam poslali.“

„Na tři týdny? To je všechno?“

„Jeho lékaři usoudili, že se dal dohromady, zotavil se a…“

„Podplacení doktoři! To je jasné!“

Henry povzdychl: „Tento rozhovor není konstruktivní, paní Mooneyová, takže myslím, že…“

„Tomuhle vy říkáte spravedlnost? Rozházet kolem peníze a sliby, a pak si odkráčet středem? Slíbil jste mi spravedlnost pro mou holčičku!“

Jenže v tu chvíli už mluvila do hluchého telefonu.

~

Následujícího dne se setkala s Floydem Tuckerem, obtloustlým a zmateným právníkem, který jí pomáhal s papírováním při rozvodu s Tomem. Když seděli v jeho maličké kanceláři lemované knihami, hodně vzdychal. Listoval stránkami smlouvy, kterou podepsala senátorovi, znovu povzdechl a nakonec vzhlédl. „Beth, tohle jste teda neměla podepisovat, aniž jste mi to nejdřív poslala.“

„Neměla jsem čas,“ bránila se.

„Tahle smlouva,“ zvedl hromádku papírů, „má sice kvalitně zpracovaný kompenzační balíček, o tom není pochyb, ale ty restrikce… Sakra, Beth, když někdy jen vzdáleně naznačíte, že byste snad mohla špitnout o tom, co se událo mezi senátorovým synem a vaší dcerou, rozpoutáte proti sobě obrovský proces a dočkáte se penalizací a finančních postihů ve výši desítek milionů dolarů. Chápete to vůbec?“

„Teď ano,“ sklopila pohled k naleštěné desce stolu. „Jenže já jsem neměla čas.“

„Beth, měla jste mi zavolat,“ zavrtěl hlavou.

Natáhla se přes stůl a vytrhla mu papíry z ruky.

„Neměla jsem čas,“ zašeptala.

~

Den poté byla v malé knihovně ve svém městě. Za vysokými řadami polic s knihami a stojany s časopisy stály vedle sebe tři počítače. K jednomu se posadila a upírala pohled na obrazovku, na které byla fotografie knihovny a psalo se tam, že fotka s textem jsou něco, čemu se říká home page. Položila ruce na klávesnici a zase je odtáhla, jako by se bála, že by něco mohlo vybuchnout, když ťukne na špatnou klávesu.

Beth se na dřevěné židli opřela. Co má dělat? Cítila nervozitu, vnitřní prázdnotu, neklid, jako když poprvé přistoupila k platícímu zákazníkovi s ostrými kadeřnickými nůžkami.

„Paní Mooneyová?“ ozval se dívčí hlas. Otočila se na židli a spatřila Holly Templeovou, milou dívku, kterou často stříhala a česala. Holly se zeptala: „Potřebujete pomoct?“

Beth se přiznala: „Bohužel nemám nejmenší představu, jak se tohle používá, Holly. Hledám nějakou informaci a nevím, jak začít.“

Holly si k ní přitáhla židli a posadila se. „Takže… je to absolutně jednoduché. Překvapuje mě, že vám nepomáhá Janice.“

Zadrhl se jí hlas: „Mně taky…“

~

Jela autem na rehabilitační kliniku na návštěvu za Janice, která utrpěla cosi, co doktoři a zdravotní sestry ohleduplně označovali slovem recidiva. Bohužel se jednalo o zhoršení psychického stavu. Fyzicky se její stav den ode dne zlepšoval, psychicky zcela naopak, stahovala se do sebe, více mlčela, nereagovala. Beth si uvědomila, že najednou řídí jen jednou rukou, protože druhou si musí stále otírat uslzené oči.

U semaforu se sešly houfy senátorových příznivců, na křižovatce všichni mávali modrobílými nápisy na dřevěných tyčích, skandovali a zvedali transparenty nad hlavu. Kynuli na projíždějící auta a uznale zvedali palce na ta, která na jejich podporu zatroubila. Dva mladíci se dívali při svém skandování přímo na ni. Jakmile naskočila zelená a ona se rozjela, nemohla si pomoct, aby jim neukázala vztyčený prostředníček.

~

Tu noc vytáčela neustále, hodinu po hodině, znovu a znovu číslo Henryho Wolfa. Nakonec telefon ve dvě ráno zvedl a ona šla přímo k věci.

„Pane Wolfe, příští týden jsou v úterý v New Hampshiru primárky. Pozítří mám v úmyslu zajet do Concordu a navštívit kanceláře agentury Associated Press. Tam jim ukážu dokumenty, které jsem podepsala, a vypovím jim, co provedl senátorův syn mé holčičce.“

Opáčil ostrým hlasem: „Jen si to zkus, ty blbá krávo, a je po tobě. Zničíme tě. Zlikvidujem. Vymažem ze světa.“

„A počínaje příštím úterkem kandiduje senátor. Možná jsem hloupá, ale nejsem úplně pitomá. Vím, že pokud vyhraje primárky s dostatečným náskokem, stane se kandidátem vaší strany. A pak favoritem na volbu prezidenta. Když ho tedy zničím výměnou za ztrátu svého zaměstnání a domova a jednoho tisíce dvou set dolarů, které mám na účtu… To mi přijde jako dobrý kšeft.“

Slyšela Wolfa, jak do telefonu oddychuje. „Co teda chcete?“ zeptal se po chvíli.

Beth odpověděla: „Když jsme se poprvé setkali, říkal jste, že senátorův život je rozplánován po patnáctiminutových blocích a vaším úkolem je zařídit, aby všechno probíhalo hladce. Zde je má žádost. Někdy v průběhu příštích dvou dnů chci pět minut senátorova času. A vašeho. O samotě.“

Wolfe se bránil: „Nemožné.“

„Tak zařiďte, aby to možné bylo,“ pronesla úsečně. „Koneckonců jste placen za to, abyste řešil problémy.“

Tentokrát zavěsila dřív ona.

~

Za dvě hodiny zazvonil telefon. Zvedla ho a ozval se znavený hlas: „Dohodnuto. Kongresové centrum hotelu New Hampshire. Dnes odpoledne ve dvě. Pokoj šest set deset.“

„To mi vyhovuje,“ odpověděla.

„Poslyšte, je zapotřebí, abyste věděla…“

Tentokrát si vychutnala ještě mnohem víc, že mohla zase zavěsit dřív, než domluvil. V klidu znovu usnula.

~

Později toho dne Beth odjela do Manchesteru, největšího města ve státě; namísto aby zaparkovala v drahých garážích, našla si místečko u silnice čtyři bloky od hotelu. Brodila se po zasněženém chodníku a vešla do hotelu, míjela se s hotelovými hosty a dalšími lidmi proudícími dovnitř a ven. V jednom koutě dvorany spatřila reflektory televizních zpravodajských štábů, které natáčely rozhovor s někým, kdo byl určitě moc slavný.

Vyjela výtahem do šestého patra, vystoupila a za chviličku našla pokoj s číslem 610. Energicky zaklepala na dveře a ty se vzápětí otevřely. Uvnitř stál zamračený a znavený Henry Wolfe. Byl oblečený dobře jako vždy, ale pod zarudlýma očima měl kruhy. Beth pocítila krátký záblesk soucitu, ale pak si uvědomila, co všechno téhle schůzce předcházelo, a pak už s ním neměla slitování.

Začal něco povídat, ale ona kolem něj proklouzla do pokoje. Páni, pomyslela si. To nebyl pokoj. Byla to úplná zámecká komnata, vlastně spíš místnost o velikosti několika komnat – mnohem větší než vnitřek celého jejího obytného přívěsu. Pohovky, křesílka, obrovská televize, kuchyňka, bar a dveře do vedlejších místností. Všude květiny, košíčky s ovocem a dalším občerstvením a hromady novin.

Obrátila se na Wolfa: „Tomuhle se tedy říká apartmá?“

„Ano,“ přikývl. „Poslyšte, paní Mooneyová, než přijde senátor, opravdu potřebuju vědět, že…“

„Takže apartmá,“ zavrtěla údivem hlavou. „Slyšela jsem o hotelových apartmá, ale nikdy mě nenapadlo, že se do nějakého skutečně dostanu, ani ve snu.“

„Jistě,“ ucedil Wolfe. „Paní Mooneyová, nemáme před schůzkou moc času a musím trvat na…“

Znovu se významně rozhlédla. „Co všichni ti milí občané, starší a důchodci, kteří vašemu senátorovi poslali dolarový nebo pětidolarový šek, nebo cokoli dokázali schrastit, aby byl zvolen prezidentem? Myslíte, že vědí, že z jejich peněz se platí takové apartmá? A co všichni ti, kteří věnovali čas a peníze, protože věří v senátorovu myšlenku spravedlnosti, co myslíte, že by řekli, kdyby věděli, co jeho syn provedl mé dceři?“

„Paní Mooneyová…,“ začal znovu Wolfe, ale to už se otevřely v apartmá další dveře a dovnitř vstoupil senátor. Vysoký, usměvavý, v elegantním šedivém obleku a s radostným výrazem. Beth zahlédla, že místnost, z níž přišel, byla plná krásně oblečených mužů a žen, z nichž většina měla na uchu nebo v ruce telefon. Dveře se však ihned zavřely.

Senátor k ní energicky přistoupil a Beth ucítila, jak se jí na okamžik zachvělo srdce. Bylo něco jiného vidět ho na obálkách časopisu nebo titulních stránkách novin či ve večerních zprávách. Teď stál přímo před ní. Panebože, pomyslela si. Co to dělám? Ten chlap, co k ní přistupoval, mohl být klidně dalším prezidentem Spojených států, nejmocnější a nejslavnější člověk na zeměkouli. A ona je rozvedená matka a kadeřnice. Na chvilku se jí zmocnilo nutkání otočit se na patě a utéct ze dveří.

Pak si ale vzpomněla na Janice. A uklidnila se.

„Dobrý den, paní Mooneyová,“ pozdravil senátor a podal jí opálenou ruku, na které měl zvláštní velké hodinky. „Nesmírně rád vás poznávám. Jen bych si přál, aby k tomu došlo za lepších okolností.“

„Já také,“ stiskla mu rychle pravici. „Pane senátore, vím, že máte velice velice moc práce. Vlastně si ani neumím představit, jak nesmírně jste zaneprázdněn, tak bych to ráda vyřídila rychle.“

Senátor pohlédl na Wolfa, který zase pohlédl na ni a řekl: „Toho si ceníme, paní Mooneyová.“

Beth se nadechla. „Takže k věci. Určitě víte o tom, co dělá váš syn, co se přihodilo mé dceři, a víte i o dohodě, k níž došlo mezi mnou a panem Wolfem.“

Senátor přikývl. „Pokud je zapotřebí něco ve smlouvě upravit, jsem si jistý, že…“

„Senátore,“ promluvila energicky Beth. „Já nechci nic upravit. Vlastně vůbec nestojím o celou tu smlouvu. Klidně můžete zarazit všechny platby. Já chci jen spravedlnost pro svou holčičku.“

Senátor přimhouřil oči. Pohled mu potemněl. Nyní viděla, jak je tento muž, který chce být prezidentem, uvnitř velmi tvrdý.

„Pokračujte,“ vybídl ji bezvýrazně.

„Můžete zarazit platby. Zarazte všechno. Mám však v úmyslu seznámit veřejnost se vším, co váš syn provedl mé dceři. Zajdu za novináři ještě dnes, hned odpoledne, pokud nebude vyhověno mému požadavku.“

Oba muži vyčkávali, ani jeden nepromluvil. Pokračovala tedy.

„Dnes večer chci mít v ruce vaše prohlášení o tom, že dáváte výpověď Henrymu Wolfovi,“ sdělila mu. „A chci, abyste se písemně zavázal, že ho už nikdy znovu nezaměstnáte, přímo ani nepřímo.“

Senátor nevydal ani hlásku, ale Beth zaslechla, jak Henry vrčivě hekl, jako by právě dostal ránu na solar. Pokračovala: „To je všechno. Nemíním o tom diskutovat.“

„Proč?“ podivil se senátor. „Proč bych měl Henryho vyhodit?“

„Abych nešla za novináři,“ odpověděla. „A protože slíbil pro mou dceru spravedlnost. A té se stále nedočkala.“

Vycítila ve vzduchu jisté napětí, poněkud rušivé, a všimla si, že se na sebe muži podívali, tázavě, snažili se zhodnotit situaci. Senátor pohlédl na hodinky. „Tedy, náš čas se naplnil, paní Mooneyová, a…“

Wolfe se zoufale ozval: „Tome, prosím…“

„Henry,“ promluvil klidně senátor a položil mu ruku na rameno. „Musíme probrat hodně věcí, že?“

Wolfe pokračoval: „Pro boha živého, Tome, primárky jsou jen za pár dní a…“

Společně vyšli druhými dveřmi a Beth zůstala sama. Rozhlížela se po obrovském prázdném apartmá, přistoupila ke košíčku s ovocem, vzala dva pomeranče a odešla.

~

Večer v den newhampshirských primárek si půjčila DVD s filmem Holky z kalendáře a pustila si ho. Usnula na gauči. Neměla ani tušení, kdo primárky vyhrál, a popravdě ji to ani nezajímalo.

~

Za dva měsíce kontrolovala Beth ve svém kadeřnictví ranní účty, když se otevřely dveře a dovnitř vstoupil Henry Wolfe. Nebyl oblečený nijak elegantně, byl bledý v obličeji, zarostlý strništěm. Když se mu podívala do očí, byla ráda, že je mezi nimi pult.

„Chcete zastříhnout?“ zeptala se zvesela.

„Vy… Já…“

„Nebo oholit?“ dodala.

Postavil se před ni a ona si uvědomila, co z něj čpí. Neprané oblečení, zatuchlý kouř a zoufalství. „Vy… víte, co jste provedla?“

„Nevím,“ listovala stránkami objednací knihy. „Ale vy mi to určitě povíte.“

„Senátor… těsně vyhrál newhampshirské primárky. Jakmile oznámil mé propuštění, rozpoutala se proti němu ošklivá kampaň v médiích, něco fakt ohavného, pak se mluvilo o tom, že volební kampaň je v krizi, senátor, který si neumí vybrat správné lidi, a tak dále, o zmatcích v jeho neužším kruhu. A pak prohrál v dalších primárkách a od té doby vlastně jen bojuje o holý politický život. Dokonce se spekuluje i o zmařené stranické konferenci. To, co měla být široká cesta do Bílého domu, se proměnilo v horor. To vše kvůli vám.“

„Ohó,“ ušklíbla se. „To snad ne.“

„Jenže to jste chtěla, že?“ pronesl naléhavě. „Dostat senátora. Zlikvidovat jeho šance stát se prezidentem. Všechno jen proto, že jeho syn nebyl potrestán tak, jak jste chtěla. Věděla jste, že pokud vyhodí mě, svého nejvěrnějšího služebníka a poradce jen pár dní před primárkami v New Hampshiru, zlomí mu to vaz.“

Zazvonil telefon, ale nezvedala ho. Otevřely se dveře a vstoupil její nejnovější zaměstnanec, kývl Beth na pozdrav, vzal si koště a začal zametat okolo křesel.

Beth zavrtěla hlavou. „Vy to zkrátka nechápete, že?“

Ostře se zasmál a pak ironicky odpověděl: „Vy mi to určitě vysvětlíte.“

Vzala si propisku. „Když jsme se poprvé potkali, moc jsem o vás nevěděla. Jakmile jsem viděla senátorova syna na jevišti v Iowě a jakmile jste mi odmítl zvednout telefon, udělala jsem si průzkum. Vyglogovala jsem si vás.“

„Cože jste udělala?“

„Vyglogovala jsem si vás.“

Zavrtěl hlavou. „Vy jste ale pitomá. Je to Google, ne Glogle.“

Beth se usmála. „To je přece fuk. Poprosila jsem v knihovně kamarádku, ať se mi na vás podívá. A zjistila jsem, že jste se čtyřikrát pokoušel nechat svého senátora zvolit prezidentem a pokaždé jste prohrál. Máte pověst politického zoufalce. Jenže tentokrát jste byl nejblíž, jak to šlo. Celá léta politických neúspěchů – a najednou jste byl tak blízko splnění svého snu stát se kancléřem. Nejmocnějším mužem ve Washingtonu hned po prezidentovi. Čtyři, možná osm let v Bílém domě jako kancléř a pak miliony dolarů za poradenskou činnost nebo za lobbing. Zdálo se, že se na vás konečně usmálo štěstí. A pak začal senátorův syn chodit s mou dcerou.“

Odmlčela se, pohlédla na jeho strhaný obličej. „Bylo mi úplně fuk, co se stane se senátorem. Nebo s jakýmkoli jiným politikem. Jenže vy jste mi slíbil spravedlnost, a nezajistil jste ji. Tak jsem vás nechala ochutnat, jaké to je dočkat se zrady po tolika slibech. A já jsem byla ta, kdo vhodila do urny poslední hlasovací lístek a uzavřela hlasování.“

Beth překvapilo, když viděla, že si Wolfe otírá oči. Zdálo se, že pláče.

„Stálo to tedy za to?“ zeptal se hlasem jen mírně silnějším než šepot. „Takhle mě zničit, ublížit senátorovi, možná mu dokonce zabránit, aby se dostal do Bílého domu?“

Beth pohlédla do kouta kadeřnictví, kde její dcera Janice mlčky a pečlivě zametala podlahu; rukama svírala násadu smetáku – stejnýma rukama, které se stále ještě nevrátily k počítači.

„Ano,“ odpověděla klidně. „Stálo to za to.“

AFRIKA VŽDYCKY POTŘEBUJE ZBRANĚ

Michael Niemann

Některé dny všechno vychází. Valentin Vermeulen ale takový den už dlouho nezažil. Odhrnul si světlý pramen vlasů ze širokého čela, které bylo dědictvím po generacích vlámských zemědělců. Podobně jako tito předkové čekal, až se na něj usměje štěstí.

Existovala nepatrná šance, že by k tomu dnes mohlo dojít. Pokud tedy bude mít nákladní letadlo Antonov An-8 dostatečné zpoždění.

Díval se přes ramena bangladéšského leteckého dispečera. Radarový paprsek kroužil po své trase jako ručička hodin, která se předbíhá. Žádné pípání. Letadlo mělo zhruba půldruhé hodiny zpoždění.

Realita jeho úkolu na něj civěla přes špinavá okna toho, co se vydávalo za kontrolní věž na bunijském letišti. Vlhká buš, jediná asfaltová ranvej, bílé vrtulníky OSN odstavené na provizorních přistávacích plochách, bílé pancéřové vozy na strategických pozicích, vojáci v modrých přílbách přecházející sem a tam, operace za udržení míru na konci světa.

Obvyklí konžští flákači – byl to Hema, nebo Lendu? Nikdy je od sebe neuměl rozeznat – posedávali ve stínu a doufali, že dostanou nějakou práci, peníze či jídlo. Klidný den ve velmi neklidné části světa.

Vermeulen vytáhl z modré krabičky gitanku a zapálil si. Byl zvyklý na klimatizované kanceláře v New Yorku, na sestavování důkazů ze šanonů a přepisů rozhovorů. Jistě, udělal si občas výlet přímo na místo – do Kosova, Bosny, dokonce jednou i do Kambodže –, ale vždycky měl svou kancelář v New Yorku. Až do chvíle, kdy šlápl na nějaké důležité kuří oko v průběhu iráckého vyšetřování akce „Ropa za jídlo“. Ani se nenadál a komisař mezinárodních dozorových služeb ho poslal do východního Konga.

Ve špehýrce nade dveřmi rachotila starobylá klimatizace a vháněla do místnosti vlhký vzduch. Nebyl o nic chladnější než ten venku. Otřel si pot z čela a sundal si sako. V podpaží mělo tmavé skvrny. Bangladéšanům, jak se zdálo, vlhké klima nevadilo. Jejich uniformy vypadaly dokonale.

„Teď tady máme toho antonova, pane,“ prohlásil letecký dispečer s typickým přízvukem Asiatů z jihu. Ukázal na blikání na radaru. Načasování bylo zhruba správné.

„Jak je to daleko?“

„Asi deset mil, pane.“

„Jak dlouho potrvá, než přistane?“

„Plus minus čtvrt hodiny. Možná víc. Záleží na tom, jaký přístup Petrovič zvolí.“

„Je obvyklé, že létá pozdě?“

„Někdy létá Petrovič na čas, někdy ne. To je Afrika.“

Ve vysílačce se ozvalo hlasité praskání a přes ně hlas.

„Linka A devět quebec charlie echo juliet žádá o dovolení k přistání.“

Hlas měl silný slovanský přízvuk.

„Devítko quebec, tady je bunijská stanice řízení letového provozu, bangladéšská letecká základna, dispečer Ghosh. Svolení uděleno na ranvej číslo deset. Vizuální letové naváděcí prvky. Vítr ze západu, asi tři uzly.“

„Ghoshi, ty páko. Kdy už si seženeš slušnej radar, abys mě navedl?“

„Až budeš lítat slušným letadlem, ty línej četníku.“

Ghosh se usmál a naškrábal si něco do deníku.

„Mohu prověřit letadlo hned po přistání?“ zeptal se Vermeulen.

„Ne, pane. V průběhu přejezdů po letištní ploše se na ní nesmí vyskytovat žádná vozidla.“

„Kde zastaví?“

„U skladiště. Támhle.“ Ghosh ukázal kamsi do dálky.

Vermeulen popadl sako.

„Díky, poručíku.“

Dobře že si pamatoval jeho hodnost.

~

Petrovičovi se dmulo břicho nad pasem džínů ušitých pro muže o dvacet let mladšího. Havajská košile mu odhalovala tmavé chlupy na hrudi ozdobené zlatým řetězem. Šišatou hlavu měl oholenou až na bujný knír – byl to rváč, který bohužel odkvétal.

Stál u dvířek do nákladového prostoru antonova a dohlížel na nepálskou četu ženistů. Tři vojáci strkali paletu po kolejích k zadnímu východu, zatímco čtvrtý zvedal paletu na ještěrku a odvážel ji do stanového skladiště.

Vermeulen našel uvnitř stanu-skladiště velícího desátníka. Muž zkontroloval jeho průkaz, pokrčil rameny a ukázal na dvě čerstvě vyložené palety.

Byly obalené sítí z umělého vlákna. Dodací list připevněný ke každé paletě obsahoval seznam s čísly krabic a popisem zboží. Vermeulen zkontroloval všechny dodací listy a spočítal krabice. Součet seděl.

Zatahal za síťovou ochranu nejbližší palety. Nepovolila.

„Chcete to sundat?“ zeptal se desátník.

„Ano, potřebuju zkontrolovat zboží.“

Desátník vytáhl z kapsy řezačku.

„Vypadněte sakra od mýho nákladu,“ křikl na ně kdosi od vchodu.

Vermeulen i desátník se otočili. Petrovič seskočil na zem a spěchal do stanu.

„Radši nejdřív nechte podepsat seznam zboží, než začnete něco otvírat.“

„Co to s tebou je, Ranko?“ divil se desátník. „Vždycky jsi míval papírování totálně u prdele.“

„Dokud se nepodepíšou papíry, je to můj náklad,“ prohlásil pilot. Jeho oči – barvy vody od nádobí – byly chladné a výhružné a měl v nich výraz pouličního rváče. Připomněl Vermeulenovi všechny otravné tyrany, s nimiž se střetával od základní školy. Okamžitě se v něm probudily antipatie.

„Kdo kurva jste?“ zeptal se Petrovič.

„Valentin Vermeulen, vyšetřovatel úřadu vnitřní kontroly OSN.“ Vytáhl průkaz. „Nepotřebuju podpis. Můžu si vyšetřovat cokoli se mi zlíbí.“

Pilot přistoupil blíž. Při své výšce téměř dvou metrů se Vermeulen nad Petrovičem tyčil, ale pilotova nadváha byla hrůzostrašnou překážkou.

„Dokud se nepodepíšou papíry, ani se k tomu nákladu nepřiblížíte.“

„Tak jo, dejme je podepsat,“ přikývl Vermeulen. Obrátil se k desátníkovi. „Tak nám tady podepište ten seznam.“

„Nejsem k tomu oprávněný. To dělává velitel, ale ten tady teď není.“

„Takže já náklad nemůžu prohlédnout, dokud se nevrátí?“

Desátník přikývl.

„Kdy to bude?“

Desátník se rozkašlal a zakoktal: „Nevím jistě. Dnes patrně ne.“

Vermeulen zavrtěl hlavou. Přece jen dnes asi nemá den. Viděl úšklebek na Petrovičově obličeji a obrátil se k odchodu ze stanu. Desátník šel za ním.

Venku sledoval, jak vysokozdvižný vozík vykládá z letadla velký hliníkový kontejner – širší a hlubší než palety.

„Co je to?“ zeptal se Vermeulen desátníka.

„Chladicí jednotka, pane.“

„Co v ní je?“ zeptal se a příliš pozdě si uvědomil, že je to hloupá otázka.

„Nekonzervované jídlo pro vojáky. Maso, mražená zelenina a tak.“

Vermeulen přikývl. Jak znělo to staré rčení? Armáda pochoduje žaludkem. Platilo to i o mírových sborech OSN. Nebylo možné nakrmit celou brigádu takových vojáků z místních zdrojů. Místní lidé měli sotva dost sami pro sebe.

Petrovič skočil zpátky do letadla. Venku za plotem uzavřené oblasti pro náklady čekala bílá toyota, pickup přidělený Vermeulenovi. Obrátil se směrem k autu. Další ztracený den na mizerné misi. Nejvyšší čas na drink.

„Do hotelu, monsieur?“

Z okénka čouhal řidičův loket. Walia Lukungu byl jedním z místních, kteří měli to štěstí, že sehnali práci u OSN. Jeho řidičské schopnosti však byly sporné. Pokaždé, když někam jeli, měl Vermeulen dojem, že sedí v monopostu Formule jedna.

Už už přikývl, když vtom jeden z vojáků v letadle cosi zavolal na desátníka. Desátník odpověděl a vzápětí pokrčil rameny.

„Děje se něco?“ zavolal na ně Vermeulen z otevřených dveří pickupu.

„Ne, pane. Jenom že ti chlápci v Kampale neumějí napočítat do tří. Teď tady máme o jednu chladicí jednotku víc, než uvádí seznam nákladu, a minulý týden zase jedna chyběla. To se stává v jednom kuse.“ Desátník zavrtěl hlavou. „Typické problémy s dodavatelema.“

Vermeulenovi chvíli trvalo, než mu došla důležitost desátníkovy poznámky. Jakmile se mu rozsvítilo, pocítil známý příval adrenalinu. To je stopa. Rozběhl se zpátky do stanu. Kontejner se vznášel na vidlicích vozíku. Jeho přední část se skládala z mřížky, která kryla chladicí agregát a větrák, a z velkých dveří zapečetěných plastovou plombou s nějakou visačkou.

„Tu chladicí skříň, co je navíc, musím otevřít. Hned.“

Desátník zavrtěl hlavou.

„Slyšel jste Petroviče. Nemůžeme nic otvírat, dokud se nepodepíšou papíry na náklad.“

„To je mi fuk. Beru na sebe veškerou odpovědnost za otevření.“

Vermeulen mávl na řidiče vysokozdvižného vozíku, ať chladicí box postaví na zem. Vytáhl kapesní nůž a sklonil se, aby přeřízl plastovou smyčku. Jenže ho za rameno popadla silná ruka a odstrčila ho. Petrovič.

„Nešahejte mi sakra na ten kontejner,“ sykl a zaujal boxerský postoj.

„Budu – a vy mě nemůžete zastavit.“

Vermeulen se znovu otočil k chladicímu boxu. Než stačil přiložit ostří k plastové svorce, ucítil studený dotyk hlavně na spánku.

„Zahoď ten nůž a pomalu se otoč.“

Vermeulen se otočil čelem k Petrovičovi, který na něj stále mířil. Desátník a ostatní vojáci jen stáli s otevřenou pusou.

„Poslouchej, hajzle. Nemůžeš ten náklad zkontrolovat, dokud se nepodepíšou papíry. Co kdybys teď teda vypadl do hotelu, trošku si vorazil, našel si kurvu, nebo cokoliv, a počkal, dokud se nevyříděj formality?“

Pohled na pistoli vzal Vermeulenovi vítr z plachet. Rozhodl se však hrát si na tvrďáka.

„Co jako chcete udělat? Zastřelit mě?“

Petrovič přimhouřil oči.

„Klidně,“ odpověděl. Jeho tón nevyjadřoval ani špetku pochybnosti, zda to myslí vážně. „‚Odvážný pilot zabránil rozkradení dodávek OSN‘. To se bude v New Yorku vyjímat nádherně. A nepočítej s tím, že tihle hoši budou na tvý straně. Oni si nepřejou problémy. Chtějí domů.“

Vermeulen polkl. Přehnal to. Bez zbraně nic nezmůže. V marném pokusu o udržení důstojnosti zvedl nůž ze země, uhladil si sako a obrátil se k toyotě.

„Odvez mě k plukovníku Zamanovi, Walio.“

~

Stropní větrák se líně otáčel. Maličké spirálky dýmu stoupající z jeho gitanky byly jedinými důkazy, že se horký vzduch vůbec nějak hýbe. Vermeulen ležel na posteli ve svém hotelovém pokoji svlečený do trenýrek. Na břiše měl postavenou třetí láhev primusu. Pivo bylo aspoň studené, přestože chutnalo jako močůvka. Zvedl láhev, aby se podíval, z jakého je pivovaru. Licencovaný pivovar značky Heineken. Zatraceně! Člověk by řekl, že bývalá belgická kolonie bude mít přinejmenším slušné belgické pivo jako De Koninck nebo Celis. Kruci, spokojil by se i s flaškou duvelu.

Prudce do sebe vtáhl kouř z cigarety. Hrubý tabák prskal a jiskřil.

Plukovník Zaman, řídící důstojník této základny OSN, nebyl přítomen. Jeho zástupce, nesmělý ouřada v uniformě majora, se bál učinit jakékoli rozhodnutí. Oddrmolil obvyklé výmluvy: Nemůžu dát rozkaz nepálským vojákům, aniž bych promluvil s jejich nadřízenými. Raději počkat, dokud jejich hlavní velitel nepodepíše nákladní manifest. Ano, pilot překročil své pravomoci, ale pokud jde o náklad, měl pravdu. Nic se nestalo. Zbraně, pokud tam nějaké jsou – major nevynaložil žádné úsilí, aby zakryl svou skepsi –, tam zůstanou i do rána. Posily hlídek se o to postarají.

Vermeulenovi hlavou vířily otázky. Co tady dělá? Honí pašeráky zbraní? To působilo jako naprosto marný boj. Bude jich beztak dost, ať už chytí toho mizeru Petroviče a jeho kumpány nebo ne. Jenže dojde k tomu vůbec? Soudě podle posledních zkušeností nikoli.

Klidně mohl napsat zprávu už teď. Nepřímé důkazy, žádní svědkové, jednotky OSN zproštěny viny – obvyklé byrokratické kecy hlásající vítězství, přestože všechno zůstalo beze změny. A radost budou mít všichni.

Tahle práce smrdí, Vermeulen to věděl. Častokrát měl sto chutí dát jí vale. Jenže každý případ byl novou příležitostí, šancí, že tentokrát bude spravedlnosti učiněno zadost. Proto ještě nemohl napsat svou zprávu. Nicméně jeho zásobárna naděje postupně vysychala.

Zapálil si další cigaretu a sledoval, jak se kouř kroutí a stoupá vzhůru, dokud se nedostal do jemných turbulencí pod větrákem.

Na chodbě bouchly dveře. Jednotky OSN si vybraly město Bunia jako velitelství pro brigádu Ituri, takže se do těchto míst sneslo i hejno dalších podpůrných organizací. Ty bohatší si zabraly několik pokojů hotelu Bunia pro důležité návštěvy. Pár jich potkal u snídaně. Druhořadé hollywoodské hvězdičky ve zbrusu nových safari oblečcích a s úsměvy od ucha k uchu.

Na chodbě uslyšel další kroky. Zpomalily, když se dostaly k jeho dveřím. Zvedl hlavu. Uslyšel tiché zaškrábání na podlaze. A rychlý ústup.

Vyskočil, málem vylil pivo. Pode dveře mu kdosi strčil vzkaz. Otevřel. Chodba zela prázdnotou.

Na papírku stála jediná věta: Přijďte dnes večer v 9 do Clubu Idéal.

Pohlédl na hodinky. Osm třicet.

~

Bubeník hrál tuto skladbu už miliónkrát. Opíral se o zeď a napůl spal. Zdálo se, že mu ruce fungují nezávisle na zbytku těla. Dva kytaristé byli trošičku živější, občas udělali krok a kývali nástroji, aby udrželi základ melodie ve správném tempu. Ne že by na tom záleželo. Hudbě nikdo nevěnoval pozornost. Na maličkém parketu se pohybovaly dva páry, ale Vermeulenovi jejich tanec připomínal spíš milostnou předehru. Samozřejmě – jeden pár po chvilce zmizel za otrhaným závěsem a dívka vypískla předstíraným potěšením.

Našel prázdný stolek. Čpavý pach potu, cigaret a piva, který mu zaútočil na nosní dírky, začal ustupovat do pozadí.

Před hotelem na něj čekal kulhavý muž a mávl směrem ke starému otřískanému citroenu. Muž tak dlouho opakoval „Club Idéal“, dokud Vermeulen neusoudil, že cesta s ním nebude o nic riskantnější než jít sám pěšky. Jako všichni vyšetřovatelé OSN nebyl ozbrojen.

Dívka v blonďaté paruce, možná sedmnáctiletá – možná mladší – zavrtěla boky a přistoupila k jeho stolu. Ňadra jí jen taktak zakrývalo potrhané tričko na ramínka.

„Je suis Lily. Tu veux quelque vybrat?“

Lilyina blonďatá paruka přímo zářila v ostrém kontrastu s její ebenovou pletí. Zíral na ni. Ačkoli v ní nenacházel skutečnou podobnost, přesto mu Lily připomínala jeho dceru. Gaby utekla v patnácti z domu, když se rozvedl. Policii to bylo celkem jedno. V Antverpách nebyly útěky z domu nic neobvyklého. A tak po ní pátral na vlastní pěst. Vyhledal její přátele, ptal se jich tak dlouho, dokud ji nenašel, v pajzlu dosti podobném Clubu Idéal.

Lilyin úsměv pod jeho zvědavým pohledem trochu opadl. Najednou se zatvářila bázlivě. Vzpamatoval se.

„Ano, pivo, prosím.“

„Primus, nebo Nile Special?“

Primusu už měl dost, tak si vybral Nile Special.

Dívka se vrátila s láhví a posadila se k němu.

„Chcete společnost?“

Napil se přímo z láhve a znovu si ji prohlížel. Měla bys sedět doma u úkolů, pomyslel si, nebo dělat slušnou práci. Jeho vlastní dcera se nakonec vzpamatovala, šla na odvykačku a dostala se na univerzitu. Jenže zaplatil vysokou cenu – odcizení. Nemluvili spolu pět let. Věděl o ní jen to, že pracuje pro nějakou společnost dovážející a vyvážející blíže neurčené zboží.

Lily u něj chvilku otálela; překlonila se v naději, že změní jeho názor, když mu dovolí zahlédnout její ňadra. Pokrčil rameny a omluvně se usmál. Vstala, zavrtěla boky pod neskutečně krátkou sukní a znovu se připojila k ostatním dívkám u baru.

Žádný z mužů okolo baru neměl uniformu, ale bylo mu jasné, že většinou jde o vojáky nebo dodavatele OSN. Na tom není nic zvláštního. Kde jsou vojáci, tam jsou prostitutky.

Dopil pivo a uvědomil si, že ho přepadá příjemná opilost. Ještě jedno pivo a bude mít dost. Ovládl se a raději si zapálil. Kdo ví, co mu tato schůzka přinese?

Ke stolu se přikolébala mohutná žena neurčitého věku. Měla na sobě pestrobarevné široké šaty a podobně barevný šátek uvázaný na hlavě. Posadila se. Zblízka viděl na kulatém obličeji vrásky – důsledky života na okraji společnosti v chudé zemi.

„Nelíbí se vám moje děvčata?“

Opravdu neměl náladu na obhajobu svého celibátu před bordelmamá. „Vaše děvčata mi všechna připadají na svou práci příliš mladá.“

Mávla světácky rukou. „Takže jde o věk? Slušný muž se na věk neptá.“

„Myslel jsem, že to platí o ženách přes třicet.“

Tvář se jí rozzářila úsměvem. „Cože? Džentlmen v klubu Mama Tusani! Jaké překvapení! Pojďte, koupím vám ještě pivo!“

Mávla k baru. Lily přinesla další láhev piva a sklenku mléčné bílé tekutiny pro Mama Tusani. Neodešla.

Vermeulen cinkl láhví o její sklenku a napil se.

„Máte to tady hezké,“ konstatoval.

Byla to nepokrytá lež. Věděla to, ale i tak se usmála a pohupovala se do rytmu hudby. Jakmile skladba skončila, naklonila se k němu.

„Prosím, jděte s Lily dozadu.“

Zvedl rozzlobeně ruce. Mama Tusani vzala jeho dlaně do svých a stále se usmívala, kdyby je náhodou někdo pozoroval.

„Prosím, je to důležité,“ pronesla tónem naprosto neodpovídajícím jejímu úsměvu.

Nakonec pochopil a vstal.

Dívka ho táhla k závěsu, chichotala se, tiskla se k němu, hladila ho po hrudi. Nedokázal hrát svou roli. Musel vypadat jako šestnáctiletý panic, kterého zkušená žena táhne do tmy k prvním sexuálním hrátkám.

Procházeli kolem křivých dveří špatně uchycených v pantech, chodbičkou, v níž se rozléhaly nijak netlumené – a zjevně předstírané – zvuky nejrůznějších stupňů extáze. Otevřela poslední dveře a vtáhla Vermeulena do malé komůrky prosycené pachem sexu a laciného parfému. Většinu prostoru zabírala špinavá postel – odrážela se v popraskaném zrcadle na stropě. Pár ve vedlejším pokoji byl právě v nejlepším.

Posadila se na postel a usmála se. Dveře se znovu otevřely a dovnitř vklouzla Mama Tusani. Zašeptala cosi Lily, která začala sténat tak hlasitě, že mohla směle konkurovat páru vedle.

„Přijel jste odhalit pašeráky zbraní, že?“ zašeptala Mama Tusani.

Vermeulen na ni zíral, chvíli neschopen slova.

„Jak to víte?“ podivil se.

„Mama Tusani ví všechno. Když sem přijdou muži, pijí a mluví. Mé dívky mi poví, co slyšely.“

„Ano, vyšetřuji roli jednotek OSN v ilegálních převozech zbraní.“

„Letadlo, které dnes přiletělo, vezlo zbraně.“

„Určitě?“

„Ano, pilot tady byl. Pokaždé sem chodí přímo z letadla. Všechno vykecá Lily. Prý dokáže ty pitomce z OSN oblbnout i ve spánku.“

Lily přikývla a usmála se na něj. Pokračovala ve sténání.

„Proč mi to povídáte?“

Mama Tusani na něj pohlédla. Cítil, že odhaduje, jakou má povahu. „Moje děvčata mají špatnou minulost. Kvůli válce. Nemají se kam vrátit.“

„Zdá se, že vám to tady šlape…“

Její obličej ztvrdl.

„Myslíte, že se mi tenhle život zamlouvá? Kdysi jsem měla hotel. Válka všechno zničila. Ano, vedu bordel. Ale děvčata jsou tady v bezpečí. A můžou si vydělat trochu peněz.“

Vermeulen cítil, jak rudne hanbou.

„Kvůli zbraním válka pokračuje,“ mluvila dál. „My už nechceme válku. Chceme zpátky své životy.“

Upírala mu pohled do očí tak silně, až se rozpačitě zavrtěl. „Ten pilot není dobrý člověk,“ prohlásila. „Neměl by chodit po této zemi. Teď běžte a dělejte svou práci.“

Kývla ke dveřím. Lily předstírala zvuky posledního stadia orgasmu. U dveří se Mama Tusani ještě zarazila.

„Vyjděte zadem. Řidič vás odveze zpátky do hotelu.“

~

Vermeulen však namísto k hotelu navedl řidiče k letišti. Hlídač si ho zvědavě prohlížel, ale Vermeulen zarazil jakékoli otázky tím, že zamával svým průkazem OSN. Hlídače se zmocnil odpovídající údiv – dokonce zasalutoval.

Jakmile se ocitli v areálu letiště, Vermeulenovi chvilku trvalo, než se správně zorientoval. Dvakrát ukázal řidiči špatný směr. Ten však správnou cestu znal a přivezl je do nákladového prostoru.

Vermeulen vystoupil z auta. Osamělá lampa na sloupu vrhala mléčné světlo. Navzdory majorovu ujištění zde nebyly žádné posily. Nepovolaným bránil ve vstupu jen obyčejný visací zámek.

Obešel plot a hledal ideální místo, kudy ho přelézt. Popadl oběma rukama drátěné pletivo a snažil se přehoupnout na druhou stranu, ale uvědomil si, že klame sám sebe. Plot byl vysoký téměř dva a půl metru. Dny, kdy dokázal překonat cokoli této výšky, jsou dávno pryč.

Vrátil se k bráně opatřené zámkem a přemýšlel o slovech Mama Tusani. Byla po dlouhé době prvním člověkem, který skutečně chtěl, aby dělal svou práci. Všichni ostatní si jen přáli, aby jim šel se svým vyšetřováním zkrátka z cesty. Dokonce i ti, co neměli zájem na všemožných podvodech, které odhaloval, se báli, že je jeho zprávy vrhnou do špatného světla a naruší stereotyp, který si postupně oblíbili. Všichni měli jediný zájem – udržet status quo.

Znovu prohlédl zámek. Byl pevný. Sloupky plotu se ani nehnuly, když do vrat zatlačil. Závora byla ke sloupku připevněna obrovskými šrouby. Zatahal za ni. Nehnula se. Kovový prut by možná byl dost silný na to, aby se závora otevřela. Vzpomněl si na stahovák pneumatik a obrátil se k citroenu.

Řidič se mu snažil pomoct, ale měl prázdný kufr – žádná rezerva a pochopitelně ani stahovák.

Vermeulen probíral obsah kapes a našel maličkou baterku, zapalovač a kapesní nůž. Malá čepel občas posloužila i jako provizorní šroubovák.

Pokusil se uvolnit první šroub. Držel pevně. Kroutil nožem oběma rukama. Nůž se mu zarýval do dlaně. Šroub se uvolnil jen o půl otáčky. Přestal na nůž tlačit a upravil jeho polohu. Po pěti minutách odstranil první šroub. Pot se mu řinul z čela.

Řidič ho chvíli pozoroval, ale pak zřejmě usoudil, že vloupat se do letištního skladu není jeho parketa. Zmizel i s autem.

Nakonec mu zbývalo odstranit jen dva šrouby; nůž mu rozedřel pravou dlaň do krve. Vzteky do brány kopl. Zapraskala a závora zadrnčela. Přesně zamířil a do dalšího kopu vložil veškerou sílu, kterou v sobě zmobilizoval. Brána se prudce otevřela a šrouby vytržené ze dřeva vydaly drásavý zvuk.

Uvnitř stanu byla tma. Úzkým světlem maličké baterky ozářil pět palet vzadu. Chladicí jednotky stály blíž u vchodu, kompresory hučely. Byly připojené změtí kabelů k zásuvkám na tyči nalevo od vchodu.

Chladicí kontejner, který přebýval, stál nejblíž vchodu. Pamatoval si jeho kódové číslo. Měl stále dvířka zapečetěná plastovou plombou. Bez váhání plastové lanko přeřízl a dvířka otevřel.

Okamžitě ucítil neskutečný zápach hnijícího masa. Pivo v žaludku se mu nepříjemně vzedmulo a vyslalo vzhůru vlnu nevolnosti. Vytáhl kapesník a přidržel si ho přes nos a ústa. Baterkou svítil dovnitř, aby našel zdroj zápachu. Sáčky s kdysi zmraženým jídlem se nafoukly, až připomínaly groteskní polštáře. Mnoho jich prasklo, vnitřek kontejneru pokrývaly plesnivé skvrny velikosti pizzy.

Všechno do sebe zapadalo. Tento kontejner je navíc a minulý týden jeden chyběl. Letadlo někde přistálo, vyhodilo kontejner a pak ho za týden zase vyzvedlo. Bez elektřiny jídlo samozřejmě podlehlo rozkladu – ideální zástěrka pro pašování zbraní.

Zarazil ho zvuk přijíždějícího nákladního auta. Bouchly dveře. Vzteklé hlasy. Objevili otevřenou bránu. Strčil baterku do kapsy a vklouzl dozadu do stanu.

Načasoval to dokonale. Vchod do stanu se otevřel a na plátně se roztančily paprsky baterek. Schoval se za nejbližší paletu.

„Hijo de puta,“ zaklel kdosi.

„Kurva! Někdo otevřel kontejner!“ Vermeulen poznal pilotův hlas. „Raúle, podívej se, jestli tady někdo je. Vy ostatní hned vytáhněte pušky. Musíme si pospíšit.“

Baterka ozářila zadní část stanu. Raúl přišel blíž. Vermeulenovi probíhalo hlavou, co mu zbývá. Nic moc. Tihle muži mají zbraně, on má jen nožík. Nemůže se s nimi měřit.

Raúl se zastavil na opačné straně palety. Jeho baterka poskakovala přes tmavá zákoutí stanu. Raúl zamířil doleva, Vermeulen přelezl doprava, oddělovala je pouze paleta.

Teď byl v zorném poli mužů u vchodu, jenže ti měli plné ruce práce s vyhazováním zkaženého jídla na zem.

Raúl přešel k poslední paletě.

„Nadie!“ křikl dopředu.

Vermeulen se cítil jako nahý. Připlížil se k paletě nalevo a klekl si do tmavého prostoru mezi ní a zadní stěnou stanu. Paprsek Raúlovy baterky se komíhal kolem. Nakonec se zastavil, osvítil místo, odkud Vermeulen právě zmizel. Vermeulenovi se sevřelo srdce. Přímo v kuželu světla ležela jeho malá baterka. Asi mu vypadla z kapsy.

„Mira!“ zavolal Raúl a zvedl malou baterku ozářenou paprskem té své. Vermeulen zalezl za paletu, odkud Raúl právě odešel.

Muži vpředu začali skládat pušky na hromadu. Spěchali.

Další hlas přikázal Raúlovi, ať si pospíší, že nemají celou noc.

Raúl pokrčil rameny, strčil baterku do kapsy a připojil se k mužům vpředu.

Vermeulenovi se začalo nedostávat času. Musí je zarazit, než mu zmizí i s důkazy. Klekl si a prořízl do plachtoviny dlouhý otvor. Jakmile měl tímto připravený únikový východ, vytáhl zapalovač a podržel plamínek u sítě z umělého vlákna nejbližší palety. Rychle se vzňala. Ostatní palety chytily stejně rychle. Vylezl po čtyřech ze stanu a podržel zapalovač u plachtoviny. Nylonová látka okamžitě vzplála.

Zevnitř se ozývaly výkřiky. Plameny ve vteřině zachvátily celý stan. Vojáci se hnali do bezpečí v šíleném zmatku jeden přes druhého. Stan se proměnil v jeden velký plamen a ozařoval letiště jako vatra.

~

Když byl Vermeulen předveden do kanceláře plukovníka Zamana, plukovník ihned vstal. Jeho vzhled evokoval vzpomínky na indické kolonie – uniforma na něm vypadala, jako by ji někdo vyžehlil až poté, co si ji plukovník oblékl; černý knírek s pečlivě ohnutými špičkami, ulízané černé vlasy s několika bílými pramínky, které rámovaly jeho světle olivový úzký obličej, bystré oči a ostrý nos. Vypadal rozrušeně.

„Pan Vermeulen? Co pro vás mohu udělat? Musíme to vyřídit rychle. Mám na starosti následky toho požáru…“

Jeho zaťaté zuby mluvily jasnou řečí – nekonečná vyšetřování, ověřování správných postupů, nové výcvikové protokoly, naprostá hrůza.

„Já vím. Byl jsem tam. V tom stanu se nacházely předměty mého vyšetřování.“

Plukovník zavrtěl hlavou.

Jeho den se právě teď ještě o něco víc zhoršil, pomyslel si Vermeulen.

„Vy jste byl uprostřed noci na letišti? Proč?“ zeptal se plukovník.

„Chtěl jsem se jen ujistit, že je oblast s nákladem zajištěná, jak mě přesvědčoval váš zástupce. Jenže nebyla.“

„Viděl jste oheň?“

„Ano, když jsem přijel, viděl jsem plameny. Viděl jsem pilota a několik španělsky hovořících vojáků.“

„Španělsky hovořících říkáte? Viděl jste hodnosti?“

Vermeulen zavrtěl hlavou. Plukovník si udělal několik poznámek.

„Našly se ve stanu nějaké zbraně?“ zeptal se Vermeulen.

„Ano, kalašnikovy. A samopaly MP-5. Všechny ohořelé samozřejmě. Trvalo pěkně dlouho, než se podařilo požár uhasit.“

„Dal jste příkaz někoho zatknout?“

„Zatknout? Proč? Příčina požáru je neznámá.“

„A co ti lidé u stanu?“

„Byla tam spousta lidí, snažili se hasit…“

„Právě jsem vám řekl, kdo ho založil.“

„Ale vy to přece nevíte! Dostal jste se tam, až když už hořelo.“

Pravda Vermeulenovi začala docházet jen pomalu. A jakmile se mu konečně rozsvítilo, musel pevně sevřít rty, aby nezačal křičet. Založení požáru mu zmařilo vyšetřování. Věděl, kdo jsou pachatelé, ale nemohl na ně ukázat, aniž by se nepřiznal k založení ohně. Což by znamenalo konec jeho práce.

„Měl byste alespoň zatknout Petroviče,“ prohlásil a hlas mu zněl schlíple.

„Pilota?“ Plukovník Zaman zvedl levé obočí. „Proč?“

„Protože zbraně přivezl ve svém letadle. Potřebuju ho vyslechnout.“ Plukovník zavrtěl hlavou. Vermeulen věděl, co přijde dál.

„Nevíme to jistě. Krom toho je civilní subdodavatel. Nemůžu ho zatknout jen proto, že to říkáte vy.“

„Má mise,“ pronesl Vermeulen ve snaze vykouzlit z napjaté situace trochu pevné půdy pod nohama, „mě opravňuje vyslechnout kohokoli spojeného s operacemi OSN v tomto místě. Včetně Petroviče.“

Plukovník si povzdechl.

„Můžete ho vyslechnout, jestli ho najdete, ale já ho nemůžu zatknout. Věřím, že to chápete. Nyní, když dovolíte…“

~

Za denního světla byl klub Mama Tusani ještě méně přitažlivý. Bar stále stejně čpěl zvětralým pivem a tabákovým kouřem, ale ošuntělý interiér už nebyl skrytý v temnotě. Prastarý magnetofon přehrával šumící kolekci amerického hiphopu. Některé dívky pořád posedávaly u baru, ale jedna hodina po poledni zjevně nepatřila k nejrušnějším.

Vermeulen zašel do klubu po odchodu z kanceláře plukovníka Zamana. Byla to jasná volba. S muži jako Petrovič měl zkušenosti. Přes všechno své chvástání – nebo možná kvůli němu – byli v zásadě hloupí. Samozřejmě, Petrovič bude v klubu. Poslední holka, než odletí zpátky do Kampaly.

Mama Tusani stála za barem. Kývla a zvedla dva prsty.

„Dávejte pozor, je ozbrojený,“ zašeptala.

Prošel za potrhaný závěs a prudce rozrazil druhé dveře. Lily ležela na posteli, ruce připoutané k pelesti, oči vytřeštěné strachy. Petrovič ležel na ní a tvrdě přirážel.

Vermeulenovi probleskly hlavou vzpomínky na Gaby v té příšerné díře v Antverpách. Rozbušilo se mu srdce a musel se nadechnout, aby Petroviče z dívky nesrazil.

Petrovič se při pohledu na něj usmál.

„Vermeulene. Jaké překvapení. Chcete se připojit? Tady Lily má spoustu předností.“

Petrovičův úsměv zmrazil Vermeulenovi krev v žilách. Gangsteři, kteří Gaby drželi, se také tak usmívali. Zločinci, které vyšetřoval, se usmívali podobně. Byli si jistí, že jsou nedotknutelní. Až příliš často měli pravdu. Jenže tentokrát ne.

„Oblečte se, Petroviči, půjdete se mnou,“ sykl přes zaťaté zuby. Srdce mu bušilo.

„Nikam nejdu,“ prohlásil Petrovič. Převalil se líně na bok. „Hej, Lily, ukážem tomuhle chlápkovi pořádnou šukačku.“

Petrovičovy šaty ležely na hromadě v nohách postele. Vermeulen se sklonil, prohrábl je a našel pistoli. Berettu. Odjistil ji a namířil na Petroviče. „Oblečte se, Petroviči. Hned!“

„Počkat, opatrně s tím,“ málem si znuděně zívl Petrovič. „Vám to vůbec nesluší. Vsadím se, že jste nikdy nestřílel.“

„To se tedy pletete. U nás na farmě jsme stříleli nejrůznější škodlivou havěť. Teď vstaňte a oblečte se.“

Petrovič po čtyřech dolezl na kraj postele a začal si oblékat spodní prádlo. „To je vtip, ne? Nic na mě nemáte.“

„Omyl. Mám toho víc než dost. Mám všechny časy vašich příletů a odletů. Měl jste zpoždění, protože jste dělal neplánované zastávky na vyzvednutí zbraní. Také vím, že jste zbraně ukládal do chladicích jednotek, protože pokaždé, když jste přivezl jednu navíc, obsahovala zkažené jídlo. Dal jsem si všechny kousky skládačky dohromady.“

Petrovič si s úšklebkem na tváři natáhl džíny. „To vám nijak nepomůže. Nikdy mi nic nedokážete. Jaký soud vyslechne vaše obvinění? Odejdu volný a odletím jinam. Nic strašného. Afrika vždycky potřebuje zbraně.“

Nahromaděný vztek, který si Vermeulen ani nedokázal představit, rázem explodoval. Provalila se přehrada zadržující moře zoufalství nashromážděné za posledních deset let. Už nebylo třeba myslet. Příval z protržené hráze odnesl jakékoli váhání. Viděl všechno – pokoj, Petroviče, Lily – s takřka nadpozemskou zřetelností. Mohl udělat jedinou věc.

„Znovu se pletete,“ zavrčel a vykročil k posteli.

Petrovič si uvědomil, že se něco změnilo.

„O čem to mluvíte?“ zeptal se náhle nejistým tónem.

Vermeulen popadl Petroviče za košili, přitiskl mu hlaveň pistole ke spánku a stiskl spoušť. Petrovičovi explodovala půlka hlavy. Lily ječela. Odporná sprška krve a tkáně potřísnila zeď. Petrovič ochabl. Vermeulen nechal mrtvé tělo sklouznout na postel.

Výstřel ho na okamžik ohlušil. Vytáhl kapesník a otřel zbraň. Pak rozevřel Petrovičovi pravici, vtiskl mu do ní berettu, přitlačil jeho ukazováček na kohoutek a celou dlaň pevně ke zbrani.

Mama Tusani čekala na chodbě.

Otevřel ústa a snažil se jí všechno nějak vysvětlit. Položila mu prst na rty.

„Postarám se o Lily. Vyjděte zadem. Řidič vás odveze do hotelu.“

Přikývl a zamířil k zadnímu východu. Zmocnila se ho zvláštní lehkost. Zítra zavolá dceři.

NEPOZORUHODNÉ SRDCE

Karin Slaughterová

June Connorová věděla, že dnes umře.

Ta myšlenka vypadala jako nějaké patetické prohlášení, asi jako když deváťák vymýšlí, čím začít slohovou práci – po podobném úvodu by June okamžitě zasténala a snížila mu známku. Jenže to byla pravda. Dnešek byl dnem, kdy umře.

Lékaři, kteří se tak moc pletli v tolika věcech, měli aspoň v tomhle pravdu: pozná, kdy nadejde její čas. Dnešního rána, když se June probudila, si uvědomovala nejen bolest, zápach svého těla stráveného nemocí, odér potu a nejrůznějších tekutin, které se v průběhu noci vsákly do postele, ale také fakt, že je načase odejít. To vědomí k ní přišlo jako zjevená pravda. Slunce vyjde. Země se bude otáčet. Ona dnes zemře.

June nejprve to odhalení vyděsilo, ale pak ležela v posteli a zvažovala, co to všechno znamená. Už žádná bolest. Žádná nevolnost. Žádné bolesti hlavy, záchvaty, únava, zmatek, hněv.

Žádný Richard.

Žádná vina.

Do této chvíle byla představa její smrti něco abstraktního – nadcházející konec. Každým dnem se k němu přibližovala, ale přiblížení nebylo nikdy příliš těsné. Vždycky to bylo za rohem. Vždycky příští týden. Vždycky někdy v budoucnu. A teď to bylo tady, taxi stojící na konci příjezdové cesty před domem. Taxametr spuštěný. Čekalo, aby ji mohlo odvézt.

V nohou ji mravenčilo, jako by se mohla zase pohybovat. Najednou byla neklidná, silně si uvědomovala svůj blížící se odchod. Nyní je podnikatelka čekající na letišti, palubní lístek v ruce, vyčkává, až bude smět nastoupit na palubu letadla. Zavazadla sbalená. Všechna odbavená. Není to zrovna cesta, po které by prahla, ale hurá do toho, ať je to za námi. Už ohlaste můj let. Pusťte mě do letadla. Dovolte mi sklopit si opěradlo, zavřít oči a čekat, až kapitán převezme velení, letadlo se vznese a bílá stopa na modré obloze bude jediným ukazatelem toho, že jsem odjela.

Kolik času uplynulo od chvíle, kdy tento den předpověděl první lékař, první test? Pět a půl měsíce, vypočítávala. Nijak mnoho času, ale nakonec možná až příliš, aby se to dalo snést. Byla profesí pedagog, ředitelka střední školy s téměř tisícovkou studentů. Měla práci, odpovědnost. Neměla čas ani sklony k nějaké rozvleklé smrti.

June si stále pamatovala, jak se toho dne vrátila do práce, listovala v kalendáři – příští měsíc maturity, pak vytváření rozvrhu, kterému nerozuměl nikdo než ona. Nakonec postupný závěr školního roku. Klasifikace. Podepsání smluv. Úklid tříd. Škola se letos musí vymalovat. V jídelně se musejí vyměnit dlaždičky. Do hudební třídy nové židle. Kontrola zámků na skříňkách a nové klíče.

„Dobrá,“ řekla si pro sebe, sama v ředitelně a dívala se na dny vyznačené v kalendáři. „Dobrá.“

Možná to dokáže. Pokud ještě přežije čtyři měsíce, možná to všechno stihne.

A tak se June nevydala na svou vysněnou dovolenou do Evropy. Neodjela, aby si skočila padákem nebo vyšplhala na vysokou horu. Pokračovala v zaměstnání, kterým postupně začínala opovrhovat, jako kdyby to, co dělala, snad mělo nějaký význam. Vyučovat studenty. Školit učitele. Vyloučit lajdáckého tělocvikáře, na kterého si poslední tři roky sbírala informace.

Na stůl jí padaly chuchvalce vlasů. Viklaly se jí zuby. Krvácela z nosu. Jednoho dne se jí bez zjevného důvodu zlomila ruka. Držela šálek kávy – a horko z nápoje náhle vylitého na koberci před jejíma bosýma nohama v sandálech bylo prvním znamením, že se děje něco divného.

„Opařila jsem si nohu,“ prohlásila a divila se otevřeným ústům sekretářek z kanceláře.

Co ji udržovalo v tempu? Co ji pohánělo, že byla schopná se každé ráno obléknout do kalhot a saka, dojet autem do školy, zaparkovat na svém místě, dělat svou nenáviděnou práci další čtyři měsíce, ačkoli by přitom nikdo na světě nezpochybnil její předčasný odchod do důchodu?

Síla vůle, usoudila. Čiré odhodlání dotáhnout svůj poslední rok a přijít si na penzi v plné výši, na všechny výhody z toho pocházející, když už věnovala třicet let svého života systému, který jen s vypětím sil vůbec snášel její přítomnost.

A hrdost. Po tak dlouhé době uvítala příležitost předvést své utrpení navenek. Chtěla, aby každý den viděli její tvář, sledovali pomalý úpadek, všímali si jemných změn, jež naznačovaly její nadcházející smrt. Její poslední gramy svaloviny. Poslední pokus dokázat jim, že nejsou jediní, kdo utrpěl újmu. Ježíš na kříži předvedl méně odhodlaný odchod než ona.

Neměla žádnou nejlepší kamarádku, které by se svěřila. Nezbyli jí žádní rodinní příslušníci, s nimiž by se podělila o své obavy. June vše oznámila v celoškolním oběžníkovém e-mailu. Měla pevnou ruku, když přejížděla myší přes ikonu ukazující tužku, která se pohybuje po žluté stránce papíru. Sestavit. Poslat všem. Žádné pozdravy. Žádné slzy. Žádné vytáčky. Bylo jí padesát osm let, a padesáti devíti se nedožije. Ale trest smrti jí nedává privilegium na ztrátu důstojnosti.

Všichni byste měli vědět, že mám neoperovatelnou rakovinu plic v posledním stadiu.

První, na co se jí lidé ptali, bylo: Kouříte? Hodit odpovědnost na June, aby měla takovou nemoc, která má jasnou příčinu, takže vás cizí lidé odsuzují, že jste si ji sami způsobili. A dokonce i když jim June řekla, že ne, že nikdy nekouřila, nikdy to ani nezkusila, ani o tom neuvažovala, měřili si ji rezervovaně. S nevěřícím výrazem. S lítostí. Samozřejmě si nemoc způsobila sama. Samozřejmě že lže. Podvádí. Je tvrdohlavá. Bláznivá.

Bylo to pokaždé tak strašidelně stejné, podobalo se to jejím předchozím debatám na toto téma jako vejce vejci, že se June nakonec vždycky smála tak dlouho a tak upřímně, až vykašlávala krev a zašpinila si halenku. Lítost pak vystřídaly zděšené pohledy a ona se vrátila do těch temných dnů, kdy jí bylo jedinou útěchou pomyšlení, že slunce zase vyjde a zapadne, léta budou plynout dál a ona nakonec zemře a svou hanbu si vezme s sebou do hrobu.

Jaká ironie, pomyslela si June. Nepoměr mezi tím, co se dá očekávat a co skutečně nastává.

Rakovina plic rychle metastázovala. Nejprve do jater, takže June získala strašidelně žlutou barvu pleti, pak do kostí – byly tak křehké, že připomínaly nejtenčí vlasové nudle předtím, než je hodíte do hrnce s vařící vodou. A teď mozek, poslední věc, kterou mohla skutečně označovat jako svou vlastní. Všude rakovina. Všechno prorostlé nádory, buňky se dělí rychleji, než je stačí paliativní radiace a chemoterapie likvidovat.

Lékař, neskutečně mladý muž s pupínky akné na bradě, jí sdělil: „Metastáze jsou značně výrazné.“

„Metastázy jsou výrazné,“ opravila ho June, protože si myslela, že by se nedočkala ani luxusu smrti, pokud by neopravila rodný jazyk někomu, kdo by zjevně měl mít rozum. „Pět měsíců.“ Naškrábal jí cosi do karty a pak složku zavřel. „Šest, když budete mít štěstí.“

Ach, jaké štěstí by June měla, kdyby získala tento čas navíc!

Nádory v mozku netlačily na nic užitečného. Alespoň zatím ne. Dnes ráno si je představovala tvarově podobné velké fazoli s maličkými oblými spodními částmi, které do zvrásnělé šedé kůry mozkové zapadají jako puzzle. Řeč se jí místy zpomalovala, ale darem mozkových metastáz bylo to, že často neslyšela vlastní hlas. Možná byla zasažená i paměť, ale možná také ne. Třeba trpí stihomamem. To byl běžný vedlejší účinek myriád různých léků, které do sebe cpala.

Krátkodobé výpadky paměti. Paralýza. Sucho v ústech. Uvolněné svěrače.

Její dech byl na hraně udušení, mělké nádechy způsobovaly hvízdavé smrtelné chroptění vycházející z hrudi. Nedokázala už bez pomoci sedět. Měla studenou kůži, konstantní teplotu přihrádky na zeleninu v lednici, a v podobné metafoře se dalo pokračovat i při porovnání hladkosti její pleti, kdysi krásné a bez chybičky, která byla nyní úplně povadlá.

V prvních dnech po oznámení diagnózy měla spoustu otázek ohledně své nadcházející smrti, ale nemohla najít nikoho, kdo by na ně odpověděl. V ordinaci lékaře bylo množství brožurek o zachování správného přístupu k životu, konzumaci makrobiotické stravy a cestě zpět k Ježíšovi, ale June nemohla najít nic, co by upřímně pojednávalo o vlastní smrti jako takové. Určitě by se daly najít nějaké informace na Internetu, ale kdyby June chtěla číst nekonečné odstavce, kde se omílaly především sebestředné úvahy autorů o nich samých, mohla sejít do čítárny a začít známkovat úkoly z tvůrčího psaní. Krom toho nedokázala překonat své dlouhodobé přesvědčení, že internet byl vymyšlen proto, aby přispěl k rychlejší retardaci všech lidských tvorů.

Před lety, kdy byla June na operaci žlučníku, mluvila s ostatními pacienty, aby zjistila, co ji čeká. Jak dlouho trvá rekonvalescence? Stojí operace za to? Vyřeší daný problém?

Tentokrát si neměla s kým promluvit. Nikoho se nemohla zeptat, jaké to bylo, když umíral.

„Pro každého je to jiné,“ řekla jí zdravotní sestra a June, ve které bylo stále dost života, aby cítila nespravedlnost své situace, odpověděla: „To je ale kravina.“

Kravina, opravdu vypustila z úst slovo kravina. Před naprosto cizí osobou.

Před pěti lety klimatizace v domě definitivně vypověděla službu a opravář, bývalý Junin žák, který byl naprosto neodpovídajícím způsobem fascinován podrobnostmi své práce, jí do nejmenšího detailu popsal, kde došlo k osudné poruše. Kondenzovaná voda způsobila zrezivění spirály. Freony tudíž unikaly a narušily systém chlazení. Hadice do venkovní jednotky zamrzla. Uvnitř domu teplota neustále stoupala, namísto aby klesala, protože ubohý termostat nechápal, proč nedochází ke chlazení. Mezitím však neustále běžel ventilátor a bez přestání se otáčel a vrčel, dokud si nespálil motor.

Příčina a následek.

A přesto, ačkoli June dokázala snadno najít pologramotného opraváře klimatizací, aby jí vysvětlil proces, díky němuž skonala její klimatizační jednotka v nejteplejším letním dni, neexistoval žádný lékařský odborník, který by jí odhalil přesné detaily lidské smrti.

Nakonec, když nadešel jeden z posledních dnů, kdy byla schopna odejít z domu bez pomoci, objevila June na nejzadnějších zaprášených policích antikvariátu knihu. Málem ji přehlédla, protože si myslela, že našla škvár vyznavačů New Age, psaný milovníkem nějakého kultu, co chodí v pyžamu. Obálka byla bílá s obrysem trojúhelníku v uzavřeném kruhu. Místo titulu idiotská slovní hříčka, bez které by se klidné obešla – Jakpak si umíráme? –, ovšem na stránkách uvnitř našla útěchu, větší, než jakou jí kdy dokázala nabídnout živá bytost.

Následující text vám poslouží jako průvodce fyzickým aktem umírání, psal doktor Ezekiel Bonner. Přestože je každý jedinec, jiný, tělo umírá vždycky stejným způsobem.

„No tedy,“ zabručela si pro sebe. Konečně našla pravdu.

Nikdo z nás není bůhvíjak výjimečný. Ani jedinečný. Možná se považujeme za individua, ale nakonec nejsme vůbec nic.

June si přinesla knihu domů, uvařila konev čaje a četla s perem v ruce, aby si na okraje textu mohla dělat poznámky. Místy se nad popisy předkládanými doktorem Bonnerem nahlas smála, protože fyzický akt těla vypovídajícího službu se nijak zvlášť nelišil od její porouchané klimatizace. Přerušený přívod kyslíku, nulové proudění krve, spálí se srdce. Mozek odchází poslední, což June potěšilo, dokud si neuvědomila, že nastane okamžik, kdy bude její tělo mrtvé, ale mozek stále živý. Bude při vědomí, bude rozumět tomu, co se kolem ní děje, ale nedokáže už nic dělat ani mluvit.

Kniha jí způsobila noční děsy, jaké ještě nikdy neměla. To, že nevěřila v posmrtný život, si nakonec vybíralo daň.

Jak dlouho přetrvá ten okamžik, kdy bude mozek stále fungovat? Minuty? Sekundy? Milisekundy? Jaký to asi je pocit být rozkročená mezi životem a smrtí? Je tam natažené lano, které bude muset přejít s roztaženýma rukama a nohy bude klást opatrně jednu před druhou? Nebo je to jako propast, do níž se zřítí?

June nikdy nepatřila k těm, kdo propadali sebelítosti, alespoň tedy ne na delší dobu. Namísto toho vždycky uvažovala o tom, co ji čeká. Milovala sepisování seznamů, odškrtávání každé pochůzky s narůstajícím pocitem úspěchu. Richard měl brzy přijít. Už ho slyšela, jak dole vaří kávu. Jeho pantofle se šouraly po schodech. Na chodbě zavržou prkna. Vrznou panty, když otevře dveře. Opatrně strčí hlavu do pokoje, zvědavost v očích bude zvětšená tlustými skly brýlí.

Ona měla oči vždycky otevřené. Morfin nad ránem přestával působit. Bolest připomínala tisíce jehliček, které ji bodaly do kůže a pak se každou vteřinou zavrtávaly hlouběji a hlouběji do kostí. Ležela v posteli a čekala na Richarda, čekala na injekci. Podívá se na něj, jak stojí u dveří, jeho váhavost bude hmatatelná, bude působit jako třetí osoba v místnosti. Nepodívá se jí do obličeje, ale na hrudník, bude čekat na namáhavé zvednutí a pokles.

A ona nějak přinutí vzduch, aby ještě vstoupil do jejích stažených plic. Richard vydechne, když se June nadechne. Vstoupí do pokoje a popřeje jí dobré ráno. Injekce přijde jako první, bodnutí jehly si téměř nevšimne, podstatné je, že jí dopraví morfin do krevního oběhu. Vymění katetr. Namočí v koupelně žínku a otře jí slinu z úst, zatímco ona bude čekat, až droga odnese neustále hlodajícího červa bolesti. Richard bude přehlížet pachy, čpící smrt. Monotónním drnčivým hlasem jí odvypráví své plány na daný den: opravit okap, zamést příjezdovou cestu, natřít lišty v předsíni. Pak pozornost obrátí k jejímu dni: Máš dnes ráno hlad? Chceš jít na chvilku ven? Chceš se dívat na televizi? Mám ti přečíst noviny?

I dnes jako vždy všechny tyto věci udělal, položil jí veškeré otázky a June si odškrtla každý bod ve svém imaginárním seznamu, na nabízené jídlo a na výlet ven zavrtěla hlavou. Požádala ho o přečtení místních novin. Chce, aby byl s ní, nelogicky, po tak dlouhé době, kdy toužila, aby od ní byl co nejdál.

Richard otevře noviny, odkašle si a pustí se do čtení: „Dnes odpoledne kolem třetí v našem okolí očekáváme náhlou změnu počasí.“

Jeho hlas se usadí do tichého hučení a June se zmocní provinilá znalost toho, co den skutečně přinese. Je to tajemství, které jí připomíná první dny jejich manželství. Oba byli dětmi vzešlými ze spojení bez lásky, rodiče se navzájem nenáviděli, ale přesto nemohli jeden bez druhého ve světě přežít, přežívali jen v tom svém příšerném světě, který si vytvořili. June a Richard si ve své mladickém zápalu slíbili, že nikdy nebudou jako jejich rodiče. Vždycky si budou říkat pravdu. Bez ohledu na to, jak bude složitá, nezůstane mezi nimi nic nevyřčeno.

Jak ta fasáda nakonec praskla? Byla to June, kdo poprvé lhal? Zatemnění přicházelo po kapkách. Ošklivá košile, kterou Richard miloval, o níž prohlásila, že se zničila při praní. „Zapomenutá“ večeře s přáteli, na kterou nechtěla jít. Jednou June náhodou upustila na podlahu celé kuře, a přesto ho strčila do hrnce a připravila k večeři. Sledovala ten večer Richarda, jak se mu pohybují čelisti jako nějaký stroj, a pocítila jistou satisfakci, že ví to, co on ne.

Dělal jí Richard také podobné věci? Nastaly u jídelního stolu okamžiky, kdy na ni zíral a vychutnával si vědomí svých zločinů? Došlo někdy k tomu, že se s ní v noci v této posteli miloval, oči zavřené v předstírané extázi, ovšem nemyslel na June, ale na jiné?

„Školská rada se rozhodla obnovit smlouvu s firmou Davis Janitorial na údržbu jak základní, tak střední školy,“ pokračoval Richard.

Když jí před časem začal předčítat, June se v duchu vysmívala prostičkým článkům z Harris Tribune určeným dvanácti tisícům obyvatel jejich malého městečka. V poslední době články získaly na důležitosti jako skutečné zprávy – OBNOVENÁ SMLOUVA NA ÚDRŽBU! NOVÁ LAVIČKA V PARKU V CENTRU! – a June se přistihla, že přemýšlí o všech hloupých historkách, kdy lidé vyprávěli o svých zážitcích těsně před smrtí. Vždycky tam byl tunel, světlo vzadu nahoře a oni se rozhodli jít buď k němu, nebo od něj. June nyní viděla, že je to vlastně trychtýř – zužování života, zjednodušování příběhu tak prostého, jako je to, co se na základní škole ten týden podává k obědu, který nabírá nekonečné důležitosti.

„Cože?“ Richard se na ni díval s očekáváním. „Cos říkala?“

Zavrtěla hlavou. Opravdu promluvila? Nemohla si vzpomenout, kdy se naposled podílela na skutečném rozhovoru přesahujícím její zavrčení s významem ano a ne. June dokázala mluvit, ale slova jí obvykle uvízla v krku. Otázky jí tam uvízly – věci, na které se ho potřebovala zeptat. Vždycky si říkala: Zítra. Zeptám se ho zítra. Byla Scarlett O’Harovou mezi umírajícími ředitelkami středních škol. Jenže teď už není žádné zítra. Bude se ho muset zeptat hned, jinak umře, aniž se to dozví.

„Firma Harris Motors požádala o výjimku v boční odchylce stavby domu, aby mohla rozšířit svou prodejnu s ojetými vozy. Ti, kteří si přejí vyjádřit se buď pro, nebo proti, mohou…“

Měl košili zapnutou až nahoru, tuhý límeček se mu zarýval do krku. Tuto přetvářku si osvojil ve vězení. Sešpulené rty, tvrdý pohled – to bylo všechno jeho, vyčarované v průběhu řízení před konáním soudu, kdy si June uvědomila se šokujícím pocitem něčeho povědomého, že bez ohledu na všechny své pokusy se stali tím jediným, čím nikdy od začátku být nechtěli: dvěma lidmi polapenými v manželství bez lásky, v chladném spojení. Lhali si navzájem, den aspoň rychle utekl, a následujícího jitra se probudili a zjistili, že se před nimi rozkládá celý nový den potenciálních lží a opomenutí.

Vzpomněla si, jak se rozhlédla ve vězení v místnosti pro návštěvy; viděla ostatní vězně s tuhými límečky modrých košil upnutých úhledně ke krku a napadlo ji: Konečně sis našel způsob, jak zapadnout.

Protože Richard nikdy vlastně nikam nezapadl. Zpočátku to byla jedna z věcí, které na něm milovala. Přátelé si dělali legraci z jeho nedostatku mužných výkonů. Byl nenasytný čtenář, sport nemohl vystát a měl sklon zaujímat opačné politické názory, jen aby si zahrál na ďáblova advokáta. Nijak ideální host na večírky, ale pro June dokonalý muž. Dokonalý partner. Dokonalý manžel.

Než se dozvěděla svou diagnózu, nikdy Richarda ve vězení nenavštívila, ani jedinkrát za jednadvacet let, kdy byl pryč. June se nebála, že by přišla o svou nenávist, kterou k němu cítila. Ta byla pevně zakořeněná přímo v její hrudi jako rakovina, která v ní bujela. Nejvíc ji děsil strach ze slabosti, že se zhroutí v jeho přítomnosti. Nepotřebovala doktora Bonnera, aby jí vysvětlil, že láska a nenávist existují na stejné platformě. Nepotřebovala ho, aby jí vysvětlil, že její pouto k Richardu Connorovi je zároveň tím nejlepším i nejhorším, co ji kdy potkalo.

Tudíž nejhorším dnem v životě June Connorové byl den, kdy jela autem do vězení, nikoli den, kdy u ní byla diagnostikována rakovina v posledním stadiu. Třásly se jí ruce. Po tvářích se jí koulely slzy. Stála za dveřmi do místnosti pro návštěvy a dovolila, aby se jí zmocnil strach; představovala si všechny ty strašlivé věci, které by mohly způsobit, že by se před ním sesypala.

Představa doteku jeho rtů, když ji líbal na krk. Chvíle, kdy přicházela domů ze školy vyčerpaná a rozzlobená a on jí vzal bradu do dlaně a přitiskl jí rty na čelo – a hned bylo všechno lepší. Vášnivé noci, kdy ležel za ní a rukama ji dostával do stavu šílené rozkoše. Dokonce i během desetiletí odděleného života, kdy ho stejnou měrou milovala i nenáviděla, zjišťovala, že představa jeho těla vedle jejího jí stále dokáže přivodit nevítaný chtíč.

Nikdy nedovíral zásuvky nebo dveře skříní. Nikdy si po příchodu z práce neukládal klíče na stejné místo, takže každé ráno chodil do školy pozdě, protože je nemohl najít. Krkal a pšoukal a občas plival na chodník. Sundával si každý večer ponožky u postele a nechával je tam ležet, aby je zvedla. Neexistoval jediný kus oděvu, o němž by věděl, jak ho složit. Trpěl jakousi formou domácí slepoty, takže neviděl, že se musí otřít prach z nábytku, vyluxovat koberce, či umýt nádobí.

Zradil ji. Zradil všechno v jejich životě.

Tento poslední bod byl jediným důvodem, proč byla June schopná projít dveřmi pro návštěvy, podrobit se osobní prohlídce, projít detektorem kovu, nechat si drze prohrábnout kabelku. Pach vězení byl fackou do obličeje, stejně jako vědomí, že pět tisíc dospělých mužů v tomhle zoufalém místě žije, kálí a dýchá stejný vzduch.

S čím si dělala takové starosti – krčila nos, ruka se jí zvedla k ústům –, že nakonec dostala rakovinu plic?

A pak se ukázal Richard, šoural se jako stařec, ale pořád si byl podobný. Schýlená ramena, protože byl vysoký, ale nikdy na to nebyl hrdý. Šedé vlasy. Šedá pleť. Toho dne se ráno řízl při holení. Měl ještě na krku přilepený kousek toaletního papíru. Silné brýle v černých obroučkách jí připomněly brýle, které na sobě měl, když se poprvé setkali před školní knihovnou, před těmi dlouhými lety. Chodil s ní na dvoje stejné přednášky. Pocházel z malého města. Chtěl učit angličtinu. Chtěl, aby se děti učily s nadšením. Chtěl vzít June hned ten večer do kina a pak si o tom povídat. Chtěl ji držet za ruku a vyprávět jí o budoucnosti, která je spolu čeká.

Ve starci, který seděl naproti ní u plechového stolku, z této vzrušené dychtivosti už nic nezbylo.

„Umírám,“ oznámila mu.

A on jen přikývl, rty se mu sešpulily jakýmsi uspokojením nad sebou samým, jako by o June věděl všechno dřív, než to vůbec vyslovila.

June se naježila, ale jen uvnitř. Chápala, že Richard o ní vždycky všechno věděl. Možná ne o kuřeti, které spadlo na zem, ošklivé košili, kterou s radostí odeslala na městskou skládku, ale dokázal jí vidět do duše. Věděl, že její největší obavou je zemřít sama. Věděl, co potřebuje slyšet, aby tento přesun proběhl hladce. A především věděl, jak věci zaonačit, aby věřila jeho lžím, bez ohledu na to, jak chabé byly důkazy, bez ohledu na to, jak nelogické byly argumenty.

„Jsem dobrý člověk,“ opakoval jí neustále. Před soudem. Po soudu. V dopisech. V telefonu. „Ty to víš, June. Navzdory tomu všemu jsem dobrý člověk.“

Jako by na tom ještě záleželo. Jako by měla na vybranou.

Tajemství, které ji děsilo nejvíce, bylo to, že v hloubi duše chtěla část jejího já věřit, že je pořád dobrý. Že mu na ní záleží, přestože nenávist v jeho očích byla tak zřetelná, že se musela často odvrátit. Dokázala vyrvat pravdu ze zaťatých čelistí nejstarších studentů na dvacet kroků, ale její manžel, muž s nímž sdílela lože, zplodila dítě, vybudovala život, pro ni zůstával záhadou.

June se nyní odvrátila, dívala se z okna. Bylo zapotřebí vyprat závěsy. Zplihle visely na okně jako trucovité dítě. Její dlaně si stále pamatovaly ten tuhý materiál, když závěsy šila a dělala sklady; a v duchu viděla i obraz obchodu s látkami, kde damašek koupila. Grace bylo tehdy osm nebo devět. Pobíhala po obchodě sem a tam mezi štůčky látky a ječela, až to June nakonec vzdala a rychle koupila látku, která se jí nijak zvlášť nelíbila, hlavně aby dostala zlobivé dítě pryč.

A pak se dostavilo příšerné vědomí, že s ní bude zlobivé dítě v autě, přijede s ní domů a bude celou cestu vřískat. Před obchodem seděla June v rozpáleném autě a vybavovala si příběhy matek, které náhodou nechaly své děti v autě bez dozoru a zavřely je tam. Dětem se uvařil mozek. Zemřely příšernou bolestnou smrtí.

June tehdy v autě zavřela oči a v duchu se vrátila do chladného obchodu s látkami. Viděla se, jak pomalu prochází uličkami, dotýká se látky, nevšímá si cen a vybírá metry damašku a hedvábí. Nikde nikdo neječí. Netikají hodiny. Nemusí nikde být. Může si jen prostě udělat radost.

A pak oči otevřela, protože Grace ze své sedačky kopla do jejího opěradla. June se málem netrefila klíčkem do zapalování. Roztřásla se ještě víc, když mačkala pár tlačítek, aby se do auta dostal studený vzduch, a srdce se jí málem zastavilo, když si zahanbeně uvědomila, že jí takovou hrůzu nepřivodila myšlenka zabít své dítě, ale pomyšlení na následky. Jakou tragédii by způsobila. Truchlící matka. Tak smutný příběh. Varovný. A pak zašeptala, ale stále zřetelně: Jak mohla…

Každá matka někdy zažije podobný pocit. June v tom okamžiku nenávisti nebyla sama, zaplavila ji touha po svobodném životě a udržela se v ní celou cestu, co ji Grace kopala do sedačky.

Mohla bych zkrátka jen odejít, pomyslela si June. Nebo to skutečně vyslovila? Opravdu Grace řekla, že by bez ní mohla šťastně žít?

Možná ano, ale bylo to podobné jako s Richardem. Tyto okamžiky čiré nenávisti pocházely z delších a intenzivnějších okamžiků prožité lásky. Když June poprvé držela maličkou Grace v náručí. Když jí poprvé ukázala, jak navléct jehlu, upéct koláčky, ozdobit dort. Gracein první den ve školce. Její první hvězdička. Její první důtka.

Grace.

June se vzpamatovala. Byla ve své zatuchlé ložnici a ve svém těle téměř cítila, že padá. Uvědomila si lechtání na hrudi, bušení srdce; ohavné kostnaté klouby Smrtky už klepaly na dveře. Podívala se za umouněné závěsy. Okna byla špinavá. Vnější svět byl umazaný šmouhami. Možná měla Richardovi dovolit, aby ji vzal ven. Mohla sedět na zahradě. Mohla poslouchat, jak zpívají ptáci. Poslední den. Poslední paprsek slunce na tváři. Poslední dotyk pokrývek na nohou. Poslední česání vlasů. Poslední výdech z plic. Poslední pohled na Richarda, na dům, který společně koupili, místo, kde vychovali a ztratili své dítě. Vězeňská cela, v níž ji zanechal, když odešel bydlet do té své.

„‚Do domu na Taylor Drive se někdo ve čtvrtek pozdě večer vloupal. Obyvatelé nebyli doma. Byl ukraden zlatý náhrdelník, televize a hotovost, kterou nechali v zásuvce v kuchyni…‘“

Moc ráda šila, a než se jí život obrátil vzhůru nohama, než do něj pronikli detektivové a právníci, než porota vynesla rozsudek, June uvažovala o šití jako o metafoře své existence. June byla manželka a matka. Stehovala k sobě vztah mezi svým manželem a dítětem. Ona byla tou silou, která je dala dohromady. Silou, která je držela na svém místě.

Opravdu ona?

Za celá ta léta si June myslela, že je jehlou probodávající dva oddělené kusy látky a vytvářející ze dvou samostatných polovin celek, ale náhle, poslední den svého života, si uvědomila, že byla jen nití. Dokonce ani nijak pevnou nití, ale pouze uzlíkem na konci – nikoli přední částí prorážející cestu, ale ukotvením, které vše drží na místě a bezmocně sleduje, jak někdo jiný – něco jiného – sešívá k sobě záplaty jejich životů.

Proč ustrnula u těchto myšlenek? Chtěla vzpomínat na dobré časy s Grace, na dovolené, školní výlety, záznamy do čtenářského deníku, které spolu dělaly, hovory, které vedly pozdě v noci. June povídala Grace všechno, co matky obvykle dcerám říkají: Seď s nohama u sebe. Vždycky si dávej pozor, co se děje kolem tebe. Sex by sis měla vyhradit pro výjimečného muže. Nedovol nikomu, aby tě přiměl myslet si o sobě samé, že jsi jiná než dobrá a spravedlivá. Existovalo tolik chyb, jichž se dopustila Junina vlastní matka. June vychovávala dceru zcela jinak, zapřísáhla se, že se nedopustí stejných chyb. A nedopustila. Při bohu všemohoucím, nedopustila.

Udělala jiné, nové.

My jsme ho tak nevychovávali, lamentovaly matky na třídních schůzkách a June si myslívala: Jistěže ano. Co si myslíte, že se stane s klukem, který všechno dostane a o nic se nemusí snažit?

V duchu jim dávala vinu – nebo možná ani ne vždycky jen v duchu. Dost často přicházely do školy stížnosti od nějakého rodiče, kterému připadala arogantní. Příliš kritická. June si ani neuvědomovala, jak arogantně působí, dokud nezahlédla svůj vlastní úsměšek ve tvářích jiných, kteří se na ni ušklíbali na začátku porady projednávající Graceiny problémy. Oči učitelů byly tvrdé a nesmlouvavé. June se málem udusila slovy. My jsme ji tak nevychovali a kyselou žlučí, kterou cítila v krku.

Jak tedy Grace vychovali? Jaká měla být? Princezna, odpověděl by Richard. Dokonalá princezna, která miluje svého tatínka.

Jenže jak moc ji skutečně miloval on?

To byla otázka, na kterou potřebovala najít odpověď. To bylo doslova – skutečně to myslela doslova – poslední, co jí vrtalo hlavou.

Richard vycítil změnu v jejím výrazu. Díval se na ni přes noviny. „Co se děje?“

June mozek napověděl, aby pohnula ústy. Cítila, jak to dělá – oddělila rty od sebe, u koutků se jí přilepovaly –, nevyšla z ní však žádná slova.

„Chceš trochu vody?“

Přikývla, protože se na nic jiného nezmohla. Richard odešel. Zvrátila hlavu dozadu a dívala se na zavřené dveře skříně. Na nejvyšší poličce byly milostné dopisy. Krabice od bot byla stará, zaprášená. Až June umře, Richard bude procházet její věci. Najde ty dopisy. Bude ji považovat za idiota, že si je nechala? Bude si myslet, že se kvůli němu trápila, zatímco byl pryč?

Opravdu se trápila. Všechno v jejím nitru ji bolelo. Plakala a kvílela, ale ne kvůli němu, ale kvůli jeho obrazu. Kvůli obrazu jich dvou pospolu.

June odvrátila hlavu. Polštář jí připadal na tváři hrubý. Vlasy se jí lepily k vlhké kůži. Zavřela oči a myslela na Graceinu hedvábnou hřívu vlasů. Tak černých, až byly téměř modré. Její zneklidňující hluboké zelené oči, které uměly pronikat přímo do duše.

„Už nám téměř došly ohýbací brčka,“ prohlásil Richard a držel sklenici nízko, aby mohla cucat vodu. „Musím pak zajít do obchodu.“

Polkla a měla dojem, že se jí hrdlem prodírá kámen.

„Je ti jedno, jestli tam zajdu před obědem nebo po obědě?“

June se podařilo zavrtět hlavou. Dýchání, které bylo obvykle náročné, se náhle stalo mnohem obtížnějším. Slyšela jiný tón, když jí vzduch vycházel hvízdavě ze rtů. Celé tělo měla otupělé, ale nikoli po morfinu. Měla dojem, jako by jí chodidla vyklouzla z tlustých vlněných ponožek.

Richard postavil skleničku na noční stolek. Z brčka steklo trochu vody, on ji utřel a pak se znovu posadil k novinám.

Mohla napsat knihu pro manželky, které chtěly, aby jim manželé víc pomáhali v domácnosti. Tady je mé tajemství, dámy: jednadvacet let ve věznici s maximální ostrahou! Richard vařil a uklízel. Pral. Někdy přinesl teplé hromady povlečení přímo ze sušičky, díval se s June na televizi a přitom skládal prostěradla do dokonalých čtverců.

June znovu zavřela oči. Milovala skládání Graceiných oblečků. Maličká trička. Sukýnky s kytičkami a krajkami. A pak Grace vyrostla a růžové halenky s volánky se zasunuly do hlubin skříně. Jaké to bylo ten první den, kdy přišla Grace k snídani celá v černém? June se chtěla Richarda zeptat, protože tam seděl také, s nosem vraženým do novin. Pokud si vzpomínala, jen na June tehdy pohlédl a obrátil oči v sloup.

Ona měla zatím srdce až v krku. Junin vnitřní systém Grace ihned zaškatulkoval tam, kam June škatulkovala černě oblečené rebelky, které vídala u sebe v ředitelně: feťačky, lehké holky, do roka otěhotní. A už se jí hlavou honilo, kolik papírů bude muset vyplnit, až si předvolá dotyčnou dívenku do ředitelny a slušně ji přinutí, aby ze školy odešla.

June vždycky nad podobnými dětmi jen mávala rukou jako nad postiženými, na půl cesty mezi mladistvými delikventy a dospělými zločinci. Ať si s nimi dříve či později poradí soudní systém. Vymetala je ze své školy, stejně jako vymetala špínu z podlahy. V koutku duše je považovala za dětičky, které to zkrátka mají dědičné – nezdědily ovšem to, co studenti Harvardu nebo Yale, ale zdědily špatné návyky. Šly ve stopách svých starších drogově závislých sourozenců, otců-kriminálníků, matek-alkoholiček.

Jenže je to jiné, když zkažené jablko, zbloudilé dítě, pochází z vašeho lůna. Každé dítě má záchvaty vzteku. Tak se naučí poznat své hranice. Každé dítě dělá chyby. Tak se naučí být lepší člověk. Kolik výmluv vytanulo June na mysli pokaždé, když Grace nepřišla domů včas nebo přinesla poznámku? Kolikrát June přehlížela Graceiny lži a výmluvy?

Junina babička byla žena oddaná axiomům o jablkách a stromech. Když bylo dítě přistiženo při lži nebo při spáchání přestupku, vždycky říkávala: „Krev se nezapře.“

Takže tohle se přihodilo Grace? Opravdu se v ní nakonec nezapřela Junina špatná krev? Určitě se to teď v June také projevovalo. Myslela na chuchvalec červeného hlenu, který před šesti měsíci vyplivla do kuchyňského dřezu. Naprosto ho ignorovala, pak znovu a znovu, dokud neměla při dýchání tak velké bolesti, že se nakonec přinutila jít k lékaři.

Velká část Junina života byla v jejích vzpomínkách poznamenána krví! Rozbitý nos ve věku sedmi let díky bratranci, který ji příliš prudce strčil z klouzačky. Ve třinácti stála s matkou v koupelně u umyvadla a učila se, jak si přeprat kalhotky. Tmavá skvrna prosakující čalouněním sedačky v autě, když poprvé potratila. Každý měsíc rudé chuchvalce v míse záchodu, krev napovídající, že se jí zase nepodařilo počít dítě.

Pak zázrakem porod. Grace, celá od krve, křičící. Později to byly odřené lokty a kolena. A nakonec závěrečný čin, krev smíšená s vodou přetékající přes okraj vany, zbarvující předložku a dlaždičky karmínovým odstínem. Kohoutek byl stále otevřený, pomalý proud připomínající sirup ze sklenice. Grace byla nahá, ponořená v ledové studené vodě. Ruce měla rozhozené, jako by zesměšňovala ukřižování, zápěstí pořezaná, až jí byly vidět šlachy a maso.

Našel ji Richard.

June byla dole a šila, když zaslechla, jak Richard klepe na dveře Graceina pokoje, aby jí popřál dobrou noc. Grace byla rozčilená, protože její debatní kroužek prohrál v soutěži, z níž mohl postoupit do oblastního finále. Debatní klub byl poslední baštou Graceina starého života, jediným náznakem, že jim dítě oblečené v černém, nahrbené u večeře, ještě náleží.

Richard patřil k poradcům debatního kroužku, pomáhal jejich týmu od chvíle, co se do něj Grace zapojila ještě na druhém stupni základní školy. Ideální činnost pro ty dva lidi, kteří milovali hádky a dohady. I on byl smutný, že prohráli, a špatně to zakrýval předstíranou rozjařeností, když zaklepal – nejdřív zlehka, pak energicky – na Graceiny dveře.

„Tak jo, Grácie graciézní! Už se nebudem litovat. Překonáme to!“ Ozvalo se hlasitější zaklepání, pak zapraskala podlaha, jak zamířil ke koupelně. Znovu klepání, volání. Richard si něco pro sebe zabručel a sáhl na kliku. June slyšela, jak dveře zavrzaly, a pak se Richard rozkřičel.

Ten zvuk byl zároveň nelidský a brutálně lidský; řev, který vydávají jen smrtelně ranění. June ten jekot tak šokoval, že jí sklouzla ruka a zabodla si jehlu hluboko do bříška palce. Vůbec si neuvědomovala bolest, až za několik dní, když vybírala šaty, v nichž bude Grace pohřbená. Rána byla tmavá, téměř černá, jako by si June ušpinila palec inkoustovým perem.

Grace použila břitvu, památku z holicí soupravy, která patřila Juninu otci. June na ni úplně zapomněla, dokud ji neviděla ležet na podlaze těsně pod ochablou rukou své dcery. Grace nezanechala žádný dopis. Nenašly se ani ukryté deníky nebo zápisky, v nichž by byl někdo z její smrti obviněn nebo kde by se objasnila příčina.

Policie chtěla vědět, jestli Grace v poslední době vykazovala známky deprese. Brala někdy drogy? Byla uzavřená? Tajnůstkářská? Zjevně existoval seznam příčin, díky nimž bylo možno označit případ za sebevraždu, a detektivové kladli pouze otázky, které jim pomohly jednotlivá políčka odškrtat. June si všimla v jejich přístupu jisté samolibosti, únavy v jejich očích. Často podobnou únavu vídala v zrcadle, když se vracela ze školy. Další problémový puberťák. Další starost, jíž je třeba se zabývat. Chtěli případ orazítkovat jako vyřešený a založit ho, aby se mohli přesunout k dalšímu.

Vymést špínu před práh.

June se nechtěla přesunout. Nemohla se přesunout. Pronásledovala nejlepší Graceinu kamarádku Danielle, dokud Martha, její matka, June přísně nepřikázala, aby ji nechala na pokoji. June se nedala tak snadno odradit. Předvolala si Graceiny ostatní kamarádky do ředitelny a požadovala, aby jí vylíčily každičký detail dceřina života. Proměnila se v tyrana a pálila varovné výstřely na každého, kdo si jí troufl odporovat.

Studovala smrt své dcery, stejně jako studovala vysokou školu, takže na konci mohla June klidně napsat o Graceině sebevraždě disertaci. Věděla, že si nejprve prořízla levé zápěstí, že na něm měla dvě stopy po váhavých pokusech, než břitva skutečně prořízla kůži. Věděla, že řez na pravém zápěstí byl mělký, ostří totiž poškodilo nerv, takže se jí zkroutily některé prsty na levé ruce. Z pitevní zprávy věděla, že dceřina stehenní kost na sobě stále měla tmavou linku zacelené fraktury, kterou utrpěla, když spadla před deseti lety z prolézačky. Játra měla normální velikost i texturu. Tvorba šípových švů odpovídala uvedenému věku patnácti let. V močovém měchýři měla 250 ml moči a obsah žaludku vykazoval jistý stupeň strávení popcornu, který June stále ještě cítila z kuchyně, když běžela nahoru, kde dceru našla.

Plíce, ledviny, žlučník a slinivka byly všechny v normálu. Změřili jí kosti, vše zanesli do tabulek. Zvážili mozek. Všechno vypadalo normálně. Všechno bylo v předvídatelných mezích. Srdce, alespoň podle doktora provádějícího pitvu, nebylo ničím pozoruhodné.

Jak je to možné? vrtalo June hlavou. Jak může milovaná patnáctiletá holčička, dítě, které June nosila pod srdcem a přivedla na svět s takovým příslibem, jak může mít nepozoruhodné srdce?

„Co se děje?“ zeptal se Richard a podíval se na ni přes okraj novin. „Nějak si teď pořád cosi mumláš.“

Z jeho výrazu nedokázala poznat, zda je rozzlobený nebo má obavy. Ví, že dnes nadešel ten den? Je připraven se s tím vyrovnat?

Richard býval vždycky netrpělivý. Jednadvacet let v cele dva a půl krát tři metry z něj trochu netrpělivosti vyhnaly. Naučil se uklidnit své neustále poťukávající ruce, zarazit šoupání nohama. Nyní dokázal sedět celé hodiny bez hnutí a dívat se na zeď, zatímco June spala. Věděla, že naslouchá jejímu namáhavému bolestnému dýchání, tomu, jak do ní proudí život a zase uniká. Někdy si myslela, že si to třeba vychutnává, ten slyšitelný důkaz jejího utrpení. Neusmíval se náhodou, když jí utíral nos? Nezablýskly se mu mezi rty zuby, zatímco jí jemně mydlil a omýval podpaží a intimní partie?

Před několika týdny, když mohla ještě sedět a sama jíst, když mohla mluvit, aniž lapala po dechu a chrčivě kašlala, ho požádala, aby její život ukončil. Injekce morfinu předepsané lékařem vypadaly jako lákavá pozvánka ke snadnému konci, ale Richard tu myšlenku zavrhl. „Možná jsem leccos,“ prohlásil rozhořčeně, „ale vrah nejsem.“

Došlo k jisté disputaci, ale nikoli k hádce, protože June nic neřekla. Richard jí četl myšlenky stejně snadno jako knihu.

Před nějakými dvaceti lety ji totiž málem zabil. Proč ho tedy svědomí nyní brzdí?

„Pořád umíš být taková potvora,“ povzdechl si a odhodil ručník, který právě skládal. Neviděla ho několik hodin, a když pak přišel nahoru s tácem s polévkou, předstírali, že se nic nestalo. Složil zbytek ručníků se rty sevřenými do tenké čárky a June, chvíli při vědomí, chvíli ne, sledovala, jak se mu mění obličej, jako by se na něj dívala barevným kaleidoskopem: rudé trojúhelníky vzteku se měnily v tmavé černé čtverce.

Už z něj byl stařec; její manžel, muž, s nímž se nikdy neobtěžovala se rozvést, protože takový čin by byl jen dalším důvodem, aby se v novinách objevilo její jméno vedle jeho. Richardovi bylo šedesát tři let. Neměl penzi. Ani pojištění. Ani šanci na výnosnou práci. Stát to označoval termínem „soucitná podmínka“, ačkoli June spíš tipovala, že správci věznice jsou rádi, že se zbavili starého muže s nákladnými nároky na lékařské ošetření. Pro Richarda byla June jedinou záchranou, jediným způsobem, jak prožít zbytek života v relativním pohodlí.

A ona nezemře sama bez pomoci ve studeném nemocničním pokoji, kde pípání přístroje bude jediným náznakem, že by někdo měl zavolat pohřební službu.

A tak muž, který ji připravil o dobrou pověst, celoživotní přátele, pohodlí ve vysokém věku, bude svědkem její bolestivé smrti. A pak si urve odměnu za tu poslední věc, to poslední, co mu nemohli vzít: výhody její takzvané definitivy, za práci ve státním školském systému.

June se musela zachechtat. Dva ptáčci u jedné žížaly. Školský úřad okresu Harris bude vyplácet jednou měsíčně šek Richardu Connorovi jménem June Connorové. Jedenkrát měsíčně se jim bude připomínat, co June provedli, a jedenkrát měsíčně si připomene Richard, co jí provedl on.

A nejen jí – celé škole. Společnosti. Grace. Ubohé Danielle Parsonové, která podle posledních zpráv, co se June donesly, dělala prostitutku, aby měla peníze na svou závislost na heroinu.

June uslyšela hlasité zaklepání a několik vteřin jí trvalo, než si uvědomila, že ten zvuk nevytvořily její vzpomínky, že není zvukem, který slyší jen ona. Byla to Martha Parsonová, která bušila na dveře. Bušila tak silně, že si odřela ruce. June to pak viděla v televizi. Martha si zvedla ruku k hrudi, dlaň stále zaťatou v pěst, když mluvila o netvorovi v jejich středu.

Grace ještě nebyla ani měsíc po smrti a policie se vrátila. Tentokrát přišli zatknout Richarda.

Kdykoli June slyšela, že dítě nepříznivě vypovídalo proti dospělému, vždycky byla její výchozí reakce nevěřícnost. Nemohla si vyčítat, že to opět udělala. Ještě neuplynula dlouhá doba od soudů s McMartinem. Falešné obvinění ze zneužívání dětí a satanských sexuálních rituálů se stále školami šířilo jako voda pískem. V okresu Kern. Ve Fells Acres. Escoala Base. V Bronxu Pět. Jaký div, že rodiče nebalili své děti do celofánu, než je poslali do světa.

Pak vystoupily další dívky, aby si užily svých pět minut slávy: Allison Molitarová, Denise Rimesová, Candy Davidsonová. S každou další byla obvinění méně uvěřitelná. Felace ve společenské místnosti ve škole. Petting v knihovně. Dovolil jim dívat se na „dospělé“ filmy. Dával jim alkohol a fotil je v obscénních polohách.

June tyto bývalé Graceiny kamarádky okamžitě označkovala jako lhářky. Znechuceně vzpomínala na to, že tyto dívky mívala u sebe doma, vozila je do obchodního centra a do kina a hostila je u svého jídelního stolu. June prohledala dům, auto, obě Richardovy pracovny – domácí i školní. Nenašla žádné fotografie. Jediným alkoholem doma byla láhev vína, která trčela vzadu v lednici od Juniných narozenin. Zátka byla zaražená do hrdla. Vytáhla ji a octový pach jí zvedl žaludek.

Pokud June Connorová měla o něčem velké znalosti, pak to byly dospívající dívky. Polovinu dne ve škole strávila urovnáváním sporů typu „ona řekla“, když jedna dívka zneužila narážek a klípků, aby zlikvidovala druhou. Věděla, jakých nenávistných a odporných věcí jsou schopné. Lhaní byl jejich způsob života. Vytvářely drama, jen aby uvítaly to, co z něj pošlo. Byly manipulovatelné. Snadno ovlivnitelné. Byla to opovrženíhodná příšerná stvoření.

To všechno pověděla detektivům, novinářům, ženám, které ji zastavovaly v obchodě. Každý, kdo se v průběhu té doby potkal s June Connorovou, dočkal se od ní stejné písničky: Já ty holky znám, všechny lžou, aby byly středem pozornosti.

Pokud šlo o Richarda, byl pobouřený. Učení představovalo jeho život. Měl dokonalou pověst, patřil k učitelům, které studenti milovali, protože je provokoval na každé úrovni, každičký den. Byl oddaný vzdělávání, chtěl pomáhat dětem dosáhnout něčeho vyššího než průměrnosti. V předchozím roce odešli čtyři jeho studenti na plné stipendium do nejlepších škol jako Harvard nebo Yale. Dvakrát byl zvolen učitelem roku svého okresu. Každé léto se za ním stavovali bývalí studenti, aby mu poděkovali, že je nutil pracovat pilněji, než dokázali kdy předtím. Lékaři, právníci, politici – ti všichni se někdy ocitli na některé Richardově hodině angličtiny a on nedělal nic víc, než že je připravoval na jejich příkladnou životní dráhu.

První týden byl celý rozmazaný – hovory s právníky, návštěvy kanceláře, kde se skládaly kauce v části města, o které neměla June ani tušení. Tento typ života měl svůj zcela odlišný jazyk, latinu, na niž jim jejich vzdělání v angličtině nestačilo: ex officio, locus delicti, cui bono. Právníci celé noci nespali a studovali zákoníky, případy, hledali precedenty, které však při předložení jinému právníkovi byly v prvních několika vteřinách schůzky rozmetány. A přesto se vraceli každou noc ke knihám, studovali, připravovali se, hájili.

Neexistuje pevnější pouto než pouto vzájemné perzekuce. Byli to June a Richard proti všem ostatním. Jen June a Richard znali pravdu. Jen June a Richard společně bojovali s tímto šílenstvím. Co jsou ty holky zač? Jak si to můžou dovolit? K čertu s nimi!

June často poučovala Grace o zodpovědnosti. Grace byla jako většina dětí velký podvraceč. V jejím podání se jí dařilo přenášet vinu, jakkoli nenápadně, na ostatní. Když se opozdila s úkolem, znamenalo to, že instrukce učitele nebyly jasné. Když ji June přistihla, jak se plíží ven uprostřed noci, bylo to proto, že ji kamarádky přemlouvaly, aby se zapojila do party.

„Co je pravděpodobnější?“ ptala se June. „Že je každý člověk na světě proti tobě, chce z tebe udělat blázna, nebo že se blamuješ sama?“

Jenže tohle bylo jiné. June pociťovala oprávněnost svého jednání. Dívky jedna po druhé odpadaly, jejich obvinění byla zametena pod koberec pro nedostatek důkazů. Rodiče se vymlouvali – dívky nelhaly, ale veřejný tlak byl na ně příliš. Chtěly být populární, ale takovou popularitu nečekaly. Všechny odmítly vypovídat – až na jednu. Danielle Parsonovou, Graceinu nejlepší kamarádku. Tu, která Richarda očernila jako první.

Žalobce, který neskutečně ztratil tvář, když se mu pod rukama rozpadla valná část případu, by nejraději požadoval trest smrti, kdyby to bylo možné. Namísto toho obvinil Richarda snad ze všeho, u čeho byla alespoň vzdálená souvislost s případem. Sodomie, sexuální útok, pohlavní zneužití, nabádání ke kriminalitě mladistvých, podávání alkoholu mladistvým, a protože debatní kroužek jezdíval na oblastní kola do vedlejšího státu, také únos dětí a převoz nezletilých za účelem sexuálního styku. Poslední obvinění bylo federálním zločinem. Dle úvahy soudce mohl být Richard odsouzen na doživotí bez možnosti odvolání.

„Teď je to v rukou Božích,“ prohlásil jejich právník – nic podobného June ještě v životě neslyšela. „Můžete proti tomu bojovat a stejně se dostanete do vězení, nebo se můžete domluvit, přiznat vinu, odsedět si trest a pokračovat ve svém životě.“

Nastupovaly i další faktory. Peníze z druhé hypotéky, kterou si vzali na dům, jim pomohou překlenout výběr poroty. Richard zjevně nezíská povolení vrátit se do práce ani se přiblížit na tři sta metrů k jakékoli dívce. Školská rada oznámila June, že uvažují o „převodu jejích cenných zkušeností“ do školy, která se pravidelně objevovala ve zprávách v souvislosti se střelbou nebo případy ubodání. Pak také nacházela před domem nejrůznější vzkazy, za dveřmi našla pytel výkalů. Přijímala odporné telefonáty. Kdosi jim poškrábal auta hlubokými rýhami.

„Připomíná to hon na čarodějnice,“ mumlala June a Richard souhlasil. Konstatoval, že uhořet na hranici je přijatelnější než být pomalu vláčen a čtvrcen před davem hysterických rodičů.

June se na místě rozhodla, že to vydrží. Překonají to. Klidně budou bydlet v ubytovně pro bezdomovce, kdyby se tak mělo očistit Richardovo jméno. Nedovolí jim zvítězit. Nenechá tu prolhanou podvodnici a šlapku, která byla nejlepší kamarádkou její dcery, aby zmařila další život.

Byla si jistá, že Danielle má co do činění s Graceinou smrtí. Nevysmívala se jí? Neštvala Danielle proti Grace ostatní spolužáky tak dlouho, až měla Grace dojem, že vzít břitvu a podříznout si zápěstí je jediný způsob, jak se zachránit?

Ve dnech před soudem June natolik stravovala nenávist vůči Danielle Parsonové, že neodkázala na světlovlasou, štíhlou usměvavou dívku ani pohlédnout, aniž by neměla chuť ji uhodit. Danielle byla vždycky prostořeká, vždycky překračovala hranice. Matka jí dovolila, aby se oblékala jako prostitutka. Chodila za školu. Příliš nápadně se malovala. Byla prostě strašné, příšerné dítě.

Následovala ještě obskurnější latina: z depositio cornuum „obrousit rohy“, pocházelo slovo „depozice“, tedy výpověď před právníkem předcházející soudu.

Těch jednadvacet let od Richardova odsouzení poskytlo June spoustu času sledovat, co se stalo pak. Tenkrát seděli u stolu v kanceláři prokurátora. Richard a June na jedné straně stolu – on, protože byl obviněný, a June protože nikam jinam nemohla. Danielle, Martha a Stan Parsonovi seděli naproti. Mezi nimi byli právníci seřazení jako kostky domina, připravení se vzájemně srazit námitkami a výpady.

June si vychutnávala možnost konfrontace s dívkou tváří v tvář. Toho rána se připravovala před zrcadlem, trénovala si svůj nejlepší učitelský pohled, který studenty pokaždé doslova ochromil a okamžitě se omlouvali, byť si nebyli zcela jisti proč.

Vynech kraviny, říkala tím pohledem June. Pověz pravdu.

Jenže k podobné konfrontaci nedošlo. Danielle se nikomu do očí nedívala. Měla ruce složené v klíně, ramena schýlená. Měla v sobě křehkost, kterou některé dívky neztrácejí, ani když překročí hranici ženství. Byla typem ženy, která nikdy nebude muset vynášet odpadky nebo měnit pneumatiku nebo si dělat starosti s placením účtů, protože jediné zachvění jejích víček přivolá na pomoc šiky mužů.

June neviděla Danielle od Graceina pohřbu, kde dívka vzlykala tak strašně, že ji otec musel z kostela vynést v náručí. June si vybavila tu scénu a náhle ji napadlo: Danielle to všechno dělá z nesmírného smutku. Grace byla téměř deset let její nejlepší kamarádka, a teď je mrtvá. Danielle se to nedotklo, přinejmenším nikoli ve fyzickém smyslu. Šílela, protože Grace byla pryč, vzteklá na rodiče, kteří neuměli zabránit její smrti. Nebylo jasné, jaké důvody jí zatemnily rozum. Zjevně přikládala vinu za Graceinu smrt Richardovi. Byla zoufalá a zmatená. Děti potřebují vědět, že svět je místem, kde věci dávají smysl. Danielle byla koneckonců stále ještě dítě. Byla vyděšená holčička, která nevěděla, že chce-li se člověk vydrápat z jámy, musí ji nejdřív přestat hloubit.

V té přecpané zasedačce se otevřel maličký kousek Junina srdce. Chápala hněv a zmatek. Chápala útoky. Také konečně chápala, že ztráta Grace zanechala dívce v duši obrovskou díru.

„Poslouchej mě,“ promluvila June mírnějším tónem, než jakým mluvila v posledních týdnech. „Nic se neděje. Jen pověz pravdu a všechno bude v pořádku.“

Danielle konečně vzhlédla a June v jejích zarudlých očích viděla, že není rozhněvaná. Netvářila se pomstychtivě. Ani krutě. Bála se. Byla v pasti. Schýlená ramena nebyla výrazem sebelítosti ale sebeopovržení.

„Je moje vina, že Grace umřela.“ Danielle jen šeptala, málem nebyla slyšet. Zapisovatelka ji požádala, aby slova opakovala, a dívčini právníci hned halasně protestovali.

„Viděla nás,“ prohlásila Danielle, ne všem přítomným ani právníkům, ale na adresu June.

A pak, aniž ji prokurátor jakkoli pobízel, pokračovala v popisech toho, jak ji Richard svedl. Toužebné pohledy ve zpětném zrcátku, když dívky vozil do školy a ze školy. Kradmé polibky na tvář a někdy na rty. Lichocení. Komplimenty. Náhodné doteky – přejel jí rukou přes ňadra, přitiskl svou nohu k její.

Poprvé k tomu došlo, když byli ve škole. Zavedl ji do společenské místnosti, po skončení vyučování prázdné, a řekl jí, aby si sedla na pohovku. Když Danielle scénu popisovala, June se v duchu pohybovala po známé místnosti – hučící lednička, poškrábané laminátové desky stolů, nepohodlné plastové židle, zelený vinylový gauč, z něhož se zasyčením unikl proud vzduchu pokaždé, když jste se na něm pohnuli.

Danielle do té chvíle nebyla s Richardem nikdy sama. Ne takto. Ne při atmosféře husté tak, že nemohla dýchat. Každý sval v těle ji nabádal, aby utekla. June ani tak dívčina slova neslyšela, jako je spíš prožívala. Ruka v týle. Sykot gauče, když ji hodil obličejem dolů na vinyl. Strašlivá bolest, když se jí násilím zmocnil zezadu. Kůže poškrábaná jeho mozolnatýma rukama, jak ji zezadu objal, aby jí osahával ňadra.

Proč to nikomu neřekla?

Právník jí tu otázku položil, ale June nepotřebovala slyšet dívčinu odpověď.

Pokud June Connorová něco dobře znala, byly to dospívající dívky. Věděla, jak uvažují, co dělají, když se chtějí potrestat, když se stal nějaký průšvih, dokonce i když ten průšvih nemohly ovlivnit. Danielle se bála. Pan Connor byl její učitel. Byl to Gracein otec. Přátelil se s jejím otcem. Danielle nechtěla ztratit nejlepší kamarádku. Nechtěla rozrušit June. Chtěla jen předstírat, že se to nestalo, doufat, že už se to nestane.

Jenže na to nedokázala zapomenout. Znovu a znovu si to v duchu probírala a začala se obviňovat. Nebyla to její vina, že s ním zůstala sama? Nebyla to její vina, že se neodtáhla, když se o ni otřel? Nebyla to její vina, že dopustila, aby se dotýkali nohama, že se smála jeho vtipům, že mlčela, když jí to přikázal?

Pomalu, svým hlasem malé holčičky Danielle popsala následná setkání, pokaždé házela vinu na sebe.

„Opozdila jsem se s úkolem.“

„Málem jsem přišla pozdě.“

„Říkal, že to bude naposled.“

A tak pořád dál a dál a nakonec to skutečně bylo naposled, protože Grace doma vstoupila do Richardovy pracovny. Přišla se zeptat, jestli tatínek nechce popcorn. Jenže místo toho zjistila, že jí otec znásilňuje nejlepší kamarádku.

„Proto…,“ zalapala Danielle po dechu a vzhlédla k June. „Ten večer…“

June to nemusela slyšet. I kdyby chtěla, nedokázala si tu noc vymazat z mysli. June něco šila v pokoji. Danielle a Grace byly nahoře a jedly popcorn, oplakávaly promarněnou příležitost postupu do oblastního kola řečnických soutěží. Richard byl ve své pracovně. Martha Parsonová volala, hledala dceru. Richard nabídl, že ji odveze domů, ale dívka raději chtěla jít pěšky. Proč June nedošlo, jak je divné, že patnáctiletá holka raději v zimě půjde šest bloků pěšky, než aby se nechala odvézt otcem své nejlepší kamarádky?

„Je to moje vina,“ podařilo se Danielle špitnout mezi vzlyky. „Grace nás viděla a…“ Od pláče měla tak oteklé oči, až jí téměř nebyly vidět. Ramena k sobě tiskla tak pevně, že to vypadalo, jako by ji cosi vtahovalo do nějaké roury.

Za Danielle a jejími rodiči se táhla dlouhá řada oken. June viděla ve skle odraz Richardova obličeje. Nehnul se v něm ani sval. Jen se mu zableskl odraz od brýlí. Sklopila oči a viděla, že má ruce v klíně.

Podívala se ještě níž a viděla, že si dívčino vyprávění užívá.

Než bylo slyšení u konce, měla June tak zaťatou čelist, že nedokázala otevřít ústa, aby promluvila. Páteř měla ztvrdlou jako z oceli. Ruce zaťaté v pěst.

Nepromluvila jediné slovo. Ani když dívka popisovala znaménko na Richardových zádech, jizvu těsně nad kolenem, bradavičku u kořene penisu. Ani když vyprávěla, jak ji pořád hladil po vlasech. Jak ji držel zezadu a dráždil ji rukou. Přesně tak, jak svedl tuto patnáctiletou dívenku, svedl kdysi i June.

A June nyní uvažovala o svých slovech, které před tak dávnou dobou pověděla Grace: „Co je pravděpodobnější?“ ptala se. „Že je každý člověk na světě proti tobě, chce z tebe udělat blázna, nebo že se blamuješ sama?“

June odešla ze zasedací síně žalobce bez jediného slova ke komukoli. Odjela přímo ke kancelářím školy, kde vděčně přijali její žádost o dočasné pracovní volno. Zajela si do obchodu, kde se všechno prodávalo za dolar, a koupila si balíček spodního prádla, kartáček a hřeben. Ubytovala se v hotelu a domů se nevrátila, dokud si v novinách nepřečetla, že tam Richard už nebude.

Nechal topení puštěné téměř na třicet stupňů – on, který tak úzkostlivě neustále zhasínal světla na chodbě a vypínal termostat i za nejchladnějších dní. Na každém záchodě bylo zvednuté prkýnko. Všechny mísy byly plné exkrementů. Ze dřezu přetékaly špinavé talíře. Odpadky ležely na hromadě v rohu kuchyně. Z proužkované matrace čpěl slabý pach moči.

„Klidně se poser,“ zamumlala June, zatímco mu spálila oblečení na krbovém ohništi vzadu na zahradě.

Školská komise ji nemohla vyhodit za to, že je vdaná za uvězněného sexuálního násilníka. Namísto toho ji přeložili do nejhorší čtvrti, do školy, odkud ji často předvolávali, aby svědčila před soudem kvůli studentům obviněným z ozbrojených loupeží, znásilnění, obchodu s drogami a dalších hrůz. Její společenský život neexistoval. Ženě, která obhajovala pedofila, nezůstali žádní přátelé. V celém městě nebylo rameno, na němž by se mohla vyplakat ředitelka, která označila studentky znásilněné vlastním manželem za bandu prolhaných kurev.

V průběhu let June uvažovala, že poskytne médiím rozhovor, napíše knihu nebo zkrátka sdělí světu, jaké to bylo poslouchat Danielle Parsonovou a vědět, že její manžel v podstatě obě ty dívky zabil. Pokaždé, když se June posadila, aby příběh sepsala, slova jí uvízla jako žluč v krku. Co by mohla uvést na svou obranu? Nikdy veřejně nepřiznala manželovu vinu. June Connorová, žena, která milovala anglický jazyk, nemohla najít slova, aby vysvětlila své skutky.

Osmnáct let sdílela s Richardem manželské lože. Porodila mu dítě. Potom o to dítě přišli. Společně milovali. Společně truchlili. A po celou tu dobu byl zrůdou.

Co je za ženu, když to neviděla? Co je za ředitelku, když si nevšimla, že její vlastní manžel brutálně zneužíval patnáctiletou nejlepší kamarádku její dcery?

Pýcha. Čiré odhodlání. Nedokázala své činy vysvětlit. Nikomu ale vysvětlení nedlužila, zatraceně. A tak to všechno dusila uzavřené v sobě – a pravda se stala hněvivým metastázujícím nádorem.

„Další článek o počasí,“ pronesl Richard a šustil novinami, zatímco je skládal. „Doporučují se deštníky.“

Srdce se jí znovu zachvělo, cítila jeho zvláštní trojitý úder. Svíravý pocit v hrudi se proměnil v tlak jako od kleští.

„Co je?“ Richard se natáhl pro masku, která visela na kyslíkové bombě.

June mávla rukou, aby šel pryč, najednou viděla neostře, takže jí připadalo, že za rozmazanou rukou je ještě zvláštní světelný záblesk. Znovu tedy mávla rukou, fascinovaná tím světelným efektem.

„June?“

Přestávala cítit prsty, kosti v její ruce jako by se pomalu svlékaly z rukavice. Cítila, jak se jí zarazil dech. Naplnila ji panika – ne proto, že čas vypršel, ale protože mu stále nepoložila tu otázku.

„Co je?“ Posadil se na kraj postele a nohou se dotýkal její. „June?“ Zvýšil hlas. „Mám zavolat sanitku?“

Podívala se na jeho ruce. Na hranaté prsty. Silná zápěstí. Měl na nich už stařecké skvrny. Viděla pod jeho kůží modré žíly.

Když poprvé June držela Richardovu ruku, v žaludku ji lechtalo, srdce jí nadskakovalo a konečně chápala Austenovou a Brontëovou a každý pitomý Shakespearův sonet, který kdy zkoumala.

Láska však není láskou, když kvůli změnám se dává…

Toto byl pocit, který si s sebou chtěla vzít, ne hrůzy posledních dvaceti let. Ne pohled na ležící mrtvou dceru. Ne otázky o tom, kolik toho Grace věděla, jak moc trpěla. Ne pomyšlení na Danielle Parsonovou, hezkou mladou dívku, která nedokázala zvládat svůj život bez pomoci heroinu.

June chtěla znovu prožít ten pocit, když poprvé držela v náručí své dítě. Chtěla cítit blaženost ze své svatby, když se s ní Richard poprvé miloval. V tomto domě se odehrávaly i šťastné okamžiky. Oslavy narozenin a překvapení v podobě večírků a Díkůvzdání a nádherné Vánoce. Byla zde vřelost a láska. Byla zde Grace.

„Grace,“ pronesl Richard, jako by jí dokázal číst myšlenky. Nebo možná June to slovo řekla, tak sladké na rtech. Vůně jejího šamponu. Hebkost maličkých šatiček v Junině ruce. Měla tak neskutečně miniaturní ponožky. June si je jednoho dne zvedala k ústům a líbala je a představovala si, že líbá dceřiny nohy.

Richard si odkašlal. Mluvil hlubokým hlasem. „Chceš slyšet pravdu.“

June se snažila zavrtět hlavou, ale neměla už svaly, mozek se jí odpojoval od míchy, nervové impulzy se toulaly po prázdných cestách. Bylo to tady. Velmi blízko. Na samém konci této hry už náboženství nenajde, ale chce, aby poslední, co v srdci ucítí, byla lehkost, nikoli temnota, která byla příslibem plynoucím z jeho slov.

„Je to pravda,“ prohlásil, jako by to už dávno nevěděla. „Všechno, co říkala Danielle, je pravda.“

June ze sebe násilím vydrala sten a tedy i výdech. Valentinská přáníčka. Balonky k narozeninám. Snídaně ke Dni matek. Obrázky od Grace na lednici. Hubená kolínka, která volala po políbení. Strašidla, která zmizela díky jedinému objetí a něžnému pohlazení po vlasech.

„Grace nás viděla.“

June se snažila zavrtět hlavou. Nechtěla to slyšet z jeho úst. Nepotřebovala si odnášet do hrobu jeho zpověď. Ať jí to dopřeje. Ať jí dopřeje alespoň chvilku klidu a míru.

Naklonil se blíž. Cítila horko dechu z jeho úst. „Slyšíš mě, ženo?“

Už neměla vzduch. Plíce jí zamrzly. Srdce se jí vzedmulo a zastavilo se.

„Slyšíš mě?“ opakoval.

June nezavírala oči. To je poslední minuta, sekunda, milisekunda. Nedýchala. Srdce jí nebilo. V mozku jí vířilo, vířilo jako ventilátor, za pár vteřinek se motor spálí.

Richardův hlas k ní pronikal dlouhým tunelem: „Grace se nezabila, proto, že mě přistihla šoustat s Danielle.“ Jazyk mu strnul mezi zuby. Na rtech se mu objevil úsměv. „Udělala to, protože žárlila.“

TO NEJNI SPRÁVNÝ

Michelle Gagnonová

„To nejni správný, nic víc netvrdím.“

Joe zkrátka pokračoval v chůzi jako vždycky, lopatu přes rameno, cigaretu přilepenou ke spodnímu rtu.

„Slyšíš?“

Zastavil a pomalu se obracel, zvedal hlavu centimetr po centimetru, dokud oči nezaostřil na mé boky, pak na ňadra a posléze na oči. Za ním se zvedal sloup prachu v silném větrném víru, takže spodní větve stromu tančily jako dívky na Prvního máje, nahoru a dolů. Díval se na mě dlouho a přísně a já jsem cítila, jak mi do kůže vniká poslední teplo onoho dne a pokračuje dál do kostí a konečně se dostává do hlubin mého nitra a setkává se s chladem, který se mi v břiše usadil už od časného rána.

„Je mrtvá, ne?“ Joe se volnou rukou poškrábal na břiše, kde se mu vyhrnul okraj trička.

„Ale to, že je mrtvá, neznamená, že by se s ní mělo zacházet takhle.“

Pohlédl za mě k místu, kde se cesta dostávala k úpatí kopce a mizela za ním; v soumraku růžově zářily pšeničné klasy. „Co jinýho s ní máme dělat?“

Oba jsme upírali pohled dolů, zatímco se k nám vkrádaly stíny a do temnoty se vypařovalo horko, jako když z balónku uchází vzduch. Joeovu hlavu obklopila noc, zakopala se mu pod lícní kosti a do očních důlků, proměnila obličej, který býval před lety tak pohledný, až jsem přísahala na to, že by klidně mohl být herec.

Obrátila jsem se a šourala se zpátky do domu, nohama v sandálech jsem nakopávala oblázky a prach, založila jsem si ruce na prsou před chladem, který ze mě vycházel, jako by mi v břiše narůstala sněhová koule.

Byl pryč velice dlouho. Začaly zprávy v šest, skončily, pak následovalo Kolo štěstí a Riskuj! Dívala jsem se každých pět minut na hodinky, chvílemi jsem vstávala, abych vykoukla zpoza vybledlých záclon. V noci byl vždycky takový klid… Přísahala bych, že televize je jedinou věcí, která mi drží hlavu přišroubovanou na ramenou.

Když konečně dorazil, už dávali Zákon a pořádek. Zamknul oba zámky a přešel bez jediného slova ke dřezu. Joe si myl ruce dlouho. Zírala jsem na obrazovku, snažila se zjistit, proč nějaká holka oplakává někoho, koho, podle toho jak to vypadalo, ani moc neměla ráda. Klesl vedle mě na pohovku a povzdechl si stejně jako jeho pivo, když otevřel láhev.

„Takže je to hotový,“ konstatovala jsem.

„Jo.“

A to bylo naposled, kdy jsme o tom mluvili. Jenže jakmile se ve mně uhnízdil ten chlad, zdálo se, že je smrtelně rozhodnutý ve mně zůstat. Došlo to tak daleko, že jsem se nemohla dívat na Joea jen v ručníku před zamlženým zrcadlem, jak se holí tím pomalým opatrným způsobem, jímž dělal všechno. Měla jsem pocit, že ho musím vzít přes hlavu. Pořád jsem mu prala prádlo a vařila večeře, ale kdykoli do mě vstoupil, hleděla jsem do stropu a nějak přežívala jeho vzdechy a výkřiky bez jediného slova. Oba jsme předstírali, že tam s námi neleží žádná další osoba, přičemž jsme oba věděli, že není pravda.

V zimě to bylo z nějakého důvodu lepší, už jsem si ji nedokázala představit, jak se snaží vyhrabat mezi kořeny a hlínou ke vzduchu. Věděla jsem, že je mrtvá a že nás nebude moct strašit, přinejmenším aspoň do jara ne. Napadlo mě, že bychom se možná měli odstěhovat, zamířit do města, jak jsme vždycky prohlašovali, když jsme byli mladí. Takové věci se stále mohly jednoho dne stát. Málem jsem si to už vyrvala z hlavy, dokonce se mi podařilo se na Joea i usmát, když mi koupil novou šálu a rukavice v mé oblíbené brčálové barvě, jenže vtom se na naší příjezdové cestě rozzářila světla auta. Policisté toho moc neřekli, jen se nám zkoumavě dívali do očí a ptali se: Slyšeli jste někdy, co se tam stalo? Nedoneslo se vám, s kým se scházela? Většinu mluvení obstaral Joe, usmíval se až příliš zeširoka, a než odpověděl, trvalo to tak strašně dlouho, že jste málem slyšeli, jak si všechno v hlavě sumíruje, než to vypustí z úst. Pomyslela jsem si: Vždycky jim to v těch uniformách tak sluší, jsou jako ze škatulky. Pak jsem se přistihla, jak si omotávám znovu a znovu kolem ruky utěrku.

„Byla takovej typ,“ slyšela jsem se říkat.

„Jaký typ, paní?“ Jeden z nich se na mě díval, starší, s malým knírkem.

„Utržená ze řetězu… chápete. Vodjela by s kýmkoliv, kdo tudy projížděl – už vod narození byla vodhodlaná se vocaď dostat pryč. Jednou jsem slyšela, jak říká, že chce do Vegas, do velkýho světa.“

„Hm, do Vegas.“ Oba se na sebe podívali a přikývli, zaklapli notesy a vymotali se ze dveří. Joe se znovu opřel na gauči a začal přepínat jeden kanál za druhým: nože zarývající se do masa, děti, co se houpají na lanech, ženy při úklidu v kuchyni. Dvakrát prošel všech pět set kanálů a viděla, jsem, že s tím nemíní v dohledné době přestat. Tak jsem si nasadila své nové rukavice a vyšla ven, abych si užila ještě víc toho ticha, na které jsem si v jednom kuse stěžovala.

Bylo chladno a mrazivo a měsíc zářil divným mrtvým světlem přímo na pole, všechno bylo šedivé a nepřirozené. Vyrazila jsem po silnici, aniž jsem o tom uvažovala, protože kdybych uvažovala, řekla bych si: Sadie, právě tady byli poliši – takhle se prostě nesmíš chovat. Jenže na tom měsíci a tichu bylo něco, co ty myšlenky vymazalo, a najednou jsem se ocitla tam. Vypadalo to stejně jako všechna jiná pole. Proto se stavějí kříže, pomyslela jsem si a podupávala nohama, abych se zbavila chladu. Jinak by nikdo nevěděl, kde ses naposledy dotkla nohou země. Ucítila jsem slanou chuť dřív, než jsem si uvědomila, že brečím, s najednou jsem klečela, hrabala ve sněhu, brčálová barva se míhala na zmrzlém sněhu – odhazovala jsem hrsti chladu za nohy. Mělo by to být červené, pomyslela jsem si. Budu hrabat, dokud neuvidím červenou…

Pak jsem ucítila na ramenou Joeovy ruce a už mě nesl v náručí, jeho ruce vypadaly příliš tenké na to, aby udržely cokoli těžšího než lopatu, a probudila jsem se v posteli, slunce hřálo přes záclony a zpod dveří ke mně pronikala vůně kávy.

Joe zaklepal a vešel do pokoje, nesl můj oblíbený hrnek, kouřilo se z něj, až mu pára olizovala obličej, a tak nějak se na mě usmál. Postavil hrnek na stůl a uhladil mi vlasy. „Já vím, žes to nechtěla udělat. Přinutil jsem tě a je mi to líto.“

Znovu nám bylo patnáct a on pro mě byl jediným klukem na světě, krásný jako z filmu, stál na okraji lomu, kapičky potu mu zářily na kůži, pak skočil do vody a rozesmátý se vynořil.

Bylo nám dvacet a vzali jsme se a já jsem byla těhotná a on měl slušnou práci a měli jsme se brzy stěhovat do města, až ušetříme dost peněz.

Bylo nám třicet, pořád jsme byli šťastní, přestože to s žádným miminem nevyšlo, Joe měl pořád stejnou práci a já jsem měla v létě potíže s dechem.

Bylo nám čtyřicet, a přestože jsme každý udělali něco hrozného, stejně mi koupil rukavice a lhal policii a ráno mi přinesl kafe. A já jsem si pomyslela: To je hodnej chlap. A nahlas jsem řekla: „Přestěhujme se do města.“ A nikdy jsme o tom znovu nemluvili.

TICHÁ SPRAVEDLNOST

C. E. Lawrenceová

„Smiluj se nade mnou, bože, neboť jsem zhřešil.“

Otec Alexandr Miličuk si přitiskl vší silou konečky prstů ke spánkům při pokusu zastavit tepající bolest na pravé straně hlavy. Další pondělní ráno, další migréna na cestě. Opravdu by se měl nedělním večerním pitkám u McSorleyho vyhýbat. Už není tak mladý – jak mu matka vždycky radostně připomíná. Možná má pravdu, táhne mu na čtyřicítku a dnes mu stačí jen pár skleniček a ráno má pekelnou migrénu jistou. Zhluboka se nadechl a odkašlal si.

„Kdy jste byl naposled u zpovědi?“

„Před třemi týdny.“ Hlas na druhé straně zpovědnice byl dýchavičný tenor, hlas mladého člověka.

„Jde o lehký hřích nebo…“

„O smrtelný hřích, otče.“

Něco v mužově tónu ho přimělo, aby se naklonil.

„A o jaký hřích jde, synu?“

Odpověď zazněla tichým hlasem, téměř neslyšná.

„O vraždu, otče.“

Otec Miličuk se na úzké lavici prudce napřímil, mozek mu přepnul do ostrého vnímání. Tepání bolesti v hlavě si už neuvědomoval. Zděšeně uvažoval o nějaké odpovědi, ale jazyk měl suchý jako papír a přilepený k patru. Z druhé strany mřížky zpovědnice se ozval šustivý zvuk, jako by muž něco vytahoval z igelitového sáčku. Knězi prolétla hlavou šílená neuvěřitelná myšlenka. Co když si s sebou přinesl zbraň? Rozechvěla se mu kolena. V žilách mu koloval strach. Řekni něco! Usilovně přemýšlel, jestli ten hlas už někdy slyšel.

„Nedáte mi rozhřešení, otče?“ Mužův hlas zněl trpělivě, obezřetně.

Kněz uměl identifikovat hlasy velmi dobře a s jistotou dokázal rozeznat, že tento hlas skutečně ještě neslyšel.

„Ano, ano, jistě,“ vykoktal ze sebe nakonec. „Pomodli se dvanáctkrát Zdrávas…“ Zarazil se, šokován naprostou neadekvátností své reakce.

Muž na druhé straně mřížky se smutným hlasem uchechtl. „To je všechno?“

„Už… už jsi přiznal svůj hřích policii?“

„Zpovídám se vám.“

„Ano, vím, ale…“

„Nechci do vězení.“

„Koho jsi… zabil?“

„Na tom nezáleží. Připravil jsem někoho o život. Víc vám říkat nemusím. Dejte mi rozhřešení, otče. Prosím.“

„To není tak…“

„Prosím.“ V tom slově zněla napůl naléhavá prosba, napůl výhrůžka.

Kněz pohlédl na krajkoví stínu vrženého kovovou mřížkou, která je oddělovala, pravidelnou jako zmenšená mříž vězeňské kobky.

„Dobrá,“ přikývl. „Ale…“

„Deus meus, ex toto corde paenitet,“ spustil muž, „me omnium meorum peccatorum, eaque detestor, quia peccando…“

Svou bezchybnou latinskou modlitbu ukončil závěrečným „Amen“.

„Dáte mi tedy nyní rozhřešení?“

Otec Miličuk nenacházel způsob, jak se ze složité situace dostat. Pokřižoval se tedy a pustil se do odříkávání známé litanie.

„Nechť ti náš pán Ježíš Kristus promine tvé hříchy…“

„Latinsky, otče – prosím.“

Kněz se znovu pokřižoval. Tepající bolest hlavy se obnovila a začaly se mu potit dlaně.

„Dominus noster Jesus Christus te absolvat…“ Slova jako by se mu vzpříčila v krku. Odkašlal si a se značným úsilím modlitbu dopověděl, naposled se pokřižoval. Nepodařilo se mu však nalézt v tom gestu obvyklou útěchu. Připadalo mu zbytečné, povrchní.

„Děkuji vám, otče.“ V mužově hlase zněla nepokrytá vděčnost. Ať je to kdokoli, pomyslel si kněz, rozhodně je i pravověrným katolíkem, který věří v sílu rozhřešení.

„Pomodli se dvanáctkrát Zdrávas,“ začal, „a…“

„Pomodlím, otče. Děkuji. Bůh vám žehnej.“

„Bůh s tebou, synu.“

Než stačil kněz vyslovit cokoli dalšího, zaslechl, jak vrzly dveře zpovědnice a následoval zvuk rychle se vzdalujících kroků na kamenné podlaze kostela. Otec Miličuk vyhlédl dírkou ve vyřezávaném motivu na dveřích, ale osvětlení kostela bylo slabé, a rozeznal tedy jen postavu muže oblečeného v tmavých šatech. Rychle odcházel. Střední výška, střední postava, mohl to být kdokoli.

Jedním si však byl kněz jist. Tajemný kajícník byl určitě římský katolík, nikoli řecký. Dokonalou latinou mluvil s výslovností typickou pro řecké katolíky a prohlásil „zhřešil jsem“, a nikoli „jsem hříšník“, což byl způsob typický pro řecké katolíky. Jenže proč přišel sem? Kostel svatého Jiřího patřil ukrajinské řeckokatolické církvi a tento muž má jistě svůj římskokatolický kostel, kam pravidelně dochází. Náhle Alexandru Miličukovi svitlo: muž si vybral kostel, kde ho nikdo nezná. Kněz z jeho kostela by mohl poznat jeho hlas a třeba by i naléhal, aby se udal na policii. Tady měl zaručenou anonymitu.

Kněz si povzdechl a opřel se ve stísněné zpovědnici páchnoucí potem a voskem svíček. Tiskl si rukou spánek ve snaze zmírnit migrénu. Co záleží na tom, kdo ten muž byl nebo odkud pochází? Alex není detektiv a nemá v popisu práce toho muže odhalit. Cítil plnou váhu hříšníkovy viny na vlastních bedrech. Možná právě to Bůh zamýšlel – možná vykonává svou kněžskou povinnost nyní víc než kdy předtím, ale z toho pomyšlení mu bylo jen stále větší úzko.

Zbytek dne uplynul v oparu nesmyslné činnosti. Musel obejít pár farníků, domluvit si rozvrh, probrat různé události – zkoušky sboru, středeční společné večeře, prodejce do stánků na každoroční ukrajinský festival. Nejraději by se pohroužil do záplavy světských drobností, ale nedokázal myslet na nic jiného než na hrozné tajemství, které je nucen si vzít s sebou až do hrobu. Uvažoval i o možnosti, že muž lhal, ale pak tuto nadějnou cestu opustil. Buď mluvil pravdu, nebo je nejlepší herec pod sluncem.

Alex nepřítomně vyhlédl z okna, ale nerozveselil ho ani pohled na žluté květy mimóz. Seděl za stolem, hleděl kamsi do prázdna, v hlavě mu bzučelo, vnímal zlou předtuchu. Za normálních okolností by se pustil do psaní kázání na následující týden, ale nedokázal se soustředit.

Jeho sekretářka, všetečná paní Kovalenková, si jeho nálady všimla.

„Není vám něco, otče?“ zeptala se s jednou buclatou rukou v bok, ve druhé třímala konvici s čerstvým čajem.

Paní Kovalenková velmi silně věřila v léčivou moc čaje a přesvědčovací schopnosti prodavače ojetých aut se v ní mísily s donucovacími prostředky, jimiž by nepohrdla ani mafie. Když si usmyslela, že vám uvaří čaj, neměli jste šanci se z toho vyvléct. Alex jednou krátce uvažoval o tom, že by ji propustil, aby ušetřil svůj močový měchýř, ale paní Kovalenková nepatřila k typům žen, které by se daly snadno propustit, a tak se té myšlenky téměř okamžitě vzdal a pokorně chodil často na toaletu.

„Jsem v pořádku,“ odpověděl, ale nevložil do toho celé srdce, a paní Kovalenková tudíž zůstala stát a upírala na něj pohled. „Jenom mě bolí hlava,“ dodal, když se nehýbala.

V nesouhlasném gestu zatřásla blonďatými loknami a mlaskla jazykem. Vzápětí se rozzářila. „Šáleček čaje vás postaví na nohy!“ zajásala. „Hned budete jako rybička.“

„To by bylo milé,“ odpověděl. Aspoň se jí na chvíli zbaví. V minulosti si neodpustila výčitky na téma jeho pití, ale nedávno to uťal – částečně díky svým migrénám. Radostně odešla pro med a smetanu; práh kanceláře překročila s ukrajinskou lidovou písničkou na rtech. Věděl, že ukrajinsky neumí ani slovo, ale ráda dělala na lidi dojem svými znalostmi ukrajinské kultury a tu a tam pochytila pár písniček a slov.

„Tenhle čajík jsem koupila zrovna minulý týden,“ prohlásila a nalila mu plný šálek kouřící tekutiny z přezdobené keramické konvice, na níž se usmívali buclatí andělíčci. Konvici objevila na pravidelném každotýdenním bleším trhu na Avenue A a slavnostně mu ji předala s nesmírnou hrdostí jako vzácný dar. Otec Miličuk zíral na obzvláště vykrmeného andílka připomínajícího prasátko a povzdechl si. Nenáviděl andělíčky. Tento se na něj proradně culil spokojeným úsměškem, že by otec Miličuk nejraději konvici rozmlátil o zem, aby z drobné buclaté tvářičky vymazal ten škleb.

Dal si záležet, aby paní Kovalenkové čaj náležitě pochválil. „Je moc dobrý. Jak se jmenuje?“ zeptal se poté, co upil ze šálku a mlaskl rty.

„Ruská karavana!“ prohlásila a spokojeně spráskla ruce. „Z nové čajovny za rohem. Mám obrovskou radost, že vám chutná.“

Popravdě řečeno měl dojem, že pije terpentýn. Jenže momentálně mu nic doopravdy nechutnalo, dokonce ani máslové sušenky z polské pekárny, které obvykle miloval. Přesto, čistě pro radost paní Kovalenkové (a na zmírnění její podezíravosti), si několik sušenek strčil do pusy a pojídal je k čaji. Připadalo mu, že žvýká písek.

A přesto když nastal večer, odcházel z kostela jen váhavě. Doma by to mohlo být ještě horší – neměl tam žádnou radostnou juchající sekretářku, jen starou nerudnou matku. Otec si dělával legraci z toho, že matka vaří jako Ukrajinka, ale má ruskou povahu – zarputilou a depresivní s občasnými záchvaty bujarého veselí. Dokázala se chichotat jako holčička, ale její stížnosti na zdraví by zaplnily lékařský slovník. Když to nebyl houser v zádech, pak artritida v kolenou. Také s velkou vervou obšťastňovala Alexe informacemi o zdravotních potížích všemožných přátel z klubu důchodců. Nemoci byly jejím hlavním tématem konverzace a oči se jí vždycky zalily slzami radosti, když oznamovala nejnovější chmurné předpovědi, jichž se její přátelé dočkali od nejrůznějších odborných pracovníků zdravotnictví.

„Víš, že doktor paní Daňkové povídal, že jí může srdeční tepna prostě prasknout jako zrnko vína? Jako zrnko vína, Sašo!“ říkávala, oči vytřeštěné údivem. Syna oslovovala zdrobnělinou jeho jména, ale své přátele výhradně příjmením, formálně, protože to považovala za známku lepší výchovy.

Od svatého Jiřího odešel, jakmile poslední paprsky slunce sklouzly po oknech McSorleyho pivnice na protější straně ulice. Odolal nutkání zamířit přímo do lokálu – vždyť tam zajde později, až bude matka spát. Zamířil tedy na východní stranu a pěšky kráčel půldruhého bloku ke svému bytu. Namáhavě vystoupil do třetího patra po úzkém rozvrzaném schodišti ošlapávaném desítky let. Na chodbě vždycky páchlo vařené zelí; polský pár z druhého patra zřejmě nic jiného nejedl.

Tiše odemkl dveře, kdyby matka náhodou dřímala. Často ji po příchodu našel ve velkém zeleném křesle s tlustým zrzavým kocourem spokojeně předoucím v jejím klíně. Otevřel dveře a hned ucítil dobrou polévku a uslyšel chrápání. Po otcově smrti před čtyřmi lety nabídl Alex matce, ať jde bydlet k němu. Ne že by měl příliš na vybranou. Očekávalo se, že hodný ukrajinský synek se o svou matičku postará. Koneckonců nebyl ženatý a potřeboval v bytě ženskou ruku, jak prohlašovali jeho přátelé u kávy a sýrových blinů.

Pověsil klobouk a kabát na háček a potichu se kradl do obývacího pokoje, kde ležela jeho matka v obvyklé poloze s otevřenými ústy. Chrápala, až se třásly tabulky v oknech. Zrzavý kocour se krčil na vršku opěradla křesla a měřil si Alexe zpod přivřených víček. Z opěradla sklouzla bílá krajková dečka a skončila matce na hlavě. Zakrývala jí jen temeno, trochu nakřivo, jako jarmulka, a lehoučké krajkové okraje se s každým ohlušujícím zachrápáním třepotaly. Zůstal stát, chvíli matku sledoval a poté přešel po špičkách do pokoje. Chtěl být se svými myšlenkami sám.

Netrvalo dlouho a ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Alex otevřel a spatřil matku, jak se na něj usmívá. Byla to malá žena, sotva sto padesát centimetrů, ale zavalitá a robustní, se širokým slovanským obličejem a červenými tvářičkami venkovanky. Šedivé vlasy nosila spletené do dlouhého copu a modré oči měla krásně světlé, s pronikavým pohledem. I přes její umanutost ohledně nemocí byl Alex přesvědčen, že přežije všechny kolem sebe.

„Ahoj, milá matičko,“ pronesl po ukrajinském způsobu. Matka to tak měla ráda. „Jak se dnes máš? Vypadá to, že sis hezky zdřímla.“

Dramaticky povzdechla. „Dnes špatně cítím, synáčku.“

Ucítil horkost ve tvářích a měl co dělat, aby překonal podrážděnost. „Chceš říct, že se dnes špatně cítíš, ne? Kdybys špatně cítila, měla bys patrně problémy se smysly, jako je hmat nebo čich.“

Netrpělivě mávla rukou. „Nekritizuj svou starou nemocnou matku, Sašenko. Bůh ví, že mám dost starostí s paní Petrenkovou. Má nežity. Zítra musím brzo vstát, abych jí namíchala svou zázračnou směs na obklad. Spoléhá se na mě, doktoři toho s ní moc nezmůžou, chápeš.“

Alexandr Miličuk neměl tušení, jestli někdo v něčem spoléhá zrovna na jeho matku, a tak jen cosi zabručel. Možná že dámám v klubu důchodců dělá její péče radost, ať už její lektvary skutečně působí nebo ne. Někdy je zkrátka příjemné, že máte někoho, komu na vás záleží natolik, aby k vám vážil cestu. Právě to bylo důvodem, proč si nechával paní Kovalenkovou jako sekretářku. Byla nenapravitelná drbna a do všeho strkala nos, ale poskakovala kolem něj a málem kvokala tak, že ho to zároveň popuzovalo i těšilo.

Dnes byla k večeři hrachová polévka, hnědý chleba a sýr. Jeho matka byla vynikající kuchařka a pro svého „Sašenku“ moc ráda vařila – stejně jako předtím pro jeho otce. Alex věděl, že obvyklá ukrajinská strava není zrovna nejzdravější, ale existovala malá pravděpodobnost, že by naučil matku v tak vysokém věku nějakým novým kuchařským finesám. Někdy se domníval, že otcova přílišná obliba manželčiných vynikajících sýrových a bramborových pirohů přispěla k jeho osudnému infarktu. Ovšem v chmurnější náladě si Alex uvědomoval, že otec zemřel na zlomené srdce.

Matka promluvila, jako by mu četla myšlenky: „Včera se mi o ní zdálo, Sašo.“ Upíral pohled do polévky tak husté, že opečený chleba na její hladině ani neplaval, ale spíš vězel zabořený v hutné kaši tmavozelené barvy.

„Přišla ke mně ve spánku, Sašenko – vypadala přesně tak jako poslední den svého života.“

Nepřestával upírat zrak do polévky. Uplynulo už deset let od doby, kdy neznámý řidič přejel jeho sestru Sofii a z místa nehody zmizel, a přesto se ještě dnes celý rozechvěl hněvem, jako by zavál vítr, který nelze utišit. Jeho otec po té tragédii už nikdy nebyl jako dřív. Když se policii nepodařilo nikoho zatknout ani přijít s žádným možným podezřelým, začal chřadnout jako květina bez vody, až mu nakonec vypovědělo srdce. Alex se s tou ztrátou vypořádal nadměrným pitím a matka… ta měla své zdravotní neduhy, které jí dělaly společnost.

Nevšímala si jeho mlčení a brebentila dál, jako by zkrátka nedokázala přestat: „Když ke mně takhle přijde, tak vím, že se něco stane. Vzpomeň na má slova, Sašenko, něco se stane – něco důležitého.“

„Ano, mami,“ přikývl. Události toho dne mu přinesly tolik starostí, že matčiným slovům nevěnoval příliš pozornosti. Poslední, co potřeboval, byly úvahy o sestře. Jen ho rozčilovaly. Odmítl druhý talíř polévky a zvedl se od stolu. Kocour číhal opodál, doufal, že se dočká zbytků sýra.

„Jdeš dnes večer někam, Sašo?“ zeptala se ho matka a podstrčila kocourovi pod stolem chutné sousto.

„Jenom na chvilku,“ odpověděl a oblékal si kabát. „Slíbil jsem Lee Campbellovi, že si zajdeme na jedno k McSorleymu.“

„To je ten tvůj pohledný kamarád-policista?“ zeptala se a hned byla samý úsměv.

„Pracuje u policie, ale je psycholog, ne policajt.“

„Jak říkáš, Sašenko, ale vypadá opravdu hezky, to musíš přiznat.“

„Ano, mami. Díky za polévku. Byla vynikající.“

„Nevracej se moc pozdě, Sašo. Vypadáš trošku přepadle.“

„Neboj, přijdu včas.“

„A nepij moc, ano, Sašenko?“

„Však víš, že jsem to nedávno omezil, mami.“

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Políbil ji, vyklouzl ven a zamkl za sebou dveře. Na ulici byl svěží vzduch, větrno, poslední dubnové dny svíraly město v objetí jako v peřince. Touto roční dobou stromy přes noc rozkvétaly a záhonky na zahrádkách ožívaly rozmařilými výbuchy žluté barvy.

Lee Campbell už seděl u stolku u okna a před sebou měl čtyři piva. Pivo nosili u McSorleyho každému po dvou; těžké skleněné půllitry roznášeli mohutní rudolící číšníci – když byli mladí, vypadali jako námořníci, když byli starší, tak jako bývalí policisté. Dnes je obsluhoval policista ve výslužbě, kterého zde Alex viděl nesčíselněkrát, hřmotný muž se širokými rameny a velkou hlavou na krátkém krku. Jakmile Alex vešel, kývl mu číšník na pozdrav, což kněze nevysvětlitelně znervóznilo.

Alex se posadil na židli proti svému příteli a opřel se lokty o starobylý zjizvený dubový stůl. Historická McSorleyho pivnice byla nejstarším podnikem působícím bez přestávky ve městě již od roku 1854. Od těch dob se v lokále příliš nezměnilo: podlahu stále pokrývaly piliny a bachratá kamínka v přední místnosti stále bafala a v chladných zimních měsících krásně hřála. Na cárech zapomenutých pavučin, které omotaly prastaré tretky nad barem, usedal prach snad po několik desetiletí. Na stěnách se stěží našla trocha volného místa; byly plné fotografií, obrazů a upomínek.

„Promiň, že jdu pozdě,“ omlouval se Alex a natáhl se po oroseném půllitru, který mu Lee přisunul po stole.

„Objednal jsem pro oba,“ promluvil Campbell a kývl ke dvojicím půllitrů – jedné tmavé a jedné jantarové. U McSorleyho se podával jediný nápoj: pivo. Člověk si mohl objednat tmavé nebo světlé, ale tak či onak dostal pokaždé dva půllitry.

„Díky.“ Alex se zhluboka napil. „Další runda je na mně.“

„Domluveno,“ kývl Lee. „Už na tebe mám náskok.“

Ti dva se poznali v nemocnici svatého Vincenta v chmurných dnech po 11. září 2001. Alex měl řadu záchvatů úzkosti, což se mu ještě nikdy předtím nestalo, a než si zašel do nemocnice k psychiatrovi, nesmírně se potřeboval vypovídat komukoli, kdo byl ochoten poslouchat. Vzhledem ke svému postavení byl zvyklý poskytoval útěchu a radu jiným, ale v přijímání rad tak zdatný nebyl.

V týdnech následujících po útoku potřebovalo pomoc hodně lidí, takže nebyl sám. Psychiatrická oddělení po celém městě zažívala rekordní příliv pacientů. Lee Campbell byl u svatého Vincenta další pacient, a tak se spřátelili. Campbell měl výjimečnou práci coby jediný policista v New York City, který na plný úvazek zpracovával profily pachatelů trestných činů. Alexe vysoký charismatický Skot přitahoval. Koneckonců se oba zabývali záležitostmi morálky, dobra a zla, byť možná z odlišných perspektiv. A ještě něco měli společného: oba milovali hudbu, hráli na vysoké škole ragby a k tomu všemu bydleli ve stejném bloku na Východní Sedmé. Plus, jak oba rádi vtipkovali, měli oba komplikované a oddané matky.

Ve skutečnosti je však spojovala sdílená tragédie. Oba tragicky přišli o mladší sestru, ani jeden z případů nebyl řádně uzavřen, takže jim ztráta vězela v srdci jako otevřená rána, která se nikdy nezhojí. Řidiče auta, které přejelo Sofii, nikdy nedopadli, ale ztráta Lee Campbella byla podle Alexe ještě horší. Jeho sestra Laura zmizela beze stopy několik let po nehodě, která stála život Sofii. Kdykoli o tom Alex uvažoval, maličko se chlácholil tím, že on aspoň ví, co se jeho sestře stalo. Lee Campbella přiměla tragédie ke změně povolání – od psychoterapeuta k policejnímu psychologovi. Naproti tomu Alex se vzdal slibné akademické kariéry a od filozofie se obrátil na kněžskou dráhu.

Alex se těšíval na jejich pravidelná pondělní setkání v hospodě jednou měsíčně, kde si povídali o všem počínaje Beethovenem po Jakoba Böhmeho, německého mystika sedmnáctého století. Alex psal na Columbijské univerzitě o Böhmovi disertační práci, a jakmile zjistil, že Lee Campbell četl Němcovo dílo, jen se jejich přátelství utužilo.

Navíc se Alex domníval – při pohledu do těch temně modrých očí –, že vůbec nevadí, když Campbell tak zatraceně dobře vypadá. Alespoň v tom měla matka pravdu. Alex se po složení slibu celibátu zřekl fyzických slastí, ale měl slabost na typy, jako byl Lee: kudrnaté černé vlasy, modré oči a rudé líce. Dopil první pivo, zhluboka si povzdechl a sáhl po druhém.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Campbell.

„Proč se ptáš?“ podivil se Alex. Je to tak nápadné?

„Vypadáš nějak duchem nepřítomně. A je nezvyklé, žes přišel pozdě.“

Kněz upřel pohled do sklenice jantarového moku a odkašlal si, což dělával, pokud byl nervózní. „Jen jsem… ehm… musel jsem něco udělat v kostele na poslední chvíli, víš?“

„Jasně. Nechci vyzvídat nebo tak něco.“

„Někdo se mi tam přišel ještě vyzpovídat a… Objednáme další rundu, jo?“

Mávl rukou ve vzduchu a číšník nepatrně kývl olbřímí hlavou. Vzápětí před nimi s hlasitým bouchnutím přistály čtyři půllitry; pár kapek vyšplíchlo na stůl. Způsob obsluhy u McSorleyho byl rychlý a prudký, hraničící s neurvalostí. Tady by člověk nikdy nenarazil na vychrtlé androgynní afektované hošíky, kteří byli k vidění všude jinde v East Village. V pivnici u McSorleyho žádní metrosexuálové nepracovali.

Otec Miličuk se dlouze napil a otřel si ústa. Pivo chutnalo dobře, bylo hořké, studené a uklidňující. Lokál se začínal postupně příjemně plnit nejen lidmi, ale i kouřem. Zadíval se na slova vyřezaná do skříňky za barem: Na sekeru nedáváme.

„Takže…,“ promluvil a s bouchnutím položil půllitr na stůl. „Jak jde život?“

Campbell se usmál. „Na jednu stranu soucítím se Sherlockem Holmesem, který tvrdil, že se nudí, protože v Londýně nejsou žádní zajímaví zločinci. Na druhé straně člověku nahání hrůzu, když si vlastně přeje, aby se přihodilo něco zlého.“

„Ale cožpak se pořád neděje něco zlého?“

„Jasně, ovšem ve většině případů jde o rutinní záležitosti, s nimiž si policisté poradí i bez mé pomoci. Mě volají k těm opravdu podivným případům.“

Otec Miličuk dopil třetí půllitr a pustil se do dalšího.

„Máš pořádnou žízeň,“ zvedl obočí Lee.

„Asi jo.“ Alex cítil, jak ho jeho tajemství trápí, snaží se prodrat na povrch, vyvrtává si cestičku z jeho nitra. Pocítil téměř nepřekonatelné nutkání se s ním někomu svěřit. „Myslíš, že bych…,“ začal.

„Co?“

„Můžu se tě na něco zeptat?“

„Jasně.“

„Když jsi dělal psychologa, považoval bys za důvěrné, kdyby se ti někdo svěřil, že spáchal nějaký zločin?“

„Ne. Pokud jsem považoval svého pacienta za nebezpečného sobě nebo jiným, byl jsem eticky vázán oznámit ho na policii.“

„Ach tak.“

„Proč se ptáš?“

„Jen tak. Napadlo mě to.“

Věděl, že jeho odpověď je nepřesvědčivá, a uvědomil si, že to tak možná i chtěl. Jeho přítel si ho pozorně měřil.

„Co tě trápí, Alexi?“

„No, už jsme mluvili o podobnosti naší práce a prostě… Vrtala mi hlavou tahle konkrétní věc.“

„Myslíš zpovědní tajemství?“

„Ehm… ano.“

Lee Campbell opřel své štíhlé tělo do pohodlné polohy a zavrtěl hlavou. „Jsi mizerný lhář, Alexi. Věděl jsem, že se něco děje, ve chvíli kdy jsi přišel. Nemusíš mi vysvětlovat, o co jde. Vlastně podle toho, cos právě řekl, si myslím, že ani nemůžeš. Ale pokud bych pro tebe mohl něco udělat, dej mi vědět, ano?“

Alex přikývl a zoufale hleděl na prázdné půllitry před sebou. Víc než cokoli jiného si přál, aby mohl vyprávět příteli všechno o tajemném muži ve zpovědnici a jeho podivných slovech. Přesto však nemohl; byl vázán posvátným slibem.

„Mrzí mě, že o tom s tebou nemůžu mluvit.“

„To je v pohodě.“

„Znamená to, že musím zpochybnit… prostě všechno.“

„Své povolání? Zpochybňuješ svou práci?“

Alex se znovu zhluboka napil a přejel prstem po jedné z hlubokých rýh vyrytých do stolu. „Nevím.“

„Musels dospět k těžkému rozhodnutí, když ses stal knězem.“

Alex přejížděl prstem po okraji svého půllitru. „Sofiina smrt všechno změnila. Určitě to chápeš lépe než kdokoli jiný.“

„Ano, ale já jsem nemusel obětovat tolik, co ty.“

Alex vykoukl z okna a viděl, že prší. Sledoval úzké proužky prudkých kapiček dopadajících na hebké květy růžové mimózy. „Tohle jsem ještě nikdy nikomu neřekl, ale několik dní po té nehodě jsem v noci ležel v posteli a měl jsem vidění.“

„Ve spánku?“

„Ne, byl jsem naprosto bdělý.“

„Co se stalo?“

„Přišla ke mně Sofia. Stála mi v nohách postele a celá zářila, jako by byla utkaná z paprsků. A náhle jsem měl pocit tak naprostého klidu a radosti jako ještě nikdy předtím. Celého mě zaplavil.“

„Páni… A promluvila na tebe?“

„Ne. Jen se usmívala. A já jsem v tu chvíli věděl, že je anděl a přišla z pověření boha, aby mě ukonejšila. Najednou jsem spatřil smysl Sofiiny smrti. Byl jsem povolán bohem a mým úkolem bylo utěšovat potřebné, ty, kteří prožili stejné útrapy jako já. Věděl jsem, že pokud Jeho volání vyslyším, pak se jednoho dne zase dočkám toho pocitu naprostého klidu a míru.“

„A proto ses tedy stal knězem?“

„Hned druhý den jsem se přihlásil do semináře a přijali mě.“

„A Sofia? Viděl jsi ji ještě někdy?“

„Ne. Ale občas mívám pocit, že je nablízku.“

Lee zvedl ruku, aby požádal číšníka o další rundu. Alex se zhluboka nadechl. Teď nebo nikdy.

„Ehm… Myslíš, že bych ti mohl položit hypotetickou otázku?“

„Jakou?“

Smí se tohle vůbec? přemýšlel Alex. Pokud předloží svému příteli historku o tajemné zpovědi jako hypotetickou, poruší tím zpovědní tajemství?

Ještě nikdy v životě nestál před podobným dilematem.

„Nepovíš o našem rozhovoru nikomu, že?“

„Ne, když nebudeš chtít.“

Alex se rozhlédl po lokále, jestli někdo náhodou neposlouchá. Pondělní večer byl naštěstí nejslabší, pokud šlo o návštěvnost oblíbeného podniku. Pár lidí popíjelo vzadu, ale jinak byly obsazené jen další dva stolky v přední části. U jednoho seděl mladý pár příliš zabraný do sebe, než aby odposlouchával. U dalšího stolu se bavilo půltuctů úředníků, kteří vypadali na to, že se nalévají pivem už od odchodu z práce. Saka si přehodili přes opěradla židlí, vyhrnuli si rukávy a jejich lesklé obličeje nabíraly s každým dalším půllitrem brunátnou barvu. Čas od času se od jejich stolu ozývaly výbuchy bujarého smíchu.

Naklonil se tedy k příteli a promluvil tichým hlasem:

„Kdyby se ti některý z pacientů svěřil, že spáchal strašný zločin, ohlásil bys to na policii?“

„Jaký zločin?“

Alex sklopil pohled ke svým rukám. Třásly se mu.

„Vraždu.“

Lee Campbell se opřel, zjevně v rozpacích. Evidentně věděl, že dotyčná otázka pro Alexe není vůbec hypotetická. Zavrtěl hlavou.

„Kdybych složil přísahu, že budu dodržovat zpovědní tajemství, pak ne. Neohlásil.“

„I kdyby to znamenalo, že z toho vrah unikne trestu?“

„Ano.“

Alex zíral z okna; pršelo stále hustěji. Sledoval růžovou mimózu a její opadávající květy pod sprškou prudkých kapek, vždycky se lehoučce zachvěly, než se poroučely na chodník.

Lee Campbell se naklonil, opřel se lokty o starobylý dubový stůl.

„Existuje nějaká šance – v tomto hypotetickém scénáři myslím… že si ta osoba všechno vymyslela, jen aby zamotala knězi hlavu?“

„Bohužel ne.“

Číšník vrhl tázavý pohled jejich směrem a Alex přikývl, ačkoli věděl, že ani veškeré jantarové pivo na světě nemůže vyplnit zející díru v jeho srdci. Vykoukl z okna na louži plnou růžových okvětních plátků a uvědomil si, že ho čeká velmi dlouhá noc.

~

Později, už doma v posteli, sledoval na stěnách pokoje hru světel aut ze silnice, nemohl spát, sužovala ho nevítaná informace uzamčená v jeho srdci. Nakonec vstal a zalistoval v knize sebraných spisů Jakoba Böhmeho. Oči mu zalétly na pasáž z Trojjediného života člověka. Podle Böhmeho člověk „nemůže vidět celistvost Boží jednoty“ a „z toho vyplývá, že její část je před ním skryta“. Aby člověk dokázal dosáhnout k Bohu, musí podle Böhmeho tvrzení sám projít peklem.

Tyto myšlenky, které pro něj byly v dobách studií filozofie jen něčím sotva zajímavějším než intelektuální hádankou, ho nyní hluboce osobně zasáhly. Měl pocit, jako by Böhme mluvil přímo k němu, zdálo se mu, že klíč k vyřešení jeho dilematu spočívá v Böhmeho slovech, jen kdyby se dokázal ponořit dostatečně hluboko, aby v nich objevil skrytou moudrost. Usadil se na kraj postele a zvědavě obracel stránky, zoufale hledal něco, co by mu pomohlo. Jistý důvod k naději mu poskytl jeden konkrétní citát: „To, co vám nyní připadá těžké, se v budoucnu naučíte milovat nejvíce.“

Nakonec vyčerpaně upadl do neklidného spánku až někdy před úsvitem. Ve snech se mu míhaly zneklidňující postavy maskovaných vrahů pronásledujících své oběti ve strohých mramorových prostorách kostelů, jejich kroky se rozléhaly na nemilosrdně znělých podlahách. Sledoval je nekonečnými chodbami, ale stále zůstávali před ním, mimo jeho dohled. Nakonec odbočil do jedné chodby a v ní spatřil svou sestru. Stála tam a hleděla na něj. Celá svítila, jako v jeho vidění před lety, ale velké hnědé oči si ho nyní bedlivě prohlížely a úpěnlivě prosily – jenže o co?

Probudil se zbrocený potem, knihu stále ještě na klíně, nedokázal ze sebe setřást pocit, že od něj Sofia něco chtěla. Pohled mu padl na pasáž v otevřené knize: „Mučivá práce lidské bytosti v této době spočívá v otevření se a vytváření božské moci, jejímž prostřednictvím se síla Boha dá do pohybu a začne působit.“ Vycítil, že se v těch slovech pro něj skrývá hluboké poselství, ale nevěděl, co znamenají. Později toho jitra se otec Miličuk po rychlé snídani znaveně vlekl ke svatému Jiřímu a zaujal své obvyklé místo ve zpovědnici. Jeho pracovní doba byla pevná. Seděl na zpovědní lavici každé dopoledne pracovního týdne od desíti hodin do pravého poledne. Měl příšernou kocovinu a v kombinaci s nedostatkem spánku se dostával do zvláštního rozpoložení, nereálného, snového.

A vše se začalo ještě víc podobat snu, jakmile zavrzaly dveře do zpovědnice. Odsunul dřevěnou zástěnu u kovové mřížky, která ho oddělovala od člověka ve zpovědnici, aby příchozího slyšel. Byl šokován jeho slovy.

„Smiluj se nade mnou, bože, neboť jsem zhřešil.“

Byl to tentýž hlas, který si Alex pamatoval z předchozího dne. Možná znavenější a ostražitější, ale stejný. Nemohl se mýlit.

Snažil se promluvit, ale slova z něj nevycházela. Nakonec zaskřehotal: „B-bůh ti žehnej, synu.“

Zubaté paprsky světla mu protínaly zorné pole a zužovaly mu výhled – známý pocit svědčící o nástupu další migrény. Přitiskl si ruku k čelu; cítil, jak mu v hlavě pod konečky prstů tepe krev v žilách.

„Z čeho se jdeš vyzpovídat?“ Alex by velmi rád nahlédl přes kovovou mřížku, která je oddělovala, aby spatřil mužův obličej, ale jen stěží dokázal udržet otevřené oči. Bolest mu protínala hlavu, až musel potlačit sten.

„Spáchal jsem další smrtelný hřích.“

„Jaký, synu?“

„Znovu jsem zabil.“

Otec Miličuk ucítil v útrobách ledový chlad. Na čele mu vyrazil studený pot a měl co dělat, aby překonal hučení v uších. K jeho zděšení muž pokračoval: „A nejen to, otče, ale mně se to i líbilo. Užíval jsem si to. Dokonce i teď už myslím na to, jak půjdu příště zase zabíjet.“

„S-synu,“ promluvil a slyšel, jak se mu chvěje hlas. „Potřebuješ pomoc. Prosím – prosím, oznam úřadům, cos udělal.“

Muž se tiše zasmál. „To je nesmysl, otče. Nemíním nikomu povídat, co jsem udělal, a už vůbec ne policii.“

„Proč to tedy sděluješ mně?“ vykřikl Miličuk ochraptěle.

„Baví mě o tom mluvit. A u vás je mé tajemství v bezpečí.“ Nastala odmlka a pak se muž zeptal: „Je u vás mé tajemství v bezpečí, že?“

Když se otec Miličuk zase ozval, znělo to jako hlas mrtvého: „Ano. Je v bezpečí.“

„Výborně,“ konstatoval muž. „Moc nerad bych se stal příčinou porušení zpovědního tajemství.“ Jeho tón byl mírný, ovšem Alex v něm vycítil skrytou výhrůžku.

Muž pokračoval a líčil mu podrobnosti svého zločinu. Jeho kořistí se prý stávaly prostitutky, nešťastnice, které se potulovaly po Desáté Avenue nedaleko vjezdu do Lincolnova tunelu. Některé utekly z domova, takže jejich rodiny neměly ponětí o místě jejich pobytu; další se rekrutovaly z řad transvestitů, jiné byly závislé na drogách a pokoušely se vydělat dost peněz na další dávku. Muž měl hezké auto a nedělalo mu potíže nalákat je dovnitř. Jakmile se tam ocitly, staly se jeho zajatkyněmi; mohl si s nimi dělat, co se mu zamanulo. Když popisoval své praktiky, otci Miličukovi se zvedal žaludek. Tepání v hlavě zesilovalo… Pozvracel se.

„Ach ne,“ prohlásil muž, jakmile ucítil nakyslý pach vznášející se ve zpovědnici. „Pardon. Raději půjdu, abyste mohl uklidit. Brzy se zase vrátím – možná zítra.“

Než Alex stačil odpovědět, slyšel, jak cvakla západka u dveří, a pak už jen zvuk odcházejících kroků.

Jenže tentokrát se v něm cosi vzepřelo. Rychle vytáhl kapesník, otřel si ústa a znovu si kapesník strčil do kapsy. Třesoucíma se rukama ze sebe strhl zašpiněnou sutanu. Hodil ji na zem, prudce rozrazil dveře ze zpovědnice a vyběhl do kostela.

Hnal se uličkou, právě když se muž dostal do přední části kostela. Pronásledovatele si nevšiml a otevřel těžké dveře. Sluneční svit zaplavil prostor za dveřmi a muž se na chvilku proměnil v siluetu tonoucí v oslepující záři slunce. Otec Miličuk si zastínil oči, protože mu celou hlavou tepala bolest, klopýtal za ním, sledoval ho na ulici a viděl, že muž zamířil na západ ke Třetí Avenue.

K jeho úlevě se muž neohlížel, odbočil za roh a vmísil se do davu lidí na chodníku. Alex sklopil hlavu, vrazil si ruce do kapes, také se začlenil do davu a rázem vypadal jako další newyorský chodec. Po celou dobu sledoval svou kořist, zůstával asi půl bloku za ní, dokud muž nezamířil ke stanici metra Astor Place. Byl oblečený v tmavém, stejně jako předtím – hladký černý baloňák a šedé kalhoty. Byl bez čepice, měl kudrnaté hnědé vlasy a maličko prosvítající pleš. Alex se soustředil na lysé místo a sledoval ho v hustém proudu lidí. Při chůzi Alexovi zněla bolavou hlavou slova Jakoba Böhmeho. Síla Boha… dá do pohybu a bude působit…

Sledoval svou kořist kolem budovy Cooper Union k Astor Place, kde se lidé stavěli do fronty před žlutým autem firmy Mud Coffee a čekali na kelímky s kávou. Neznámý sešel dolů k nástupišti směrem na předměstí. Alex se nahrbil, sklopil hlavu, vmísil se do davu a neustále upíral pohled na mužovu pleš. Najednou se mu před očima zablýsklo, zúžilo se mu zorné pole, a jak klopýtal s bušícím srdcem dolů po schodech, musel se přidržovat zábradlí.

Připojil se do tlačenice na nástupišti a viděl muže v černém baloňáku před sebou, jak se dívá na koleje směřující ven z centra města. Alex zpomalil a posléze k neznámému přistoupil záměrně ležérním způsobem. Zastavil se před plánem metra a předstíral, že si ho pozorně prohlíží; čas od času vzhlédl, zda se muž nepohnul. Ten však stál pořád na svém místě a trpělivě čekal na metro. Alex hleděl na mapu, na barevnou mřížku linek metra, která mu tančila před očima, jak se na ni snažil zaostřit a zároveň se pokoušel překonat oslepující bolest v hlavě.

Z tunelu se ozvalo tiché dunění a po vykachlíčkované stěně nad kolejemi se rozšiřoval kužel žlutého světla. Vlak se blížil.

Dav lidí se pohnul, jako obrovské tupé zvíře bez vlastní vůle, které se dává do pohybu jen silou instinktu a zvyku. Kněz spatřil svou šanci. Rychle vklouzl do mozaiky těl, tlačil se dopředu, až se dostal těsně za žlutou bezpečnostní čáru. Koutkem oka se nenápadně rozhlédl a viděl, že ho od muže s mírnou pleší dělí jen dva lidé. Hřmění vlaku již sílilo, stěnu zaplavila záře předních světel přijíždějící soupravy.

Teď anebo nikdy. Síla Boha… dá do pohybu a začne působit…

Alex se rychle proplétal mezi lidmi, kteří ho oddělovali od jeho kořisti, dokud nestál přímo za mužem s pleší. Byl o maličko vyšší než kněz a byla z něj cítit voda po holení Old Spice. Alex se naklonil a zašeptal mu do ucha.

„Buď vůle tvá.“

Než se muž stačil otočit, Alex ho prudce strčil do zad. Sledoval, jak muž vrávorá dopředu, marně mává rukama ve vzduchu, padá do kolejiště. Vlak se přes něj přehnal dřív, než někdo stačil zareagovat.

Alexovi začalo hučet v hlavě a slyšel ženský jekot. Dav se stáhl zpět a nějaký muž zakřičel: „Přivolejte někdo pomoc!“ Mladý student vedle kněze si zakryl oči a jeho přítelkyně se dala do pláče.

V příšerné vřavě, která nastala, si nikdo nevěděl rady. Alex nepokrytě očekával, že ho někdo obviní, ale zdálo se, že nikdo přesně neví, co se stalo. Všichni se tvářili jako ve snách krom muže v obleku, který rychle vytáhl mobil a uháněl nahoru po schodech; bral je po dvou. Kněz chvátal za ním a křečovitě se držel zábradlí, aby neupadl. K jeho překvapení se za ním nikdo nerozběhl. Vrávoral ven na ulici a z plných plic se nadechl čerstvého vzduchu.

Venku na Astor Place panovala zneklidňující atmosféra všedního dne. Taxíky na Lafayette Street se jen míhaly, kymácely se v ohybu ulice, kde Lafayette přecházela ve Čtvrtou Avenue. Oranžová dodávka Mud Coffee stála pořád u chodníku a linula se z ní krásná vůně kávy – francouzské směsi. Alex rychle kráčel k budově Cooper Union a prošel parčíkem za ní.

Zazvonil mu mobil. Zmocnila se ho panika. Cítil, jak se mu stahuje hrdlo, zmateně ho napadlo, že ho už policie našla. Ke své úlevě na displeji četl: Lee Campbell. Roztřeseným prstem hovor přijal.

„Haló?“

„Volám ti jen, jestli jsi v pořádku.“

Alex zaváhal. Nad ním klouzal zasněný šedavý oblak po obloze a zastínil slunce. Holub na chodníku sezobl pár drobtů chleba, pak naklonil hlavu a vzhlédl k němu jasným oranžovým okem.

„Jsem v pořádku,“ odpověděl. „Dík za optání.“

Přítele však zřejmě nepřesvědčil. „Poslyš, dnes odpoledne mám trochu času, pokud se chceš sejít.“

„Musím něco zařídit, ale pak ti možná zavolám.“

„Zavolej určitě, ano?“

„Jasně, dík,“ odpověděl Alex a telefon zaklapl.

Mířil na východ k řece. Rychlou chůzí mu trvalo asi deset minut, než došel ke katolickému kostelu Nejsvětějšího spasitele na Třetí ulici. Už tam byl několikrát, ale před mnoha lety. Nevěděl, kdo tam v současné době zastává funkci kněze a nikoho z místních farníků neznal.

Dveře kostela byly otevřené, a když procházel uličkou do zadní části budovy, jeho kroky se rozléhaly nehostinnou ozvěnou. Vonělo to zde kadidlem a liliemi a to mu připomnělo, že už za pár týdnů budou Velikonoce.

Vešel do zpovědnice a zavřel za sebou. Matné světlo mu vyhovovalo. Naklonil se v úzkém prostoru k okénku. Slyšel tiché chrápání a vzápětí zašustilo kněžské roucho. Farář se probudil.

Otec Miličuk se opřel, obličejem se téměř dotýkal mřížky. Zhluboka se nadechl a v žilách se mu rozlil pocit úlevy jako svěcená voda.

„Smiluj se nade mnou, bože, neboť jsem zhřešil.“

DOKONCE I SLEPEC

Darell James

Dálkový autobus dojel do Atlanty odpoledne, odbočil na nádraží ve Forsythe Street, aby vysadil cestující. Sykot brzd, mechanické otevření skládacích dveří – to byly známky konce cesty Earla Lillyho. Tři dny na sedadle z Los Angeles, se psem jménem Meloun stočeným do klubíčka u svých nohou.

Přijel sem za posláním – tak o tom uvažoval. Kopii posledního dopisu od vnučky si nacpal do náprsní kapsy. Co se jí stalo? A proč to náhlé volání o pomoc? Přijel to zjistit. Přes celou Ameriku.

Earl počkal, dokud nevystoupí ostatní cestující, a pak zavolal na psa: „Vstaň!“ Víc říkat nemusel. Meloun – kříženec kokršpaněla a teriéra – se unaveně postavil, sklopil čenich k zemi a procházel uličkou mezi sedadly.

Řidič netrpělivě čekal, jednu ruku na řadicí páce, celý žhavý zavřít co nejdřív dveře před srpnovým horkem. Sledoval Earla ve zpětném zrcátku.

Earl si dával načas. Přehodil si řemínek fotoaparátu kolem krku, aby mu visel přesně uprostřed, nasadil si sluneční brýle, vzal malou tašku, uhladil lehké sako a procházel uličkou ke dveřím. Trochu se při tom předváděl. A proč vlastně ne? Bylo mu sedmdesát a navíc byl černoch – zpátky na Jihu.

Meloun šel za ním, otíral se Earlovi o záložku kalhot.

Když se dostali ke dveřím, Earl se otočil na řidiče a schválně upíral zrak kamsi do dálky a nezaostřoval. Posunul si tmavé brýle na nose a obdařil muže svým nejlepším úsměvem a kývnutím à la Ray Charles. „Mockrát děkuju za svezení!“

Řidič si ho zmateně měřil. „Nezlobte se, že se ptám… Pokud jste slepý, jak můžete fotografovat?“

„Místo mě fotografuje pes,“ odpověděl zdvořile Earl. Pak se otočil, ponechal řidiče zahloubaného do úvah a barvitých představ a vystoupil. „Hop!“ pobídl psa. Meloun s důvěrou vyskočil ven.

Chápejte, slepý byl pes, nikoli Earl.

Earl vedl psa oblaky horkých výfukových plynů, přes plochu nádraží až na ulici, kde u chodníku parkovala řádka taxíků. Řidiči prvních dvou byli typičtí muži amerického středovýchodu. Postávali vedle svých aut a klábosili pod značkou s nápisem „POUZE TAXI“. Zdálo se, že je jim naprosto lhostejné, zda Earl přichází, bylo jim jedno, jestli se blíží zákazník. Od třetího taxíku se odlepila černošská řidička a už mu otevírala dveře.

Zvolala na Earlova psa: „Hej, pejsku! Přiveď páníčka přímo sem. Loretta vás oba sveze jako na obláčku.“

Earl obešel oba středovýchodní řidiče, kteří najednou cítili potřebu vznášet námitky. Loretta je odpálkovala a vlídně mávala na Earla i na psa, aby přišli k ní.

Trik s prohozením rolí, že totiž Earl je slepý a Meloun je jeho slepecký pes, používali ti dva pravidelně. Neměli pak problém dostat se doma v L. A. společně do veřejných dopravních prostředků ani do barů na Vermont Street. A teď momentálně se díky tomu triku dočkali několika službiček i na jihu. Zdálo se, že jen málokdo jejich stav zpochybňoval. Tmavé brýle Earlovi také dobře sloužily k ochraně jeho stárnoucích očí před sluncem. On ani Meloun zkrátka nemládli. Byli na sobě závislí a každý využíval svých výhod.

Earl se poskládal na zadní sedadlo a vybídl psa: „Nahoru.“ Meloun vyskočil k němu, našel si volné místo a oba byli připraveni k jízdě.

„Víte, kde je Cabbagetown?“ zeptal se, když se jejich řidička posadila za volant.

„Jasnačka,“ kývla Loretta a nastartovala. „Já vím, kde je tady všecko. Od severu po Buckhead, od východu po Conyers. Vy nejste opravdicky slepý, že?“

„Jak to poznáte?“

Pohlédla na Earla do zrcátka. „Už jsem slepce viděla, jsou vždycky nejistí. Jenže vy, jak se zdá víte, kam jdete. Se psem je to něco jiného. Koulí to s váma dočista jako vod cirkusu.“

„To on je slepý,“ objasnil Earl.

„Nepovídejte! Viděla jsem, jak vyskočil z autobusu! Panečku, ten páníčkovi asi pořádně věří!“

„Už jsme nějakou dobu spolu,“ konstatoval Earl.

Odbočili z Forsythe Street na Memorial Drive a mířili k východu. Earl byl v Atlantě naposled před čtyřiceti lety, narodil se tady. Město se na první pohled nijak zásadně nelišilo od toho, co si pamatoval. Možná přibylo pár nových budov ze skla a kovu, ale nic víc. Pořád zde byly stejné stinné uličky i stejná ospalá atmosféra. Ve srovnání s Atlantou se v L. A. život nikdy nezastavil.

„Jak se jmenujete, páníčku?“ zeptala se Loretta a zapojila se s taxíkem do hustého provozu.

„Earl… Earl Lilly, ale lidi mi většinou říkají Malej Earl.“

„Protože jste tak hubenej a vůbec?“ ušklíbla se Loretta a v hlase jí zněl sarkasmus.

„Jo, přesně kvůli tomu,“ odpověděl Earl.

„Tak co přivádí dva takový krasavce do Atlanty? Budete spolu výt na měsíc?“

„Myslím, že jsme oba trochu moc staří, než abysme na něco vyli, možná jedině bolestí. Přijel jsem, abych tady někoho našel,“ svěřil se jí Earl. Vylovil z náprsní kapsy saka fotografii a podal ji řidičce mezi sedadly. „Neviděla jste někde tuhle dívku?“

Loretta krátce pohlédla na obrázek, ale stále sledovala provoz před sebou. „Krásné děvče. Z rodiny?“

„Vnučka,“ vysvětlil Earl. „Vy se tady určitě vyznáte, nenarazila jste na ni někdy? Náhodou?“

„Připadá mi trošku povědomá. Jenže spoustu podobnejch mladejch holek vídám na ulicích. Po nějaký době jsou to už jen obličeje. Chápete.“

„Asi jo,“ přikývl Earl.

„Ale stejně mi připadá, že bych tuhle holku měla znát. Je moc hezká a vůbec.“ Loretta se na fotografii naposled podívala a vrátila mu ji. „Co dělá?“

Earl toho moc nevěděl. Měl jen název klubu pro pány, kde jeho vnučka pracovala, a zpáteční adresu na jejích dopisech, místo, kde patrně bydlela. „Tvrdí, že ve dne chodí do školy. Chce se stát fyzioterapeutkou. A v noci tancuje v klubu, aby si vydělala na živobytí. Jmenuje se to tam Bo Peep’s Corral. Slyšela jste o tom?“

„Bo Peep? Podle tý holčičky ze starý říkanky, co ztratila ovečku? Jo. O tom něco vím.“ V Lorettině odpovědi zněl pohrdavý tón. „Možná to tak nevypadá, ale i já jsem tam tancovala. Dobře platili, ale začal mi lézt na nervy majitel. Vždycky se mě snažil dotlačit do něčeho, co jsem dělat nechtěla. Pokud chápete, co myslím.“

„Je tam pořád stejný majitel?“

„Ray Tarvis,“ kývla Loretta na Earla do zrcátka. „Buran a kretén jaksepatří. Takže ona tam tancuje?“

„To mi aspoň řekla.“

„Má vaše vnučka taky jméno?“

„India.“

„To je její opravdické jméno?“

„Tak mi to teda aspoň tvrdí.“

„A vy to nevíte?“

„Mimochodem jsem ani nevěděl, že mám vnučku. Zjistil jsem to před pár měsíci. Její matku – svou dceru – jsem nikdy neviděl. Ten měsíc, co se narodila, jsem šel do vězení. Když jsem pak vylezl ven, nikdy jsme se s manželkou už nedali dohromady. Malá India nějak zjistila mou adresu a začala mi psát. Tvrdí, že její matka je zřejmě mrtvá nebo ji spolkly atlantské ulice.“

„Tohleto město umí klidně někoho spolknout,“ přitakala Loretta a zachmuřeně na něj pohlédla do zrcátka. „Buď si ho podmaníte vy, nebo si ono podá vás.“

Earl uvažoval o řidičce na sedadle před sebou. Zdálo se, že i ji město dostalo. Vlastně kdysi byla možná hezká. Jenže dnes vypadala už hodně utahaně. Mohlo jí být kolem devětatřiceti, ale vypadala na padesát. Byla neuvěřitelně vyhublá. Čelo jí brázdily hluboké vrásky. Kolem zapadlých očí měla tmavé kruhy připomínající temné krátery.

„Co jste to povídal?“ zeptala se Loretta.

„Prostě jsem od ní skoro každý den dostával dopisy. Vyměňovali jsme si fotky a tak. Zhruba před čtyřmi týdny najednou dopisy přestaly chodit. A pak jsem dostal ten poslední, ve kterém mě prosí o pomoc.“

„O jakou pomoc?“

„No právě. Nijak ji nespecifikovala.“

„A vy jste skočil do autobusu a trmácel jste se sem celé… kolik? Tři nebo čtyři dny? Jen abyste zjistil, co chce? Měli by vás vyhlásit dědečkem roku, milej zlatej. To vám povídám.“

„Já jsem totiž hezky dlouhou dobu nikoho ve svým životě neměl. Jenom Melouna.“

Meloun zaslechl své jméno a zvedl hlavu. Earl ho podrbal na uklidněnou.

„Její dopisy mi dělaly radost,“ pokračoval Earl. „Díky nim jsem si nepřipadal tak osamělý. Pochopte, nevedl jsem život, který by se dal označit jako příkladný. Člověk se dostane do určitého věku a v hlavě mu začne šrotovat, co tu po sobě zanechá a jak dlouho tady asi ještě bude. Připadalo mi, že to v mém případě nemusí být moc. Nevím, kolik mi zbývá času. Mně ani mému psovi.“

„Myslím, že chápu, co chcete říct.“

„Podle mého potřebuje peníze. Mám trochu našetřeno díky focení,“ prohlásil a zvedl fotoaparát, aby ho viděla v zrcátku. „Napadlo mě, že chce pomoct s financováním školného a tak.“

„Vy fotografujete?“

„Fotografuju život na ulici. Věci, co se právě přihodí. Některé mé obrázky visí v galerii v Beverly Hills. Jsou tam v komisním prodeji a občas mi některý z nich něco vynese.“

„Taky doufám, že po vás vaše vnučka chce jen finanční podporu. Protože ten zapadák Bo Peep’s není zrovna ideální místo pro krásnou africkou princeznu jako vaše vnučka. Až ji najdete, vyřiďte jí, ať se přesune někam do Starbucks nebo do podobného lokálu. Jinak…“ Loretta pohlédla do zrcátka a krátce se mu zadívala do očí, aby se ujistila, že dává pozor. „Jinak skončí jako já. Teď jsme v Cabbagetown. Máte adresu?“

Vjeli do stárnoucí městské čtvrti známé továrnou na zpracování bavlny, která kdysi doslova polykala žoky surové bavlny z plantáží. Loretta mu při řízení všechno vyprávěla. Ulice lemovaly zbytky dlouhých přízemních domků – jako chaloupky, ve kterých klidně mohli bydlet trpaslíci. Mezi nimi vyrůstaly i moderní činžovní domy. Továrnu na zpracování bavlny přestavěli na luxusní prostorné byty. „Stávají se z nás zazobaní jupíci,“ pronesla Loretta. „Jaké to bylo číslo domu?“

„Šest, šest, dva,“ četl Earl z obálky posledního dopisu od vnučky.

„A jsme tady,“ zajásala Loretta a zajela k chodníku.

Earl přelétl pohledem po řadě obchodů v ulici. Číslo 662 byl dům s velkými okny přímo před nimi. „Jenže to je pošta.“

„No jo,“ přikývla Loretta.

Seděli v taxíku, motor běžel naprázdno. Earl znovu zkontroloval adresu na obálce a ověřil všechna čísla v ulici. Vážil sem tak dlouhou cestu, aby našel poštovní přihrádku.

„Chcete zkusit zajet do klubu, kde pracuje?“

„Psala, že pracuje v noci. Budu muset počkat do večera,“ povzdychl Earl. „Znáte nějaký hotel? Něco laciného na přespání?“

„Myslím, že vám můžem zkusit nějaký najít,“ usmála se Loretta.

Rozjela se a vezla ho pár bloků nazpátek do hotelu Savoy. Ošumělá stará třípodlažní budova byla vmáčknutá mezi obchod s alkoholem a čistírnu. Earl zaplatil ze zadní sedačky a pak přetáhl Melouna na opačnou stranu auta, aby mohl sám vystoupit jako první. Jakmile stál na chodníku i se zavazadlem, zavolal na psa: „Ven!“ A Meloun poslechl. Skočil slepě za zvukem Earlova hlasu.

„Můžete počkat, než zjistím, jestli mají volný pokoj?“ zeptal se Earl, když řidička stáhla okénko, abych se rozloučila.

„Stačí jim říct, že vás posílá Loretta. Určitě něco mít budou, milej zlatej. Povězte jim taky, že vás dnes kolem osmé večer vyzvednu. Kouknem se do lokálu Bo Peep’s spolu.“

„Opravdu byste to pro mě udělala?“ divil se Earl.

„Jo, probudil jste Lorettinu zvědavost. Musím vidět, co se z týhle záhady vyvrbí.“

Earl přikývl a Loretta odjela. Nechala ho stát i se psem samotného na chodníku.

Earl si chvíli prohlížel okolí. Nacházeli se v odvrácené části města – tak o ní alespoň uvažoval –, nedaleko od místa, kde kdysi bydlíval. Všude většinou podřadné byty s týdenními nájmy, plné místních stárnoucích a nemocných černošských obyvatel města. Našel pár obchodů s výkladními skříněmi pomalovanými graffiti místních gangů a zajištěnými kovovými mřížemi. Na chodníku seděla dvojice bezdomovců, opírali se o cihlovou zeď Savoye. To vše pod luxusním panoramatem výškových skleněných budov, které nyní tvořily moderní Atlantu.

„Vysvětloval jsem ti, že to bude jiné. A zároveň stejné. No neříkal jsem to?“ zeptal se Earl psa.

Meloun se mu s tichým zakňučením otřel čumákem o kalhoty a oba se vydali do hotelu.

U recepce Earla více či méně přivítal kluk s vlasy rozježenými jako dikobraz. Earl mu neopomněl sdělit, že ho poslala Loretta.

Na kluka to bůhvíjaký dojem neudělalo, ale zároveň se ani nezeptal na psa. Podal mu jen přihlašovací formulář – vyplnil jméno, adresu a telefonní číslo. „Třicet dolarů za noc.“

Earl zaplatil v hotovosti.

„Pokoj číslo čtyři, po schodech nahoru. Druhé dveře vpravo.“ Chlapec posunul klíč po pultu. V průběhu celého rozhovoru se na Earla ani jednou nepodíval.

Earl si vzal klíč a kráčel ke schodům s taškou v ruce. Meloun šel za ním a otíral si čumák o Earlovu nohavici. „Schod, schod, schod…,“ předříkával mu Earl.

Došli do pokoje. Earl otevřel dveře.

Místnost páchla zatuchlinou a močí. Povlečení bylo zažloutlé a samá skvrna. „Hop,“ vybídl psa Earl. Meloun skočil s bezmeznou důvěrou na postel, kterou neviděl.

„Hodný kluk,“ pochválil ho Earl a vytáhl z kapsy odměnu.

Earl si sundal tmavé brýle a položil je na toaletku. Poslední dopis od vnučky byl znepokojující. Nešlo jen o prosbu o finanční podporu, jak Earl naznačil taxíkářce. Byl to zoufalý výkřik o pomoc. V jejím životě došlo k něčemu problematickému, k něčemu, co nemohl přehlížet.

Začala mu psát počátkem roku. V prvním dopise se jen zdvořile představila, on jí odepsal a postupně navázali korespondenční přátelství a dozvídali se o svých životech stále víc a víc.

India byla v dopisech nepřetržitě optimistická, těšila se, až vystuduje opravdovou vysokou školu. Až bude mít lepší život. Možná i půjde pryč z Atlanty, naznačovala. O tomhle nápadu se zmínila v poněkud nejasné větě, jako by čekala na jeho reakci.

Odepsal, že by jí nejspíš dokázal pomoci s hledáním práce. Los Angeles mohlo být pro mladou dívku „vzrušující“ a vůbec.

Jenže poslední dopis se předchozím vůbec nepodobal. Bylo v něm jen jedno slovo. Pomoc! Nic víc. Napsáno divnými tiskacími písmeny, téměř jako kdyby je psalo dítě nebo někdo s nedostatečným vzděláním.

Earl si sundal z krku fotoaparát a přešel s ním k oknu. Za vetchými záclonami vrhaly domy dlouhé odpolední stíny na Mitchell Street. Zaostřil a zabral scenerii, v níž zachytil rozdíl mezi nejbohatšími a nejchudšími. Možná na toto téma vytvoří sérii fotografií. Udělal čtyři záběry v rychlém sledu za sebou.

Občas se dozvídal, že jeho dílo připomíná policejní fotografie z místa činu. Jeho stylu se říkalo „městský dokumentární“, což byl termín, který vymyslela pohledná galeristka z Beverly Hills, aby Earlovu dílu dala nějakou nálepku. Earlovi nebylo přesně jasné, co to znamená. Musel však přiznat, že většina jeho fotografií působila zneklidňujícím, až trochu strašidelným dojmem. Možná do nich dokázal otisknout část své minulosti, svého vlastního života.

Earl zatáhl závěsy. Byl unavený a měl nepříjemný pocit neblahé předtuchy, pokud šlo o Indiu. Meloun už nehybně ležel na posteli, možná přebíral zachmuřenou náladu od svého pána.

Earl přešel znovu k posteli a položil fotoaparát na noční stolek. Natáhl se na zastlanou postel vedle Melouna a zavřel oči.

Bylo těsně po čtvrté. Pospí si do setmění a pak vyrazí hledat vnučku.

Loretta dostála svému slibu a čekala u chodníku, přesně když Earl se psem vyšli z hotelu. Bylo krátce po osmé.

Odvezla je na sever, kousek od centra města, a trochu povídala Earlovi o podniku, kam měli namířeno. „Bo Peep’s Corral, většinou se tam tančilo nahoře bez a podobně. Jenže tam mají taky místnost pro nejlepší klienty, kde člověk může dostat téměř cokoli, po čem prahne, když má ovšem dost peněz. Radši si tam dávejte pozor. Není to prostě podnik pro černochy,“ dodala varovně. „Jsme tady pořád ještě na americkém Jihu, milej zlatej. A Peep’s se rasistickejma buranama jen hemží.“

„Budu to mít na paměti,“ přikývl Earl. „Chci se jen podívat, jestli tam India je, a zjistit, jestli je v pořádku.“

„Já taky,“ přidala se k němu Loretta.

Dojeli k pánskému klubu v luxusnější části města. U vchodu stál se založenýma rukama podsaditý mladý vyhazovač v obleku, který mu byl přes hrudník těsný.

„Možná radši počkám v autě,“ navrhla Loretta.

„Nemám v úmyslu si tam užívat. Nezdržím se dlouho.“

„Chcete nechat svýho kámoše se mnou?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Earl. „Málem jsem o něj jednou přišel při požáru. Teď chodí tam, kam já.“

Earl si nasadil tmavé brýle a upravil si popruh fotoaparátu kolem krku. Pro jistotu vytáhl zpoza opasku skládací slepeckou bílou hůl, rozložil ji a vystoupil. „Hop!“ vybídl psa. A ten ho následoval.

U vchodu mu vyhazovač položil ruku na hruď. Zvedl Earlův fotoaparát a díval se na něj, chvíli si prohlížel psa po Earlově boku. „Tak jo,“ kývl nakonec a nechal je projít dovnitř.

V lokále byla tma a plno dýmu. Z reproduktorů řvala heavymetalová hudba. Na pódiu tančila vysoká brunetka svlečená téměř do naha – měla jen tanga a lodičky na podpatku. Provokativně se svíjela u mosazné tyče uprostřed pódia. Kolem ní se promenovaly další mladé ženy ve skrovném oděvu. Číšnice – všechny do jedné ve stylu nevinné holčičky Bo Peeps ze staré dětské říkanky – procházely lokálem v přehnaně krátkých bílomodrých sukýnkách a halenkách nad pupík. Dlouhé pódium bylo obklopeno bělošskými mladíky zhypnotizovanými ženou na jevišti nad nimi. Ostatní posedávali u stolků ve tmě, za světly reflektorů.

Earl si všiml, že je v podniku jediným černošským hostem. Ťukal slepeckou holí a mířil dozadu. Meloun mu šel u nohy, dokud Earl nenašel místo. Pak se mu stočil pod židli do klubíčka.

„Co vám můžu přinést?“ promluvila číšnice, která se téměř jako kouzlem vynořila před Earlem snad ještě dřív, než dosedl na tvrdou židli. Naklonila se k němu, krátká sukénka jí čněla vysoko do vzduchu, protože měla vysoké podpatky. Předváděla mu obsah svého výstřihu. Byla to pro ni rutina.

„Sklenici vody,“ objednal si zase podle svého rutinního zvyku a nezaostřoval pohled, jako by se díval kamsi do dálky.

„Minimální objednávka jsou dva nápoje. Musím vám přinést dvě vody a účtovat je jako piva,“ prohlásila.

Earl přikývl.

Číšnice odešla vyřídit objednávku.

Earl seděl, oči obrácené vzhůru, předstíral, že se snaží vnímat své hlučné okolí především sluchem. Čas od času pokradmu pohlédl na obličeje mladých tanečnic, které kolem něj defilovaly. V exotické směsici žen byly dvě černošky. Jedna právě vycházela na jeviště, hudba nabrala vášnivý rytmus a černoška vystřídala brunetku, která klečela na všech čtyřech a sbírala z pódia dolarové bankovky, načež se houpavou chůzí vytratila dozadu. Druhá černoška tančila kolem stolu obsazeného mladými muži v oblecích s kravatami. Postupně si jim sedala na klín, skupinka ji povzbuzovala, kdykoli věnovala pozornost jednomu z jejich středu. Ani jedna z dvojice nebyla jeho vnučka, a ani jedna nebyla byť z poloviny tak hezká jako ona.

Earl zvažoval možnost, že další dívky jsou mimo jeviště, v šatnách nebo někde jinde. Ze svého místa díky poodhrnutým závěsům viděl do salonku pro speciální hosty. Momentálně v něm nikdo neseděl. Napadlo ho, že má dnes možná India volno. Jenže byl pátek a to je pravděpodobné, že pracovat budou všichni. Čekal. Číšnice mu přinesla dvě sklenky vody a Earl jí podal dvacet dolarů, aniž vzhlédl.

Popíjel vodu.

„Chcete, abych vám zatančila?“ zeptala se mladá blondýnka, která se mu objevila za zády. Měla na sobě průsvitný živůtek a bílé krajkové kalhotky. Earl na ni mávl, aby odešla, aniž se na ni přímo podíval.

Znovu upil vody a pozoroval salonek pro zvláštní hosty, zda se v něm neobjeví India.

Uběhlo jen pár minut a Earl si všiml v koutě baru muže, který si ho se zájmem měřil. Byl to mohutný proplešatělý šedesátník s odhalenou hrudí porostlou tmavými chlupy kontrastujícími s jeho havajskou košilí. Earl měl dojem, že ho muž pozoruje delší dobu.

Předstíral, že nevidí. Ucucával vodu a obracel oči ke stropu.

Muž seskočil z barové stoličky a zamířil přímo k Earlovi. Určitě to bude Ray Tarvis, majitel podniku, pomyslel si Earl.

Muž si přitáhl židli těsně k němu.

Nejprve nic neříkal. Pak do Earla šťouchl, aby upoutal jeho pozornost. „Hej!“ zvolal.

„Kdo je to?“ zeptal se Earl.

„Majitel tohohle baru,“ pronesl Tarvis. „Všiml jsem si, že nemáte zájem o má děvčata, nechcete, aby pro vás tancovala. Nejste tady ani kvůli pití. A tak si říkám, co tady sakra dělá slepec, který utratí dvacet babek za vodu.“

„Poslouchám hudbu!“ prohlásil Earl a kýval hlavou do rytmu.

„No jo, ale muziku hrajou i všude možně jinde, strejdo. Navíc je v mém klubu zakázáno fotografovat.“

„Já nemíním fotografovat,“ prohlásil Earl. „Jak bych mohl?“

„Co s tím foťákem teda děláte?“

„Je to dárek od sestry. Takový vtípek mezi námi. Nosím ho rád na krku.“

„Aha. No, taky sem nesmějí chodit psi. Myslím, že byste měl odejít.“

„Ve skutečnosti chcete říct, že sem nesmějí chodit černoši.“

„Kdybyste nebyl slepej, kurva, viděl byste, že pro mě dělá pár černejch holek. Snažím se bejt hodnej.“

„Kdybyste byl hodnej, dovolil byste mi zůstat,“ nemínil couvnout Earl.

„Tak dost!“ prohlásil Tarvis, jehož pohár trpělivosti přetekl. Vstal a táhl Earla za loket. „Vodu si můžete vzít s sebou. Teď vypadněte.“

Zpod Earlovy židle se zničehonic vynořil Meloun, vycenil zuby a výhružně zavrčel směrem k hlasu, který začínal znít zlověstně.

„To je v pohodě, chlapče,“ prohlásil Earl. „Jako obvykle se nám dostalo slušného přivítání, ale dlouho to nevydrželo.“

Earl před sebe natáhl hůl a přecházel k východu, ťukal do podlahy mezi řadami stolů a barových židliček. Meloun zaujal své tradiční místo u nohy a společně z klubu odešli.

Tarvis šel celou cestu za nimi ke dveřím. Zastavil se až před vchodem vedle vyhazovače a sledoval Earla se psem, jak nasedají do taxíku, dokud se nezabouchly dveře. Pak uštědřil vyhazovači facku a obrátil se k autu zády.

Loretta se krčila na sedadle za volantem, aby ji nebylo vidět. „Je pryč?“ ptala se.

„Odešel dovnitř,“ informoval ji Earl.

Narovnala se. „Ten chlápek mi slíbil, že jestli mě ještě uvidí v blízkosti svého klubu, bez ptaní mě zabije – a já mu věřím.“

„Připomíná mi důvody, proč jsem se do tohohle města už nevrátil,“ pověděl jí Earl.

„Ze stejných důvodů bych měla vypadnout. Asi jste s hledáním malé Indie neměl štěstí, co?“

„Neviděl jsem ji.“

Loretta k němu obrátila do zrcátka ustaraný pohled. „V pátek večer by mohla být na jediném dalším místě.“

„A kde?“

„V klubu atlantských kluků,“ odpověděla.

„Atlantských kluků?“ opakoval Earl.

Loretta se rychle ohlédla po vyhazovači u vchodu a pak se obrátila na sedadle, aby se na Earla podívala přímo. „Nechtěla jsem vám to říkat dřív, dokud si nebudu jistá… Ale bála jsem se, že tady India asi nebude.“

„Proč to říkáte? A proč se…“

„Proč se o to starám?“ dokončila za něj větu Loretta.

Earl se podíval Lorettě do očí a hledal, co se skrývá za nimi v jejím nitru. Až nyní si všiml, že je tam zadržovaná bolest. „To vy,“ prohlásil. „To vy jste mi poslala ten poslední dopis, ne moje vnučka. Ale jak jste věděla…“

Loretta sklopila oči.

„Vy jste…“

„Nezáleží na tom, kdo jsem!“ vyhrkla a znovu mu upřela pohled do očí.

Earl si ženu prohlížel, vždyť se teprve seznámili, ale náhle začínal věřit, že je to jeho dcera. Viděl ji v poněkud jiném světle než poprvé. Byla spíše odhodlaná než politováníhodná. Spíše divoká než poraženecká. „Kde je India?“ zeptal se.

„Nedaleko odsud, ve Waltonském okrese je srub, asi třicet kilometrů z města, v lese. Doufala jsem, že Indiu najdeme v Bo Peep’s a všechno bude v cajku. Jenže teď se potvrdily mé nejhorší obavy, že je tam s nima.“

„S kým?“

„No, s dotyčnejma ‚klukama‘ z klubu, chápete? Je to klub těch, co mají slabůstku pro mladý černošky. Je jich pět, včetně Raye Tarvise. Jenže nejde o žádný dobročinný spolek, to vůbec ne! Jsou zlí a krutí a rádi se vybíjejí na krásných mladých černoškách.“ Nedokázala se na něj podívat.

„Jak to všechno víte?“

Loretta se na něj znovu podívala. Po tvářích jí stékaly slzy. „Jednou mě tam drželi přes rok.“

Earl cítil, jak se mu sevřelo srdce. Obavy v jejích očích vznikly z hluboko pohřbené bolesti. Meloun se na sedadle vedle něj zavrtěl.

„Proč jste to neohlásila normálně na policii?“

Loretta se tvářila prosebně. „Tati, oni jsou totiž po-li-ci-e!“

Earl hleděl na dceru, kterou nikdy nepoznal. Vzpomněl si, že babička jeho někdejší manželky se jmenovala Loretta. Nedokázal od ní odtrhnout pohled, od bolestného zdrceného výrazu její tváře. „Můžeš mě do toho klubu teda odvézt?“ zeptal se.

„Doufala jsem, že to řekneš. Neměla jsem komu zavolat. Nikoho nemám. A nesmím tam ani páchnout, protože Tarvis by mě na místě zastřelil a pohodil by mě bůhvíkam.“

„Chápu,“ přikývl Earl. „Svět umí být krutý. Tak mě k ní odvez.“

Loretta si otřela slzy a obrátila se znovu k volantu. Za chvilku už byli na dálnici a mířili k východu.

Už si nemuseli nic povídat. Earl seděl mlčky vzadu, Meloun vedle něj pospával. Loretta se soustředila na řízení.

Než dojeli na okraj civilizace, vyšel vysoko nad nimi úplněk. Loretta odbočila z hlavní a ujížděla po vedlejších a menších silničkách do kopců porostlých borovicemi. Brzy zastavila na štěrkovém okraji cesty.

„Nic nevidím,“ prohlásil Earl.

„Je to támhle za těmi stromy. Ráda bych tam šla, ale kdyby mě viděli, vystartovali by po nás obou stejně a bez debat.“

„Sjeď tím autem ze silnice, ať není vidět,“ vybídl ji Earl.

Loretta vytáhla zbraň. „Vezmi si tohle.“

„Ne, zvládnu to po svém.“

„Vpředu bude stát stráž.“

„Neboj se,“ uklidňoval ji.

Earl otevřel dveře a vystoupil s hůlkou a tmavými brýlemi v ruce, fotoaparát se mu stále houpal okolo krku. „Hop!“ zavolal na Melouna. Společně se pak vydali mezi stromy – slepý pes a vidoucí pán – vstříc osudu.

„Drž se u mě,“ přikázal Earl Melounovi a nasadil si brýle.

Meloun místo odpovědi zakňučel.

Vzápětí se dostali ke srubu hluboko v lesích. Nad vchodem se svítilo. Přede dveřmi hlídal mladý svalnatý běloch v džínách a tílku.

Earl vyšel z lesa a poťukával hůlkou před sebou. Meloun se mu držel u nohy.

„Co tady sakra děláš, dědku? Ztratil ses?“

„Přijel jsem za milostpánem Tarvisem,“ promluvil s těžkým přízvukem Earl.

„No jo, jenže to ses dostal na špatný místo. Tady je soukromej pozemek, tak si dej vodchod a hezky se vrať, odkud jsi přišel, negře.“

Earl nezpomaloval. Stále ťukal hůlkou před sebou a šel dál, nevšímal si výhružného pohledu, dokud nestál mladíkovi tváří v tvář.

Hoch byl o dobrou hlavu menší než on, jak si Earl uvědomil, a možná o polovinu lehčí. Jenže Earl byl zase o dobrých padesát let starší. Nemůže připustit, aby si chlapec dovolil první ránu.

„Negře, jestli seš stejně hluchej jako slepej, tak…“

Earl jediným rychlým pohybem švihl pravačkou a uhodil mladíka obrovskou pěstí do obličeje. Trefil se mu přímo do nosu. Rána ho odhodila jako poloprázdný pytel zrní na dřevěnou podlahu verandy. Úder byl tak silný, že Earla zabolela celá paže a bolest mu vystřelila až do ramene. Chviličku se bál, že vykřikne.

Třel si rameno, dokud bolest neustoupila. „Zůstaň!“ přikázal Melounovi. Pak odtáhl chlapce pryč ze vstupní verandy, držel ho přitom za nohy a nechal mu hlavu bouchat o schody. Našel připojení telefonní linky tažené po stěně domu a vystřelovacím nožem z chlapcovy boty si uřízl pořádný kus drátu. Tím svázal hlídači nohy a ruce, načež mu ještě uřízl cíp trička a nacpal mu ho do pusy jako roubík. Poté odtáhl stále ochablé tělo mezi stromy a pohodil ho tam. Meloun zůstával po celou dobu přede dveřmi.

Earl se k němu vrátil a oba tiše vstoupili dovnitř.

Srub byl temný až na proužek světla, který pronikal z pokoje na konci dlouhé chodby. Slyšel mužské hlasy a hlasitý jižanský rock občas přehlušil obscénní smích a drsné řeči. Přešel chodbu, vystřelovací nůž měl sice zavřený, ale skrytý v pravici. Meloun šel za ním.

Earl otevřenými dveřmi spatřil to, čeho se obával nejvíc. Jeho vnučka ležela nahá na posteli, ruce i nohy roztažené, připoutané k pelesti postele. Kolem ní byl hlouček čtyř mužů. Všem bylo přes padesát, některým kolem šedesátky, měli ochablá bílá těla, chlupatá záda i nohy. Chrlili ze sebe nejrůznější vulgárnosti; bavili se nad svou spoutanou obětí, pošťuchovali ji a pobízeli různými nástroji, aby v ní probudili trochu života.

Takže tohle byli členové Klubu antlantských kluků až na jednoho – Raye Tarvise. A právě se připravovali na další kolo.

Earl vstoupil do místnosti a energicky dvakrát zaťukal hůlkou o zem. Díky tomu se k němu všechny čtyři obličeje prudce obrátily.

„Ježíšikriste!“

„Co se kurva děje?“

„Kdo sakra jste?“

Překvapené hlasy se ozývaly jeden přes druhého.

Earl neodpovídal. Zvedl fotoaparát a pořídil několik sérií snímků rychle za sebou, zachytil všechny muže, jejich nahá těla, pomůcky v rukou a dívku přivázanou s roztaženýma nohama na posteli.

„No tak to ne, počkat,“ ozval se jeden z mužů a odstoupil od postele s lahví oblíbeného likéru Southern Comfort v ruce. Ostatní se k němu přidali, stáli tam hezky v hloučku, genitálie se jim houpaly mezi nohama.

Earl pořídil další snímek.

Následoval zkoprnělý okamžik, kdy se nikdo nehýbal. Earl byl mohutnější a o několik desítek centimetrů vyšší než kterýkoli muž v místnosti. Jenže oni byli čtyři. Necítil již potřebu zaostřovat oči kamsi do dálky. Sundal si brýle a upřel na ně mrazivý pohled.

V té chvíli se Meloun rozštěkal. Za Earlem vstoupil do místnosti další muž. „Co tady do prdele pohledáváte?“

Byl to Ray Tarvis, přijel za kamarády připojit se k radovánkám.

Earl si znovu nasadil brýle a ustoupil na stranu, ramena měl ve stejné linii se svými protivníky, jen mnohem výš.

„Kdo je krucinál tenhle kretén? Co tady provádí s foťákem?“ domáhal se informací muž s lahví.

„Je slepej, kurva,“ prohlásil Tarvis. „Nevidí ani hovno!“

„Vidí dost, aby mohl dělat fotky.“

Tarvis si prohlédl Earla podrobněji a snažil se dohlédnout za skla tmavých brýlí.

Earl si posunul brýle na špičku nosu a pohlédl přes ně, aby dotyčný viděl sám, jaká je pravda.

„Odsud se ven dostaneš jen v rakvi, do prdele!“

Tarvis v tu chvíli vykročil kupředu a pak se ozvalo…

Cvak!

Zvuk otevírajícího se nože ho znehybněl. Ostatní muži také vykročili a zastavili se zároveň s ním.

„Vidím, že všichni rozumíte řeči ulice,“ prohlásil Earl. „Sundal jsem vašeho hocha venku.“

Earl ukázal nožem na Tarvise a pak na tlupu ostatních.

Tarvis popadl z nedaleké toaletky těžký popelník a hodil ho po Earlovi. Prosvištěl Earlovi kolem hlavy a minul ho jen o pár centimetrů. Tarvis pokračoval v útoku. „Dej mi ten zatracenej foťák!“ řval a hnal se po Earlovi se skloněnou hlavou jako býk.

Earl odhodil hůl a popadl Tarvise velkou rukou za krk. Sice ho náraz trochu odsunul dozadu, ale díky své velikosti dokázal zůstat stát. Zvrátil Tarvisovi hlavu tak, aby viděl postel, dívku a hrůznou spoušť, kterou na ní muži napáchali. Stále na ně mířil nožem.

„Pořádně se podívej, kurva!“ přikázal mu Earl.

Muž neměl v očích nic než nenávist. „Naser si!“ odpověděl. „Ať jde ta děvka do prdele.“

Earl se rozmáchl a velkým obloukem zabořil nůž Tarvisovi hluboko do břicha, těsně pod hrudní koš.

Tarvisovi se objevil v obličeji nevěřícný výraz. Earl ho chvíli nechal na pokoji. Pak nůž obrátil v prudkém úhlu pod žebry a pevně držel, dokud se Tarvisovi nevytratilo z očí světlo a nezemřel.

Earl ho nechal upadnout na zem. Meloun ňafnul.

Ostatní zůstávali stát na místě jako omámení, možná si nebyli jistí, čeho je Earl schopen, nebo zkrátka znejistěli díky své nahotě a tudíž i zranitelnosti. Vzápětí však všichni vyrazili vpřed jako jeden muž.

Do místnosti náhle vpadla Loretta. Držela v ruce pistoli. Oči měla vytřeštěné strachy.

Zarazila jejich postup.

„Pusťte tu dívku!“ přikázal jim Earl.

Dvojice mužů vykročila k posteli, aby jeho příkaz vyplnila, druzí dva na něj upírali nenávistný pohled, jako by ho chtěli varovat: Budeme si tě pamatovat a jen počkej, náš čas přijde…

Loretta podala zbraň Earlovi a vrhla se dceři na pomoc. Dívka byla ochablá a zjevně omámená pořádnou dávkou rohypnolu nebo jiné drogy oblíbené mezi násilníky. Oči však měla živé a těkala pohledem mezi Earlem a svou matkou.

Loretta jí pomohla vstát, posbírala její šaty a jakžtakž ji oblékla.

Když se ocitli u dveří připraveni k odchodu, Earl vytáhl z fotoaparátu malou paměťovou kartu a zvedl ji, aby ji všichni viděli. „Ještě jednou se pokusíte zkřížit mi cestu nebo se dotknete někoho z mé rodiny a tohle se dostane nejen do médií, ale osobně si vás každého najdu.“

Na čtyřech bílých obličejích se neobjevilo příliš mnoho výrazů, v nichž by byla alespoň špetka studu. Earl na krátkou chvíli uvažoval i o možnosti, že by to s nimi skončil pomocí pistole. Jenže měl jiné priority – dostat dceru a vnučku do bezpečí. „Je v tomhle ohledu mezi náma jasno?“ zeptal se a upřel pohled postupně na každého z nich.

„Co s tímhle?“ zeptal se jeden a kývl k Tarvisovi ležícímu na podlaze v kaluži krve.

„Pochopil jsem, že všichni patříte k atlantské elitě,“ prohlásil Earl. „Určitě víte, jak nechat zmizet mrtvolu a zaonačit to tak, jako by ke zločinu vůbec nedošlo.“

Earl jim viděl na očích, že už zvažují potřebné možnosti. Couval ke dveřím s Melounem u nohy. A společně s dcerou a vnučkou vyklouzl do měsíčního svitu georgijské noci.

~

Na autobusovém nádraží dálkových linek koupil Earl ve čtyři ráno dvě jízdenky do Los Angeles. Jeho vnučka byla stále nemluvná a tichá, ale začínala se dávat dohromady.

Lorettě se podařilo ji umýt a řádně obléknout na dlouhou cestu. A India se dokonce zmohla i na úsměv.

„Dobře se o naši holčičku starej,“ nabádala Earla Loretta. „Ať se jí dostane dobrého vzdělání.“

„Určitě nechceš jet s náma?“ ptal se Earl.

„Pro mě je už moc pozdě,“ zavrtěla hlavou a smutek v očích jí na chvíli vystřídala hrdost na dceru. „Zvládnete to, viď?“

„Dám ti vědět. Nedělej si s ničím starosti. Podle mého nebude záhada zmizení Raye Tarvise nikdy vyřešena. Podobně jako známý případ zmizení odborového předáka Jimmyho Hoffy v sedmdesátých letech, pamatuješ? Stejně bych byl nejradši, kdyby i zbytek toho chlapeckého klubu mizerů dostal co proto.“

Earl si pečlivě prohlížel dceru a pocítil také zvláštní pocit hrdosti smíšené s provinilostí. Přinejmenším všechno přežila. A ačkoli Earl nemůže změnit minulost, může jí vynahradit bolest a ponížení, které utrpěly obě: Loretta i India.

Earl uchopil Lorettu za ruku a vložil jí do dlaně paměťovou kartu z fotoaparátu. „Co je to?“ divila se a sklopila zrak k dlani.

„Troška spravedlnosti,“ prohlásil Earl. „Vlož to do obálky a anonymně to pošli do novin – třeba do Atlanta Journal.“

Loretta zvedla oči zpět k němu. „Tím bodnu do vosího hnízda a všechno se na tebe sesype.“

„To už je jedno,“ pokrčil Earl rameny. „Jsem starý muž se starým psem a jsem tak slepý, jak potřebuju. Všechno, co přijde, zvládnu.“

Loretta ho pevně objala a popřála mu hodně štěstí. Pak se obrátila k taxíku zaparkovanému na stanovišti.

Earl objal vnučku kolem ramen. Společně Lorettu sledovali, jak bere do vozu čekajícího zákazníka a odjíždí.

„To byla panečku řádná návštěva, co, Meloune?“ promluvil Earl k psovi u svých nohou. „A máme teď nového člena rodiny, který s náma bude bydlet.“

Meloun vyštěkl a otřel se čumákem o Indiin kotník na znamení souhlasu.

„A co ty?“ obrátil se Earl na vnučku. „Jsi připravená na nový život?“

India nasadila jen nepatrný úsměv a nastoupila do autobusu jako první.

Řidič nedočkavě čekal, až bude moct zavřít dveře a nevpouštět dovnitř vedro.

Earl vytáhl z vnitřní kapsičky saka tmavé brýle a nasadil si je. Upravil si fotoaparát na krku, rozložil hůlku a uhladil klopy lehkého saka.

Dával si na tom hezky záležet. A proč vlastně ne?

Dokonce i slepý by viděl, že je mu sedmdesát a je černochem na americkém Jihu.

GENERÁL

Janice Law Treckerová

Poté, co se Generál uchýlil do pohodlného, ale hořkého exilu na severu, najal si do domácnosti pouze lidi ze své země. Věřil oddanosti těch, kteří bývali jeho soudruzi a podřízení, a věřil i chudobě ostatních. Pokud šlo o chudobu, považoval ji za nejlepší pojistku věrnosti, ale stejně nikdy nevycházel beze zbraně a v útrobách nádherného domu – luxusní, nablýskané verze starých zděných rodinných sídel jeho domoviny – se ukrýval malý arzenál. Měl nepřátele, některé vytrvalé, kteří uprchli na sever několik let před ním. Stále totiž platilo prastaré pravidlo, že politická síla je prchavá.

Pokud šlo o sílu jiného typu – moc peněz, vlivu, či osobnosti –, ta byla trvanlivější. Ve chvíli, kdy sledoval svůj mlčenlivý, dokonale vycvičený domovní personál a stále se měnící šiky zahradníků, čističů bazénů a řidičů, měl Generál pocit neuvěřitelné blízkosti svému původnímu starému životu nezpochybnitelné autority. Tím, že propustil zahradníka za špatně uhrabanou cestičku nebo kuchaře za příliš studenou či horkou polévku, si uspokojoval potřeby, jejichž zmizení se obával, když potajmu nastupoval v pozdních hodinách do letadla směr exil tu noc, kdy padla vláda.

Jenže sever se svým labyrintem přistěhovaleckých zákonů mu poskytl nové páky, jak ovládat své zaměstnance, a Generál je využíval všechny. Částečně proto, aby se vyhnul bratříčkování, a částečně z čirého potěšení, protože Generál miloval pouze dvě věci: moc a svého synka Alejandra, štíhlého černovlasého osmiletého chlapce, který Generálovi silně připomínal zesnulou manželku. Ne že by na dítěti bylo něco zženštilého, naopak. Alejandro hrál na škole svatého Ignáce hlučné fotbalové zápasy a dokázal okamžitě rozesmát kuchařky v kuchyni, jen co se vrátil z vyučování. Nicméně od nejútlejšího věku byl Alejandro přemýšlivý chlapec a to, o čem uvažoval, nebývalo jeho otci vždy úplně jasné.

Chlapec byl stejný jako jeho matka v tom, že se řídil vlastním rozumem a dokázal být stejně tichý jako hlučný; trávil celé hodiny ve svém pokoji s knížkou nebo naopak hrál jednu z těch uječených videoher, případně bloumal ve vzdálených koutech zahrady a učil se bez gramatiky španělštinu od zahradníků. Matce byl podobný i fyzicky, měl poměrně světlou pleť, oči ani hnědé, ani zelené, ale přitom v tečkách duhovek byly obsaženy obě tyto barvy. Měl její nos, už nyní poměrně dlouhý a výrazný, její plná ústa i husté lesklé černé vlasy.

Když ho Generál sledoval, jak běhá po hřišti, míval okamžiky, kdy mu synova brada nebo tvář či vlasy s bolestně nevítanou naléhavostí připomněly Marii. Byla si vědoma své nevinnosti a chovala se stejně neohroženě jako chlapec. Za svou bezstarostnost zaplatila – jednou se přiřítila k její limuzíně motorka a člověk, který seděl na tandemu, ji pokropil deštěm kulek. Vrazi se domnívali, že ve voze bude Generál, a ačkoli jim unikl, pochopil, že jeho dny ve vlasti jsou sečteny.

Nakonec uprchl na sever, kde měl kontakty, ochranu, nejrůznější užitečné pomocníky a také peníze. Nevstupoval totiž ani do armády, natož do politiky proto, aby zůstal chudý. Nyní žil na luxusním odpočinku, ano, sice v exilu a se značně omezenými pravomocemi, ale s nesmírně posílenou bezpečností a pohodlím. Alejandro vyroste jako občan této nové a často záhadné země, kde mu bude k dispozici moc ve všech podobách. O tom Generál nepochyboval.

Byl tedy spokojený do té míry, do jaké může být spokojený člověk s jeho minulostí a povahou. Někdy měl záchvaty vzteku – ale nikdy nebyly namířené proti Alejandrovi. Bylo známo, že Generál dokáže vztáhnout ruku třeba na své kuchaře, a dokonce i na mladou a pohlednou milenku, která bydlela ve vlastním bytě asi kilometr od jeho domova. Nic horšího však nedělal. Minulost byla pryč, hluboko pohřbená, a všechno, co udělal, viděl a k čemu dal rozkaz – pro dobro své země a strany –, bylo odloženo k odpočinku.

Se svým bohatstvím, soukromým pozemkem obehnaným zdí a kvalitní bránou, s nejmodernějším zabezpečovacím systémem a ozbrojenými strážemi, si Generál mohl být jistý, že jeho život poplyne hladce. Bylo tedy překvapující, že si u sebe držel člověka, který ho dráždil. Manuela, vychrtlého tichého zahradníka, kterého si Generál s potěšením najal poté, co na hodinu vyhodil jeho předchůdce za to, že spálil kousek dokonalého trávníku ledabyle umístěným stolkem se skleněnou deskou.

Manuel byl přirozeně jedním z Generálových soukmenovců, starý, černovlasý, smutný indián bez dokladů. Generál dával přednost zaměstnávání ilegálních přistěhovalců, kterým mohl platit směšnou mzdu. Ačkoli však byl zahradníkův plat minimální, směl starý muž bydlet v kůlně v zadní části zahrady.

Proč se Generál k podobnému kroku uchýlil, to nebylo jasné, protože jinak byl opatrný natolik, až to hraničilo se stihomamem. Přesto pro úsporu několika dolarů za Manuelův plat, který si nadto Generál mohl bez potíží dovolit, neboť odjel z hlavního města své rodné země s kufrem plným zlatých prutů, umožnil cizímu člověku, navíc dost tajuplnému, bydlet uvnitř pevnosti a takřka na dosah.

Manuel samozřejmě nepředstavoval konkrétní fyzické nebezpečí. Generálovi dva osobní strážci Hector a Jesus byli vždy bdělí. Jeden nebo druhý měl neustále službu – a za určitou dobu Generál zajisté s potěšením vyhodí starce na ulici. Nicméně z přísně bezpečnostního hlediska bylo Manuelovo trvalé bydlení v zahradě, jakkoli na krátkou dobu, nemoudrým krokem.

Kdyby se někdo Generála zeptal, odpověděl by, že Manuel je vynikající zahradník, který dokázal uvést zahradu do skvělého stavu. Orchideje, lilie, kaktusy, banánovníky a bambusy mu přímo kvetly pod rukama, nemluvě o okrasných a tropických rostlinách. Kdykoli Generál vstoupil do zahrady, připomínala mu dvorek v jeho původním městském domě a večery trávené posezením s přáteli pod palmami.

Jenže podobně jako mnoho věcí v Generálově životě byla i situace s Manuelem složitá. Dokonce i v penzi vedl Generál značně významná obchodní jednání a ve své domovině si stále udržel značný vliv. Býval často pryč a Alejandro, který se cítil osaměle, si Manuela nesmírně oblíbil a projevil o péči o zahradu obrovský zájem.

Doma by podobným věcem Generál učinil okamžitě přítrž. Generálův syn se přece nevyučí zahradníkem! Jenže zde byla situace maličko odlišná. Chlapci se stýskalo po milované matce a žádná hospodyně ani kuchařka si nezískala jeho srdce do takové míry jako starý zahradník. Kdykoli byl Generál pryč, chlapec trávil v zahradní kůlně dlouhé hodiny, povídal si s Manuelem a učil se tajům rozmnožování rostlin a prořezávání křovin.

Jednoho večera se Generál Alejandra zeptal, o čem s Manuelem stále rozprávějí. Podle Generálových vědomostí byl stařec zcela negramotný.

„Mluvíme o rostlinách,“ odpověděl chlapec.

„O ničem jiném?“

„Jen tu a tam. Pochází z vysočiny.“

Generál při těch slovech našpicoval uši a okamžitě ho napadlo, že by měl Manuela vyhodit.

„Tvrdí mi,“ dodal Alejandro, „žes byl doma významným mužem. Jednoho dne prý pochopím, jakým člověkem jsi byl.“ Chlapec se usmál s takovou důvěrou a roztomilostí, že Generála odzbrojil. Koneckonců i na vysočině žili dobří lidé, věrné a rozumné duše. Dokonce i tam.

Generál tedy začal projevovat o Manuela větší zájem. I o to, co se Alejandro v zahradě učí. Nechal si ukázat, které dřeviny chlapec vlastnoručně ořezal, a jak prospívají malé orchideje – namnožené s jemnou zručností, jak poznal i Generál. Někdy večer, když už byl Alejandro v posteli, si vyšel Generál do zahrady, procházel se, vykouřil tenké viržinko, přemýšlel o tom či onom, o dobách života v hlavním městě, kdy měl svrchovanou moc, a o ještě starším období v horách, kdy jeho slovo, jeho sebemenší gesto, bylo zákonem.

Při procházkách po dokonale udržovaných cestičkách Generál často míjel záhonky s chilli papričkami a koriandrem, sladkými bramborami, tuřínem jicamou, fazolemi, rajčaty a kukuřicí a došel až k malé kůlně. Byl u ní vodovodní kohoutek a nějaký zhýčkaný bývalý majitel tam zřídil i malou toaletu. Manuel nebo některý z jeho předchůdců si pořídil sporák a grilovací mřížku a o večerech občas Generál cítil příjemné vůně ostrých zeleninových pokrmů nebo, což se stávalo mnohem méně často, vůni masa či kuřete na bylinkách.

Za jednoho takového večera se Generál vrátil v myšlenkách do své země, tak strašné a tak krásné, a k tomu, co tam všechno udělal a k čemu dal rozkazy. Vůně od zahradníka bývaly někdy natolik silné a rozkošné, jako by byly spíše vůněmi vzpomínek než skutečných pokrmů zchudlého muže připravujícího si večeři na několika kouscích dřevěného uhlí. Generál si dokázal představit každé sousto takového jídla, které by ho vrátilo do jeho dávného velitelského stanu, nyní utopeného v minulosti.

Stárnu… pomyslel si Generál jednoho večera. Měl pocit, že by bylo moudré vyhodit Manuela ještě té noci, právě v té chvíli, a přesto to neudělal. Spíše ho stále více přitahovala noční zahrada a kůlna, která mu vždycky připadala tmavá, ačkoli jednoznačně věděl, že je do ní zavedena elektřina a občas z ní viděl vycházet slabé světlo, když se v noci podíval z okna své ložnice. Napadlo ho, že by mohl kabel odpojit, stejně jako by mohl vyhodit Manuela. Zahradníků toužících po práci bylo vždycky víc než dost.

Alejandro mu šel jednoho dne ukázat orchidej, maličký shluk zelených lístků. Chlapec tvrdil, že jde o hybrid. Nový. Pokud bude květ tak krásný, jak doufal, pojmenuje orchidej po své matce.

Generál pohlédl do usměvavého obličeje a přikývl: „Nádherný nápad.“

Nicméně jakmile Alejandro odešel do školy, Generála se zmocnila nevrlost a necítil se ve své kůži. Co je ten zahradník zač, že si mu dovoluje připomínat Marii? Vyšel na terasu a pečlivě si prohlížel bujnou zeleň zahrady. Původní návrh zahrady byl na jeho vkus příliš předměstsky upravený. Nyní, aniž zahrada vypadala neudržovaně nebo zanedbaně, připomínala Generálovi rodnou zemi s hustými porosty a džunglemi. Sice zde zpívali jinak ptáci, ale docházelo k okamžikům, kdy se tu cítil jako doma a měl dojem, jako by se vrátil. Téměř. Dospěl k závěru, že poprvé ho podobné pocity přepadly zhruba v době, kdy Manuel začal v zahradě bydlet.

Zdálo by se jednoduché zeptat se starce přímo, ale to by Generál nikdy neudělal. Jednak si byl jistý, že by muž lhal, čistě ze zásady, pokud ne ze strachu, a za druhé bylo něco podobného pod jeho důstojnost – vyzvídat na některém ze svých sluhů. Kdyby měl opravdu důležité otázky, přenechal by vše Hectorovi a Jesusovi. Ti by brzy zjistili všechno, co o Manuelovi potřeboval vědět. Naprosto cokoli.

Vědomí, že je něco takového možné, Generála uklidňovalo. V jeho představách stačilo mít moc k tomu něco udělat. K vyplnění dotyčné věci pak nikdy nebylo daleko. Krom toho Alejandro býval často sám a Generál dával přednost tomu, aby měl chlapec společníka v bezpečí zahrady pod zámkem, než aby volně pobíhal s dětmi ze sousedství nebo s nimi jezdil na skútru, skateboardu, případně surfoval na moři.

Už nyní byla chlapcova angličtina plná slangových výrazů a jeho španělština se zhoršovala. Starý zahradník mu nemůže ublížit a Generál sám situaci kontroloval občasnou otázkou.

„Manuel musí být velmi trpělivý,“ prohlásil Generál jednoho dne. „Hodně tě učí.“

„Míval taky syna,“ prohlásil Alejandro. „Chlapce jako já.“

„A kde je ten syn teď? Zpátky doma nebo kde?“

Alejandro zavrtěl hlavou. „Nevyrostl. Je mrtvý.“

„Ach,“ vydechl Generál. Tím se hodně vysvětlovalo. Alejandro se tvářil zamyšleně, dokonce melancholicky, a Generál tedy považoval za nutné dodat: „Tolik dětí umírá doma! Prostí rolníci ignorují dokonce i sebemenší zdravotní péči.“

Alejandro na jeho poznámku nereagoval a Generál měl v sobě jistou zdrženlivost, takže na něj nenaléhal.

Jindy se zeptal Alejandra, odkud Manuel pochází.

„Z vysočiny,“ odpověděl chlapec. „Živil se sběrem kávy a pak se staral o zahrady majitele plantáže.“

„Nevíš, kde se asi tak nacházela jeho vesnice?“ Generál mluvil šeptem. V zemi existovala spousta kávových plantáží a tak se odpovědi nebál. Byla by to neuvěřitelná souhra náhod. Přesto bylo i samotné pomyšlení na to nevítané.

Alejandro pokrčil rameny – tenhle ohavný zvyk přebral od sousedovic chlapce.

„Odpověz otci.“ Generál neúmyslně promluvil tak ostrým tónem, až sebou Alejandro trhl.

„Nevím.“

„Jen mě to zajímalo,“ snažil se uklidnit situaci Generál.

„Můžu se ho zeptat,“ navrhl Alejandro.

„To není důležité,“ pokrčil Generál rameny, ačkoli nesmírně toužil po tom dozvědět se, zda se vesnice nejmenovala Santa Lucia de Piedras. Nechtěl však Alejandra rozrušit. Určitě existují jiné způsoby, jak tu informaci zjistit.

Jednoho dne Alejandro naprosto spontánně poznamenal: „Myslím, že Manuel je velice smutný.“

Smutek byl vždycky nebezpečný a Generála znovu napadlo, že starce vyhodí. „Třeba by byl spokojenější v jiné práci.“

„Doufám, že nás nikdy neopustí,“ pronesl spěšně syn. Ach, ten chlapec byl tak neopatrný, přesně jako jeho matka. Nevinní jsou neopatrní, pomyslel si Generál. A důvěřiví. Pocítil na okamžik strach – a pak hněv. Jeho syn se bude muset naučit opatrnosti. Velice by mu prospělo, kdyby Manuela vyhodil, jenže Generál byl oslaben svou láskou k chlapci, a tak jen řekl: „Já bych byl taky moc smutný, kdybych o tebe přišel. Manuel je nejspíš smutný kvůli smrti svého syna.“

„Asi to tak bude. Nikdy prý nezapomene, co se stalo,“ prohlásil Alejandro, ale Generál mu nedokázal z obličeje nic vyčíst.

„Byl asi nemocný, ne? Za to nemůže dávat nikomu vinu.“

„Nevím,“ pokrčil Alejandro rameny. „Matka…“ Větu však nedokončil. Generál se na něj přísně podíval.

„Matka přece taky nezemřela na žádnou nemoc…“

„Tvou matku zavraždili zlí lidé,“ prohlásil Generál. „Byla příliš důvěřivá. Jela ven autem, ačkoli jsem ji varoval…“ Selhal mu hlas, nemohl si pomoct, aby se neubránil dojetí. Ona nikdy nechápala, jak ho ostatní nenávidí, a to mu nepřátelé vyhrožovali prakticky denně. Z čiré nutnosti jí o svém životě nic nepovídal, v tomto směru byla nevinná – a ta nevinnost ji zabila. Aby Alejandra ochránil před stejným osudem, uprchl Generál raději na sever, přestože měl silné nutkání nejprve se pomstít.

„Hodně lidí doma zabili,“ poznamenal Alejandro.

No jistě, co asi Generál čekal? V amerických novinách vycházela spousta článků, možná se Alejandro dokonce něco dozvěděl také ve škole, protože i u svatého Ignáce, kterého synovi vybral pro dlouhou tradici a přísnost, byla škola nakažena novými a liberálními myšlenkami. „Většina z nich si zasloužila zemřít,“ prohlásil. „Muži, kteří zavraždili tvou matku… Pro ty by byla smrt až příliš milosrdná.“

„Oni utekli, že?“

„Všechno se rozpadlo. Měli jsme mnoho nepřátel. Chtěli zabít mě, ne ji, protože já jsem hájil naši zemi.“

Mluvil vášnivě a Alejandro, který měl laskavé srdce, ho chtěl utěšit, a tak přikývl. „Já vím. Vím, žes byl doma velký muž. Až budu starší, budu tvou kariéru studovat. Budeš zapsaný do dějin.“

Generál z toho měl radost. Pak ho však náhle napadlo, že podobná věta je na chlapce dost divná, i na hodně sečtělého chlapce. Znovu si vzpomněl, že Manuel chlapci povídal, že jeho otec byl doma velký muž a že Alejandro jednoho dne pochopí, jakým člověkem byl. Ne! Alespoň tomu budu moci zabránit, pomyslel si Generál.

Přesto neudělal nic, pokud šlo o starcovo bydlení v zahradě, která kvetla stále zářivěji. Stárnu, pomyslel si Generál. Podléhám nostalgii. Posadil se na terasu, kouřil, naslouchal zvukům noci a představoval si, jak se znovu vrací do hlavního města. Nebo – a to byly okamžiky, jichž se bál a zároveň je miloval – seděl v temnotě jen u svitu loučí a představoval si vysočinu, s měsícem v úplňku vycházejícím nad džunglí u vesnice Santa Lucia de Piedras, a viděl sám sebe, jak se obrací k místnostem pro výslechy. Vždycky rád pracoval v noci. Některé věci na denní světlo nepatří.

Možná tam nepatřil ani Manuel. Generál se zahradě v horku dne vyhýbal a dokonce i v noci, kdy riskoval přímé setkání a chodil po pěšinkách mezi zeleninovými záhony a kolem kůlny, zůstával stařec neviditelný, jako by byl jen zábleskem Generálovy – a Alejandrovy – představivosti.

Jenže ta představa byla zneklidňující. Proč by měl Alejandro něco vědět o vesnicích na vysočině, vesnicích, které nikdy neviděl? Proč by si měl představovat starého muže, který mu slíbil spatřit Generála takového, jaký skutečně byl? Ne, toto již bylo jasné varování. Generál se právě rozhodl Manuela vyhodit a kůlnu rozbořit, aby byla neobyvatelná. Právě v tom okamžiku se přiřítil Alejandro a křičel, že jeho přítel onemocněl a že se k němu musí přivolat lékař.

„Asi bude jenom opilý,“ konstatoval Generál a spatřil v synově tváři výraz šoku. Pak mu tedy nezbývalo než sejít do zahrady a přesvědčit se na vlastní oči.

Alejandro běžel před ním, jeho obavy o Manuela byly až příliš zjevné. Snad byl skutečně zahradník jen nemocný, možná by ho měli poslat do nemocnice, možná dokonce domů. Tomu se Generál křečovitě usmál a vstoupil do kůlny. Odpolední světlo pronikalo dovnitř přes pracovní stůl zaplněný prázdnými hliněnými květináči a lesklými lopatkami, kbelíky s hlínou, pískem a rašelinou.

Stařec, který byl nesmírně vychrtlý a neuvěřitelně popelavý, ležel na malém kavalci ve stínu. Generál na první pohled pochopil, že jde o vážnou věc. „Jdi ven,“ přikázal Alejandrovi. „Mohlo by to být nakažlivé.“ Pak vytáhl mobilní telefon a zavolal sanitku. „Seženeme vám doktora,“ pověděl starci španělsky.

Na pokrývce se pohnula hnědá, svrasklá a mozolnatá ruka v gestu vděčnosti – nebo lhostejnosti.

„Měli bychom dát někomu vědět?“

Znovu stejné gesto.

„Třeba domů?“ Generál byl zvědavý a nedočkavý, a tak se k muži naklonil a zašeptal: „Odkud pocházíte?“

Nastalo dlouhé ticho; tmavé oči s panenkami staženými bolestí si prohlížely Generálův obličej. Generál to už málem vzdal, když stařec zašeptal se zavřenýma očima: „Santa Lucia de P…“

Generál se nadechl a vstal, ale Manuel upadl do bezvědomí a zdálo se, že si jeho zděšení nevšiml. Za pár minut přijela sanitka s ječící sirénou a ošetřovatelé vynesli Manuela ze zahrady. Alejandro naléhal, že chce jet s ním – bez ohledu na své mládí chápal důležitost zdravotního pojištění –, a Generál si uvědomil, že se bude muset přece jen do téhle záležitosti zapojit.

Lékaři si nechali Manuela v nemocnici celý týden, podávali mu nitrožilní výživu a antibiotika, udělali mu rentgeny a nákladné krevní testy. Vyléčili nejrůznější drobnější nemoci typické pro Generálovy soukmenovce, ale na rakovinu, která ho připravovala o život, lék neměli. Na konci týdne se stařec vrátil – bledý jako duch a vychrtlý, téměř nemohl sám chodit – a nastěhoval se na svůj kavalec do kůlny.

„Budeme ho muset poslat domů,“ prohlásil Generál. „K jeho rodině. A dát mu i trochu peněz,“ dodal, aby ukonejšil Alejandra. „Tam se o něj dokáží postarat lépe.“

„Nikoho nemá,“ namítal Alejandro. „Jeho syn přece zemřel.“

„Bude mít příbuzné, všichni mají příbuzné.“

Jenže Alejandro zavrtěl hlavou, a protože Generál věděl, že Manuel pochází z té vesnice duchů, ze Santa Lucia de Piedras, nic nenamítal. Chtěl diskusi ukončit, ba co víc, chtěl, aby byl zahradník pryč, a tak šel do zahrady. Když otevřel dveře do kůlny, na první pohled viděl, že stařec umírá. Co na tom? O jednu oběť v Santa Lucia de Piedras víc… pomyslel si Generál a uvažoval o tom, že zavolá taxi. Dostal by Manuela na letiště dřív, než by se vrátil Alejandro. Jenže stařec neměl doklady a poté, co Generál Manuela tak dlouho zaměstnával, by mohl mít problém s imigračním policejním oddělením. Ne, pokud se nerozhodne pro nějaký drastický čin, zůstane mu stařec na krku, dokud neumře. Toto vědomí mu úplně zkazilo dojem ze zahrady.

Generál se začal o večerech vyhýbat terase a zavíral široké dřevěné okenice na oknech s výhledem na bujnou tropickou zeleň. Alejandro však zůstával věrný. Navštěvoval Manuela dvakrát denně – než odešel do školy a pak, jakmile se vrátil autobusem od svatého Ignáce. Neustále žadonil u kuchařky o speciální vývary a kousky masa, a dokonce i o láhve s vínem. Ty – jak se zdálo – byly Manuelovým oblíbeným lékem na bolest. Generál to vše sledoval s hrůzou – a také se vztekem, protože se mu po tolika letech připomněla Santa Lucia de Piedras, a navíc takto.

Nyní Generálovi připadalo, že se od začátku nemýlil, že Manuelova zručnost na zahradě ho vrátila ve vzpomínkách k období jeho vlády a plné síly, zpět ke vzpomínkám na noci ve vyšetřovacích celách, a ještě dále ke dni plnému slunce a krve a pachu střelného prachu a výfukových výparů, zpátky do Santa Lucia de Piedras, k tomu, co nyní nebylo vůbec možno vysvětlit. Zahradník neměl právo probudit všechny tyto duchy, a když Alejandro oznámil, že se Manuel cítí o něco lépe a mluví o návratu k práci na zahradě, Generál se rozhodl jednat.

Počkal, až chlapec odejde do školy, ale přestože se pravidelně díval na zahradu z okna, po starci nebylo ani vidu, ani slechu. Možná se Alejandro mýlil. Možná je Manuelovi hůř, klidně už může být po smrti. Až teprve pozdě odpoledne Generál mezi stromy zahlédl vyhublou postavu oděnou v bílém, se slamákem na hlavě.

Manuel používal mačetu jako hůl, těžce se opíral a občas se ještě chytal okolních větví, aby se udržel na nohou.

Starý blázen, pomyslel si Generál. Myslí si, že mi může předvádět, bůhvíjak ještě nechodí. Ještě si dovolí říct si o plat. Jestli je mu natolik dobře, aby pracoval, je mu dost dobře i na to, aby se posadil na první autobus směr jih. Za jakoukoli cenu to bude mít smysl.

V návalu hněvu vyšel Generál na terasu a pokračoval dál přes trávník k bazénu. Manuelovy vystouplé líce byly zrůžovělé a nezaostřené oči se staženými panenkami neproniknutelné. Jakmile spatřil Generála, maličko zavrávoral, pak se napřímil a pohlédl přímo na něj. Generála překvapilo, že v Manuelových zastíněných očích vidí zuřivost a zoufalství bez nejmenší stopy strachu. Oba jsme ušli od událostí v Santa Lucia de Piedras dlouhou cestu, pomyslel si Generál a v horkém odpoledním vánku ucítil krev.

„Vy máte ale štěstí, že jste vstal z postele,“ prohlásil Generál. „Už vás v zahradě nebudu potřebovat. Kvůli Alejandrovi jsem učinil opatření, abych vás mohl poslat domů.“

„Nikdy tě neopustím, Generále,“ promluvil Manuel. Hlas měl hluboký a ochraptělý, typický hlas rebelů a kriminálníků ze Santa Lucia de Piedras, pomyslel si Generál. Konal tenkrát svou povinnost. Nemají právo ho pronásledovat ani jako duchové.

„Pokud mi budete dělat potíže, skončíte někde ve škarpě,“ zvýšil hněvivě hlas Generál. Natolik, že přeslechl známé vrčení motoru a sykot dveří školního autobusu.

„Vrať mi mého syna,“ pronesl naléhavě Manuel.

„Ty nemáš syna.“

„Bylo mu deset, pouhý chlapec, o nic větší než Alejandro.“

„Nic o něm nevím.“ Jenže Generál si vzpomínal na mrtvoly na návsi, muže i ženy a další, menší tělíčka – neušetřili žádného živého tvora, ani kuřata a osly ne. Copak na tom záleží, jestli je o pár rolníků víc nebo míň? V horách bylo plno banditů a povstalců.

„V den masakru jsem byl pryč,“ mluvil Manuel. „Vrátil jsem se domů a našel je všechny mrtvé.“

„Byla válka,“ bránil se Generál. „Byl to průvodní jev války.“

Nyní se Manuel pousmál úzkými rty skutečně jako duch. „Piješ krev,“ prohlásil.

„To by stačilo.“ Generál vsunul ruku do kapsy a nahmatal malou pistoli, kterou nikdy neodkládal.

Manuel k němu vykročil. Šel tak nejistě, že najednou zavrávoral a opřel se o ozdobný květináč vedle bazénu. „Vrať mi syna,“ vykřikl hlasem, který by dokázal probudit mrtvého. „Než zemřu, vrať mi syna!“

Udělal další krok. Generálovi náhle připadalo, že je stařec celý od krve, že vstal z krví prosáklé půdy Santa Lucia de Piedras nebo ze špíny výslechové místnosti. Zahradník k němu nezadržitelně postupoval. Generál zvedl pistoli, a přestože na úplném okraji svého vědomí zaslechl něčí výkřik, stiskl spoušť.

Manuelovi odlétl slamák, na bílé košili mu rozkvetl rudý krvavý květ. Zhroutil se u okraje bazénu, jeho krev ušpinila dokonalý tyrkys čisté vody. Pohlédl za Generála a z posledních sil pronesl krátkou větu, v krku mu již chrčela krev: „Teď vidíš, co je tvůj otec zač.“

Generál se nemusel otáčet. Věděl, že Manuel mluví na Alejandra.

JEMNÝ KRVAVÝ ZÁVOJ

Michael Connelly

Poštou přišly shodné výsledky DNA, ve žlutých obálkách z místní laboratoře forenzní genetiky. Zpráva o shodných otiscích prstů byla méně formální – upozornění přicházelo obvykle e-mailem. Souvztažnost starých a nových případů byla velkou vzácností, a zacházelo se s ní tudíž úplně jinak – přímým kontaktem mezi syntetikem (tím, kdo fakta přiřadil k sobě) a předkládajícím vyšetřovatelem (který požádal o přešetření).

Harry Bosch měl volno a právě čekal ve škole před ředitelnou, když mu zazvonil telefon. Vlastně měl jen půldenní volno. Naplánoval si cestu do města na prokuraturu, ale nejprve musel vyřídit předvolání z nejvyšších míst školy.

Bzučení jeho telefonu se dočkalo ze strany ženy za recepčním pultem okamžité reakce.

„Zde je zakázáno používat mobily,“ prohlásila.

„Nejsem student,“ opáčil Bosch, ačkoli to bylo zjevné. Přitom vytahoval rušivý předmět z kapsy.

„Na tom nezáleží. Máme zde zákaz používání mobilů.“

„Vezmu si to venku.“

„Nebudu vás tam chodit hledat. Pokud zmeškáte schůzku, bude se muset přeobjednat a problémy vaší dcery se nevyřeší.“

„Risknu to. Budu jenom na chodbě, ano?“

Protáhl se dveřmi do chodby a hovor přijal. Na chodbě vládl klid, protože probíhala čtvrtá vyučovací hodina. Na displeji mobilu viděl prostě jen POLICIE info, což ovšem stačilo, aby pocítil vzrušenou rozechvělost.

Volal mu technik jménem Malek Pran. Bosch s ním neměl nikdy co do činění a musel ho dvakrát žádat, aby své jméno zopakoval. Pran byl z oddělení správy a manipulace s rizikovými teoriemi, kterému se interně přezdívalo SMRT a bylo součástí nového přístupu jednotky nevyřešených případů k jejich vyjasnění metodou zvanou syntéza informací.

Jednotka SMRT se v posledních třech letech věnovala digitalizaci archivovaných záznamů o vraždách, tedy starých vyšetřovacích protokolů, a zaměřovala se na nevyřešené případy. Vytvořila obrovskou databázi snadno dostupných a srovnatelných informací o nevyřešených případech. Získala údaje o podezřelých, svědcích, zbraních, místech činu i slovních formulacích, zkrátka o všem, co vyšetřovatel považoval za natolik významné, aby se o tom ve zprávě zmínil. Díky všeobecné digitalizaci se nyní fakta o jednotlivých případech dala porovnat.

Celý projekt vznikl z prostého důvodu – vynutila si ho potřeba získání prostoru. Městské archivy listin praskaly ve švech díky doslova akrům šanonů a krabic s dokumenty. Převedením všech těchto materiálů do digitální podoby by se v přeplněném policejním oddělení získalo dost místa.

Pran hlásil, že našel jednoznačnou shodu. Svědkyně uvedená v nevyřešeném případu, který Bosch předložil k syntéze, se objevila v jiném případu – šlo také o vraždu a žena byla opětovně svědkem. Jmenovala se Diane Gablesová. Boschův případ byl z roku 1999 a ke druhému případu došlo v roce 2007, což bylo natolik nedávno, že to ještě ani nespadalo do kompetence jednotky otevřených nevyřešených případů.

„Kdo vám předal případ z roku 2007?“

„Ehm… nebylo to v Hollywoodském okrsku. Předal ho detektiv Jerry Edgar.“

Bosch se na školní chodbě téměř usmál. S Jerrym Edgarem se vracel do daleké minulosti.

„Už jste s Edgarem o té shodě mluvil?“ zeptal se Bosch.

„Ne, začal jsem vámi. Chcete na něj kontakt?“

„Už ho mám. Jak se jmenuje oběť v tomto případu?“

„Raymond Randolph. Narozen šestého šestý šedesát jedna – to je nějak moc šestek. Zemřel druhého července 2007.“

„Fajn. Zbytek si zjistím od Edgara. Vedl jste si dobře, Prane. Mám díky tomu skvělý odrazový můstek.“

Bosch hovor ukončil a vrátil se do kanceláře ředitele. Schůzku nezmeškal. Pohlédl na hodinky. Ještě patnáct minut. Potom vyrazí a vrhne se na případ. Jeho dcera se bude muset obejít bez zabaveného mobilu, dokud si Bosch nesmluví s ředitelem další schůzku.

~

Než se Bosch spojil s Jerrym Edgarem z Hollywoodského okrsku, vytáhl si záznamy případu – jak v papírové, tak v digitální podobě. Týkal se vraždy překupníka drahých kovů jménem Roy Alan McIntyre. Spekuloval po telefonu a přes internet se zlatem. Byl to ten nejstarší klasický příběh: zlato neexistovalo, respektive ho nebylo dost. Jednalo se zkrátka o typické „letadlo“ – a jako všechny podobné podniky se nakonec zhroutilo. Oběti přišly o desítky milionů. McIntyre byl zatčen jako strůjce, ale důkazy byly chabé. Dostal dobrého obhájce, ten bez problémů přesvědčil média, že McIntyre je sám obětí, důvěřivcem, který skočil na špek králům organizovaného zločinu, protože právě oni tahali v pozadí za nitky. Okresní návladní začal koketovat s možností, že by pustil McIntyra na podmínku – pokud by spolupracoval a vrátil všechny peníze, k nimž měl stále přístup. Jenže informace o nadcházející dohodě pronikla ven a stovky podvodníkových obětí se začaly organizovat k protestu. Než se celá věc dostala k soudu, McIntyre byl zavražděn v garáži pod obytným luxusním mrakodrapem Westwood, kde bydlel. Zastřelili ho jedinou ranou mezi oči, mrtvolu objevili na betonové podlaze vedle otevřených dveří jeho auta.

Místo činu bylo čisté, nenašla se dokonce ani nábojnice od devítimilimetrové kulky, která ho zabila. Vyšetřovatelé nezískali žádný fyzický důkaz a seznam možných podezřelých čítal stovky jmen. Zabití vypadalo jako cílený útok. Mohl ho spáchat kterýkoli z McIntyreových proradných kompliců z kšeftů se zlatem nebo klidně někdo z ožebračených investorů. Jediným světlým bodem bylo to, že existovala svědkyně celé události. Diane Gablesová, devětadvacetiletá burzovní makléřka, která čirou náhodou jela domů z práce kolem McIntyrova luxusního činžáku. Viděla prý muže v lyžařské kukle se zbraní v ruce, jak vyběhl z garáže a skočil na sedadlo spolujezdce černého SUV čekajícího před domem. Při pohledu na zbraň zazmatkovala a nedokázala si vybavit ani přesný typ či model velkého auta, natož jeho číslo. Uhnula autu ke krajnici a ani ji nenapadlo rychle ujíždějící vůz sledovat.

Bosch Gablesovou nevyslýchal, když předložil případ k opětovnému prošetření do jednotky nevyřešených případů. Jen prostě záznamy zkontroloval a všechno předal jednotce SMRT. Teď si s ní samozřejmě promluví.

Zvedl telefon a vytočil uložené číslo. Jerry Edgar byl přítomen.

„To jsem já – Bosch. Vypadá to, že spolu budeme zase pracovat.“

„To je prima, Harry. O co jde?“

~

Adresu na Diane Gablesovou získal prostřednictvím registru motorových vozidel. Bydlela ve Studio City. Edgar řídil a Bosch si procházel svazek případu z roku 2007. Šlo o vraždu muže, který čekal na soud za znásilnění sedmnáctileté dívky. Ta mu jen zaklepala na dveře, aby mu prodala bonbony na podporu školního výletu do Washingtonu.

Když Bosch pročítal záznamy o vraždě, případ se mu vybavil. Dostal se i do zpráv, protože okolnosti vraždy naznačovaly, že jde o případ odplaty ze strany někoho, komu se nechtělo čekat, až Raymond Randolph stane před soudem. Randolph měl v úmyslu vybudovat obhajobu na přiznání sexuálního styku s dívkou, nicméně na prohlášení, že styk byl dobrovolný. Plánoval vše postavit na tvrzení, že mu oběť nabídla sex výměnou za koupi celé krabice bonbonů.

Šestačtyřicetiletý Randolph byl nalezen v garáži za svým bungalovem na Orange Grove, na jih od bulváru Sunset. Objevili ho na kolenou se dvěma střelami v zátylku.

Na místě činu nic nenalezli, ale k vraždě došlo za horkého červencového dne a sousedka, která měla otevřená okna kvůli porouchané klimatizaci, slyšela dvě rány a vzápětí po nich túrování motoru a rychlý odjezd vozidla na ulici. Zavolala na policii a dočkala se téměř okamžité odezvy ze služebny v Hollywoodském okrsku vzdálené pouhé tři bloky. Svědkyně také uvedla natolik dokonalé časové údaje, že se podařilo stanovit dobu vraždy téměř na minutu.

Případ byl přidělen Jerrymu Edgarovi. Pochopitelně se zaměřil na zjevné podezřelé ze strany rodiny a přátel znásilněné oběti, ale rozhodil sítě ještě dál – Bosche se při pohledu na jeho práci zmocňovala jistá pýcha – a díky tomu narazil i na Diane Gablesovou. Dva bloky od Randolphova domu byla světelná křižovatka vybavená kamerou fotografující řidiče, kteří jeli na červenou. Ze záběrů se pořizovaly dvě fotografie – jednak záběr na poznávací značku vozidla a pak na osobu za volantem. Vše se přiložilo ke zprávě o přestupku zaslané majiteli vozidla, který pak mohl určit, kdo byl v danou chvíli řidičem.

Diane Gablesová byla vyfotografována za volantem své Toyoty Lexus, jak projíždí na červenou v téže minutě, kdy sousedka telefonovala na policii kvůli střelbě v sousedství. Fotografie i poznávací značka vozidla byly zařazeny do spisu díky registru motorových vozidel den po vraždě. Gablesovou, tehdy sedmatřicetiletou, vyslechl Edgar a jeho partner, detektiv Manuel Soto. Po výslechu byla propuštěna a prohlášena jak za možnou podezřelou, tak za svědkyni.

„Tak co? Vzpomínáš si na ten výslech?“ zeptal se Bosch.

„Jasně, hlavně proto, že to byla fakticky šťabajzna,“ přikývl Edgar. „Ty si člověk pamatuje vždycky.“

„Podle záznamů jsi ji vyslechl a vzápětí pustil. Jak to? Proč tak rychle?“

„Její výpověď se dala snadno ověřit. Čti dál, všechno tam je.“

Bosch našel přepis výslechu a rychle ho přelétal pohledem. „Gablesová vypověděla Edgarovi a Sotovi, že projížděla dotyčnou čtvrtí poté, co oznámila pojistnou událost na nedalekém Hollywoodském okrsku na Wilcox Street. V noci jí totiž někdo poškodil vůz a ujel. Zaparkovala lexus na ulici před restaurací na Franklinově avenue. Pro potřebu pojišťovny musela získat zprávu od policie. Poté, co se zastavila na policejní stanici, jela už pozdě do práce a myslela si, že křižovatku projíždí na oranžovou. Jenže kamera dokázala, že nikoli.“

„Takže opravdu podala hlášení na policii?“ zeptal se Bosch.

„Opravdu ano. Ověřilo se to. A právě proto se domnívám, že jde o pouhou souhru okolností, Harry.“

Bosch přikývl, ale nepřestával si to přemílat v hlavě. Souhry okolností neměl rád. Nevěřil na ně.

„Ověřil sis to i u ní v práci?“

„To udělal Soto. Potvrdil, kde pracuje, a že skutečně v den vraždy přišla pozdě. Zavolala předem s tím, že se opozdí, protože byla na policii. Volala přímo šéfovi.“

„A co ta restaurace? Nic tady o ní nevidím.“

„V tom případě jsem asi tu informaci neměl.“

„Prostě sis to neověřil.“

„Myslíš jako, do jaké míry jsem si ověřoval, jestli tam šla noc před vraždou opravdu na večeři? Ne, Harry, to jsem si tedy neověřoval vůbec a je to debilní otázka. Byla…“

„Já jen že pokud si vymýšlela nějakou krycí historku, tak si mohla bouchnout vlastní auto a…“

„Vzpamatuj se, Harry. Děláš si ze mě srandu, že?“

„Nevím. Stejně si s ní promluvíme.“

„To je mi jasný, Harry. Věděl jsem to od chvíle, cos mi zavolal. Chceš se podívat sám. Prostě jako vždycky. Jenom mi laskavě vysvětli, jak se míníš dostat dovnitř? Jako chřestýš nebo jako kobra?“

Bosch se nad tím na okamžik zamyslel. Šlo o jejich soukromý kód, který používali v dobách, kdy byli partnery. Výslech ve stylu chřestýše vypadal tak, že jste vystupovali agresivně a výhružně „chřestili“. Byl konfrontační a užitečný pro případ, kdy člověk potřeboval bezprostřední reakce. Naproti tomu kobra byl nenápadný přístup. Pomaličku se vplížíte dovnitř, přibližujete se k oběti a pak zaútočíte.

„Zkusíme kobru.“

„Jak chceš.“

~

Diane Gablesová nebyla doma. Načasovali si příjezd na půl šestou, protože se domnívali, že uzavírají-li se obchody na burze ve třináct nula nula, Gablesová do té doby určitě své pracovní povinnosti dokončí.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Edgar, když zůstali stát u dveří.

„Vrátíme se do auta. Chvilku počkáme.“

V autě si povídali o starých případech a o kanadských žertících na jejich oddělení. Edgar Boschovi prozradil, že to byl on, kdo vystřihl z novin inzeráty na operaci slibující zvětšení penisu a strčil je příliš horlivému poručíkovi do kapsy saka, které mu viselo v kanceláři. Poručík následně rozpoutal vyšetřování zaměřené přímo na Bosche.

„To mi říkáš až teď?“ zavrtěl hlavou Bosch. „Pounds mě kvůli tomu málem ukřižoval.“

Edgar rád tleskal. Svůj řehot podtrhl mohutným aplausem, ale rázem zmlkl, protože Bosch ukázal za přední sklo.

„Tady ji máme.“

Na příjezdovou cestu odbočil nejnovější model range roveru.

Bosch s Edgarem vystoupili a přešli trávník ke Gablesové. Kráčela po dlážděném chodníčku od příjezdové cesty ke svým dveřím. Bosch si všiml, že Edgara poznala dokonce i po pěti letech, a všiml si, jak očima ihned přelétla od předních dveří svého domu k ulici a domům sousedů. Nehýbala hlavou, jen očima, a Bosch v tom ihned spatřil výmluvné znamení. Možná to byla přirozená reakce ženy, k níž se blíží dva cizí muži, ale Bosch neměl dojem, že toto je ten případ. Viděl v jejích očích záblesk poznání, jen co pohlédla na Edgara. V žilách ucítil elektrické výboje.

„Paní Gablesová,“ promluvil Edgar. „Jerry Edgar. Vzpomínáte si na mě?“

Edgar přesně podle plánu vedl konverzaci – později ji měl přenechat na Boschovi.

Gablesová se na chodníčku zarazila. Nesla elegantní červený kožený kufřík. Předstírala, že se snaží Edgarův obličej někam zařadit, a pak se usmála.

„No jistě! Detektiv. Jak se máte?“

„Dobře. Paměť vám zjevně slouží skvěle.“

„No, člověk nepotkává opravdického živého detektiva každý den. Dnes je to souhra náhod nebo…“

„Žádná náhoda to není. Přišel jsem tady s detektivem Boschem a rádi bychom vám položili pár otázek o Randolphově případu, pokud nemáte nic proti.“

„Je to už tak dávno.“

„Pět let,“ vmísil se aktivně do debaty Bosch. „Je to však stále otevřený případ.“

Vstřebala do sebe informaci a přikývla.

„No, měla jsem dlouhý den. Začínám v šest ráno, když se otevírají trhy. Nemohli bychom…“

Bosch jí skočil do řeči: „Já začínám taky v šest, ale ne kvůli burze.“

Nemínil se nechat zatlačit do defenzivy.

„Pak tedy dobrá, jste vítáni. Pojďte dál,“ vyzvala je. „Nevím ovšem, s čím vám můžu po tak dlouhé době pomoct. Vlastně si myslím, že jsem vám nijak zvlášť nepomohla ani před těmi pěti lety. Nic jsem neviděla. Ani neslyšela. Jen jsem se náhodou ocitla v dotyčné čtvrti cestou z policejní stanice.“

„Vyšetřujeme ten případ znovu,“ vysvětloval Bosch. „A potřebujeme si promluvit se všemi, s nimiž jsme mluvili před pěti lety.“

„Takže, jak jsem říkala, pojďte prosím dál.“

Odemkla vstupní dveře a vešla první – uvítalo ji pípání bezpečnostního systému. Rychle vyťukala čtyřčíselnou kombinaci na ovládacím panelu na stěně. Bosch i Edgar ji následovali a ona je uvedla do obývacího pokoje.

„Co kdybyste si, pánové, sedli? Odložím si věci a hned jsem u vás. Nedáte si někdo něco k pití?“

„Já si dám sklenici vody, jestli můžu,“ prohlásil Edgar.

„Já nic,“ zavrtěl hlavou Bosch.

„Víte co?“ brebentil rychle Edgar. „Já teda taky nic.“

Gablesová pohlédla na Bosche a zdálo se, že jí dochází, kdo z přítomných má navrch. Prohlásila, že bude hned zpátky.

Jakmile odešla, Bosch se rozhlédl kolem sebe. Obývací pokoj byl zařízen naprosto obvykle, pohovka, dvě křesla, konferenční stolek se skleněnou deskou. Celou jednu stěnu tvořily vestavěné police na knihy, zcela zaplněné svazky, které podle názvů na hřbetech byly pouze detektivky. Všiml si, že zde není vystaveno nic osobního. Žádné zarámované fotografie.

Zůstali stát, dokud se Gablesová nevrátila a neukázala jim na pohovku. Sama se posadila do křesla přímo naproti, z druhé strany stolku.

„Co vám mám vlastně povídat? Upřímně řečeno jsem na celou tu událost skoro zapomněla.“

„Ale detektiva Edgara jste poznala. To jsem si všiml.“

„Ano, ale potkat ho někde na ulici, neuměla bych si ho vůbec zařadit, jen bych věděla, že ho odněkud znám.“

Podle údajů z registru motorových vozidel bylo dnes Gablesové jedenačtyřicet. Edgar měl pravdu – byla opravdu šťabajzna, atraktivní úřednický typ. Hnědé vlasy měla sestříhané do elegantního střízlivého účesu. Štíhlá sportovní postava. Seděla zpříma a zpříma se i dívala na jednoho nebo na druhého z nich, už netěkala pohledem, protože se ocitla uvnitř své klidové zóny. Přesto na ní byly patrné jisté výmluvné známky nervozity. Bosch díky výcviku ve výslechových metodách věděl, že normální oční kontakt mezi dvěma jedinci trvá v průměru tři vteřiny. Přesto pokaždé, když se Gablesová zadívala na Bosche, upírala mu pohled do očí dobrých deset sekund. Což byla známka stresu.

„Pročítal jsem si policejní zprávy,“ promluvil Bosch. „Je v nich i vaše vysvětlení, proč jste se nacházela v dané oblasti – podávala jste na policejní stanici oznámení o poškození vozidla.“

„Přesně tak.“

„Neuvádí se tam však, kde se nacházelo vaše vozidlo poté, co bylo poškozeno.“

„Stálo u restaurace na Franklinově avenue. Řekla jsem jim to. Měla jsem rozbité zadní světlo a poškrábaný lak.“

„V té chvíli jste policii nevolala?“

„Ne, nevolala. Nikdo tam nebyl. Pachatel ujel, ani na autě nenechal vizitku se vzkazem. Prostě ujel, a tak mě jen napadlo, že mám prostě smůlu.“

„Jak se ta restaurace jmenovala?“

„Nemůžu si vzpomenout… Počkat, Birds. Zbožňuju jejich pečené kuře.“

Bosch přikývl. Podnik znal a pečená kuřata jakbysmet.

„Co vás tedy přimělo vrátit se následujícího dne do Hollywoodu a oznámit poškození vozidla neznámým pachatelem?“

„Ráno jsem hned zavolala do pojišťovny a oni mi sdělili, že policejní zprávu potřebuju, pokud chci uplatnit nárok na náhradu škody za opravu.“

Bosch věděl, že vše bylo přesně takto uvedeno v policejní zprávě. Hledal nějaké chybičky, pozměnění. Příběhy vyprávěné s pětiletým odstupem bývají často neúplné a nepřesné. Jenže Gablesová neměnila na své historce vůbec nic.

„Neslyšela jste cestou po Orange Grove výstřely nebo něco podobného?“

„Ne, nic. Měla jsem zavřená okna.“

„A jela jste rychle.“

„Ano, věděla jsem, že jedu pozdě do práce.“

„Byla pro vás návštěva detektiva Edgara zneklidňující?“

„Zneklidňující? No, ano, asi ano, dokud jsem si neuvědomila, proč se objevil, a samozřejmě jsem věděla, že s tím nemám nic společného.“

„Bylo to vaše první podobné setkání s detektivem nebo s policií jako takovou? Myslím při vyšetřování vraždy?“

„Ano, bylo to velmi neobvyklé. Což asi zdaleka nevystihuje přesně situaci. Nebývá to obvyklou součástí mého života.“

Zachvěla se, až pohnula rameny, jako by chtěla naznačit, že policie a vyšetřování vražd jsou jí zcela cizí. Bosch se na ni dlouze díval. Buď zapomněla, že ještě předtím viděla ozbrojeného muže v lyžařské kukle, jak vychází z garáže, kde byl zavražděn Roy Alan McIntyre, nebo lhala.

Bosch si myslel, že platí druhá věta. Považoval Diane Gablesovou za vražedkyni.

„Jak si je vybíráte?“ zeptal se.

Obrátila se přímo k němu a neohroženě se mu dívala do očí.

„Vybírám co?“

Bosch se odmlčel, snažil se vymáčknout z jejího pohledu a nastalé situace maximum.

„Akcie, které doporučujete klientům,“ vysvětlil nakonec.

Odtrhla od něj zrak a zaměřila ho na Edgara.

„Povinná péče,“ pronesla. „Pečlivá analýza a prognóza. Pak, musím přiznat, se spoléhám na svá tušení. Vy, pánové, taky pracujete s tím, co se nazývá tušení, nemám pravdu?“

„Dennodenně,“ přikývl Bosch.

~

Cestou domů chvíli mlčeli. Bosch přemýšlel o dokonale formulovaných odpovědích Gablesové. Pokud šlo o tušení, každou minutou zesilovalo.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se nakonec Edgar.

„Myslím, že je to ona.“

„Jak to můžeš tvrdit? Za celou dobu neudělala jediný falešný pohyb.“

„Ale jo. Prozradily ji oči.“

„Prosím tě, Harry! Tvrdíš, že podle tebe je chladnokrevným zabijákem, protože jí to čteš z očí?“

„Vlastně ano. Také lhala. Nezmínila se o případu z roku 1999, protože si myslela, že o něm nevíme. Nechtěla, abychom tím směrem vůbec zabrousili, a tak lhala a prohlásila, že jsi jediný detektiv, s nímž se kdy setkala.“

„No dobře, ale je to jenom lež, tedy spíše opomenutí. Což je slabé, Harry.“

„Lež je lež. Není na ní nic slabého. Skrývala to před námi a pro něco podobného existuje jediný důvod. Chci se dostat do jejího domu. Musí mít místo, kde ty věci zkoumá a plánuje.“

„Takže si myslíš, že je profík? Nájemný zabiják?“

„Možná. Nevím. Možná si jen zkrátka přečte noviny a vybere si cíl, lidi, co podle jejího názoru zasluhují zabít. Možná vyrazila na nějakou trestnou výpravu. Temná spravedlnost a tak podobně.“

„Hotový anděl pomsty. Zní to jak z komiksu, člověče.“

„Až se dostanem dovnitř na to správné místo, dozvíme se to.“

Edgar řídil mlčky a spřádal nějakou reakci. Bosch věděl, co přijde, ještě než ji kolega vyslovil nahlas.

„Harry, já to v tom prostě nevidím. Uznávám tvé tušení, kamaráde, zažil jsem to několikrát. Jenže tady nemáme dost materiálu. A pokud to v tom nevidím já, neexistuje soudce, který by ti dal povolení ještě se tam někdy vrátit.“

Bosch si dal s odpovědí načas. V duchu si všechno přemílal a nakonec vyrukoval s plánem.

„Možná jo, možná ne,“ ucedil nakonec.

~

O dva dny později zajel Bosch v devět ráno k domu Diane Gablesové. Její range rover před domem nestál. Vystoupil a přešel k hlavnímu vchodu. Když nikdo neotvíral ani po dvojím hlasitém zaklepání, obešel dům k zadním dveřím.

Znovu zaklepal. Žádná odpověď. Vytáhl tedy sadu paklíčů, kterou si schovával za odznakem v kožené náprsní tašce, a začal pracovat na uvolnění západky. Otevření dveří mu trvalo šest minut. Uvítáním mu bylo pípání alarmu. Objevil klávesnici na stěně vlevo od zadních dveří a vyťukal čtyři čísla, která viděl vyťukávat Gablesovou při vstupu do hlavních dveří před dvěma dny. Pípání ustalo. Bosch se ocitl uvnitř. Nechal dveře otevřené a začal se rozhlížet po domě

Šlo o dům postavený po druhé světové válce ve stylu ranče. Bosch byl při různých vyšetřováních i soukromě snad v tisíci podobných domech. Po rychlém celkovém průzkumu začal pátrat v ložnici přestavěné na domácí kancelář. Podél jedné stěny stál pracovní stůl a řada skříněk na šanony – v místech, kde se obvykle nacházela postel. Nad skříněmi byla řada oken.

Krom skříní v místnosti stála i kovová skříňka s visacím zámkem. Bosch otevřel žaluzie nad skříňkami se šanony a do místnosti proniklo světlo. Přesunul se ke kovové skříňce a začal u ní. Znovu vytáhl paklíče.

Klekl si na podlahu, aby viděl zámek zblízka. Ukázalo se, že jde o třízoubkový zámeček, takže mu otevření netrvalo ani minutu. Chviličku poté, co odskočila poslední západka, zaslechl za zády hlas.

„Detektive, ani hnout.“

Bosch na okamžik strnul. Ten hlas poznával. Diane Gablesová. Věděla, že se detektiv vrátí. Zvolna začal zvedat ruce nad hlavu a prsty držel těsně u sebe, aby mezi nimi ukryl paklíče.

„Hezky pomalu,“ přikázala Gablesová. „Jestli se pokusíte sáhnout po zbrani, vpálím vám dvě kulky do hlavy. Rozumíte?“

„Ano. Můžu vstát? Mý kolena už nejsou, co bývaly.“

„Pomalu. Držte ruce pořád v mém dohledu.“

„Samozřejmě.“

Bosch začal beze spěchu vstávat a zároveň se k ní obracel čelem. Mířila na něj pistolí s tlumičem připevněným k hlavni.

„Opatrně,“ promluvil. „Tady vevnitř s tím opatrně.“

„Ne, to vy si dávejte pozor. Můžu vás na místě zastřelit a budu v právu.“

Bosch zavrtěl hlavou.

„Ne, to není pravda. Víte, že jsem policajt.“

„Jo, policajt utržený z řetězu. Co si myslíte, že tady najdete?“

„Důkazy.“

„O čem?“

„O Randolphovi a McIntyreovi. Možná i o jiných. Zabila jste je.“

„A vy si myslíte, že nechávám důkazy někde válet? Že si je schovávám doma ve skříňce?“

„Jo, tak něco. Můžu si sednout?“

„Židle za stolem. Mějte ruce pořád tak, abych na ně viděla.“

Bosch si zvolna sedal. Ona pořád stála ve dveřích. Stůl mu nyní zakrýval šedesát procent těla. Seděl zády ke skříňkám se šanony. Světlo dopadalo do místnosti z okna nad ním. Všiml si, že Gablesová snížila držení zbraně; hlaveň mu nyní mířila na hrudník. Což bylo dobré, ačkoli z této vzdálenosti pochyboval, že by kevlarová vesta úplně zbrzdila kulku z devítimilimetrové hlavně, byť zpomalenou tlumičem. Měl ruce stále nahoře blízko obličeje.

„Takže co teď?“ ptal se.

„Takže teď mi hezky povíte, co na mě máte.“

Bosch zavrtěl hlavou, jako by chtěl říct nic moc. „Lhala jste. Onehdy, když jsme tady byli. Nezmínila jste se o McIntyrově případu. Nechtěla jste, abychom přes vás oba ty případy propojili. Potíž tkví v tom, že se nám to už povedlo.“

„A to je všechno? Děláte si ze mě srandu?“

„To je všechno. Až doteď.“

Kývl k její zbrani. Ta jako by potvrzovala všechna jeho tušení.

„Aha, takže jste se samozřejmě rozhodl, aniž máte na stole opravdový případ, natož povolení k prohlídce, vloupat se sem, abyste zjistil, co se tady dá najít.“

„To není zcela přesné.“

„Máme problém, detektive Boschi.“

„Ne, vy máte problém. Jste vrah a já jsem vám na stopě. Odložte zbraň. Jste zatčena.“

Rozesmála se a zakývala pistolí v ruce.

„Zapomínáte na jednu věc. Mám zbraň.“

„Jenže ji nepoužijete. Vy nezabíjíte lidi, jako jsem já. Zabíjíte násilníky, predátory.“

„Mohla bych udělat výjimku. Tím, že jste se sem vloupal, jste porušil zákon. V tomto ohledu neexistují pochybnosti. Kdo ví, možná jste sem přinesl důkaz, a ne ho chtěl najít. Možná skutečně jste jako oni.“

Bosch pomalu pokládal ruce na stůl.

„Buďte opatrný, detektive.“

„Už mě bolí, jak je mám dlouho nahoře. A vím, že mě nezastřelíte. Není to součástí vašeho programu.“

„Jak jsem říkala, programy se mění.“

„Jak si je vybíráte?“

Dlouho na něj upírala pohled a pak konečně odpověděla.

„Vybírají se sami. Zaslouží si to.“

„Bez soudce, bez poroty. Jste u toho jen vy.“

„Netvrďte mi, že jste si někdy nepřál, abyste mohl dělat totéž.“

„Jistě. Příležitostně. Jenže existují pravidla. Pokud se jimi nebudeme řídit, kam všechno dospěje?“

„Přímo sem, podle mého názoru. Co s váma asi udělám?“

„Nic. Jestli mě zabijete, je po všem. Budete jedním z nich – násilníků a predátorů. Odložte tu zbraň.“

Udělala dva kroky do místnosti. Hlavní mu zamířila na obličej. Bosch viděl, jak smrtící černé oko pomalou stoupá.

„Máte na sobě vestu, že?“

Přikývl.

„Viděla jsem vám to na očích. Když zvedám zbraň, máte vystrašenější výraz.“

Bosch zavrtěl hlavou.

„Nebojím se. Vy mě nezastřelíte.“

„Přesto tam strach vidím.“

„To není strach o mě, ale o vás. Kolik jich bylo?“

Odmlčela se, možná aby se rozhodla, co mu prozradit, nebo možná jen aby se rozmyslela, co dělat. Nebo se možná zarazila u jeho odpovědi o strachu.

„Víc, než o kolika se dozvíte. Víc, než o kolika se kdy dozví kdokoli jiný. Poslyšte, je mi to líto, chápete?“

„Co?“

„Že z této situace existuje jediné možné východisko. Pro mě.“

Hlaveň se zastavila. Mířila mu mezi oči.

„Než stisknete tu spoušť, můžu vám něco ukázat?“

„Nebude na tom záležet.“

„Myslím, že bude. Je to v náprsní kapse mé bundy.“

Zamračila se a kývla zbraní.

„Ukažte mi zápěstí. Kde máte hodinky?“

Bosch zvedl ruce, až se mu vyhrnuly rukávy bundy a na pravém zápěstí se objevily hodinky. Byl levák.

„Tak jo. Vytáhněte to, co mi chcete ukázat. Pravou rukou. Pomalu, detektive, pomalu.“

„Jasně.“

Bosch sáhl do kapsy a s náramnou opatrností vyňal složený papír. Podal jí ho přes stůl.

„Jen ho položte a pak se opřete.“

Uposlechl jejích instrukcí. Čekala, až se opře v křesle, a pak listinu zvedla. Jednou rukou ji rozložila a pohlédla, co v ní stojí. Odtrhla pohled z Bosche jen na milisekundu.

„Nehodlám to číst. Co je to?“

„Je to příkaz k bleskové prohlídce, tak říkajíc bez klepání. Tím, že jsem tady, nebyl porušen žádný zákon. Nejsem jedním z nich.“

Zírala, na něj mlčky třicet sekund a pak se konečně ušklíbla.

„To si snad fakt děláte srandu. Jaký soudce by podepsal podobný příkaz? Máte případ s nulovou pravděpodobností vyřešení.“

„Mám vaše lži a vaši blízkost u dvou vražd. A mám soudce Oscara Ortize – vzpomínáte si na něj?“

„Kdo je to?“

„Dávno tomu, v roce 1999, pracoval na McIntyrově případu. Jenže pak mu ho vzali, když jste McIntyra popravila. Přimět ho k podpisu tohoto povolení k prohlídce nebylo těžké. Stačilo mu případ připomenout.“

Do tváře jí pronikl výraz hněvu. Znovu začala zvedat hlaveň.

„Stačí, když řeknu jediné slovo,“ prohlásil Bosch. „Jednoslabičné slovo.“

„Co se stane?“

„Budete mrtvá.“

Zamračila se a pomalu zvedala zrak od Boschova obličeje k oknům nad skříňkami se šanony.

„Vy jste otevřel žaluzie,“ konstatovala.

„Ano.“

Bosch sledoval dvě červené laserové tečky, které se jí míhaly na obličeji od chvíle, kdy vkročila do místnosti – jedna na čele a druhá na bradě. Bosch věděl, že tečky přímo neoznačují dopad kulky, ale profesionální ostřelovači ze speciálních jednotek SWAT na střeše domu přes ulici za dopad kulky ručí. Tečka na bradě znamenala střelu do srdce.

Gablesová strnula, neschopná zvolit si, zda žít či zemřít.

„Je toho tolik, co byste nám mohla vysvětlit,“ pokračoval. „Mohli bychom se od vás učit. Proč tedy zkrátka neodložíte zbraň a nepustíme se do toho?“

Pomalu se nakláněl dopředu a natahoval levou ruku, aby si od ní zbraň vzal.

„Myslím, že ne,“ zavrtěla hlavou.

Zvedala hlaveň výš, ale on mlčel. Nepředpokládal, že by vystřelila.

Následovaly tři zvuky bezprostředně za sebou: řinkot skla, jak kulka prolétla oknem. Potom zvuk, jako když upadne na chodník zmrzlina – to jí kulka pronikla hrudí. A pak ťuknutí, jak se projektil zavrtal do rámu dveří za ní.

Místnost se začínala zahalovat jemným krvavým závojem.

Gablesová o krok ustoupila a pohlédla si na hruď. Ruce jí klesly. Zbraň dopadla s tlumeným žuchnutím na koberec.

Pohlédla zmateně na Bosche. S vypětím všech sil ze sebe vymáčkla poslední otázku v životě.

„Jak znělo to slovo?“

Pak se zhroutila na podlahu.

Bosch zůstával pod úrovní hrany skříněk na šanony, vyšel zpoza stolu a zamířil k ní. Sklonil se, odsunul jí zbraň z dosahu a pohlédl jí do očí. Věděl, že nemůže nic dělat. Kulka jí zasáhla srdce.

„Vy hajzlové!“ zařval. „Neřekl jsem to! Neřekl jsem to slovo!“

Gablesová zavřela oči a Bosch si myslel, že zemřela.

„Prostor čistý!“ prohlásil. „Podezřelá je deset-sedm. Opakuji, podezřelá je deset-sedm. Zbraně skrýt.“

Začal vstávat, ale všiml si, že Gablesová ještě otevřela oči.

„Devět,“ zašeptala a na rtech se jí objevila krev.

Bosch se k ní naklonil.

„Cože?“

„Zabila jsem jich devět.“

Pak oči znovu zavřela. Věděl, že tentokrát je už mrtvá, ale stejně přikývl.

VYROVNÁNÍ

Mike Cooper

„Já jsem s tou penzí počítal.“ Joe Beeker vzhlédl od svých rukou položených na klíně, prsty pevně propletené. „Já ty peníze potřebuju.“

„Všichni potřebujeme peníze,“ přikývl právník. Byl mladší než Joe, ale to byli v dnešní době všichni. Zaťukal na stříbrný notebook otevřený na stole před sebou. „To ale neznamená, že vám je musejí dát. Vyhlásili bankrot, takže se vyvázali z povinností.“

„Pracoval jsem tady třicet sedm let.“ Joe věděl, že ho ta desetiletí poznamenala: zjizvené prsty, jizvy po spáleninách na pažích, ošklivá jizva přímo pod pravým okem. „Většinou na pásové trati a taky jako údržbář. Každičký týden přes čas. Můžete se podívat na mé výplatní pásky.“

„Je mi líto.“

Kancelář byla malá a nevyzdobená, okno vedlo na parkoviště u oceláren. Oknem dovnitř pronikal vlhký letní vzduch, který v místnosti spíš zvyšoval dusno, než aby ji ochlazoval.

„Přijdu o dům,“ promluvil Joe tiše.

„Dostanete důchod od státu.“ Právník se mu snažil pomoci a Joe to věděl. Mladík měl kravatu uvázanou stále pevně pod krkem, přestože si v horku vyhrnul rukávy. Chvíli si prohlížel obrazovku. „A vypadá to, že bydlíte na stejné adrese téměř čtyři desetiletí. Určitě už máte splacenou hypotéku, že?“

„Dům jsme koupili v roce sedmdesát dva. Jakmile jsem odešel z armády s půjčkou pro válečné veterány. Marjo ten dům milovala.“

„A daň z nemovitosti je v této oblasti určitě nízká.“

„Musel jsem si vzít další hypotéku.“ Joe se odvrátil od právníkova zklamaného povzdechu. „Když Marjo dostala rakovinu.“

„Ach tak.“ Právníkův povzdech se změnil v kašel. „Pojištění?“

„Nestačilo.“ Joe zavrtěl hlavou. „Nestěžuju si. Po celou tu dobu, několik měsíců, potřebovala doma zdravotní sestru. A pak hospic. Ale to je v pohodě.“

„Nic z toho ve vaší složce nevidím.“

„Ona…“ Joe cítil, jak ho opouští hlas. „Jsou to tři týdny.“

„To je mi líto,“ opakoval právník. Od chvíle, co si Joe sedl, to bylo počtvrté.

„Aspoň nebyla svědkem mého vyhazovu. To by ji zabilo…“ Joe náhle zmlkl. „No nic.“

„Máte děti…?“

„Nikdy jsme žádné neměli.“ Další stará rána.

„Aha.“ Právník chvíli listoval papíry a pak změnil téma. „Bylo mi řečeno, že noví vlastníci společnosti znovu najímají dělníky.“

„Noví vlastníci?“ Joe poprvé nedokázal opanovat svůj hněv. „Noví vlastníci? Vždyť jsou to pořád ti samí hajzlové! Koupili firmu lacino, vypověděli všechny smlouvy do jedný, prodali inventář – a teď si začínají znovu. Jo, shánějí dělníky. To je fakt. Víte, kolik platí? Šest padesát tři na hodinu. To je o jediný dolar víc, než když jsem u firmy začínal v roce 1974!“

„Není to tak úplně jednoduché…“

„A víte co? Já bych to i vzal, kdybych nedostal penzi. Možná bych tu zasranou mizernou výplatu vzal, ačkoli je to čtvrtina toho, co jsem vydělával před měsícem, protože musím jíst. Přijdu o dům, možná seženu do pronájmu pokojík támhle v Railtonu a budu poslouchat, jak motorkáři túrujou celou noc mašiny. Jenomže potřebuju sakra něco do huby.“

„Chápu, jak se cítíte.“

„Ne, nechápete.“ Joeův vztek náhle vyprchal. „To je v pohodě.“

„Aspoň dostanete v průběhu dočasného vyloučení z práce dávky v nezaměstnanosti, pokud jste si nezažádal o předčasný důchod.“

„Jenže oni mi dluží penzi z podnikového penzijního fondu!“

„Už ne.“

„A není to ani dokonce – víte, kolik mám dostat? Když jsem platil třicet sedm let každý týden? Podle předpisu to má být nějakých osmnáct tisíc ročně. Stěží patnáct set měsíčně. Tihle noví vlastníci…“ Joeův hlas ochraptěl, „dávají osmnáct táců měsíčně tak za čistírnu. To jsou drobný, co mají po kapsách.“

„Všechno, co dělají, je naprosto legální.“

„Legální.“ Joe se na židli odevzdaně nahrbil.

„Věřte mi, že kdyby byla možnost nějak je zažalovat, už bych to udělal. Prvotřídně se jim to povedlo. Valiant od každého soudu vždycky odešel středem – teda odjel tím svým lamborghini.“ Zdálo se, že právník má v zásobě dost vlastního vzteku. „No jo, povolali si z Washingtonu právníky, co berou dva tisíce dolarů za hodinu, a s těma všecko dopodrobna předem projednávali a psali smlouvy. Jsou fakticky neprůstřelné, doslova opancéřované. Na ty nemůžeme.“

„Tak jo, je to legální.“ Joe se podíval z okna na slunce pozdního odpoledne a nízkou linii mraků v dálce. „Ale není to správné.“

~

Po dvou týdnech. Dopoledne. Ve společenské místnosti bylo šero, světla zhasnutá, ale venku za okny se tetelilo vedro parného letního dne. Klimatizace hučela a kapala z ní voda, ale nijak příliš nechladila.

Na kovových skládacích židličkách seděl tucet mužů a dvě ženy. Zaplnili asi třetinu místnosti. Po nich měl místnost zamluvenou Rotary klub a v jednom rohu už stála jejich zaprášená vlajka. Promítané video přes klimatizaci nikdo pořádně neslyšel a přednášející zavřela oči a ovívala se materiálem nazvaným „Jak napsat fantastický životopis!“, který ležel každému z přítomných na klíně.

„Já pořád nechápu, jak to udělali,“ promluvil Stokey hlubokým hlasem Joeovi do ucha. Seděli vzadu. Dávno zapomenuté vzpomínky: školní lavice, vyhýbání se pohledu učitele, snění s otevřenýma očima.

„Spekulace, aby nemuseli platit vyrovnání,“ zašeptal. „Právník mi to třikrát vysvětloval.“ Nikdo v místnosti neměl sebemenší zájem o služby rekvalifikačního poradce, ale museli se tady ukázat, aby neztratili nárok na podporu v nezaměstnanosti.

„Fungovalo to, protože si Fulmont všechny peníze před šesti sedmi lety vypůjčil,“ vysvětloval Joe. Fulmont byl majitel továrny, třetí generace majitelů firmy Fulmont speciální kovy. „Kvůli modernizaci – ISA 9000, a tomu všemu. Jenže když se ekonomika zabrzdila, vypadalo to, že vypadneme z trhu, a jeho dluh odkoupil Valiantův hedgeový fond.“

„Jak si můžeš koupit dluh?“

„Jako když Rico prodává dlužní úpisy, ne? Fulmont už nedluží bance. Dluží Valiantovi.“

„Aha.“ Stokey přimhouřil oči. „Asi chápu.“

„No a pak Valiant vyhlásil konkurz, přivedl nás k bankrotu a konkurzní soud mu nařídil zrušit naprosto všechny závazky, které společnost měla. Dodavatele, zákazníky, subdodavatele – se všema dokonale vydrbal a my jsme přišli o penze. Všechno šlo do kapsy Valiantovi.“

Z videa zněla cinkavá hudba. Mladí, dobře oblečení muži a ženy na plátně energicky přecházeli přes kanceláře vybavené nejmodernější technikou, usmívali se, dělali závažná rozhodnutí a řídili velké projekty.

„A pak továrnu otevřel znovu, jenže teď každý dostane jen minimální mzdu.“ Joe pohlédl na Stokeyho. Také se neoholil. „To už by sis vydělal líp u pumpy na dálnici.“

„Jenže oni neberou.“

„Já vím.“ Joe cítil, jak schyluje ramena. „Taky jsem se ptal.“

„Valiant ukradl všechno až do desetníku – co se dalo z Fulmonta vyždímat,“ podotkl Stokey. „Nebyl by v tom rozdíl, kdyby si vzal dynamit a pořádnej vercajk a vyrazil po zavíračce do banky. Až na to, že soudci a porota a šerif, místo aby mu v tom zabránili, by mu všichni přiběhli na pomoc.“

„Přesně tak.“

„To je můj pohled. Tak to vidíš i ty. Přesně tak to vidí každej v týhle posraný místnosti.“ Stokey se rozohňoval. Joe si všiml, že jejich školitelka otevřela oči. „Kde to sakra žijem? V Rusku? Ve Francii? Kdo do prdele napsal ty zatracený zákony?“

„Nejlepší politici na světě. To dobře víš.“ Joe položil ruku Stokeymu na rameno. „Zapomeň na to. Dívej se na film.“

Stokey se s bručením podvolil a po zbytek přednášky seděli mlčky. Všichni se na konci znaveně zvedali, židle vrzaly na poškrábané podlaze.

„Příští týden probíráme sociální sítě,“ prohlásila přednášející a zaklapla počítač. „Všichni se naučíte, jak se chovat na Facebooku.“

Venku pálilo slunce a vedro bylo přímo ubíjející.

„Kam teď jdeš?“ zeptal se Stokeyho. Vytáhl z kapsičky u košile krabičku marlborek a zachmuřeně počítal, kolik mu v ní zbývá. Sedm doláčů za cigára. Joe věděl, že počítá, jak dlouho s nimi asi vydrží.

„Dolů k řece, jak je ten sráz. Možná budu mít štěstí a zastřelím srnce.“

„Není lovecká sezóna.“

„Pro hladové žádné sezóny neplatí.“

Stokey přikývl. „Zásobíš se zvěřinou na zimu.“

„To je nápad.“

Rozešli se každý ke svému náklaďáčku a Stokey odjel jako první. Joe bez ohledu na vedro zůstal ještě pár minut sedět a upíral zrak do prázdna.

~

Horké dny konečně pominuly, jako vždycky, počasí se znovu umoudřilo a bylo krásně. Polovina září, střední škola hrála svůj první domácí fotbalový zápas a některé noci už byly chladné.

Za jedné takové noci narazil Joe na Stokeyho na štěrkovém parkovišti za baptistickým kostelem. Bylo tři čtvrtě na devět, všude téměř tma, těsně před zavřením dobročinné církevní vývařovny, kde se rozdávalo i jídlo domů. Joe právě vycházel ven s papírovým sáčkem přídělu konzervovaných fazolí, margarínu a sušenek. Stokey zaváhal, a pak se pomalu odvracel.

„To je v pohodě,“ řekl Joe.

„Já jsem tady jenom… víš…“

„Chodím sem každý týden. Není to žádná hanba.“

„Jo.“ Jenže hanba to samozřejmě byla. Stokey nebyl jediný, kdo sem chodíval po soumraku, těsně před zavírací dobou v naději, že se vyhne náhlému setkání s někým známým. Joe kývl na dvě ženy uvnitř a nikdo z nich nepromluvil.

„Arinie prohlásila, že sem musíme,“ povzdechl si Stokey. „Já jsem nechtěl. Minulý týden jsem jí to nedovolil. Jenže trvala na svém. A tak jsem prohlásil, že půjdu já.“

„Vidíš, jak ti věří.“ Joe se pokoušel situaci odlehčit, ale Stokey jen zavrtěl hlavou.

„Není správné brát si almužnu. Ona má jinou práci než chodit žebrat o jídlo.“

„To není žebrání.“

„Skoro je.“

Postáli spolu pár minut, než Stokey dokouřil cigaretu. Od dálnice, kterou od nich oddělovalo sójové pole, k nim doléhal ruch dopravy. Vycházel měsíc a vrhal téměř dost světla na to, aby se při něm dalo číst. Joe vytáhl z kapsičky u košile složenou obálku. „Tohle jsem dnes dostal.“ Přejel prstem po roztržené chlopni. „Z banky.“

„Ehm.“

„Jo.“ Podíval se na Stokeyho. „Zabavení. Od srpna jsem jim volal snad šestkrát a snažil jsem se je ukecat, aby mi počkali, ale neprošlo to. Zabavují mi dům.“

„Kdy?“

„Nevím.“

„Harrell s manželkou pořád ještě bydlí. Od března nesplatili ani pěťák. Dokonce u toho byl i šerif a Harrell jenom prohlásil, že na tom pracuje, ukázal mu další dopis a oni ho nechali.“

„Pracuje na čem?“ Joe neznal Harrella moc dobře, ale jednou ho viděl za soumraku ve své čtvrti, jak prohlíží pytle s odpadky. „Kupuje tikety na největší jackpot na světě?“

„Je to hra. Banka ve skutečnosti nechce zabírat domy, protože neví, co s nima. Lidi se u nás do nákupů nemovitostí zrovna nehrnou, nevšiml sis? Klidně je můžeš natahovat ještě celé měsíce, přesně jako Harrell.“

Joe o tom vážně pouvažoval, ale zavrtěl hlavou. „To by nebylo správné.“

Stokey se zašklebil. „Nesprávný je celý ten debilní systém. Ve všem se čachruje, aby se vypasení boháči měli ještě líp.“

Skleněné dveře zadního východu z kostela bouchly a vyšla z nich nezřetelná postava. Nesla dva pytle. Rodinný příděl. Joe měl dojem, že dotyčnou ženu poznal, ale ona prošla kolem bez pozdravu, nasedla do auta a odjela.

„Odcházím,“ prohlásil Joe.

„Cože?“ vzhlédl Stokey.

„Marjo je fuč, práce fuč, dům taky bude fuč. Nic mě tady nedrží.“

„No jo, ale…“ Zdálo se, že Stoke neví, co má říct. „Kam?“

„Do Connecticutu.“

„Do Connecticutu? Proč zrovna tam, sakra?“

„Jedu totiž…“ Joe se zarazil. Když to chtěl vyslovit nahlas, připadalo mu to pitomé.

„Co?“

„Bydlí tam Valiant. Má sice kancelář v New York City, ale bydlí v nějakém městečku v Connecticutu. Chci s ním mluvit.“

„Mluvit?“

„Zeptat se ho, proč to udělal. Požádat ho, aby to napravil.“

Stokey se málem zalkl. Zvedl ruce před sebe, pak je nechal klesnout. „Proč by měl s tebou Valiant mluvit, sakra? Proč by se s tebou měl vůbec setkat?“

„Smluvím si schůzku.“ Joe se napřímil. „Podívej, je přece normální lidská bytost, ne? Všichni chodíme po téhle zemi. Možná prostě potřebuje, aby mu někdo poopravil úhel pohledu.“

„Ale vždyť je to tak jasné – Valiant nechodí po stejné zemi jako ty nebo já! Dost pravděpodobně tě nechá zavřít. Strávíš svá nejlepší léta v lochu.“

„To si nemyslím.“ Joe si v rukou nadhodil sáček s jídlem, který ještě neodložil. „Ale na tom nezáleží. Nemám tady zkrátka co dělat. A připadá mi, že to stojí za pokus.“

Zmlkli. Stokeyho opustil elán. Na sójových polích zašustil noční vánek.

„Musíš to jít vyzvednout,“ promluvil Joe nakonec. „Už zavírají a Annie na tebe čeká.“

„Jo.“ Stokey vykročil. „Počkat, a kdy odjíždíš?“

„Zítra.“

„Zítra? A kdy se vrátíš?“

„Až bude dílo hotovo.“ Joe cítil asi ne úplně štěstí, ale takový zvláštní pocit… dychtivosti. „Až bude dílo hotovo.“

~

Manhattan nebyl tak špatný.

Joe už tam byl, ale od dob, co sloužil v armádě, se tam nepodíval – z nějakého důvodu ho domů poslali přes Německo, přestože západní pobřeží USA bylo Vietnamu mnohem blíž. New York sedmdesátých let se řítil po spirále chaosu, bankrotu a války gangů a tak si na něj Joe i pamatoval. Jenže moderní město se teď změnilo, samá čistá ulice a lesklá budova. Times Square vůbec nepoznal.

Valiantova firma měla kanceláře na Park Avenue, ve čtyřicátém patře skleněného mrakodrapu, který se jmenoval Great Prosperity Building. Budova velké prosperity. Čínská písmena na největším logu v atriu naznačovala, že mrakodrap již Američanům nepatří.

„Pan Valiant tento týden není v kanceláři,“ prohlásila recepční.

„A co příští týden?“

„Jeho diář je zcela plný, bohužel.“

Žena seděla u stolu naproti výtahům, vedle ní stáli dva robustní mladíci, každý z jedné strany, a oba na Joea zírali. Koberec pod nohama mu připadal neskutečně měkký a vysoký.

Usoudil, že ostří hoši jsou normální zaměstnanci firmy, nikoli skutečná ochranka. Jejich ruce vypadaly dost měkké a neupírali na něj ten obezřetný pohled zpod přimhouřených víček, který Joe vídal u příslušníků vojenské policie. Jenže už byli v předsálí, když Joe vyšel z výtahu.

Dole se musel ve vrátnici zapsat a prokázat se řidičským průkazem. Dostal propustku. Ostraha zřejmě zavolala do recepce. Joe se sem zkrátka nějak nehodil.

„Proč mu prostě nezavoláte a neověříte si to?“ divil se Joe.

„Omlouvám se, ale rozvrh pana Valianta je zcela zaplněn.“

Když se Joe ocitl venku na ulici, zastavil se na malém náměstíčku pod stromem, jehož listy začínaly nabírat oranžový nádech. Bylo časné odpoledne a lidé si užívali prodloužených přestávek na oběd, posedávali na sluníčku, vyťukávali něco do chytrých telefonů, pojídali jídlo z papírových misek.

Neuplynula ani minuta a Joe se vrátil ke svému náklaďáčku, objel blok a zamířil do garáží pod mrakodrapem.

V prvním podlaží, nejblíže k východu i k výtahu, Joe pomalu projížděl mezi zaparkovanými auty a počítal. Dvě ferrari, pět luxusních audi, řada BMW, mercedesů, několik range roverů… a jediné Lamborghini Gallardo, s typickým zadním nárazníkem.

Právník se zmínil o přesném modelu Valiantova vozu. Než Joe odjel z domova, listoval v knihovně několika starými vydáními časopisu Car and Driver, dokud ho nenašel.

„Ani jsem neparkoval,“ řekl obsluze u výjezdu. „Zavolali mi, tak se musím hned vrátit.“

„Deset minut.“ Muž byl černoch s přízvukem bůhvíodkud. Ukázal na nápis na své budce. „Pět dolarů.“

Joe chtěl začít protestovat, ale pak pokrčil rameny a vytáhl peněženku. Není třeba přitahovat víc pozornosti, než je zdrávo.

Tentokrát nebylo na ulici dobré místo na parkování. Ještě že si naplnil ráno nádrž v New Jersey u pumpy nedaleko dálničního motelu, kde se ubytoval. Joe začal znovu objíždět kolem bloku, hezky pomaličku. Dříve nebo později se místo určitě najde, nějaké s hezkým výhledem na výjezd z garáží. Má na to celé odpoledne.

Valiant někdy musí z budovy odejít.

~

Restaurace vypadala až příliš přeplněná, stěží se našlo místo, kudy se protáhnout mezi stoly; u krátkého baru stáli lidé ve dvou řadách. Bez ohledu na barevné látky na stěnách a koberec na podlaze zde panoval hluk, neustálý shon, odevšad zněl ruch hovoru a ťukání skleniček.

„Mám tady s někým v půl deváté schůzku,“ promluvil Joe a pohlédl na hodinky. Oblékl si své staré sako a kravatu, poměrně slušné, aby vypadal jakž takž dobře v matném světle, které jen stěží dosáhlo ke stupínku u dveří.

„Jistě,“ přikývl vrchní. „Dáte si drink na baru?“

„To by bylo skvělé.“

Valiant seděl u malého stolku a proti němu žena zhruba o dvacet let mladší. Jakmile Valiant konečně odešel z práce, Joe sledoval jeho lamborghini přímo sem, jenže Valiantovi zaparkoval auto vrátný a Joeovi trvalo dvacet minut, než našel místo pro sebe. Nechtěl zanechat výraznější stopu, než bylo nutné.

„Minerálku,“ objednal si u barmana, jen co se proboxoval dopředu.

„Čtrnáct dolarů.“

Pití si šetřil. Lidé přicházeli a odcházeli. Nakonec asi po čtvrt hodině Valiantova společnice vstala a zamířila na toaletu do výklenku na konci baru.

Ve chvíli, kdy se vracela, se Joe postavil tak, aby jí trochu překážel a ona se o něj musela otřít.

„Promiňte?“ promluvil tak zdvořile, jak jen svedl.

„Ano?“ Zblízka vypadala ještě víc jako dívka značně přivyklá tomu, že se o ni otírají cizí muži v barech – bez chybičky krásná, tmavé oči, dokonale sestříhané vlasy.

„Omlouvám se. Nevím, jestli vám to vůbec mám říkat, ale…“

„Cože?“ Hrozilo, že se kolem něj bez povšimnutí protlačí.

„Když jste byla tam… Náhodou jsem zahlídl vašeho přítele – je to ten pohledný muž v modré košili, že? No, prostě… hodil vám něco do vína.“

To upoutalo její pozornost. „Opakujte to.“

„Čekám na přítelkyni, má sem dorazit s nějakou svou kámoškou, a tak… chápete, prostě utloukám čas. A jakmile jste vstala, všiml jsem si – nezlobte se, slečno, ale prostě jsem si vás všiml, doufám, že se neurazíte. Jenže po vašem odchodu vytáhl váš společník něco z kapsy, natáhl se přes stůl a držel to nad vaší sklenkou. Jako by tam něco házel.“

Dlouhá odmlka. Žena si Joea přísně měřila a ještě přísněji Valianta, který si nevšiml, že se už vrací.

„Určitě?“ ověřovala si.

„Bohužel ano. Ale jasně, pokud je to váš dobrý přítel…“

„Seznámila jsem se s ním o víkendu na večírku.“ Zjevně se rozmyslela. „Díky.“

„Ale ne. Opravdu mě to mrzí.“

„Ano.“ A rázně vyšla z restaurace.

Joe dopil minerálku, postavil sklenku na bar a vstoupil do jídelny.

„Pan Valiant?“ Vysunul volnou židli a posadil se. „Nevadí, když si k vám na chvilku přisednu?“

„Cože…?“

„Nebojte se, vaše společnice se nějakou dobu neukáže.“

„Kdo jste?“

„Joe Beeker.“ Joe natáhl ruku, ale nepředpokládal, že by ji Valiant stiskl. „Dělával jsem ve fabrice Fulmont Metal.“

Valiant se rozhlédl. Zblízka vypadal dost majestátně – zjevně v kondici, silný, s jasným pohledem a s takovým účesem a šaty, že i Joe poznal, kolik asi stály. Člověk zvyklý sledovat, jak se mu ostatní klidí z cesty.

„Rušíte soukromou večeři,“ opáčil. „Hned odejděte nebo vás odvleče policie.“

„Fakt?“ otázal se Joe. „Opravdu to chcete? Protože já nepůjdu potichu. Budu tady vykřikovat, jak strašně jste se k nám zachoval, ukradl firmu, vytuneloval náš penzijní fond, podvedl dodavatele. Vsadím se, že je tady dobrých čtyřicet mobilů s kamerama. Do půl hodiny budete na internetu – a já vyváznu, protože jsem fakticky nic zlého neprovedl.“ Odmlčel se. „Na rozdíl od vás.“

Valiant blýskl úsměvem. „Snažíte se mi vyhrožovat?“

„Já? Zrovna mi bylo dvaašedesát. Jsem unavený starý muž. Já nejsem pro nikoho hrozba.“

Valiant pokrčil rameny. „Co chcete?“

„Jen si pár minut povídat.“ Joe se podíval Valiantovi zblízka do očí. „Hlavně se mi totiž honí hlavou, jestli vůbec chápete, co jste nám provedl?“

„Já…“

„V hloubi duše…? Protože si nemyslím, že normální člověk by zašel tak daleko. Podle mého si prostě neuvědomujete, jaké utrpení jste způsobil jen proto, abyste si vydělal pár milionů navíc.“

„Je to zkrátka byznys.“ Valiant se zadíval směrem k baru, maličko se zamračil a pak upil ze sklenice. „Tomu byste nerozuměl.“

„Jen nemyslete…“

„Všechno, co jsme udělali, bylo naprosto legální. Podle zákona.“

„To slyším pořád.“

„Váš šéf dovedl podnik k bankrotu. Nechápete jedno – že jsme továrnu zachránili. Kdybychom nepřišli my, abychom napravili jeho chyby, všechno by se rozpadlo a práci by už teď neměl nikdo.“

„Fulmont si vedl dobře, dokud jste nevyhlásili bankrot.“

„To bylo zcela v mezích zákona. Měli jsme na to právo.“

„Bylo to nemilosrdné a zbytečné – poskytlo vám to jen prostor k vytunelování firmy.“

Objevil se číšník a tvářil se zmateně.

„Promiňte, pane, přidáváte se ke společnosti? A dáma…?“

„Nic nám nechybí,“ prohlásil Valiant.

„Aha, mám přinést první chod?“

„Dám vám vědět.“

„Výborně.“ Číšník se vytratil a nepřestával se mračit.

„Nemůžete napravit všechno,“ prohlásil Joe. „Určitě ne úplně. To je mi jasné. Ale jako absolutní minimum musíte vrátit naše penze.“

„Běžte do háje!“ Valianta začala opouštět trpělivost.

„Je to jenom šest milionů dolarů. Vloni jste se chvástal, že jste vydělal… kolik? Devět miliard? To si můžete dovolit.“

„Všechno bylo legální. Nemám žádné závazky.“

„Legální.“ Joe si povzdechl. „To, co jste udělal – bylo špatné.“

Nikam to nevedlo. Valiant seděl zarputile další minutu a nevšímal si ho. Když se znovu vrátil číšník, s vrchním jako posilou, Joe vstal.

„Díky za váš čas, pane Valiant,“ loučil se.

„Jestli vás ještě jednou uvidím, půjdete do vězení.“

„Beeker,“ zdůraznil své jméno Joe. „Tři E. Potřebujete trochu času na rozmyšlenou, to je v pořádku. Řekněme do středy? Pak uděláte veřejné prohlášení. Budu čekat.“

„Táhněte do prdele.“

Joe přikývl. „Ve středu,“ zopakoval a odešel.

~

Nic se nestalo až na to, že si Valiant najal pár osobních strážců. Byli u něj doma – Joe jednou večer lamborghini sledoval. Hodinu z města na venkov, kde se proháněli koně. U vrat na pozemek zahlédl SUV s kouřovými skly. Ráno přijeli osobní strážci do kanceláře brzy, a když Valiant vyšel ven na oběd, spatřil Joe minimálně jednoho svalovce neustále v jeho blízkosti.

Na druhou stranu s ním přímo nejezdili. Sportovní vůz byl dvoumístný, jen stěží by se do něj směstnali dvoumetroví chlapíci s automatickými zbraněmi. Joe o tom přemýšlel a sledoval Valianta cestou domů i do kanceláře ještě pár dní.

Zachovával odstup – velký odstup. Nemínil se nechat obvinit ze špehování.

Ve čtvrtek odpoledne přestal Joe čekat na Valiantovo prohlášení a začal promýšlet plán B. Musel si od recepčního z motelu vypůjčit telefonní seznam – na pokoji žádný neměl a telefonní budky, jak se zdá, z města zmizely. Doma by nikdy podobný typ obchodu nenašel, ale Manhattan ho nezklamal – jen v Middletownu měl na vybranou tři a na předměstí ještě víc.

Vypadalo to, že Newyorčané se špehují rádi.

~

„Čočky jsou jednoduché,“ prohlásil prodavač. Ukázal na vitrínu za pultem, s policemi plnými lesklé elektroniky. „Potřebujete bezdrátový?“

„Ani ne.“ Joe si vzpomněl na bojovou vysílačku, kterou vláčel po Vietnamu. Dvanáct kilo oceli a umělohmotných čudlíků. Přístroje, které prodávali zde, by se vešly do obyčejné propisky. „Nahrávací zařízení můžu nosit na opasku nebo někde a propojit si to pod košilí.“

„Jistě. A také špendlíkový mikrofon – dejte ho zvlášť, do jiné knoflíkové dírky nebo někam, pak je těžší to najít.“

„A jste si jistý, že to dokáže nahrát všechno, co mi někdo řekne? A natočit na video?“

„Pokud vůči dotyčnému budete čelem, pak ano. Na přesné poloze tolik nezáleží. Takovéhle čočky,“ zvedl maličkou křišťálovou perličku, z níž vyčnívaly dva tenké drátky, „mají zorný úhel sedmdesát stupňů. Při přehrávání to trochu vypadá jako z rybího oka, ale uvidíte všechno.“

„Dobrá.“ Joe vytáhl peněženku.

Prodavač mu uložil všechny součástky do igelitového sáčku a ještě dodal: „Měl bych vás upozornit, že soudy podobné věci neberou.“

„Cože?“

„Pokud máte v plánu někoho při něčem tajně přistihnout, tak je to pro soud nepřípustný důkaz. Jen vás upozorňuju.“

„Aha, ne, o tohle nejde.“ Joe si vzal sáček. „Jsme daleko za hranicemi soudní spravedlnosti.“

~

V pátek vyrazil pozdě, z motelu se odhlásil až kolem poledne a pak si dal v motorestu u silnice číslo 280 pořádný oběd. Ve tři hodiny už dorazil do Connecticutu a zaparkoval náklaďáček na městském parkovišti v Old Ridgefork. Město bylo malé a příjemné, všude obchody s keramikou a luxusní kavárničky na zrekonstruované hlavní třídě. Joe zamířil pěšky k severu, minul několik bloků, až došel na okraj centra a usedl na lavičku v parku nedaleko křižovatky Bluff Street s hlavní třídou.

Odpolední slunce vrhalo na stromy a staré domy šikmé světlo. Od hřiště vzdáleného necelý blok k němu doléhal dětský křik. Provoz byl slabý, ale vytrvalý, proud aut mířil většinou na východ. Old Ridgefork se nacházel na jedné dopravní tepně Fairfieldského okresu, což Joe vyčetl z pečlivého studia mapy.

Valiant tímto směrem odjel ve všech třech případech, kdy ho Joe sledoval domů.

Joe seděl devadesát pět minut a pak spatřil, jak městem projíždí lamborghini – viděl ho už z dálky.

Joe vstal a vydal se po chodníku na roh ulice, zády k Valiantovi. Auto slyšel – ten zvláštní bručivý rachot, který vycházel z předraženého předimenzovaného italského motoru – a podle zvuku auta přidával do kroku. Když bylo lamborghini stále ještě blok za ním, Joe došel k přechodu a stiskl tlačítko semaforu. Červená naskočila právě včas, aby Valianta zastavila na křižovatce.

Necelý metr od něj.

Joe se otočil, naklonil se a prostrčil ruku otevřeným oknem u místa spolujezdce, aby zevnitř uvolnil zámek dveří. Jediným plynulým pohybem dveře otevřel, vklouzl na sedadlo a zabouchl za sebou.

„Ahoj, krasavče,“ zahlaholil. „Je zelená, můžete jet!“

Valiant se vzpamatoval, zavrčel a poposedl si, vrhl se na spolujezdce, jako by ho chtěl napůl uhodit, napůl popadnout pod krkem. Joe vytáhl pětačtyřicítku a namířil Valiantovi na hlavu.

„Uklidni se, nebo tě zastřelím,“ pronesl varovně.

Valiant strnul.

„Moje služební zbraň.“ Joe držel armádní pistoli model 1911 pohodlně, loket si opíral o dveře, a držel se od Valianta co nejdál. „Neměl jsem si ji brát, ale nikdo nedával při těch odletech před čtyřiceti lety pozor. Nová munice pochopitelně.“

„Přehnal jste to. Překračujete zákon.“

„Ano, bohužel je to tak.“ Joe pohlédl na zbraň. „Myslím, že za tohle bych mohl jít fakticky i do vězení.“

„Taky půjdete!“

„Možná.“ Joe znovu obrátil pohled k Valiantovi. „Vidíte, to je rozdíl mezi námi dvěma – já za sebe nesu odpovědnost, a tudíž i za následky svých činů.“

„Co ode mě chcete?“

„Už jsem vám říkal – je zelená. Tak jeďte.“

Valiant se znovu zamračil, pak ale zařadil rychlost a vyrazil dál po silnici.

„Tady odbočte,“ vybídl ho Joe. „Ano, tady, na Valley Road. Nemusíme za sebou nikoho zdržovat.“

Silnice se vinula do kopce, brzy vyjeli ze zástavby na okraji městečka. Nastával podzim, listí začalo opadávat a stromy v zapadajícím slunci zlatavé zářily. Když vyjížděli do kopce, Joe v dálce spatřil lesk jezerní hladiny. „Zpomalte,“ přikázal. „Za touhle zatáčkou – jo, to je ono. Zastavte.“

Zastavili u starobylé informační tabule – vybledlé plechové cedule s textem o historickém významu daného místa – stojící na rozšířené vozovce, aby se u ní mohlo zastavit. Silnice byla pustá. Valiant na Joeův příkaz vypnul motor a v nastalém tichu slyšeli jen ptáky a cvrčky.

„Vy, bohatí mizerové,“ začal Joe. „Hrajete si na Wall Street své hry. A stovkám nám podobných zničíte život, což se přesně stalo ve Fulmontu. Myslím, že máte na svědomí tisíce a tisíce lidí, za všechny vaše kšefty.“

„Už jsem vám vysvětloval, že jsme jednali striktně podle zákona, striktně.“ Valiant se nedíval na pistoli.

„O tohle tak trošku nejde, což zřejmě pořád nechápete.“

„Udržujeme byznys, podnik jsme oživili.“

„Jenže jste vydrbali s úplně každým, kdo tam pracoval.“

„Aspoň že někteří ještě mají práci.“

„Proto jste to udělal?“

„Co?“

„Abyste nás nechal makat za minimální mzdu? Sebral nám důchody? Donutíte nás makat až do smrti?“

Valiant se prudce nadechl. „Proč tohle děláte?“

„Chci to jen pochopit.“

„Pochopit?“

„Vás.“

Otevřeným oknem pronikal do auta chladivý vzduch z lesa a přinášel vůni čerstvé hlíny a spadaného listí. Z dálky k nim jen sotva slyšitelně doléhal hluk ze státní silnice.

„Šlo jen o peníze?“ zeptal se Joe. „Opravdu by mě to zajímalo. Přece není možné, abyste potřeboval další milion dolarů.“

Valiant dlouho mlčel.

„Takže?“ Joe udělal nepatrný pohyb pistolí, znovu ji zapojil do rozhovoru.

„Vy vážně chcete, abych vám vysvětlil své záměry?“ Valiant se tvářil nejistě. „Nic víc?“

„Kdybych chtěl pomstu, dávno bych vás zastřelil.“ Joe pokrčil rameny. „Napadlo mě to. Ale jaký by to mělo smysl?“

„Tak dejte pryč tu pistoli!“

„Nemám s ní žádné zlé úmysly,“ uklidňoval ho Joe. „Sebeobrana platí na obě strany.“

Což nebyla tak úplně pravda, ale Valiant přikývl.

Vzápětí už jen mluvil, mluvil a mluvil.

„Vy jste ve Fulmontu pracoval dlouho, že? Na pásové trati, nemám pravdu? Takže jste nejen tupě mačkal tlačítka nebo obracel plechy. Myslíte si, že o tom průmyslovém odvětví nic nevím, ale mýlíte se. Než jsem podepsal smlouvu, prostudoval jsem každičký detail. Vím o tom všechno. Takže znám i vaši práci. Vyžaduje zručnost. Trvá možná léta, než v ní člověk začne být dobrý.“

Joe zvedl obočí.

„To je důvod, proč Fulmont není třeba v Mexiku,“ pokračoval Valiant. „Nebo v Indonésii. Nebo v Polsku. Jde o zručnost. Vy, dělníci, víte, co děláte, a vaše práce se nedá odbývat nebo odklidit do nějaké laciné přelidněné zóny volného obchodu.“

„Díky.“

„O to mi nejde. Poslyšte, vsadím se, že jste byl ve své práci dobrý. Strávil jste dlouhé roky, než jste se vyučil svému řemeslu, takže pak vás práce uspokojovala. Skutečně uspokojovala. Mít práci a dělat ji dobře – to činí lidi šťastnými.“

Joe na něj zíral. „Tak proč…“

„Protože mojí prací je uzavírat výhodné obchody.“

„To není totéž.“

Valiant zavrtěl hlavou. „Já nacházím hodnotu, kterou lze uvolnit, synergii, kterou lze uskutečnit. Nacházím způsob, jak dát lidi dohromady tak, aby všichni byli o krok napřed. A jsem v tom dobrý, stejně jako jste vy dobrý ve válcovně.“

„Takže jste dobrý v ničení životů?“

„Jsem dobrý v tom, že dva plus dva je pět. V tom, že vidím možnosti tam, kde je nikdo jiný nevidí, a uskutečňuji je.“

Neprojelo jediné auto. Slunce se sklánělo k rudé hradbě mraků.

„Jenže vy z toho vyjdete se sedmimístným ziskem,“ zavrtěl hlavou Joe. „A já musím jíst chléb náš vezdejší z charity.“

Valiant se zamračil. „To není má vina. Tak to na světě chodí. Vy vyrábíte pláty oceli. Já vytvářím miliardové hodnoty. Miliardové! Samozřejmě jsem tudíž lépe placen.“

Zmlkli. Valiant odvrátil pohled. Čas běžel.

„Měl bych vám něco říct,“ prolomil nakonec ticho Joe. „Jste nahraný.“

„Cože?“ Valiant se prudce otočil.

Joe stále držel namířenou zbraň, ale levou rukou vytáhl z knoflíkové dírky u košile miniaturní kameru. Zvedl ji, tenké drátky z ní volně visely.

„Všechno je nahrané, obraz i zvuk, oboje.“

„No a?“ Valiant se zašklebil. „Když to vezmete k nějakému soudci, jen se vám vysměje. Pořád vám vysvětluji, že to není nic nelegálního.“

„Já vím.“ Joe nechal ruku s čočkou kamery klesnout. „Myslel jsem, že to pověsím na internet. Třeba na YouTube? Abych upoutal pozornost na to, co jste udělal. Na to, jaký jste.“

Valiantův obličej se po chvilce vyjasnil. „Klidně,“ kývl. „Jasně, pověste to tam. Mí právníci zařídí, aby to do hodiny zmizelo. A i kdyby to nezařídili, koho to zajímá?“

„Zajímá to zbytek světa.“

„To si nemyslím.“ Nějak se mu podařilo obnovit poslední špetku sebevědomí.

„Vy chcete, aby vás takhle viděli?“

„Jasně.“ Valiant se rozesmál. „Neděláte fakticky nic víc, než že dokazujete, že vím, jak najít dobrý obchod – a vydělat na něm.“

„To je…“ Joeovi selhal hlas.

„Je to jako reklama zadarmo. Hlupáku.“

Seděli a mlčky se na sebe dívali.

„Takže?“ zeptal se Valiant. „Co bude dál?“

Joe přemýšlel o tom, jak se dostal až sem. Díval se ven přes čelní sklo, protože už nedokázal snášet Valiantův výsměšný pohled. Zapadající slunce proniklo hradbou mraků a stromy pod nimi byly posety zlatými odlesky. Joe si povzdechl.

„Nejsem si jistý.“ Pistole mu připadala v ruce těžká.

„Mně je to teda jedno. Udělejte, co chcete.“

Joe se k němu obrátil. „Tak jo,“ přikývl.

Zvedl pistoli a střelil Valianta do srdce.

~

„Mluvili se mnou lidi z FBI,“ vyprávěl Stokey. „A státní policie. Dokonce státní návladní – vloni jsem ho volil.“

„Já taky.“ Joe zavíral dvířka topeniště, připevnil k nim zkrápěč na vlhčení a zkontroloval teploměr vyčnívající z ostění udírny. „V soudní síni. Zabrali celé druhé patro – tak mi to aspoň připadalo.“

Ze zčernalého komínku stoupal dým z tvrdého dřeva. Byli u Stokeyho na dvoře, kde si před dvaceti lety sám postavil malou udírnu.

„Pověděl jsem jim, žes tam jel.“ Stokey rozpačitě přešlápl. Bylo to poprvé, co o tématu promluvil přímo. „Aby ses setkal s Valiantem. Vyprávěls mi o tom přece.“

„Udělals dobře,“ schválil mu to Joe. „Zmínil jsem se ti o tom a jel jsem do New Yorku. Samozřejmě jsi jim nemohl lhát.“

„Jsou přesvědčení, žes to udělal.“ Stokey pohlédl Joeovi do tváře. „Žes Valianta zabil.“

„To chtělo hodně lidí.“

Říjnové ráno bylo chladné a zamračené. Joe předchozího dne zastřelil srnce – v sezóně, s povolenkou a všemi náležitostmi – a z toho, co se nevešlo do mrazáku, dělali se Stokeyem klobásy.

„A zabils ho?“ Jakmile se na to Stokey konečně zeptal, nemínil téma opustit.

„Nezdá se, že by měli nějaký důkaz,“ pokrčil rameny Joe. „Ať to udělal kdokoli, určitě odtamtud šel celý zakrvácený, ale pokud pak spálil šaty a zbavil se zbraně, neexistuje žádný důkaz.“

„Jenže očitý svědek…“

„Viděl muže v tmavé bundě a klobouku. Neprůkazné svědectví.“

Kouř z páleného dřeva byl jasný a čistý. Vůně přilákala několik psů ze sousedství, teď seděli u silnice a sledovali je s napjatou pozorností.

Stokey to vzdal. „Vrátíš se do práce?“

Joe se díval, jak kouř stoupá vzhůru a pomaličku se vlní výš a výš k šedavé obloze.

„Asi ne,“ zavrtěl hlavou. „Nebylo by to správné.“

HORKÁ LINKA

Dreda Say Mitchellová

Rukshana Maliková se nezlobila, když ji v londýnské bance, kde pracovala, přeskočili v kariérním žebříčku a nenavrhli na povýšení. Pravda, Sarah – úspěšná kandidátka – neměla tak dobrou kvalifikaci. Pravda, byla o něco mladší, ale Rukshana z toho nechtěla vyvozovat žádné závěry. Jakmile výběrové řízení skončilo, vedoucí si Rukshanu pozval na informační schůzku, kde jí vysvětlil, že se Sarah dosáhly takřka shodných výsledků a že Rukshana má u firmy stále zářnou budoucnost – koneckonců jí bylo teprve devětadvacet. Také navrhoval, že až se příště naskytne možnost povýšení, měla by za ním zajít, aby ji „předpřipravil“, pokud jde o způsob vystupování při pohovoru. Rukshana měla Jeffa ráda, byl skvělý šéf. Tudíž byla zklamaná a trošku zmatená, ale nezlobila se.

Jenže její rodina ano. Podezírala banku, že důvodem Rukshanina nepovýšení, byl fakt, že je muslimka, která si zahaluje vlasy šátkem. Její sestra Farah se zeptala: „Ta holka, co tu práci dostala – jak vypadá?“

„No, je mladá a blondýnka…“

„A velice hezká, řekla bych.“

„Asi ano.“

„Ach jo, prober se, Rocky!“ Farah mávala rukama ve vzduchu. Měla na sobě světlemodré měkké kožené rukavice s legračními bambulkami a třemi bílými knoflíčky – jeden z jejích nejnovějších módních doplňků.

„Tak to není, ve firmě panuje přísná politika, pokud jde o rasu, náboženství, pohlaví a vůbec.“

Sestra si jen povzdechla a soucitně nad ní zakroutila hlavou. Někdy velmi snadno zapomínala, že je Rukshana starší, a člověku zvenčí by se dalo prominout, kdyby je vůbec nepovažoval za příbuzné. Farah brala svou víru lehkovážně, oblékala se podle západní módy a chodila ráda na večírky, byla hezká, s tmavohnědýma očima, které blýskaly a zářily jako její zlaté šperky.

Následující týden si Rukshanu zavolali přímo z kanceláře, aby zašla za člověkem z osobního oddělení. Jakmile jí sdělil, že je nesmírně ceněná pracovnice a klíčová součást týmu, věděla, co přijde, a samozřejmě měla pravdu. Pokračoval: „Bohužel, v dnešním tvrdém finančním klimatu musíme občas dospět k podobně neúprosným rozhodnutím…“

Rukshanu propustili, ale stejně se nezlobila. Předali jí dopis, jehož součástí bylo hezké odstupné a skvělé reference a její kolegové se s ní loučili s tím, jak je jim líto, že odchází. Tak či onak odejít musela. V slzách si uklízela stůl a nevšimla si, jak se za ní přiřítil rozčilený Jeff ze své kanceláře.

„Je pravda, co se mi doneslo?“ zeptal se.

„Ano.“

„To je příšerné. Jdu hned na osobní, tohle jim nemůže projít.“ Vyrazil k výtahu.

Popadla ho za ruku a táhla ho zpátky. „Prosím tě, nechoď. Všechno je v pořádku, opravdu.“

„To je mi fuk, prostě jdu.“

Vyřítil se ven a ona ho před svým odchodem už ani nepotkala. Farah byla podobně rozhořčená, když jí Rukshana sdělila, co se stalo. „Mělas ty hajzly zažalovat.“

„Za co?“

„Nevíš, jak to Marlon Brando říkal v Divochovi? Co na ně máš? Máme tady rasovou a náboženskou diskriminaci, taky diskriminaci žen – zažaluj je kvůli všem třem. Ať platí. Tahej ty jejich naduté prdele po soudech, ztrapni je na veřejnosti, kydej na ně bláto, ať litují, že kdy slyšeli tvé jméno.“

„Nestojí to za to.“

Farah byla nepokrytě zmatená. „Co je s tebou, Rocky? Proč nejsi rozčilená? Já bych šílela vzteky, kdyby se ke mně takhle chovali.“

„Prostě se nezlobím.“

A byla to pravda – nezlobila se. Byla rozčilená, vyděšená, šokovaná a zmatená. Londýn uměl být přinejmenším tvrdé město, a když jste neměli práci a museli platit účty, bylo to vskutku děsivé místo. Ale přesto se nezlobila.

Ten večer jí zavolala Kelly, nejlepší kamarádka z banky. „Rukshano, nemůžu uvěřit tomu, co ti provedli! Musíš je přinutit, aby tu výpověď stáhli.“

Hlavně ať jí už nikdo další neříká, aby je zažalovala…

„Nemůžeš dát zaměstnavatele k soudu za to, že tě propustil. Takhle to nefunguje.“

„Já nemluvím o bance. Mluvím o Jeffovi a té čubce Sarah.“

Rukshana se bránila, celá zmatená: „To nemá nic společného s Jeffem a ještě míň se Sarah.“

Rozhostilo se dlouhé ticho a pak Kelly promluvila: „Ach tak, jistěže… Asi nevíš…“

„Co nevím?“

„O Jeffovi a Sarah. Že spolu mají techtle mechtle.“

Rukshana byla zděšená. „Nemůžou mít žádný románek! On je ženatý, má děti, viděla jsem jejich fotku u něj na stole, vždycky o své rodině tolik povídá…“

„Ach jo, Rukshano, prosím tebe… Není přece možné, že bys byla tak naivní. Normálně spolu chodí, všichni v bance to vědí.“

„Já jsem to nevěděla.“

Kelly zaváhala. „No, lidi se ti neradi svěřovali s klípky, protože jsi muslimka a vůbec – mysleli si, že by se ti to nezamlouvalo.“

Rukshana byla znechucená. Milovala klepy. Kelly pokračovala a líčila Rukshaně, co všichni věděli. „Trvá to už měsíce. Všichni to považují za velké tajemství, ale pochopitelně to každý ví. Proto zařídil, aby to místo dostala, aby si udržel svou milovanou nablízku. Pak poradil lidem na osobním, aby se tě zbavili. V případě, že bys je totiž kvůli tomu nepovýšení zažalovala, mohli by tvrdit, žes zahořkla, protože tě vylili. Přesně takhle to bylo, všichni to říkají.“

„Všichni to říkají?“

„Ano, všichni. On přece seděl mezi těmi, kdo s tebou vedli pohovor, ne? Chodí na osobní každých pět minut, ne? Každý den o polední pauze se Jeff a Sarah scházejí. On vyjde z banky, počká o pár bloků dál, a potom vyjde zhruba po pěti minutách ona a vezmou si taxíka do nějakého hotelu, kde si odbudou své radovánky. Přesně ve dvě hodiny se Jeff vrací a pět minut po něm přijede ona, samozřejmě sama, aby nikdo nepoznal, že spolu něco mají. Teda… Dokážeš si to představit? Mně by rozhodně stačilo mnohem míň než nějaké opomenuté povýšení, abych toho tlustého odporného zmetka sejmula. Povídej mi něco o ležení na zádech a úvahách o Anglii… Rukshano? Nějak jsi zmlkla. Jsi tam?“

Rukshana tam pořád byla. A zmocňovala se jí velikánská zlost.

~

Rukshana nazítří nedělala vůbec nic, protože se pořád strašně zlobila. Na rozhodování o tom, co provede, potřebovala čistou hlavu. Po čtyřiadvaceti hodinách se pořád příliš zlobila, ale stejně se rozhodla, že zavolá několika právníkům, aby zjistila, jestli by banku mohla zažalovat. Tvářili se poněkud skepticky, ale mysleli si, že by možná něco vysoudila na základě rasové diskriminace. Mnohem méně jistí si byli s tím, co navrhovala Kelly, že by měla Rukshana Jeffa zažalovat za to, že je prolhaný, proradný, nevěrný, tlustý odporný zmetek, který ji navíc připravil o práci. Rukshana byla ráda, že jí právníci nic podobného nenavrhují. Nechtěla nikoho žalovat, o to jí nešlo.

Nemohla odpočívat. Jedinou osobou, která bývala v průběhu dne doma, byl její dědeček. Už se mu přehouplo osmdesát. Občas býval maličko zmatený, ale jindy zase velmi bystrý. Tak či onak, Rukshaně nebylo do hovoru. Spíše se snažila dělat drobné domácí práce, aby se uklidnila. Moc to sice nepomáhalo, ale stejně se jim věnovala. U sestry v pokoji posbírala šaty rozházené po zemi po večírku, ze kterého se Farah vrátila v noci. Rukshana si přidržela u pasu minisukni; skutečně byla neslušně krátká. Před pár měsíci k nim přijela na návštěvu sestřenice z Pákistánu a bydlela v pokoji s Farah. Musel to pro ni být kulturní šok! Sestřenice odmítala vycházet z domu, aniž měla na hlavě burku, takže když šla ven, byla celá v černém a ostatní z ní viděli jen oči. Když se vracela do Pákistánu, nechala jednu svou burku v Londýně – stále ještě ležela na poličce – zřejmě jako výčitku sestřence, která sešla z cesty. Rukshana burku zvedla.

Z okna ložnice viděla výškové budovy City, londýnské finančnické čtvrti, jak se tyčí nad střechami. Pod těmito mrakodrapy se nacházela banka, v níž se Jeff a Sarah tak dobře bavili na její účet. Pohlédla na burku ve svých rukou, potom ven na město a kousla se do rtu.

Rukshana věděla, že to, co ji napadá, je vážný přestupek proti zákonu, a kdyby ji chytili, šla by na několik let do vězení. Bude muset udělat všechno správně a nedopustit se jediné chyby. Existovala spousta věcí, které se mohly zvrtnout, a musela myslet i na svou rodinu. Pak si vzpomněla na Jeffa, jak se tenkrát vyřítil z kanceláře a vykřikoval, jak strašné je, že ji vyhodili, a jak se s tím nemíní smířit. Pevně sevřela hromádku šatů v náručí. Každičký den strávený ve vězení za mřížemi by za to stál! Jeff musí zaplatit. Usmála se a zašeptala si pro sebe:

„Začínáme.“

~

Nastal čtvrtek. Rukshana měla všechno připraveno a dokonale načasováno. Oblékla si sestřinu krátkou sukni, tričko s hlubokým výstřihem a balerínky. V tašce nesla stříbrné boty na vysokém podpatku, obrovské módní sluneční brýle a burku své sestřenice. V chodbě stálo rodinné kolo, které dobře promazala a připravila k jízdě. A velmi pečlivě vybírala, který den bude ideální.

Její dědeček byl nadšený fanda kriketu. Už seděl v křesle, kolem sebe měl nejrůznější ovocné šťávy a pochoutky na pojídání – připravoval se na první den zápasu Anglie-Pákistán, který se hrál v Londýně. Každý míč bude v televizi spolu s řadou opakování, zpomalení a analýz. Rukshana dědečka dobře znala. Nehne se celý den z místa. Možná si krátce vyjde do patra, až si bude potřebovat odskočit, avšak ani to není jisté. Pokud šlo o kriket, dokázal svůj močový měchýř prvotřídně ovládat. Navíc v domě platilo jednoznačné pravidlo – při kriketu dědečka nikdo nesmí rušit. Neotvíralo se na klepání na dveře, telefon se nechával zvonit a jakýkoli pokus o navázání rozhovoru byl přehlížen.

Po zahájení zápasu Rukshana vzhlédla k nástěnným hodinám. Půl dvanácté. Na završení první části plánu má půl hodiny.

„Jdu si jen nahoru číst knížku.“

Odpovědí jí bylo ticho. Na chodbě si oblékla sestřenčinu burku a kolo vytlačila na ulici. Nesmírně tiše za sebou zavírala dveře. Nasedla na kolo a začala šlapat, burka kolem ní vlála, vidět jí byly jen oči. Dojela na konec ulice a odbočila na hlavní třídu vedoucí do City.

Za normálního londýnského dne jste mohli potkat téměř kohokoli téměř jakkoli oblečeného, ale i tak byla žena na bicyklu v burce neobvyklá. Záškoláci, kteří na ni narazili, se jí smáli, když kolem nich projela. Někteří řidiči se po ní několikrát překvapeně ohlédli a následovaly opovržlivé pohledy namířené nikoli na ni, ale na její burku. Rukshana málem zakličkovala, až spadla, tak byla reakcí na své šaty otřesená. Slyšela už od žen ze své rodiny, jak je na ulici lidé někdy slovně napadali nebo uráželi, když vyšly v burkách, ale Rukshana si nemyslela, že je to tak zlé. A – což možná bylo nevyhnutelné – jeden muž se vyklonil z okna své dodávky a zakřičel: „Teroristka!“, když zastavila na semaforu. Snažila se nevnímat okolí a vzpamatovávala se ze šoku. Začala si připadat doslova šíleně, jako nejhorší vyvrhel. Jako desperát.

Trvalo jí dvacet minut, než dojela ke svému cíli, tiché boční uličce dva bloky od banky, kde dřív pracovala. Opřela kolo, zamkla ho a rozhlédla se. Nikdo se nedíval. Přetáhla si burku přes hlavu a strčila ji do tašky. Přezula se do bot na vysokém podpatku. Nasadila si brýle. Měla zrcátko, trochu se tedy nalíčila a upravila si dlouhé havraní vlasy, aby se jí vlnily a vlály kolem obličeje. Usmála se na sebe. Vypadala fantasticky, vůbec ne tak, jak byla zvyklá – se šátkem přes vlasy. Nemohla se zbavit myšlenky, že by měla sestře zapůjčení šatů nějak vynahradit.

Vyrazila nejprve nejistě, ale sebevědomí jí postupně narůstalo, klapala po ulici na podpatcích a pak zamířila za roh na hlavní třídu. Jakmile změnila vzhled, připadala si jako v úplně jiné zemi. Stejní řidiči, kteří se po ní zamračeně nenávistně dívali, když seděla na kole, nyní zpomalovali, aby obdivovali její hnědé nohy. Pokud se z nějaké dodávky vyklonil řidič, volal tentokrát: „Či či či, nedala by sis říct, kočičko?“ Rukshana se po něm ani neohlédla a šla dál. Hlavou jí vrtalo, jestli jde o téhož muže, který před čtvrthodinou křičel: „Teroristka!“

Prošla kolem dvou bloků. Nalevo měla banku a napravo parčík, kam si zaměstnanci banky někdy chodili sníst oběd. Rukshana si sedla na lavičku, odkud měla dobrý výhled na vchod do banky. Překřížila dlouhé holé nohy a pohlédla na hodinky. Za pět minut dvanáct. Stihla to. Kolem ní prošel kurýr, v parku kolo musel vést, prohlédl si její nohy a slyšela, jak si pro sebe zašeptal „exotická kráska“. Usmála se a pohlédla na hodinky. Poledne. Podívala se ke vchodu – a samozřejmě se přesně podle Kellyiny předpovědi objevil Jeff a scházel ze schodů před banku. Upravil si kravatu, několikrát si prohrábl prsty vlasy, než odspěchal a zahnul za roh do boční uličky.

Pět minut nato vyšla z banky i Sarah. Odbočila na stejném rohu a vstoupila do téže uličky jako předtím Jeff. Rukshana zavrtěla hlavou a zašeptala: „Mizerové.“ Pak vstala, znovu si upravila vlasy a přešla silnici. V budově pracovaly stovky a stovky zaměstnanců, takže si byla jistá, že jí to projde. Na schodech banky se zhluboka nadechla a povzbudila se: „Do toho!“ Načež vešla do dvorany.

Před ní stála bezpečnostní brána; na průchod turniketem potřebovala kartu. Vlevo od ní seděl Mark, pracovník ochranky, mohutný silný muž v kšiltovce. Rukshana zalovila v kabelce a vytáhla již neplatnou zaměstnaneckou kartu a kromě ní ještě kartičku do knihovny stejného formátu. Zavlnila rameny jako její sestra a zazubila se na Marka. Usmál se na ni. Když se dostala do brány, přiložila k turniketu průkazku do knihovny. Rozsvítilo se červené světlo a zapípal bezpečnostní signál. Zkusila to znovu. Znovu červená a zapípání. Bezmocně se podívala na Marka a zamávala na něj tentokrát skutečnou propustkou, byť již neplatnou. Zvedl se ze židle jako rytíř v jasné zbroji a přišel jí na pomoc.

Banka měla přísná pravidla vstupu. Markovým úkolem bylo prohlédnout její propustku a zjistit, zda s ní něco není, a pokud by to bylo nutné, doprovodit ji do kanceláře bezpečnostní agentury. Jenže Rukshana Marka dobře znala. Zastával názor, že tato přísná pravidla se nevztahují na pohledné fešandy s dlouhýma sexy nohama. A Rukshana byla dnes velmi pohledná fešanda s velmi dlouhýma sexy nohama. Mark se nad ni naklonil.

„Máte nějaký problém, slečno?“

„Ach ano, Marku,“ vydechla. „Moje propustka mě vždycky zradí.“

Mark vsunul do přístroje svou vlastní kartu a hned se rozsvítila zelená, ozvalo se cinknutí a turniket se otevřel. Stiskla mu ruku.

„Ach, Marku, vy jste opravdu zlatíčko…“

Mark zasalutoval a Rukshana prošla dovnitř; téměř cítila, jak se jeho oči doslova zavrtávají do jejího zadečku. Prošla k výtahu a vyjela do pátého patra. Vytáhla z tašky sestřiny modré kožené rukavice a nasadila si je. Dveře výtahu se otevřely a ocitla se tváří v tvář Renatě, kolegyni, která Rukshanu znala stejně dobře jako ona ji. Rukshana strnula; každý, kdo by ji mohl poznat, ať už se šátkem na vlasech nebo bez, měl být na obědě. Renata se na ni usmála.

„Opravdu musíš na sobě mít vevnitř ty sluneční brýle, zlatíčko?“ Rukshana si pár vteřin myslela, že je po všem. Renata jí podržela dveře výtahu a pokračovala: „Pokud nevystoupíš, pojedeš zase dolů.“ Rukshana tedy vystoupila, posunula si brýle na nose a zakoktala: „Musím vypadat dobře…“

Renata nastoupila do výtahu, usmála se a řekla: „Vypadáš velice dobře, drahoušku. Měla by sis dávat bacha, aby po tobě ten odporný slizák Jeff nevyjel.“

Dveře výtahu se zavřely. Rukshana spěchala chodbou do Jeffovy kanceláře a podívala se prosklenou stěnou dovnitř. Kancelář byla prázdná. Rukou v rukavici stiskla kliku a vešla dovnitř. Posadila se k počítači. Na obrazovce zářila webová stránka nabízející romantický víkend pro dva v Paříži: Město lásky… víkend plný romantiky… pro výjimečnou osobu ve vašem životě…

Rukshana měla pocit, že manželka asi s Jeffem do Francie nepojede. Vytáhla z kabelky seznam a začala vpisovat do počítače webové adresy radikálních islamistických stránek, jedné za druhou, aby běžná kontrola získala dojem, že Jeff tráví celou pracovní dobu vyhledáváním hesel Smrt bezbožným! Smrt velkému Satanovi! Smrt… prostě smrt skoro úplně všem. Pak změnila fotografii na obrazovce a vyměnila slaďoučký záběr Jeffovy manželky a dětí za portrét radikálního islamistického duchovního.

Rozhodla se nepoužít výtah a sejít dolů pěšky. Mark tentokrát nečekal, až začne marně zkoušet svou kartu, vyskočil jako na pružince a bryskně jí otevřel jako džentlmen, protože předvídal, že její karta stále nefunguje. Upřela na něj dlouhý smyslný pohled se skrytým příslibem Orientu – pohled, který vybrousila k dokonalosti její sestra – a s tím vyšla zase ven na ulici.

Prošla dva bloky ke svému bicyklu, ukryla se do burky a obula si balerínky. Podívala se na hodinky. Dvanáct čtyřicet. Musí jet. Divoce šlapala co nejdál od skla a lesku londýnské finanční čtvrti do jejího chudšího sousedství a opřela si kolo na dvorku neužívané dílny. Nad ní se tyčil minaret. Prošla několika ulicemi, dokud nestála ve stínu jeho štíhlé siluety.

Mešita Al-Nutjobs neboli Cvokárna. Samozřejmě se tak oficiálně nejmenovala. Označovaly ji tak jen britské noviny. Tvrdily, že každý muslimský extremista v Londýně je jejím pravidelným návštěvníkem. Členové muslimské komunity si tím však tolik jistí nebyli. Zastávali naopak názor, že většina lidí, kteří se pohybují kolem mešity, jsou převlečení novináři, policejní špioni a operativci z nejrůznějších výzvědných služeb. Ať to bylo jakkoli, Rukshana věděla, že ulice je dokonale pokrytá záběry bezpečnostních kamer a dalších výzvědných pomůcek a že jsou všechny místní telefony odposlouchávány. Musí byt nanejvýš opatrná.

Přistoupila k telefonní budce před mešitou. Zkontrolovala, zda má dobře nasazené rukavice, a pak vešla dovnitř. Zvedla sluchátko, hodila do otvoru pár mincí a vytočila číslo speciální policejní protiteroristické linky. Jakmile dostala spojení, nasadila indický akcent, který byl považován za tak nesmírně zábavný v britských komediálních estrádách sedmdesátých let, avšak v dnešních, liberálnějších časech, již nikomu tak vtipný nepřipadal.

„Prosím, prosím, dnes odpoledne, bomba, bomba! Bomba!“

Rukshana kostrbatě těžkým přízvukem vysvětlovala, že vyslechla v Al-Nutjobs rozhovor o plánované akci, jejímž hlavním vůdcem je běloch, který konvertoval k islámu a pracuje v… Následovaly všechny informace o Jeffovi. Když se operátorka ze všech sil snažila Rukshanu udržet ještě déle na lince, Rukshana zopakovala svůj výkřik: „Prosím, prosím, dnes odpoledne, bomba, bomba! Bomba!“

Vzápětí zavěsila a svižně prošla ulicí. Znovu si vzala z opuštěného dvorku kolo a pohlédla na hodinky. Čtvrt na dvě. Má málo času. Jen co nastoupila a začala šlapat zpátky směrem k bance, rozezněly se sirény. Kruci – nečekala, že policie zareaguje tak rychle. Policejní auto s majáčkem uhánělo po silnici směrem k mešitě. Rukshana se cestou k bance neohlížela. Jakmile dojela, opřela kolo na stejném místě jako předtím, sundala si burku a nazula vysoké podpatky.

Lavička proti bance, na níž předtím seděla, byla stále volná, a tak se posadila a znovu sklopila pohled k hodinkám. Za pět minut dvě. Dokonale jí to vyšlo. Ve čtrnáct nula nula, přesně podle Kellyiných slov, se objevil Jeff a vrátil se do banky. Pět minut po něm dorazila Sarah, poněkud zrůžovělá a ne zcela upravená, a následovala ho dovnitř. Teď Rukshaně stačilo jen čekat.

Kdyby člověk nahlásil obyčejný zločin, policie by zvažovala důkazy a rozhodovala se, co dělat – pokud vůbec něco. Když se však z telefonní budky před mešitou nahlásil teroristický útok, policie s ničím otálet nemohla. Nemělo smysl dlouze vyšetřovat, zda je výhrůžka míněna vážně; bylo nutné vše zkontrolovat přímo. Nastala tedy rychlá akce s tím, že na úvahy bude dost času později.

Policie tedy ve čtrnáct patnáct zasáhla. Rukshana slyšela z dálky sirény a pak další a další, jak se přidávaly nové policejní vozy, poté se všechny vynořily zpoza rohu, kvílely brzdy, majáčky poblikávaly, všechny se řítily ulicí. Na chodník najela policejní dodávka a prudce zastavila. Za ní parkovala policejní auta a motocykly. Dveře dodávky se ihned otevřely a ven vyskákala desítka policistů v černobíle kostkovaných kšiltovkách, se samopaly přes rameno. Vytahovali z pouzder pistole, cvakaly pojistky. Policie se vřítila po schodech do banky. Přijela další vozidla a brzy zde bylo tolik poblikávajících modrých majáčků, až si člověk málem myslel, že je na pouti.

O pět minut později Rukshana vstala, aby si vychutnala ten pohled. Jeffa táhli po schodech dva mohutní policisté a postrkovali ho. Srazili ho na zem a roztáhli mu ruce i nohy, jeden z mužů mu mířil pistolí na hlavu, druhý se mu opřel kolenem do zad a spoutal mu ruce. Pak se dveře do banky prudce otevřely, protože se dva muži v uniformách snažili zadržet Sarah, která se hnala za Jeffem. Ječela: „Nechte ho na pokoji, nic neprovedl, co se to s vámi děje?“

Rukshana zamrkala, protože Sarah uhodila jednoho policistu do obličeje, takže ji srazili na zem, dlouhé nohy jí roztáhli od sebe a za chvíli ji také hodili do dodávky. Vzápětí byli oba podezřelí odvezeni.

Rukshana se posadila. Jeden její starý učitel kdysi citoval francouzské přísloví: Pomsta je pokrm, který nejlépe chutná studený. Možná měl pravdu. Rozhodně ji však dobře zasytil.

~

„Jé, Rukshano, škoda žes tam nebyla!“ volala toho večera Kelly, aby kamarádku zpravila o nejnovějších událostech. „Přijeli policajti a zabásli Jeffa. Sarah vzali taky, bylo to hrozně legrační.“

Rukshana nasadila svůj nejsoucitnější tón. „Chudák Jeff…“

Kelly nevěřila svým uším. „Chudák Jeff? Po všem, co ti provedl?“

Následujícího večera Kelly Rukshaně sdělovala další novinky: „Všechno to byla kachna! Policie nad ránem Jeffa bez obvinění pustila. Teď máme celý den v práci tým detektivů, kteří se snaží najít toho, kdo na něj tu boudu ušil. Sestavují seznam podezřelých. Pro pachatele to bude pěkně nepříjemné. Policie je na podobné vtipálky dost přísná – podle vyšetřujících detektivů to pro dotyčného znamená trest odnětí svobody. Jeffovi to samozřejmě nepomůže, protože na něj a Sarah všechno prasklo. Banka jako firma se za něj skutečně stydí. Proslýchá se, že až se všechno uklidní, šéfové mu dají padáka. A Sarah jakbysmet.“

„Chudák Jeff.“

„Chudák Jeff? Máš víc důvodů ho nenávidět než kdokoli jiný…“ Nastala dlouhá odmlka a pak Kelly dodala: „Nechci tě děsit, Rukshano, ale myslím, že bys mohla být na seznamu podezřelých, když tě propustili.“ Znovu nastala dlouhá odmlka a pak se Kelly zeptala: „Nebylas to ty, že?“

„Jistěže ne.“

„Přesně to jsem pověděla policii! Příjemná neagresivní muslimka jako Rukshana – není možné, aby to byla ona. Jenomže… prostě nevím, jestli mi věřili.“

~

Nastalo další úterý – poslední den kriketového zápasu mezi Anglií a Pákistánem. Komentátoři se shodovali, že to bude napínavý konec, a Rukshanin dědeček už zaujal místo v křesle. Rukshana byla nervózní. Pokaždé, když venku zaslechla nějaký hluk, vstala a vyhlédla z okna. Pak, zhruba kolem poledne, se to stalo. U domu zastavil stříbrný sedan, vystoupil z něj muž a prošel po chodníčku přes předzahrádku. Vzápětí se ozvalo zaklepání.

Rukshanin dědeček ucedil: „Nevšímej si toho.“

Jenže Rukshana si nevšímala jeho a ke dveřím šla. Otevřela muži v nápadném obleku, slunečních brýlích a s blond vlasy ulízanými dozadu. Zjevně si vytvářel image některého hrdiny z amerických policejních show. Ukázal jí nějaký odznak.

„Rukshana Maliková?“

„Ano.“

„Detektiv konstábl John Martin, metropolitní policie. Vyšetřuji velmi závažný zločin a rád bych vám položil pár otázek.“

Pohlédla mu do očí. Bylo mu to jasné. A co víc: věděl, že Rukshana ví, že on ví – může to však dokázat? Rukshana bude muset být nanejvýš obezřetná. Ujistila se, že v burce a v sestřiných šatech ji nikdo nepozná. Všechny důkazy spálila a kolo nechala opuštěné na High Street, kde ho určitě promptně ukradly nějaké děti. Měla na sobě rukavice. Měla vymyšlenou svou verzi a držela se jí. Věděla, co má dělat – vždyť sledovala stejné americké kriminálky jako detektiv John Martin.

„Raději pojďte dál.“

John Martin pozdravil dědečka a odměnou za tu námahu mu bylo přezíravé mlčení. Rukshana zašeptala: „Dívá se na kriket a nemá rád, když ho někdo ruší.“

„Aha.“

Posadili se na pohovku. John Martin procházel všechny úvodní otázky, vysvětloval, proč přišel a dával Rukshaně šanci, aby se vyhnula plýtvání časem všech zúčastněných.

„Máte něco, co byste mi chtěla říct k událostem minulého čtvrtka?“

„Promiňte, nevím, co tím máte na mysli.“

John Martin si povzdechl. Věděl, jak to je. Ale může to dokázat?

„Mohla byste mi říct, kde jste byla minulý čtvrtek?“

„Byla jsem celý den tady s dědečkem.“

John Martin pohlédl na fanatického příznivce kriketu. „Mohl byste to potvrdit, pane?“

Jeho otázka zůstala bez odpovědi. Rukshana mu vysvětlovala: „Potvrdí to, až skončí kriket.“

John Martin byl znechucen. „Nezlobte se, ale nebudu čekat sedm hodin, až kriket skončí.“

Rukshana pokrčila rameny. „Promiňte.“

John Martin pokračoval: „Určitě jste byla nesmírně zklamaná, když vás v bance nepovýšili, přestože jste na povýšení měla nárok.“

„Ne, ani ne.“

John Martin předstíral překvapení. „Opravdu ne?“

„Já jsem věřící člověk, detektive. Víte, co to znamená?“

John Martin se tvářil bezvýrazně. Islámská teologie zjevně nebyla jeho silnou stránkou. Rukshana pokračovala: „Přijímám vše, co přichází, jako součást božského plánu. Tudíž musím říci ne, nebyla jsem zklamaná.“

„Velmi chvályhodné, to je jasné. Musela jste však být trošičku vyvedená z míry, když vás navíc propustili. Rozzlobila jste se?“

Usmála se na něj: „Obávám se, že to je pocit pro ateisty.“

John Martin měl dojem, že je klamán, ale dál naléhal: „Věděla jste, že úspěšná kandidátka měla intimní vztah s vaším šéfem?“

„Jeff a Sarah? Přirozeně jsem to nevěděla. Neměla jsem o tom ani tušení. Lidé mi nevyprávějí drby. Víte, je to proto, že jsem muslimka.“

John Martin našpulil rty a vytáhl z desek nějakou fotografii. Podal ji Rukshaně. „Víte, kdo to je?“

Byla to fotografie z bezpečnostní kamery ve foyeru banky. Byla na ní Rukshana u bezpečnostního turniketu na podpatcích, v krátké sukni, tričku s výstřihem a slunečních brýlích. Rukshana mu ji vrátila.

„Ne, bohužel.“

John Martin jí snímek znovu vrátil. „Podívejte se ještě jednou. Zkuste se zamyslet.“

Rukshana si fotku znovu pečlivě prohlížela a zase mu ji vrátila.

„Pořád ne.“

John Martin se odhodlal k útoku: „Nejste to vy, že?“

Rukshana předstírala zděšení a přitáhla si k sobě šátek. „Jistěže ne. Jsem dobrá muslimka. Tato dívka vypadá jako prostitutka. Má na sobě zcela nevhodný oděv pro jakoukoli slušnou muslimku.“

John Martin jí podal další fotografii s dotazem, zda dotyčnou poznává. Tato bylo pořízena bezpečnostní kamerou a byla tu Rukshana v burce před mešitou. Jenže Rukshana zaútočila svými zbraněmi: „Pochybuju, že by ji poznala vlastní matka. Pokud je to tedy žena; v tom převleku může být i muž! My v naší rodině burky nenosíme.“

John Martin jí přehrál telefonát na protiteroristickou horkou linku. Jakmile nahrávka skončila, zeptal se: „Byla jste to vy, že?“

„Zní to spíš, jako když si bělošský komik dělá legraci z Indů. V naší společnosti je tolik rasistických výpadů tohoto typu… Nevím, proč proti tomu policie nezakročí.“

Výslech pokračoval v podobném duchu. John Martin hodinu útočil a Rukshana jeho útoky odrážela. Viděla, jak to detektiva unavuje. Jasně, věděl, kdo je pachatelem, ale nemohl nic dokázat. Nakonec John Martin přijal nabídku čaje a vzal si z talířku i samosy, které označil za „velmi chutné“. Pak se s nápadnou neochotou vrátil ke své práci.

„Naše vyšetřování odhalilo… Páni, to byl teda dobrý odpal!“

John Martin se díval Rukshaně přes rameno na kriket. Mladý pákistánský pálkař právě odpálil míček přímo do jásajícího davu. Dědeček se otočil a řekl mu: „To je šikovný kluk, co? Čeká ho slibná kariéra!“

John Martin se vrátil k výslechu, ale obcházel v kruzích. Připustil, že na snímcích z bezpečnostních kamer může být kdokoli. Také jí prozradil, že nemají jediný otisk prstu a záznamy z kamer fakticky nic nedokazují. Neoficiálně přiznal, že policie má docela dlouhý seznam lidí, kteří jejího bývalého šéfa neměli vůbec v lásce, takže bude muset vyslýchat ještě další podezřelé. Někteří Jeffovi kolegové navíc prosazovali teorii, že skutečným pachatelem je Jeffova manželka – a on by se jí upřímně řečeno nedivil. Manželka byla přirozeně mnohem slibnější podezřelou než milá muslimka jako Rukshana.

„Dobrá, slečno Maliková. Myslím, že jsme pro dnešek skončili.“

Ale když vstával k odchodu, všiml si něčeho na krbové římse. Přistoupil ke krbu a zvedl velké sluneční brýle, které na sobě měl Rukshana ve čtvrtek, kdy dostala do průšvihu Jeffa. Zůstaly tam, kam je odložila po svém návratu. John Martin si prohlížel tmavá skla a poté vylovil záběr na Rukshanu z banky a prohlížel si ho. Zjevně byly stejné. Rukshana cítila, jak se jí svírá žaludek. Dávala si takový pozor a teď tohle…

Jenže než dostal John Martin příležitost zeptat se Rukshany na vysvětlení, její dědeček vyštěkl: „Co to děláte s mými brýlemi?“

„S vašimi brýlemi?“

„Ano. Mám je na předpis očního lékaře. Používám je na odfiltrování televizního záření.“

Dědeček vstal, vzal policistovi brýle z ruky a nasadil si je. Vypadal v nich dost podivně. Johna Martina příliš nepřesvědčil.

„Používáte je na odfiltrování televizního záření?“

„Přesně tak.“

„Proč jste je tedy neměl, když jsem přišel?“

„Měl jsem je. Jenže pokud přijde někdo na návštěvu, sundávám si je. Nechci před hosty vypadat jako idiot, víte?“

„Nezlobte se, pane, ale…“

Dědeček se na nešťastného policistu vztekle podíval. „Chcete snad tvrdit, že lžu? A mimochodem, vnučka mluví pravdu. Minulý čtvrtek byla celý den doma a já jsem seděl v těchto brýlích u televize a sledoval kriket. Chtěl bych vědět, jak dokážete opak! Co kdybyste se teď sebral a šel chytat nějaké skutečné zločince?“

~

Když John Martin odešel, Rukshana se posadila do obývacího pokoje k dědečkovi.

„Takže tys tedy poslouchal?“

„Dokážu zároveň poslouchat i sledovat kriket. Nejsem pitomec. A to, cos udělala, bylo nesmírně bláhové. Mohlas jít do vězení.“

„Já vím. A děkuju, dědečku, že ses mě zastal.“

Starý muž přikývl. „Jestli ses chtěla někomu pomstít, měla sis promluvit se mnou. O pomstě vím všechno. Za mého dětství přijel do naší vesnice britský ministerský předseda a byl maličko neomalený a arogantní.“ Rukshanin dědeček na chvilku zapomněl na kriket a pohroužil se do vzpomínek. Pak dodal: „Ano, to je skvělý příběh o pomstě…“

KREV A SLUNÍČKO

Adam Meyer

Většina lidí nevěří v čiré zlo a já jsem v ně také nevěřil, dokud jsem nepotkal pětiletého Dylana Brewstera.

Než jsem kdy na Dylanovi vůbec spočinul pohledem, uviděl jsem jeho chůvu. Byla o málo starší než já, jednoznačně příliš mladá a krásná na to, aby mohla být matkou. Lesklé světlé vlasy měla svázané do culíku, hezkýma rukama tlačila těžký kočárek. V něm bylo na řemíncích několikaměsíční miminko v růžovém oblečku.

„Můžu vám pomoct?“ zeptal jsem se a snažil jsem se o mix ochoty, ale zároveň vemlouvavosti. Což není snadné, když máte ruce pomalované tělovými barvami a na sobě žluté tričko s nápisem SLUNÍČKOVÝ LETNÍ TÁBOR.

„Je tohle klubovna Delfínů?“ zeptala se a otočila se, jako by něco nebo někoho ztratila. Pak jsem ho zahlédl – asi v polovině dlouhé chodby vedoucí k nám. Malý tmavovlasý chlapec s hlavou vraženou do jedné skříňky, které stály v řadě podél stěny. „Dylane! Pojď sem, prosím.“

Uposlechl a nebylo pochyb, že je neobyčejně bystrý. Dlouhé rovné vlasy měl sestříhané do úhledné ofinky nad čelem, obličejík mu zdobil nos, který vypadal jako knoflík. Měl kostkované tenisky tak malé, že bych jednu bez potíží polkl.

„Ahoj, Dylane,“ pozdravil jsem ho a klekl si, abych mu viděl do očí. „Já jsem…“ Jenže on prošel kolem mě dál do třídy, kde měli ostatní Delfínci plné ruce práce s novou hrou. Bylo dopoledne, třetí týden mé brigády v městském letním táboře. Ale bylo to poprvé, co přišel Dylan.

„Omlouvám se, že jdeme pozdě,“ promluvila chůva a v její výslovnosti byla naprostá dokonalost skrývající nepatrný přízvuk. „Měli jsme dnes trošku potíže, než jsme se sem dostali.“

„Potíže?“

Chůva sklopila pohled k miminku v růžovém, pak se zadívala na Dylana. „Někdy se chová trochu…“ Pokrčila rameny, zatímco se snažila najít příhodné slovo. „Trochu bláznivě.“

„To nevadí. Já sám se někdy chovám trochu bláznivě.“

Nejprve jsem si nebyl jistý, jestli můj vtip pochopila, ale pak se usmála: „Já jsem Britta.“

Než jsem se jí stačil představit, Rebecca mé jméno zařvala za našimi zády jako první: „Eddie! Kde pro všechno na světě jsi?! Ach…“ Zamračený výraz na obličeji se jí ihned vyjasnil, jakmile spatřila Brittu. „Vy jste určitě Dylanova chůva.“

Britta přikývla a Rebecca ji poctila svým nejfalešnějším úsměvem. Ona měla celou skupinku dětí na starost a já jsem byl její asistent. Byla už pořádně stará – přinejmenším něco přes třicet – a pracovala na plný úvazek jako učitelka v mateřské školce, což mělo zřejmě za následek, že mluvila doslova s každým tak, jako by oplýval inteligencí pětiletého dítěte. Obzvláště se mnou.

„Eddie, co kdybys šel připravit dopolední svačinku? Líbilo by se ti to?“

Podíval jsem se na hodiny – do obvyklé doby naší svačiny zbývalo půl hodiny –, ale nebránil jsem se. Zjevně se mě chtěla zbavit – a možná mě chtěla i trochu shodit před Brittou.

„Ano, madam,“ uklonil jsem se a zasalutoval. Rebecca se netvářila nijak pobaveně, ale Britta ano, což mě potěšilo. Umyl jsem si ruce a vklouzl zpátky do třídy. Sledoval jsem tucet chlapců a holčiček v naší skupině Delfínků, zabraných do hry. Někteří se shlukli v dětské kuchyňce a ostatní malovali prsty u dětských stolků. Posledních pár dětí sedělo v koutě a skládalo dřevěné kostky do podoby čehosi, co připomínalo pevnost.

Dylan stál stranou a stavitele pozoroval. Dřepl jsem si vedle něj a začal připravovat na stůl kelímky na jablkový džus.

„Jsme moc rádi, že ses k nám přidal na letní tábor,“ přivítal jsem ho. „Užil sis už léto nějak?“

„Jel jsem na výlet.“

„Opravdu? Páni. A kam jsi jel?“

Přimhouřil oči, pohled pořád upíral na děti u kostek. „Hnus-trá-lije.“

Nejdřív jsem moc nechápal, ale pak mi to došlo. Austrálie! „Byla to švanda?“

Pokrčil rameny. „Je to daleko.“

„To je mi jasné.“

Pocházel jsem z Queensu a nikdy v životě jsem nebyl dál než v Newarku. Dopalovalo mě, že dětičky jako Dylan mohly jezdit na výlety za moře, aniž by si toho vážily, zatímco já jsem celé léto pracoval, jen abych si vydělal na školní učebnice. Jenže tak to zkrátka chodí. Děti z Upper West Side jako Dylan měly chůvy a prázdniny za oceánem a letní tábory, naproti tomu děti z Astorie nikoli.

„Chceš mi pomoct s naléváním džusu?“ zeptal jsem se.

„Chci postavit lešenici,“ prohlásil Dylan.

Neměl jsem ponětí, co to je lešenice, ale na nic jsem se neptal a odšrouboval jsem láhev s jablečnou šťávou. „Jasně, jdi si stavět, co chceš. Ostatní děti ti určitě dovolí, aby sis s nimi hrál.“

„Chci si ji postavit sám.“

Nasadil jsem ostřejší tón: „Dylane, všichni si tady hrajeme společně. Ale když hezky poprosíš…“

Dylan zjevně neměl v nejmenším úmyslu někoho prosit, hezky ani jinak. Už mířil přímo ke koutu s hračkami, a než jsem stačil postavit jablečný džus na stůl a dojít k němu, bylo pozdě. Prošel se dřevěnou stavebnicí, pobořil dětem stavbu, až jednotlivé kostky odletovaly na všechny strany.

Amber, jedna ze stavitelek, rozhodila rukama, takže bylo vidět náplasti na obou jejích loktech. Měla štěstí, že ji padající kostky netrefily, protože jinak byla smolařka, které se pokaždé něco stalo. „Zbořil nám domeček.“

„To není moc hezké,“ ukázal jsem prstem na Dylana.

Nejprve se tvářil vzdorovitě, ale pak zkřivil obličej a vytryskly mu slzy. „Říkali, že si s nima nesmím hrát.“

„Ne, to není pravda,“ namítl jsem. „Prostě jsi přišel až k nim a…“

„Dost,“ ozvala se Rebecca za mými zády. Otočil jsem se. Přísně na mě pohlédla a vzápětí nasadila úsměv. Její nálada se měnila stejně rychle jako Dylanova. „Uklízíme, všichni!“

Děti protestovaly, ale pak Rebecca zvedla do vzduchu balíček sladkých sušenek a hned získaly motivaci. „Možná bys konečně mohl nalít ten džus,“ obrátila se na mě stejným tónem jako na děti. Popadl jsem láhev a ohlédl se ke dveřím.

Na prahu stála Britta. Upírala na mě velké modré oči a já jsem se usmál, ale nevšimla si toho a zaměřila se na Dylana, který sledoval, jak ostatní děti uklízejí. Sám nedělal nic. Britta se odvrátila s těžko čitelným výrazem. Teprve když se opřela do kočárku a tlačila ho pryč, pochopil jsem, jaký pocit se jí zmocnil.

Byla to úleva.

~

Sluníčkový letní tábor sídlil ve dvou nejvyšších patrech soukromé základní školy na rohu ulic Central Park West a Sedmdesáté čtvrté. Měli jsme k dispozici všechno, co městský tábor pro malé bohaté děti potřeboval: bazén na střeše, tělocvičnu uvnitř a třídy přeplněné výchovnými hračkami. Prostředí nesrovnatelné s tábory Chlapeckého klubu, kde jsem trávil léto v dětství já; ovšem poměrně snadný způsob, jak přijít k troše peněz, než se na podzim zase vrátím do školy v Binghamtonu.

Tak tomu alespoň bylo do Dylanova příchodu.

Podruhé jsme na sebe narazili při odpočinkovém spaní po obědě. Všechny děti si vzaly ze skříněk deky a roztáhly je ve třídě. Já jsem zůstal jako dozor. Rebecca šla na oběd.

Děti měly ležet, nemluvit a nehýbat se, což samozřejmě není v pěti letech jednoduché. Na rozdíl od Rebeccy jsem se k nim snažil přistupovat s pochopením, když se začaly vrtět. Nejdřív Amber zvedla svůj zalepený loket a prohlásila: „Mám žízeň.“ Pak Michael, který na sobě měl jen zelené ponožky, žaloval na Royce, že ho kopl. Nic překvapujícího. Royce se musel pořád pohybovat, i když ležel v polospánku na dece.

Jakmile jsem všechny uklidnil, pustil jsem na cédéčku Čajkovského hudbu k baletu Péťa a vlk. Příjemné tóny naplnily místnost, děti se ztišily a odpočívaly. Já také. Vytáhl jsem mobil a zkontroloval si e-maily – což se v žádném případě nesmělo, pokud byla Rebecca nablízku, ale momentálně tady nebyla. Vtom jsem zahlédl koutkem oka pohyb. Dylan stál a z poličky vedle sebe si bral hromádku kostek.

Ostatní děti ho vytřeštěně sledovaly. Royce vyskočil, celý nadšený, že se zase bude něco dít. „Můžu si taky hrát?“

„Teď si nikdo hrát nebude.“ Přiřítil jsem se k Dylanově dece.

Jenže on se tvářil, jako že neslyší. Stavěl na sebe kostky jednu po druhé a dělal vysokánskou věž jako stůl vedle něj. Jako poslední přidal dlouhý kvádr, který jen taktak balancoval nahoře a hrozilo, že se věž zřítí.

Sebral jsem mu poslední kvádr a zamračil se. „Vrať tam ty kostky.“

„Nechci.“ V jeho slovech nezněl hněv, bylo to jen prosté oznámení.

„Jestli nebudeš poslouchat, dostaneš trest.“

Trestu vyloučení se děti bály stejně jako trestu zákazu vstupu do bazénu. Jenže Dylana to nevyvedlo z konceptu. Sáhl do poličky a našel si tam stejný kvádr jako ten, který jsem mu právě sebral. Položil ho na délku na nejvyšší kostku věže, aby přečníval, a celá věž pak vypadala jako obrácené písmeno L.

„Vidíš, to je lešenice.“

Neměl jsem ponětí, o čem mluví, a bylo mi to i jedno. Krom toho jsem cítil, jak se na mě upírají oči všech ostatních dětí. Pokud si u Dylana neobnovím autoritu – a rychle – budou si myslet, že si se mnou mohou dělat, co se jim zlíbí.

„Musíš mě poslouchat,“ prohlásil jsem neochvějně. „V době spaní po obědě si nikdo nesmí hrát.“

Vzhlédl a změřil si mě očima tmavýma jako antracit. „Jenže moje lešenice ještě není hotová.“

„Věř mi, je,“ přesvědčoval jsem ho.

Z reproduktoru se linula hudba, lehké tóny smyčců hrály motiv vlkova příchodu. Dylan se usmál, jako by věděl něco, co já ne, a tím mě tak rozčílil, že jsem začal napřahovat ruku. Samozřejmě jsem ho doopravdy nechtěl uhodit, to se mě jen zmocnil vztek. A pak jsem slyšel, jak se otevírají dveře.

Když vešla Rebecca, měl jsem ruce připažené a Dylan jí radostně hlásil: „Postavili jsme s Eddiem lešenici.“

„To je moc hezké,“ pronesla, ale zachovala si přísný výraz. „Eddie ovšem ví, že při spaní je zakázáno si hrát.“

„Jistěže to vím, ale…“

Rebecca se na mě přísně podívala, jako by chtěla naznačit, že je jí jedno, co chci říct, a zavrtěla hlavou. Zklamaně. Dylan ze mě znovu udělal pitomce a mně se to nijak zvlášť nezamlouvalo. Jenže to byla vlastně moje vina. Sliboval jsem si, že mu už nedovolím, aby mě přechytračil.

~

Po zbytek týdne se Dylan choval vzorně, tedy až do střetu s prodavačem zmrzliny. Byl pátek a příslib nastávajícího víkendu byl velmi jasný – konečně budu mít trochu času na staré kamarády ze střední školy a vypadnu z letního tábora pro mrňata. Stál jsem na rozpáleném manhattanském chodníku a slunce mi spalovalo kůži na škvarek. Všude kolem byly děti; odváděly si je maminky nebo chůvy.

Pouliční prodavač nabízel italskou zmrzlinu do papírových pohárků. Čekal jsem v řadě za některými svými svěřenci a pak si objednal ananasovou. Zrovna jsem si poprvé lízl, když jsem zaslechl známý hlas. Britta. Volala na Dylana, který se řítil k chladicímu vozíku se zmrzlinami. Byla asi deset metrů za ním a právě se snažila přejet kočárkem velkou prasklinu v chodníku.

„Řekni pánovi, jakou bys chtěl,“ volala a přijížděla.

„Čokoládovou,“ prohlásil Dylan.

„Čokoláda není,“ prohlásil prodavač jazykem, který angličtinu připomínal jen velmi vzdáleně. „Nechceš hrozny?“

Dylan sevřel ruce v pěst. „Ne, chci čokoládovou.“

Prodavač se bázlivě podíval na Brittu. Nechtěl být příčinou neskutečného cirkusu a záchvatu vzteku uprostřed Sedmdesáté čtvrté ulice. „Čokoláda není.“

Pohlédl jsem na Brittu, která sama vypadala na to, že se co nevidět zhroutí, a pak jsem mrkl na Dylana. „Já mám ananasovou. Je moc dobrá. Chceš ochutnat?“

„Nevím,“ pokrčil rameny.

„Klidně si lízni. Určitě ti zachutná.“

Natáhl jsem k němu promáčený papírový kelímek. Dylan ho popadl a slízl pořádný kus kopečku ananasové zmrzliny.

„Je dobrá,“ prohlásil překvapeně. „Chci tuhle.“ Zmrzlinář okamžitě nabral kopeček ananasové. Britta na mě pohlédla s čirou vděčností.

„Děkuju.“

„Není zač. Žádný problém.“

„Jaký u vás je?“ zeptala se tiše a upravila klobouček na kulaté hlavičce Dylanovy sestry. Dylan stál pár kroků za námi.

Pokrčil jsem rameny, předstíral jsem zdrženlivost. „Většinou je opravdu hodný. Jaký je doma?“

Prudce zavrtěla hlavou, což jsem si přeložil jako: Ani se neptejte. Chtěl jsem vědět víc, ale přesně v té chvíli se Dylan vmáčkl mezi nás a stále srkal mou ananasovou zmrzlinu. Pohlédl přísně na Brittu.

„Nechtěl mi pomoct stavět lešenici.“

Usmál jsem se. „Jo. Jsem zloduch, to je jasné.“ Načechral jsem Dylanovi vlasy a naklonil jsem se blíž k Brittě. Voněla dětským zásypem a opalovacím krémem a vypadala nádherněji než jakákoli jiná dívka, kterou jsem kdy viděl. „Co má být ta lešenice, o které pořád mluví?“

Odvrátila se a já jsem nemohl poznat, jestli to neví nebo jestli má pocit, že není zrovna nejvhodnější doba, aby mi to vysvětlovala. Chtěl jsem na ni trochu naléhat, ale nedostal jsem příležitost. Na nohu mi začalo kapat cosi studeného a lepkavého a já jsem najednou viděl, že Dylan obrátil papírový pohárek a polévá mě rozpuštěnou zmrzlinou.

„Zatraceně, co to…“ Pohlédl jsem na Brittu, trochu jsem se uklidnil a usmál jsem se. „Už to nemůžeš udržet, co, prcku?“

Dylan mlčel a nechal papírový kelímek spadnout na zem. Natáhl se k prodavači pro svůj a začal radostně lízat.

„Moc mě to mrzí,“ omlouvala se Britta. „Koupím vám novou.“

„Není třeba,“ zavrtěl jsem hlavou a málem jsem řekl: Proč to nenapravíte tím, ze si se mnou někdy vyrazíte? Jenže pak začala kňourat malá. Všiml jsem si, že Dylan stojí vedle ní, jednu ruku na zmrzlině, druhou v kočárku. Určitě ji štípl nebo uhodil a rozplakal ji.

Ty zmetku mrňavá, pomyslel jsem si, ale stále jsem se usmíval rty lepkavými od ananasové zmrzliny.

„Pojďme,“ prohlásila Britta a tlačila kočárek ode mě. Sledoval jsem, jak míří po chodníku dál a dál. Dylan se ohlédl – jen jednou – s nepatrným úsměškem.

~

Na počátku příštího týdne se začalo město utápět ve vedru. Teploty vylétly nad třicet stupňů a vlhkost překonávala rekordy. Děti se pomalu ploužily naší již nijak chladnou třídou, a dokonce i Royce se při spaní téměř ani nezavrtěl. Nikdo celý den nevykazoval žádné známky energie, dokud nenastala chvíle, kdy se šlo do bazénu.

Bazén byl umístěn na střeše nad námi a byl naplněn pouze zčásti, aby voda dosahovala většině dětí pod bradu. Na opačném konci střechy byl prostor pro ty, kdo neradi plavali, jen se sprchou a pískovištěm. S Rebeccou jsme se střídali, kdo z nás půjde do bazénu, a toho dne jsem byl na řadě já.

Rebecca se posadila na dřevěnou piknikovou lavičku vedle hromady ručníků a otírala si pot z obličeje. Nemohl jsem si pomoct, abych se neusmíval. Ačkoli mi voda sahala jen někam k pupíku, byla příjemně chladivá.

„Podívej se!“ výskala Amber a promáčené náplasti jí visely z loktů. „Potápím se!“

Sklonila se a ponořila obličej pod hladinu. Ale jen tak hluboko, aby si pocákala nos a část kulatých tvářiček.

„To je skvělé!“ pochválil jsem ji. „Nechtěla bys pod vodu třeba strčit úplně celou hlavu?“

„Ne,“ zachichotala se Amber. „To je moc strašidelné.“

„Chceš vidět něco opravdu strašidelného?“ zeptal jsem se, dřepl jsem si pod vodu a vynořil jsem jen loket, takže vypadal jako žraločí ploutev. Amber s cákáním utekla a smála se. Když jsem se zvedl, za nohu mě tahal Dylan.

„Chceš vidět, jak plavu?“ zeptal se.

Dylan byl vodní živel, jedno z mála z dětí, které uměly plavat. Poctivě jsem ho sledoval, jak funí přes celý bazének a přitom jsem si házel plážovým míčem s Amber a několika dalšími dětmi.

Po pár minutách mě sledování Dylanova plaveckého umění unavilo a odvrátil jsem se. „Ty se nedíváš,“ zanaříkal Dylan a Amber mi zase hodila míč, ale minula se.

Míč doplaval k Dylanovi. Popadl ho a vší silou jím mrštil z bazénu na střechu.

Amber se naklonila: „Hej! Podejte mi někdo balon!“ Jenže všichni byli na opačné straně, daleko z doslechu, včetně Rebeccy.

„Podám ti ho,“ nabídl jsem se a zamířil jsem k žebříčku, protože jsem byl nejblíž. Nijak zvlášť jsem o tom neuvažoval. O nic nešlo. Za pět vteřin budu mít míč v ruce a vrátím se do bazénu. Co by se asi tak mohlo stát?

Ještě jsem se ani nedotkl chodidly horkého tartanu pokrývajícího střechu, a náhle jsem za zády uslyšel výkřik. Rebecca se u pískoviště prudce obrátila a spatřila mě mimo bazén. Zatvářila se hněvivě.

„Kdo dává pozor na děti?“ křikla.

Už jsem byl na žebříčku, když jsem zahlédl Dylana, jak drží Amber hlavu pod vodou. Vlasy se jí vznášely jako mořské řasy. Bleskurychle jsem skočil do vody a přistál těsně vedle dvojice. Dylan hned Amber pustil a odplaval.

Zvedl jsem ji do náruče, odhrnul mokré pramínky vlasů z obličeje a zkontroloval, zda normálně dýchá. Cítil jsem, jak se mi Dylan otřel o nohy; kroužil kolem jako piraňa.

„Psst, všechno je v pořádku,“ chlácholil jsem Amber a položil jsem si její hlavu na rameno. Ona však pořád jen plakala a třela si rukama oči. Mokré náplasti jí z loktů spadly.

„Jsi ve velkém průšvihu,“ prohlásila Rebecca a my jsme s Dylanem oba vzhlédli. Nebyl jsem si jistý, kterého z nás měla na mysli.

~

Evidentně myslela mě. „Do prdele, to je nepřijatelné, nechat děti v tom bazénu samotné.“ Nikdy předtím jsem Rebeccu neslyšel nadávat. Samozřejmě, bylo to v okamžiku, kdy děti odešly s druhou skupinou, takže jsme stáli u bazénu sami. „Někdo se mohl utopit.“

„Jo, třeba Amber,“ přikývl jsem. „Ale jen proto, že ji Dylan držel pod vodou.“

„Nebuď směšný. Děti prostě jen dováděly, nic víc. Což by bylo v pořádku, kdyby na ně někdo dohlížel.“ Zavrtěla hlavou. „Máš poslední šanci. Ať to znovu nezvořeš.“

Přikývl jsem a došel jsem k lavičce, na níž jsem nechal hromádku šatů. Jakmile jsem se dostal k teniskám, všiml jsem si, že mi chybí jedna tkanička. Díval jsem se do tenisky i pod ni, ale tkanička nikde. Že by další finta, kterou na mě děti zkoušely? Neměl jsem ale čas se tím příliš dlouho zabývat. Do odpolední svačiny zbývalo pouze patnáct minut.

~

Ten den jsem zůstal ve městě i po práci a zašel jsem do kina na nějakou komedii. Byl jsem rád, že jsem se trochu zasmál, ale dobrá nálada mi nevydržela dlouho. Jakmile jsem se ocitl na přelidněném nástupišti metra, můj hněv začal znovu vyplouvat na povrch. Pak jsem si všiml na okraji nástupiště známé postavy. Britta.

„Tak co? Jak se daří chůvám?“ zeptal jsem se.

Při pohledu na mě se usmála a moje špatná nálada vmžiku zmizela. „Poměrně dobře.“

„Připadá mi to jako těžká práce. Myslím s Dylanem a tak.“

Otevřela ústa k odpovědi a pak je zase zavřela. Po chvíli promluvila. „S ním jsou… Jak to říkáte? Plné ruce práce?“

„Plné ruce práce, jasně,“ kývl jsem a oba jsme se rozesmáli. „Jak dlouho pracujete pro tuhle rodinu?“

„Tři měsíce. Přede mnou tam pracovala kamarádka. Radila mi, abych to místo nebrala, ale…,“ pokrčila rameny. „Potřebuju peníze.“

„To mi povídejte…“ Podíval jsem se na konec nástupiště a pak znovu na ni. Chtěl jsem se o Brittě dozvědět víc, kdo vlastně je a odkud pochází, ale nedokázal jsem přestat myslet na Dylana. Pořád mě pronásledoval jeho obraz, jak drží Amber hlavu pod vodou. „Už vás někdy napadlo, že by mohl být… nebezpečný?“

Vzpomněl jsem si na případ, který jsme probírali na hodinách trestního práva v jarním semestru. Týkal se dvou sedmiletých chlapců, kteří zavraždili batole. Probírali jsme, zda by měli být potrestáni stejně přísně jako dospívající nebo dokonce jako dospělí bez ohledu na věk. Jejich obhájce tvrdil, že byli příliš mladí na to, aby věděli, co způsobili, a měli by být propuštěni, ale soud s ním nesouhlasil. Chlapci byli odsouzeni k pobytu v nápravném zařízení pro mladistvé až do jednadvaceti let věku, což někteří mí spolužáci považovali za extrémní.

Já ovšem nikoli. Věřil jsem, že jsou chladnokrevní zabijáci. Nepřestali by s tím. Jakmile by vyšli ven, udělali by to znovu.

„Nebezpečný? Ne, chlapeček jako Dylan ne.“ Britta zavrtěla procítěně hlavou, ale v očích neměla příliš jistý výraz.

Na okraji tunelu zarachotil vlak, přední světla zářila tmou. Obrátil jsem se k Brittě.

„Napadlo mě… Nechtěla byste někdy někam zajít? Na kávu? Mohli bychom si povídat i o něčem jiném než o Dylanovi.“

Zářivě se na mě usmála. „Ano. To bych opravdu moc ráda.“

~

Po epizodě u bazénu se ke mně Dylan choval naprosto vzorně, až jsem si začínal myslet, že jsem se v něm možná spletl. Asi není tak špatný a já jsem zkrátka svou reakci přehnal.

Jenže pak došlo k incidentu s postavičkami z Hvězdných válek.

Děti si do městského tábora neměly brát své vlastní hračky, ale já jsem v tom velký problém neviděl. Dylan si je jednou odpoledne vytáhl při hře ze své skříňky, a protože si toho Rebecca nevšimla, nic jsem neříkal.

„To jsem já,“ prohlásil a zvedl postavičku jménem Anakin Skywalker. „A to jsi ty.“

Já jsem byl samozřejmě Darth Vader.

Když jsem po figurce sáhl, Dylan s ní ucukl. „Ne-e,“ zakňoural a předstíral, že má hlas jako miminko. „To je moje.“

Sedl si na stolek a pohyboval figurkami v imaginárním kosmickém prostoru. Nevšímal jsem si ho a šel jsem do dětské kuchyňky za Amber, která mi jako připravovala snídani – palačinky se zmrzlinou. „Moc dobré,“ chválil jsem ji a předstíral, že jím.

Pak jsem slyšel, jak na mě Dylan zavolal: „Eddie! Eddie!“

Rozhlédl jsem se, ale viděl jsem jen Royce, jak se zuřivě ohání štětcem u malířského stojanu a vytváří změť teček a cákanců, a Michaela, který maloval obrázek pejska v přesně stejně zeleném odstínu, jako byly jeho ponožky.

„Eddie!“ zaslechl jsem potřetí, a když jsem ho konečně spatřil, byl jsem v šoku.

Dylan postavil z kostek svou oblíbenou stavbu, vysokou věž s kvádrem ležícím naplocho nahoře, jenže tentokrát k tomu ještě něco přidal. Mou chybějící tkaničku. Uvázal ji na horní kvádr tak, aby její konec visel dolů a vytvářel provizorní smyčku kolem postavičky Dartha Vadera.

„Jsi na mé lešenici,“ prohlásil s úsměvem.

A mně to došlo: šibenice. Zřejmě se o šibenici dozvěděl na rodinné dovolené v Austrálii, kam se kdysi vozilo tolik trestanců. A teď, místo aby si stavěl pevnost nebo kosmickou loď jako normální kluk, tak ten mrňavý spratek staví šibenici, aby mi mohl vyhrožovat.

Vrhl jsem se přes celou místnost s napřaženou rukou a Dylan hned ucukl, jako by si myslel, že bych ho mohl uhodit. Neuhodil jsem ho. Namísto toho jsem kostky rozmetal a sledoval, jak se rozlétly po podlaze. Pár z nich dopadlo k malířskému stojanu Royceovi k nohám. Zíral na mě s výrazem naprostého šoku. Rebecca se prudce otočila a dívala se na mě. Jenže já jsem si jí nevšímal a zrak jsem upíral na Dylana.

„Tys zbořil mou lešenici,“ zafňukal a roztřásl se mu spodní ret.

„Jo. Běž do prdele, ty i tvá zatracená lešenice…“

Chtěl jsem mu toho povědět víc, ale Rebecca k nám hned energicky přistoupila a odkopla z cesty jednu kostku ze stavebnice. „Eddie, vezmi si své věci a zmiz.“ Nic víc k tomu, že mám výpověď, nedodala.

Když jsem vyšel do dvorany, zamířil jsem na toalety a opláchl jsem si obličej studenou vodou. Pak jsem zašel do kabinky a pokoušel jsem se zvracet. Nešlo to. Byl jsem rozčilený a zmatený. Všechno jsem si v duchu procházel, pokoušel jsem se představit si, co jsem mohl udělat jinak, ale věděl jsem, že všechno spělo k nevyhnutelnému konci. Postaral se o to Dylan.

Seděl jsem v kabince asi hodinu, možná víc, a uklidňoval jsem se. Dylan byl nebezpečný. Psychicky nemocný, opravdu. Já jsem ho přinejmenším mohl ztratit z dohledu, ale co Britta? Co kdyby se pokusil něco provést jí, aby se dostal znovu na mě? Nebo některému z dětí, které jsem měl opravdu rád – třeba Amber?

To jsem nesměl dovolit. Ne.

Vyklouzl jsem z toalety, ale namísto toho abych zamířil k výtahu, jsem couvl do stínů rozlehlé dvorany. Za mnou byly otevřené únikové dveře do sklepa, a tak jsem jimi vstoupil na požární schodiště a odtamtud nakukoval do dvorany. Slyšel jsem hovor nervózních dospělých čekajících u výtahů, aby se dostali dolů. V tom nepříliš hlasitém ruchu jsem brzy rozeznal hlásky nadšených táborníků, i některých svých svěřenců – Amber a Michaela, Royce a Cory.

Vyšel jsem ze úkrytu a spatřil Brittu, jak se znaveně opírá do kočárku a mluví s Rebeccou. Chtěl jsem počkat, až Rebecca odejde, abych Brittě vysvětlil, co se skutečně přihodilo s Dylanem. Byl jsem si dost jistý, že mě pochopí.

V kočárku otevřela Dylanova sestřička pusu do velkého O a rozplakala se. Britta se k ní hned sklonila, něco v kočárku upravovala, rozepínala a zapínala zipy, tiše něco povídala. Nakonec našla lahvičku s dudlíkem a strčila ji dítěti do pusy.

„Jdeme,“ vybízel ji Dylan a tahal Brittu za ruku. „Chci zmrzlinu.“

„Ještě chviličku,“ řekla mu a znovu se otočila k Rebecce.

Dylan začal ve dvoraně vozit kočárek se sestrou v čím dál větších kruzích. Britta ho jedním okem sledovala, poslouchala Rebeccu a přikyvovala. Vrtalo mi hlavou, jaké lži jí moje bývalá šéfová povídá. Bude chtít ještě Britta se mnou na rande po tom všem, co si vyslechne?

Dylan zajel kočárkem téměř ke mně. Jako by věděl, že tam jsem. Ale ne, určitě to nevěděl, protože nadskočil leknutím, když jsem mu položil ruku na rameno.

„Myslíš si, bůhvíjak nejseš fikanej, co? Ty malej hajzle.“

Dylan byl tichý a poslušný, jako by stál v kostelní lavici.

„Já jsem chytrý,“ podotkl.

„Ale ne tak chytrý jako já.“

Neuvažoval jsem o tom, co udělám. Opravdu ne. Popadl jsem rukojeť kočárku, vytrhl ji Dylanovi z ruky, a začal jsem s ním chodit; díval jsem se na miminko uvnitř, jak pije z kojenecké lahve a drží ji v maličkých pěstičkách. I Dylan určitě někdy vypadal podobně, pomyslel jsem si, tak malý a bezmocný. Nikoho by ani ve snu nenapadlo, co se z něj jednou stane.

„Kam jdeme?“ zeptal se překvapeně Dylan, když jsem projel s kočárkem dveřmi do sklepa.

„Ty jdeš do háje, drahoušku,“ prohlásil jsem, ovšem pak miminko upustilo láhev. Upadla na roh schodiště a holčička se rozplakala, ale jen na chvilku. Neměl jsem na vybranou. Musel jsem něco dělat, a tak jsem jednal. Celá akce trvala tak tři nebo čtyři vteřiny. Maličká byla najednou zticha a prázdnotou zněl jen zvuk Dylanova pláče.

Nevím, co se stalo potom, už jsem byl pryč, vyšel jsem bočními dveřmi únikového východu a kráčel jsem klidně po chodníku. Ale umím si představit, že tam přiběhla Britta i Rebecca a také všichni další přítomní, a zakryli si zděšeně ústa. V duchu jsem viděl ležet pod schodištěm kojence, celého v krvi, s hlavou prasklou jako kokosový ořech. Dylan určitě nevěřícně zíral na Brittu, když s ním třásla, držela ho pod krkem a ptala se: Proč jsi to udělal?

Ne, to byl on.

Kdo on? ptala by se Rebecca.

Eddie. Eddie to udělal, ne já. On ji strčil, nenávidí mě, on to udělal!

Jenže všichni věděli, že jsem z dětského tábora odešel minimálně o hodinu dřív. Několikrát mě vyslýchala policie, ale nepodezírali mě. Viníkem byl Dylan. Samozřejmě nebylo vzneseno obvinění, protože Dylanovi bylo teprve pět a nikdo nemohl – nebo nechtěl – dokazovat, že záměrně shodil miminko ze schodů. Asi to byla jen nešťastná nehoda. Někdo obvinil vrátného, že nechal otevřené dveře do sklepa, jiní zase házeli vinu na Brittu, že nedávala na děti lepší pozor.

Na podzim jsem se vrátil do školy, seznámil jsem se s dívkou ještě hezčí než Britta a vstoupil do studentského spolku. Měl jsem hodně kamarádů a dobrý život a kdykoli jsem pomyslel na Dylana, pocítil jsem trošičku smutku smíšeného s úlevou.

O Dylanovi se hodně psalo v novinách. Četl jsem, že byl chvíli hospitalizován a musel se podrobit řadě psychotestů a behaviorálních vyšetření. Určitě mu předepsali tuny léků. Kdosi, kdo potkal po třech nebo čtyřech letech Dylana na ulici, vyprávěl, že vypadá jako chodicí mrtvola, tak omámený prášky, že už není schopen nikomu ublížit. Ani sobě.

Také jsem slyšel, že ať se Dylana ptali kolikrát chtěli, nikdy nepřiznal, že sestru shodil ze schodů. Což je dost špatné, protože jsem si jistý, že mu už někdo určitě řekl, že doznáním viny ulehčí své duši.

V ZASTOUPENÍ KRISTA

Orest Stelmach

Dva dny předtím, než si pro Marii přišli zabijáci, se kolem kostela potloukal gang výrostků. Zaslechl jsem je, když jsem pral podložky pod svou umělou ruku. Hvízdání a výkřiky se ozývaly ze všech stran. Zřejmě obklíčili celou faru. Bylo těsně po soumraku, příliš velká tma na to, abych z okna viděl jasně. Dokázal jsem rozeznat jen beztvaré černé stíny, téměř ani ne lidské, které se v mém zorném poli míhaly sem a tam.

Jako první přišel dolů Manuel, Mariin třináctiletý syn. Většinou se vyjadřoval pomocí grimas a gest, namísto aby rozhýbal jazyk. Za celou dobu, co se s matkou přestěhoval ke mně na faru, což bylo přede dvěma měsíci, se mnou nepromluvil ani slovo. Vzhledem k tomu, že jeho otce nedávno příšerným způsobem oběsili – hodinu mu pod nohama tála ledová krychle – jsem se mu ani nedivil. Nyní stál pod schody, zlaté hodinky po zesnulém otci na ruce, chvějící se rty, vytřeštěné oči, a svým neverbálním způsobem žadonil, abych mu neříkal, že on a jeho matka jsou zase v nebezpečí.

Katolický kněz musí být otec. Je duchovním rádcem a ochráncem v zastoupení Krista. Role otce je v povolání kněze mou nejoblíbenější, připadá mi nejpřirozenější a poskytuje mi nejvíce radosti.

Přistoupil jsem k Manuelovi a objal ho kolem ramen. Promluvil jsem španělsky: „Žádný strach, synu,“ jako by byl mé vlastní dítě. „Není čeho se bát. Postarám se o vás.“

Když jsem otevřel domovní dveře, pískot a pokřikování vmžiku ustaly. Pohled na téměř dvoumetrového a stokilového kněze s jednou rukou a jednou nohou, kulhajícího na protéze a s prázdným zplihlým rukávem, kluky vyděsil, až se rozprchli. Slyšel jsem jen zvuk rychlých kroků na asfaltu, jak utíkali přes ulici na starý stadion Dillon.

„Hoši, jděte už pryč,“ promluvil jsem. „A nevracejte se. Toto je kostel, rozumíte?“

Za zády jsem měl ochrannou síť ve dveřích. Když jsem se otočil a prudce ji otevřel, pružina, která ji držela na místě, strašidelně táhle zavrzala. Po tomto zvuku následovala ozvěna mladého mužského hlasu směrem od stadionu.

„Chcete, abych vyslechl vaši zpověď, otče?“

Poté se ozvalo posměšné hýknutí a smích, rychlé kroky a nakonec hlasy utichly. Vrátil jsem se dovnitř a vysvětloval Manuelovi, že ti chuligáni jsou jen parta znuděných kluků. Uklidnil se a vrátil se do pokoje dokončit domácí úkol. Maria, jeho matka, přes den učila na místní univerzitě hru na housle a po večerech studovala angličtinu. Nyní seděla ve svém pokoji se sluchátky na uších a poslouchala jazykové nahrávky, takže o incidentu neměla ani ponětí.

Jakmile jsem si znovu připevnil protézu paže, zavolal jsem policii a událost oznámil, čistě z důvodů evidence pro případ, že příště se kluci rozhodnou třeba vloupat se do kostela a ukrást obraz nebo kalich. Policejní vůz dorazil za deset minut. Nepřekvapilo mě to.

Jakmile Bermudy přebraly Hartfordu pozici světového hlavního sídla pojišťovnictví, velké pojišťovací společnosti odsud vymizely a nahradily je drogové gangy. Nyní je Hartford jen tečkou na mapě na trase mezi Bostonem a New Yorkem, a když se zde v noci volně procházíte, potřebujete naprosto speciální typ pojištění. V South Endu vládnou Kings of Solomon, v North Endu zase gang 77 Love, není tedy divu, že při krizi městského i státního rozpočtu se počet hlídkujících policistů stále ztenčuje. Těch pár drahocenných záloh se věnuje okolí uzavřené továrny na zbraně ve východnímu cípu města a stadionu Dillon, kde kdysi hrávali staří dobří Hartfordští rytíři poloprofesionální americký fotbal. Nejstarší hartfordský katolický kostel však stále stojí na maličkém pozemku s lesíkem a slouží malé, nicméně oddané komunitě, jejíž ovečky bydlí na okolních sídlištích.

Když jsem policistům sdělil, co se stalo, zírali na mě, jako bych byl nějaký sebestředný, do sebe zahleděný magor. Jeden z nich vypadal jako Mistr Propper z reklamy – oholená hlava a postava, která by klidně mohla sloužit jako beranidlo. Jeho partner byl zase vytáhlý a šlachovitý, s nedůvěryhodně působícím tenkým knírkem, který jako by sebral nespolupracujícímu majiteli nočního klubu.

Výraz v očích policistů napovídal, že plýtvám jejich časem. V ostatních částech města dochází ke skutečným zločinům.

Kněz musí být také prostředníkem. Přesně tak jako Mojžíš zjevil zákony Izraelitům, kněz dává dohromady lidský rod prostřednictvím pozemské spásy. V tomto případě jsem však potřeboval vykoupit sám sebe za to, že jsem v očích policistů vypadal jako starý otrava.

„Já jsem nepožadoval, abyste hned přijeli,“ bránil jsem se. „Nevytočil jsem nouzovou linku. Sdělil jsem operátorovi, aby sem nikoho neposílal, pokud máte moc práce.“

Nepřestávali si mou maličkost měřit pohledem napovídajícím, že v jejich světě na motivech pramálo záleží. „Je horká červnová noc, otče,“ prohlásil Mistr Propper.

„Možná to byli kluci z Franklin Avenue, otče,“ doplnil Tenký Knírek. „Vloupali se na stadion, aby si udělali mejdan. Nikdy nikomu neublížili. Ale obhlídnem to tady, abyste měl klid.“

„Jo, otče,“ přikývl Mistr Propper. „Obhlídnem to.“

V autě jim zachrastila vysílačka. Skočili dovnitř, přijali hovor, a vmžiku se odlepili od obrubníku, zapnuli majáček i sirénu. Vyrazili do centra, na opačnou stranu, než se nacházel stadion. Bylo pochopitelné, že nemají čas nic objíždět ani obhlížet.

Když jsem se vrátil, Maria stála pod schodištěm a objímala Manuela.

„Proč tady byla policie, otče Nathane?“ zeptala se. „Přijeli nás deportovat? Vrátí nás do Mexika?“

„Ne, ne, nikdo vás do Mexika vracet nebude. Neuvařila byste nám trochu čaje, Marie? Nemůžu přestat myslet na ten skvělý koláč tres leches, co jste upekla. Zůstal ještě v lednici kousek?“

Před dvaadvaceti lety mě Mariina matka učila ve škole Consultoria Espańola y Linguística v Santa Voloptě, kde jsem studoval španělštinu a pracoval v misii Matky Terezy z Kalkaty. Tehdy bylo Marii devět.

Santa Volopta se nachází ve Zlatém trojúhelníku státu Chihuahua, na nejnebezpečnějším místě světa, pomineme-li aktuální válečné oblasti. Ne všechno násilí je důsledkem obchodu s drogami. Za posledních deset let tam bylo zavražděno 937 žen a jejich těla pohozena jen tak na skládkách nebo v příkopech. Přestože nikdo nebyl zatčen, podezřelí jsou nejvyšší představitelé policie a prominentní občané.

Maria se v osmnácti letech provdala ve Voloptě za právníka. Když se stal městským prokurátorem, pustil se do vyšetřování vražd žen z Volopty – a to vedlo k zesnování vražedného útoku na něho samotného. Jakmile byla nalezena jeho mrtvola, Mariina matka mi ihned zavolala, posadila dceru a vnuka do letadla a poslala je bydlet ke mně do Connecticutu. Nedůvěřovala městské správě ani federální vládě. Byla si jistá, že najatí vrahové jejího zetě, drogoví magnáti a vysoce postavení úředníci odpovědní za smrt žen z Volopty jsou jedni a titíž. Podle názoru Mariiny matky by její dcera a vnuk mohli být docela klidně brzy mrtví, kdyby zůstali v Mexiku.

Od chvíle, kdy Maria s Manuelem přijeli, bylo mým cílem poskytnout jim duchovní i konkrétní domov, umožnit jim integrovat se do společnosti a začít nový život. Jenže milovníci klepů mezi farníky to pochopitelně viděli jinak. Pro ně bylo mnohem zábavnější uvažovat o knězi porušujícím celibát s krasavicí žijící pod jeho střechou.

Jakmile se začala Maria objevovat v kostele, návštěvnost i příspěvky při mši svaté se zvýšily. Na tucet mužů, lhostejno zda svobodných či ženatých, dostalo bleskurychlý podnět k hluboké zbožnosti a začalo se objevovat denně. Kdykoli jsem se obrátil od oltáře, abych přítomným v průběhu ranní mše požehnal, přistihl jsem jednoho nebo i několik z nich, jak se na Marii z bočních lavic pokradmu dívají. Měla v sobě eleganci, která přiváděla muže k žalostným vzlykům, protože se jí nikdy nemohli dotknout. Vlasy jí padaly v hedvábných pramenech na ramena a zářily pod svitem lustrů jako onyx.

Měla ve zvyku upírat pohled k zemi – buď proto, že nechtěla sebemíň provokovat případné ctitele, nebo proto, že zoufale toužila zmizet. Tento zvyk jí propůjčoval nádech nevinnosti. Jakmile vzhlédla, v oválném obličeji měla něžný výraz duchovní čistoty a oříškově hnědé oči měla krásné tak, až se člověku tajil dech.

Netrvalo dlouho a leccos se začalo proslýchat.

„Máme to tady,“ prohlásila jistá vdova. „Jako Ptáci v trní.“

„Jeho třetí noha je pořád funkční?“ divil se bývalý ministrant.

„Pokud snad nebyla, tak teď určitě je,“ konstatoval jeho kamarád.

Je mi pětačtyřicet. Sedmnáct z oněch let pracuji jako kněz a v průběhu té doby jsem sám vypozoroval, že etická a morální úroveň upadá; snad nikde víc než v katolické církvi. Nikdo věřící nezklamal víc než katoličtí kněží. V důsledku toho se lidé proměnili v cyniky. Tvrdí, že kněžství je zkrátka zaměstnání, nikoli povolání s vyšším cílem. Pro některé lidi je nepředstavitelné, že by heterosexuální muž jako já netoužil po ženě jako Maria a každou noc sebou neházel na posteli zmítán pokušením.

Přesto musím trvat na jednom: nic takového se neděje. Nesmýšlím o ní takovým způsobem jako ostatní muži. Nechci se jí dotýkat. Nechci ji vlastnit. Modlím se za zdraví a spásu jak její, tak Manuelovu. Plně mě uspokojuje vidět je živé a zdravé na mši. Toť radost kněžství: uspokojení mimo rámec sexuálního naplnění. Za jednadvacet let od chvíle, kdy mi jeden kněz dal modlitební knížku a navždy změnil směr mého života, jsem se pomodlil otčenáš tří miliónkrát šest set šedesát šestkrát. Tolikrát opakovaná modlitba mi tedy pomohla dosáhnout současného stavu uspokojení.

Nebývalo tomu tak vždy. V mém mládí se vyskytly časy, kdy bych se násilím dostal kamkoli, jen abych se Marie zmocnil – a nikdo by mi v tom nedokázal zabránit. V dávných dobách jsem žil jako „zlatý chlapec“, hvězda školního baseballového týmu s bazukou místo pravice, bleskurychlý nadhazovač, kterého ve třetím kole draftovali New York Yankees. Měl jsem kteroukoli dívku, po jaké jsem zatoužil. A pak jediná, kterou jsem v životě opravdu potřeboval, zahynula při autonehodě, přičemž já jsem řídil.

Den předtím, než si pro Marii přišli zabijáci, se tentýž gang mladých pokoušel o vloupání do kostela. Neúspěšně se snažili urazit zámek na hlavních dveřích stahovákem na pneumatiky, a když jsem se vybelhal před faru, tak zmizeli. Litoval jsem, že jsem alespoň jednoho nechytil a nepromluvil s ním, nepomohl mu nasměrovat jeho energii na něco užitečnějšího, třeba na chlapecký baseballový tým, který jsem trénoval v lize Rotary klubu. Skládal se ze ztracenců a sirotků, z vyhnaných a nechtěných. Jenže tahle klučičí partička byla na jednonohého kněze moc rychlá.

„Hej, otče,“ zvolal stejný chlapec ze svého úkrytu na stadionu přes ulici. „Chcete, abych vyslechl vaši zpověď, otče?“

Když jsem se vrátil po deváté hodině večerní do domu, pot se mi řinul z obličeje po jediné minutě fyzického úsilí. Tolik jsem ho za té horké červnové noci vynaložil. Manuel na mě čekal u paty schodiště stejně jako poprvé. Jakmile jsem ho ujistil, že se nemá čeho bát, vytočil jsem tísňovou linku. Nechtěl jsem policisty obtěžovat, ale neměl jsem jinou možnost. Mladíci se pokoušeli vloupat do kostela. Kostel patří každému, ale jeho ochrana je mou odpovědností.

Tentokrát policistům cesta netrvala deset minut. Trvala jim dvacet.

„To nevypadá nijak vážně, otče,“ prohlásil Mistr Propper, zatímco jsme si prohlíželi staré dřevěné kostelní dveře.

„Vidíte tady tu prohlubeň?“ ukazoval jsem na drážku ve dveřích. „Tady si opřeli páčidlo.“

Tenký Knírek naklonil hlavu. „Jsou to jenom kluci, otče. Viděl jste je? Na vlastní oči? Je to tak?“

„Ano. Viděl jsem je. Možná mám jen jednu ruku a jednu nohu, ale na obě oči vidím dobře.“

V dálce zahoukaly sirény. Vysílačky u pasu se jim hned s praskáním probouzely k životu. Jeden z nich hovor přijal, štěkl do mikrofonu útržkovitou odpověď a kývl na partnera. „Sepíšem to, otče,“ prohlásil Mistr Propper.

„Jo. A objedem to tady a obhlídnem vám to,“ dodal Tenký Knírek.

„Přesně tak, otče. Obhlídnem to.“

Vzápětí skočili do auta a vyrazili na silnici s puštěným majáčkem a kvílící sirénou. Odbočili do centra, na opačnou stranu, než byl stadion. Pochopitelně znovu neměli čas na žádné objíždění ani na obhlížení.

V den, kdy si pro Marii přišli zabijáci, jsem jel autem z nemocnice, a vtom jsem zahlédl Manuela, jak se hrbí se dvěma staršími výrostky na vzdálené straně stadionu. Výrostci byli o několik desítek centimetrů vyšší než Manuel. Ve tvářích měli nevyzpytatelný výraz, batůžky na zádech a kolem hlavy černé šátky složené jako čelenky. Musel jsem na poslední chvíli udělat myšku, abych se vyhnul sloupu, do něhož jsem čelně mířil. Málem jsem zapomněl, že řídím.

Když Manuel přišel domů, zaklepal jsem na jeho pokoj a zeptal se ho, jestli by si nechtěl zaházet. Neodpověděl nijak konkrétně. Namísto reakce pokrčil rameny, vzal si rukavici a vyšoural se ze dveří se sklopenou hlavou.

Vzhledem k tomu, že jsem přišel o pravou ruku, zdokonalil jsem se v házení levou, ovšem má schopnost chytat už ničím nepřipomíná profesionály z přípravky pro nejvyšší ligu. Mám nadloketní protézu, říká se jí NL, protože nahrazuje paži nad loktem. Náhrada ruky i paže je myoelektrická, což znamená, že přístroj napájený bateriemi převádí elektrické signály mých svalů nad paží do pohybů protézy. Nabízí nejsilnější stisk ze všech typů protéz, což je její světlá stránka. Odvrácenou stranou této protézy je však časová prodleva mezi signalizací mých svalů a reakcí protézy. V důsledku toho některé Manuelovy nadhozy proplachtily kolem mě, přestože jsem je měl v dosahu. Ačkoli jsem viděl, jak se ke mně míček blíží, pokaždé jsem se o vteřinku opozdil, když jsem ho chtěl chytit.

Po půlhodině jsme byli oba propocení a vraceli jsme se do domu. Na faře nemáme klimatizaci a budova se zchladí nejdříve o půlnoci, kdy větrák na půdě konečně začíná odvádět svou práci. V kuchyni nám připadalo tepleji než na dvorku. Oběma jsem nám nalil vysokou sklenici citrónové šťávy ze džbánu, který toho rána připravila Maria, a požádal jsem Manuela, aby se na chvíli posadil.

Katolický kněz musí být učitel. Pomáhá svým farníkům chápat církev a vypořádat se s konflikty a nepřízní osudu. Ve své roli Manuelova učitele se cítím poněkud v rozpacích, protože dobrý učitel by měl plně chápat život svého studenta. Mariina matka mi vyprávěla, že se Manuel schovával ve skříni, a byl tedy svědkem otcovy vraždy. Vzhledem k tomu, že nemohu zcela dokonale pochopit, čím si chlapec prošel, nejsem si ani jist, zda mezi námi dokážu vytvořit opravdové pouto.

Vypil naráz půl sklenice a chvíli jen lapal po dechu. Po tvářích se mu hrnul pot. Zhluboka dýchal. Také jsem si pořádně připil citronádou na oslavu toho, že jsem byl svědkem, jak se trochu rozptýlil a tím pádem vzdálil od nedávných strašných událostí ve svém životě.

„Když jsem jel domů, viděl jsem tě jít ze školy se dvěma chlapci,“ promluvil jsem.

Zalapal znovu po dechu.

„V pořádku, nic se neděje,“ uklidňoval jsem ho. „Chci jen, abys pochopil dvě věci. Zaprvé pokud jde o šátky, co nosí kolem hlavy. Jde o módní doplněk, který si mohou vybrat členové Aztéckých panovníků. Víš, kdo jsou takzvaní Aztéčtí panovníci?“

Manuel zavrtěl hlavou, ale v očích se mu objevil záblesk, který mi prozradil, že lže.

„Je to mezinárodní gang, který se zaměřuje na drogy a nelegální obchod se zbraněmi. Slyšíš, co říkám, ano? Drogy a ilegální zbraně.“

Nepatrným přikývnutím dal najevo, že chápe.

„Výborně. Povídám ti to proto, abych se ujistil, že je ti jasné, kdo možná jsou nebo také nejsou a jen se být zdají. Lhostejno však, zda patří k Aztékům či ne, jsou zde vítaní. Každý je zde vítaný. Obzvlášť tví přátelé. Je to jasné?“

Dopil citronádu. Když tam tak stál se skleničkou přiloženou ke rtům, pomyslel jsem si, že s ním něco je, ale nedokázal jsem se rozhodnout, jestli jde o jeho fyzický vzhled, držení těla nebo jen o mou bujnou fantazii.

Toho večera jsem poslouchal zpovědi po mši, což bylo v průběhu léta o pátcích obvyklé. Vyslechl jsem jich sedm za sebou a pak jsem počkal čtvrt hodiny, abych se ujistil, že už v kostele nejsou žádní opozdilci; poté jsem se pohroužil do řady zvláštních modliteb pro zbloudilé duše, které napsal svatý Ignác z Cařihradu. Dostal jsem se do stavu paralelního vědomí, meditoval jsem o ztracených a nepřítomných farnících, když tu náhle na druhé straně zpovědnice zavrzalo dřevěné klekátko.

Dotyčný nejprve mlčel. V mé farnosti se mluví stejně tak anglicky jako španělsky, a tak obvykle musím nejprve odhadnout, jaký jazyk použít, abych v podobných případech ticho prolomil. Nyní jsem však nijak složitě hádat nemusel. Říká se, že zdrženlivost kněží zvyšuje jejich vnímavost. Nevím, zda je to pravda, ale já jsem ucítil Mariin růžový parfém už ve chvíli, kdy přišla. Prozradily ji odstíny vůní lilie a vanilky promísené s pižmem.

„Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého,“ promluvil jsem španělsky.

Opakovala úvodní formuli po mně a dodala: „Odpusť mi, bože, neboť jsem zhřešila.“ Do hlasu se jí zřetelně vkrádaly emoce.

Na pár vteřin jsem se odmlčel. „Ano?“

Taktak ze sebe vypravila slovo. „Od mé poslední zpovědi uplynuly čtyři týdny. Jenže má poslední zpověď byla lživá.“

Znovu jsem několik vteřin mlčel. „Proč byla lživá?“

„Protože jsem byla svému manželovi nevěrná. Byla jsem nevěrná svému manželovi… s jedním z mužů, kteří ho nechali zabít.“

Rozvzlykala se a já si představil, že vyjdu ze zpovědnice, uchopím ji do náruče a utěším ji jako muž. Tato příjemná představa se mi ve zlomku vteřiny prohnala hlavou a pak ji přehlušila skutečnost, že kněz musí být i soudcem. Jeho oborem jsou kajícníci – a má moc odpouštět hříchy.

Role soudce je mou nejméně oblíbenou. Jako kněz si vychutnávám možnost pomoci kajícníkům vyléčit jejich duši, ale jako člověk jsem si nikdy plně neodpustil jeden konkrétní hřích, takže si nejsem jistý, zda mohu soudit druhé.

Jakmile jsem zbavil Marii jejích hříchů, počkal jsem ještě pár minut, než se za své rozhřešení pomodlila, pak jsem zhasl světla a kostel zamkl. Viděl jsem ji, jak jde přede mnou na faru, a když procházela pod pouliční lampou v rohu kostelního dvora, světlo ozářilo její postavu. Nemohl jsem si pomoci, abych si nevšiml, jak lehce pohupuje boky obemknutými látkou polodlouhých kalhot. A znovu jsem se přesvědčil, že o ní nesmýšlím tak jako ostatní muži. Nechtěl jsem se jí dotknout. Nechtěl jsem ji vlastnit. Nemiloval jsem ji za to, že měla sílu svěřit se se svým prohřeškem.

Jakmile jsem přišel na faru, zamkl jsem se v pokoji a modlil se za zdraví a spásu Marie i jejího syna, a za sílu, abych dostál svému slibu celibátu. Při modlitbě mě napadlo, že pokud Maria ví, kdo je odpovědný za smrt jejího muže, pak mohou být ona i její syn v neustálém smrtelném nebezpečí.

V jedenáct hodin už světla v pokojích Marie a Manuela nesvítila. Umělá náhrada mé nohy je nadkolenní, říká se jí NK, protože nahrazuje nohu nad kolenem. I ona je myoelektrická což znamená, že přístroj napájený bateriemi do ní převádí elektrické signály mých svalů – a i ona funguje s časovou prodlevou. Musím si v průběhu dne obouvat několikery ponožky, protože se mění její velikost. Právě jsem si sundával poslední pár a připravoval se na své pravidelné večerní cvičení, když jsem zaslechl, jak se zavírají dveře auta.

Mám ložnici nad obývacím pokojem v přední části fary. Nakoukl jsem mezi závěsy a zahlédl lincoln zaparkovaný na protější straně ulice. Usoudil jsem, že to je auto z půjčovny – vždyť luxusní sedany značky Lincoln si nikdo nekupuje – a rozhlédl jsem se, jestli neuvidím nějakého boháče na flámu, jak si ulevuje někde u plotu po večeru stráveném v putyce Black-Eyed Holly u nás v ulici. Nikoho takového jsem neviděl.

Namísto toho z místa řidiče vystoupil nějaký muž. Malý a podsaditý, v obleku. Díval se směrem ke kostelu a v tu chvíli se mi v zorném poli objevil druhý muž; vycházel pravděpodobně od schodů vedoucích ke dveřím fary. Byl vysoký a štíhlý, také v obleku, dokonce s kloboukem na hlavě. Vysoký muž přešel k autu, kde mu menší něco zašeptal. Pod světlem pouliční lampy před domem jsem viděl, že mají oba snědou pleť. Napadlo mě znovu, že si lidé luxusní limuzíny nekupují, ale pronajímají. Na letištích. Když jedou do města obchodně.

Muži sáhli pod saka, vytáhli pistole a zamířili po chodníku ke dveřím.

Postavil jsem se na nohu, popadl telefon a vytočil číslo policie.

Udělal jsem si dlaní kornoutek a mluvil co nejtišeji. „Tady otec Nathan, kostel svatého Valentýna na Huyshope Avenue.“

„Ano, otče.“ Byla to stejná dispečerka jako předtím. V pozadí bylo slyšet tlumené hlasy. „Jaké máte potíže?“

„Dva muži se zbraněmi. Jsou tady u fary. Přišli si pro Marii a Manuela. To je ta žena se synem, kteří u mě bydlí.“

Slyšel jsem ze sluchátka houkání sirény. „Otče, prosím, vydržte na telefonu.“

Následovaly nesnesitelně dlouhé vteřiny. Tajil jsem dech, snažil jsem se zjistit, co se děje venku, ale v uších jsem slyšel jen bušení svého srdce.

Když se dispečerka konečně vrátila, slyšel jsem zpoza jejího hlasu sirény, křik a praskání. „Promiňte, otče. Jsou to ti hoši, kteří vás trápí celý týden?“

„Ne. Toto nejsou kluci, ale dva dospělí muži se zbraněmi. Přijeli v lincolnu. Jsou to nájemní vrazi. Žena, která u mě bydlí, měla manžela, právníka, kterého zavraždili v Mexiku. Jdou po ní. Chtějí ji zabít. I jejího syna.“

„Prosím, uklidněte se, otče. Jsou ti muži v domě?“

„Ne. Ještě ne.“

„Pošlu k vám hlídku, jak jen to bude možné. Prosím, mějte zamčené dveře…“ Z přízemí se ozvalo zaklepání na vchodové dveře.

Zavěsil jsem a kulhal ze schodů, proklínal jsem praskání protézy. Když jsem se dostal do chodby, postavil jsem se ke dveřím a zatajil dech.

Následovalo trojí zaklepání. To je chytrý tah, pomyslel jsem si. Kostel je přece útočiště pro všechny. První instinktivní reakcí každého kněze by bylo otevřít komukoli, kdo potřebuje pomoc. Proč se vloupat do domu násilím, když si můžete podvodně zajistit pozvání?

Poprvé policisté přijeli za deset minut, podruhé až za dvacet. Zdálo se, že na policejní stanici mají rušnou noc – vzhledem k hluku, který jsem slyšel ze sluchátka. Pravděpodobnost, že by policie přijela dříve než v předchozích dvou případech, byla nulová.

Nevlastnil jsem žádnou zbraň. Nejbližší věcí, která se zbrani podobala, byl řeznický nůž. Jenže představa, že ho použiji, že zabodnu jeho čepel do jiného člověka, pro mě byla nepředstavitelná za jakýchkoli okolností.

Po zádech mi stékal pot a kůže mě pod sutanou svědila, netroufl jsem si však se poškrábat. Uplynula minuta. Stále jsem se neodvažoval pohnout, měl jsem strach, že způsobím hluk. Možná jsem situaci špatně odhadl. Možná to nejsou zabijáci. Možná je dokážu odradit silou svých myšlenek.

Uslyšel jsem nějaký šramot venku před obývacím pokojem.

Přinutil jsem svou nohu k pohybu, vlekl se za roh do obývacího pokoje a ukryl se za závěsem. Noční lampička vrhala půlkruh světla vedle gauče potaženého rudým sametem. Nad pohovkou tiše zarachotilo okno. Zkoušeli, zda není otevřené. Proč rozbíjet okno, když ho můžete otevřít?

Byli to tedy zabijáci. Přijeli pro Marii a Manuela.

Ta myšlenka mě měla motivovat. Měla ve mně probudit příval adrenalinu a pobídnout mě k činu. Jenže se tak nestalo. Namísto toho jsem stál klidně na místě a rezignoval na svůj osud.

Zkrátka už to ve mně nebylo. Před třiadvaceti lety sáhl cizí muž mé přítelkyni na ňadra, když jsme v davu vycházeli z rockového koncertu v Civic Center. Jen co jsme se dostali ven, jediným úderem pěsti jsem mu zlomil čelist. Nevěděl jsem, že nás sledoval ve svém obrovitém náklaďáku do baru, a při parkování mi najel svým autem do dveří spolujezdce. Matilda zemřela a já jsem přišel o dvě končetiny jen proto, že jsem pozdvihl ruku na jiného člověka. Už bych to znovu neudělal. Dvě desetiletí strávená v meditaci a tři miliony šest set šedesát šest opakování modliteb strávilo veškerý můj hněv.

Sklo se s tichým cinknutím prolomilo. Zůstával jsem za závěsem, strnulý na místě, oči mi slzely, viděl jsem rozmazaně. Jeden z mužů sáhl dovnitř rukou v rukavici, zaviklal sklem a vytáhl ho. Stejný postup opakoval několikrát, až zmizela třetina okna. Za šedesát vteřin vklouznou do domu.

„Zabij toho kripla a kluka,“ zašeptal jeden. „Ale ženskou ne. Tu si vychutnáme.“

Před mýma očima probleskla představa, jak vrahové znásilní Marii a pak ji holýma rukama uškrtí. Vyklouzl jsem zpoza závěsu a potichu namířil ke komoře u kuchyně. Otevřel jsem dveře jen na skulinku, aby nezaskřípaly zrezivělé panty, vsunul jsem dovnitř zdravou ruku a hledal svou značkovou baseballovou pálku Hillerich and Bradsby. Neměl jsem štěstí. Nahmatal jsem smeták a mop, ale pálku ne.

Další zapraskání skla ve vedlejší místnosti mi prozradilo, že okno je napůl vysklené. Měl jsem nanejvýš třicet vteřin. Tápal jsem níž a nahmatal hasicí přístroj. Lepší něco než nic, ačkoli to nebylo to, co jsem původně chtěl. Zvedl jsem ruce o pár centimetrů a znovu tápal ve tmě. Sláva. Chladné tvrdé dřevo mi krásně padlo do ruky a hned se mě zmocnil příjemný pocit.

Vytáhl jsem pálku z komory ven. Byl to model Roberto Clemente z roku 1967, dlouhá devadesát centimetrů, vážila jeden kilogram; dárek od mého trenéra ze střední školy v Rockville poté, co jsem dal třicet čtyři homerunů za třicet zápasů v sezóně, kdy jsem hrál za juniory.

Vklouzl jsem do výklenku mezi obývacím pokojem a schodištěm. Vrazi se nedostanou nahoru, aniž by kolem mě museli projít, a neuvidí mě, dokud pro ně nebude příliš pozdě. Prvního skolím ranou shora dolů jako tomahavkem a druhému rozrazím lebku úderem vedeným zespodu. Pálkou jsem se neoháněl dvě dekády. Neznám krásnější pocit než při baseballu trefit míček do správného místa, kdy se ozve ten libý zvuk, jak dřevo narazí na míček s maximální silou, aby vylétl mimo hřiště.

Abrahám vedl válku. Abrahám byl válečník.

Joshua velel obležení Jericha. Joshua byl válečník.

Kněz musí být válečník.

I já musím být válečník.

Ze své skrýše jsem okno neviděl, a tak jsem se musel spolehnout na zvuky a stíny. Slyšel jsem zaškrábání a po něm následovalo tiché zadunění. Jeden se dostal dovnitř. Asi ten menší, domýšlel jsem se. Druhý muž nedělal téměř žádný hluk. Pomáhal mu první. Obývací pokoj byl malý, měli k dispozici pouze jeden směr postupu.

Díky noční lampičce se objevily na zdi stíny jako duchové. A pohnuly se.

Muži se ke mně dostali rychleji, než jsem čekal. Zvedl jsem oběma rukama pálku vysoko do vzduchu. Jakmile jsem spatřil prvního – menšího – švihl jsem vší silou dolů. Pohyb vedla má levá ruka, ale pravačka reagovala zase pozdě – samozřejmě. Protéza zkrátka měla prodlevu. Jenže pak se zastavila. Ve vzduchu. Levačka se snažila máchnout pálkou, ale nepohnula se.

Protéza se zasekla. Porucha.

Vrah mě zahlédl. Uskočil. Do zorného pole se mi dostal vyšší muž v klobouku. Všichni tři jsme tam pár vteřin stáli, strnulí, nikdo nevěřil svým očím. Kněz v pozici vraha se sekerou z muzea voskových figurín a dva nájemní vrahové se zbraněmi, jejichž hlavně byly opatřeny tlumiči.

Menší z nich se zasmál. Hlubokým, zvučným smíchem celoživotního lumpa a kuřáka, drsným tak, že mohl ohoblovat dřevo, aniž se ho dotkl. Vyšší se zalykal tlumeným smíchem jako člověk vypočítavý, pro něhož je opravdový smích příliš frivolní. Oba zároveň zvedli zbraně a namířili na mě s úsměvem jako přikovaným na tváři.

Zahřměly výstřely. Podlaha se zachvěla. Zabolely mě ušní bubínky.

Zabijáci leželi na zemi, oba měli levou část hrudi provrtanou otvory po několika střelách.

Na schodišti se objevil Manuel, natažené ruce, oběma pevně svíral pistoli. Když poprvé promluvil, v hlase mu zněl tón mladého chlapce, ale jeho oznámení bylo tak klidné, až mě to šokovalo.

„Nechte mou matku na pokoji,“ prohlásil.

Jakmile jsem spatřil Manuelovy natažené paže, uvědomil jsem si, co se na něm změnilo, a došlo mi, co mi uniklo, když jsme si odpoledne dávali limonádu. Obě zápěstí měl obnažená. Otcovy zlaté hodinky zmizely. Sešel se s Aztéky, aby vyměnil památku po otci za pistoli.

Než dorazila hysterická Maria, sundal jsem si protézu paže a vzal Manuelovi pistoli z rukou. Samozřejmě jsem absolvoval zdravotnický kurz a věděl, jak nahmatat tep. Ani u jednoho z mužů jsem ho však necítil. Manuel oběma prostřelil srdce. Byli mrtví.

Hněv, který se ve mně stačil probudit, rychle opadal. Zaplavil mě pocit zvláštního klidu, jako kdybych odjel na výlet, na který jsem nechtěl, a teď se vrátil domů.

Kdyby policie zjistila, že Manuel zastřelil dva muže, byl by ihned i s matkou deportován do Mexika. Koneckonců po nich střílel z nelegálně držené zbraně a nebyl americký občan. V Mexiku by zemřeli. V Americe přežijí.

Ze semináře jsem znal jednoho kněze, který žil na severu státu New York. Byl to můj přítel a spřízněná duše. Najdeme nová jména a vytvoříme nové rodné listy. Manuel i Maria začnou nový život. O jejich minulosti se nikdo nedozví. Vrahové Manuelova otce je nikdy nenajdou.

Uchopil jsem zbraň a otřel ji cípem sutany, aby na ní nebyly Manuelovy otisky. Pak jsem dvakrát levou rukou vystřelil za místo, kde předtím stáli vrahové.

Maria na mě ječela: „Co děláte?“

„Střelný prach a kordit po sobě zanechávají stopy,“ vysvětloval jsem. „Hlavně pokud se střílí zblízka. Když budu mít stopy po střelném prachu na prstech já, nikoho ani nenapadne kontrolovat Manuela. Proč taky? Byla to moje zbraň. Koupil jsem ji od neznámé osoby.“

V dálce zahoukala siréna. Její jekot postupně sílil.

Katolický kněz musí být otec. Je duchovním rádcem a ochráncem v zastoupení Krista. Role otce je v povolání kněze mou nejoblíbenější, připadá mi nejpřirozenější a poskytuje mi nejvíce radosti.

Přistoupil jsem blíž a objal jsem Marii a Manuela kolem ramen. „Žádný strach,“ promluvil jsem, jako by oba byli mými vlastními dětmi. „Není čeho se bát. Postarám se o vás.“

HOLLYWOOD V MÝCH VZPOMÍNKÁCH

Lee Child

Hollywood v mých vzpomínkách bylo studené, drsné a zoufalé místo. Slunce svítilo a lidé měli úspěch. Kdo byli ti lidé, o tom nemám potuchy. Skutečná jména se v té době už dávno nepoužívala. Prapodivné slabiky z ruských židovských měst, hrdelní zvuky připomínající mlaskání odněkud z bažin a také každé jméno, které končilo na samohlásku – to vše se nahradilo elegantní přezdívkou, většinou jako vystřiženou z katalogu automobilů. Znal jsem chlápka, který si říkal LaSalle jako typ buicka. Znal jsem Fairlanea, což byl zase ford. Dokonce jsem znal člověka jménem Coupe de Ville. Vlastně jsem znal dva Coupe de Villy, ale myslím, že ten druhý to myslel ironicky. V každém případě jste si mohli být vždycky jistí, že chlap, co s ním mluvíte, je nula. Neměli jste představu, kým byl a co dělal dřív.

Každý byl nový a nově vymyšlený.

Fungovalo to pochopitelně oběma směry.

Bylo to místo, kde vám týdenní práce vynesla víc, než jiní vydělali za rok. To platilo všude ve městě, pod světly reflektorů nebo mimo ně, legálně či nikoli. Jenže někteří dostávali ještě víc. Byl jste buď pán, anebo kmán. Jako nesouměrné přesýpací hodiny: Nahoře malá skleněná bublinka s několika zrnky písku. Zato dole velká baňka přímo s dunami písku. A mezi tím úzké hrdlo. Lidé nahoře si mohli koupit cokoli, po čem zatoužili, a lidé dole by udělali všechno, čím by toho dosáhli – a na nic se neptali. Všechno se dalo prodat. Všechno mělo svou cenu. Městská rada, policisté, normální lidé, všichni. Bylo to studené, drsné a zoufalé místo.

Každý věděl, že nic dlouho nevydrží. Chytří chlapci proměnili své první výplaty v konkrétní věci – což jsem přesně udělal i já. Má první celonoční práce se proměnila v zálohu na dům, který jsem pak vlastnil přes čtyřicet let. Zbytek peněz jsem tehdy získal jako hypotéku od čerstvě založené banky. Ovšem hypotéční splátky se uhradit musely, a tak bylo třeba stále pracovat. Já jsem však neměl problém najít práci – muž mých schopností, který navíc s radostí dělal vše, oč byl požádán. Což zahrnovalo i dívky, vlastně výhradně dívky. Hollywoodské prostitutky byly nejlepší na světě a bylo jich hodně. Herečky polapené do skleněné baňky na nesprávné straně zúženého hrdla navíc taky potřebovaly jíst – a autobusy a vlaky přivážely každý den nové. Velmi silná konkurence.

Byly úžasně krásné. Obvykle vypadaly lépe než skutečné filmové hvězdy. Musely. Spát se skutečnými filmovými hvězdami byla asi tak jediná věc, která se nedala pořídit za peníze, takže dobrý obchod dělaly dvojnice slavných hereček nebo dívky herečkám podobné. Byly nejpočetnější lovnou zvěří ve městě. Vydržely rok dva. Když to už nezvládaly, dovolilo se jim odejít dřív. Neexistoval nátlak. Nemusel. Autobusy a vlaky neustále přijížděly.

Existovala však pravidla.

Vydírání bylo pochopitelně zakázáno. Stejné tak příliš velká upovídanost. Policisté i sloupkaři z bulvárních novin by se koupit dali, ale proč zbytečně rozhazovat peníze? Lepší bylo zdroj informací umlčet. Lepší bylo vytvořit exemplární případ a vykoupit si tak měsíc dva klidu a míru. Právě v takové chvíli jsem nastupoval já. Má první byla nadpozemská kráska z Idaha. Byla dostatečné hloupá, aby věřila slibu, který jí dal nějaký chlápek. Byla dostatečně hloupá, aby dělala potíže, když ho nedodržel. Přemýšleli jsme, že by se mohla zohavit. Uříznout jí rty a uši, možná i nos, možná vytrhat každý druhý zub. Usoudili jsme, že to by byl dobrý exemplární případ. Ale pak jsme si uvědomili, že v takovém případě by nás nepodržel žádný losangelský policista, i kdybychom zaplatili bůhvíco. A tak jsem ji prostě a jednoduše odstranil, a tudíž jsem získal zálohu na svůj dům. Byl to docela zážitek. Dívka byla vysoká a doslova úchvatná. Tajil se mi z ní dech a podlamovala se mi kolena. Kdesi vzadu v mozku mi cosi napovídalo, že bych ji měl odtáhnout do své jeskyně, a ne jí podříznout hrdlo. Ale zvládl jsem to.

Dalších sedm mi splatilo hypotéku a dvě nato mi koupily cadillac. Až jedenáctá mi přinesla potíže. Prostě smůla. Byla bojovnice a zjevně měla vysoký krevní tlak. Musel jsem ji bodnout do hrudi, abych ji utišil, čepel zasáhla kost a prořízla něco, co neměla, a tak vytryskl gejzír krve a potřísnil mi celé sako. Jako zahradní hadice. Bylo toho neskutečně moc, jako z utopence, který vykašlává vodu na pláži a křečovitě ji plive. Takže jsem zabalil nůž do zkrvaveného saka a odešel domů jen v košili, což muselo upoutat něčí pozornost.

Protože následkem toho jsem měl v patách policii hned od následujícího časného rána. Sehrál jsem to však chladnokrevně. Celý den jsem nic nedělal a pak jsem se nápadně předváděl, jak pomáhám novému sousedovi dokončit rekonstrukci vnitřku garáže. Což byla jistým způsobem provokace vzhledem k tomu, že můj nový soused byl překupník drog, který jezdil do Mexika a z Mexika pravidelně jako hodinky. Policajti ho měli taky na mušce. Jenže se dostali do trapné situace, když jsme odstavili jeho auto k chodníku, abychom mohli pracovat uvnitř garáže. Auto jim totiž ukradli přímo pod nosem. To odložilo vážné vyšetřování o pár dní.

Pak nějaký aktivní nováček mezi losangelskými detektivy usoudil, že jsem odnesl nůž a zakrvácené sako do sousedovy garáže v tašce s nářadím, a tu jsem pak zabetonoval v podlaze. Jenže jaksi opomněl získat povolení k prohlídce, a protože soudci mají rádi jak peníze, tak prostitutky, celá věc se různě odkládala ještě měsíc a následně utichla, dokud na scénu nevstoupil další nováček. Ten usoudil, že jsem moc líný na to, abych něco kopal. Vymyslel, že jsem kabát schoval ve zdi. Chtěl rychle povolení, protože ho napadlo, že by sako mohly sežrat krysy. Taková to byla čtvrť. Jenže ani on povolení nedostal, ani rychle ani pomalu, a případ šel k ledu a u ledu zůstal po celých čtyřicet let.

V průběhu té doby se staly dvě věci. Losangelská policie vytvořila zvláštní jednotku na dořešení starých odložených případů a do světel ramp se přimotal polda, který – jak se ukázalo – byl synem té jedenácté prostitutky. Což pro mě znamenalo nepříznivý vývoj událostí. Údajný syn oplýval neskutečnými schopnostmi, šel po stopě zarytě jako ohař a pracoval na tom zaprášeném starém případu do roztrhání těla. Váhal pouze, zda se posledním místem odpočinku mého saka stala podlaha nebo zeď. Mé sako pro tohoto muže představovalo svatý grál, protože laboratorní technika se do té doby hodně zlepšila. Usoudil, že by mohl srovnat svou vlastní DNA s tím, co ze saka zbylo, ať by to bylo cokoli. Mého souseda – drogového dealera už před lety zastřelili a jeho dům několikrát změnil majitele. Žádný z nových majitelů nikdy nedal svolení k prohlídce, protože věděl, že je to pro něj výhodné, ale pak se zhroutily bankovní a hypotéční trhy a dům byl poslednímu majiteli odebrán. Aktivní synek prostitutky usoudil, že by mohl celý proces s povolením k prohlídce obejít pouhou žádostí o svolení u kterékoli banky, která nyní měla papír na ten barák. Ovšem vzápětí zkrachovala i samotná banka a nikdo už nevěděl, kdo vlastně má její majetek pod palcem, tak jsem z toho vytřískal další odklad. Jenže právě v té době mi diagnostikovali nádor na plicích.

Samozřejmě jsem neměl pojištění, protože jsem pracoval v tom svém specializovaném odvětví, a tak se můj dům prodal, abych si mohl financovat pobyt v nemocnici, který pokračuje až do dnešní doby. A na nemocniční posteli jsem se doslechl, že kupec mého domu se také zmocnil domu mého souseda a má v plánu obě nemovitosti zbourat a postavit si na jejich místě jedno obrovské sídlo. Díky tomu se mohl aktivní policajt zbláznit radostí, což je přirozené, protože demoliční četa nakonec udělá práci namísto všech těch povolení, které nikdo nikdy jaksi nedostal. Dotyčný synek prostitutky mě často navštěvuje. Pokaždé mi klade otázku, jak mi je. Pak se mě zeptá: „Zeď, nebo podlaha?“ Což svědčí o jeho omezenosti, upřímně řečeno. Kabát a nůž pochopitelně zmizely ze scény v ukradeném voze drogového dealera. Uložil jsem je do tajné přihrádky v blatníku, a když jsem auto zaparkoval u chodníku, nechal jsem klíček v zapalování. Všechno je dávno pryč. Jsem v naprostém bezpečí.

Což mi však nepřináší vůbec žádné uspokojení vzhledem k příšerným bolestem, jimiž trpím. Slyšel jsem, že lidi v mé situaci v pohodě přežívají na infuzích plných morfinu, valia a ketaminu, ale já nic takového nedostávám. Jistě, vyžádal jsem si to, ale ten zatracený doktor váhal a nakonec nad tím mávl rukou. Prohlásil, že v mém případě to není vhodné. A vzápětí se objevil aktivní policajt a ptal se, jak se cítím. Trošku se přitom usmíval. Stydím se to říct, ale trvalo mi nějakou dobu, než jsem pochopil. Každý je na prodej. Každý má svou cenu. Městská správa, policisté, normální lidé, všichni. Včetně doktorů. Neměl jsem tušení, co synek tomu chlapovi dával, jestli protislužby nebo peníze nebo obojí, ale věděl jsem, co ten chlap nedává díky tomu mně. Hollywood v mých vzpomínkách bylo studené, drsné a zoufalé místo – a pořád je.

Medailony autorů

Alafair Burkeová je autorkou sedmi románů, mimo jiné i bestselleru Long Gone, a dvou detektivních řad – v jedné je spojující postavou detektiv newyorské policie Ellie Hatcherová, a v druhé zástupkyně okresního návladního z Portlandu Samantha Kincaidová. Alafair Burkeová je bývalá prokurátorka a nyní učí trestní právo na právnické fakultě univerzity Hofstra. Žije v New York City. Uvítá e-maily od čtenářů na adrese alafair@alafairburke.com. V češtině jí vyšly knihy Judgement Calls (č. Kde se stala chyba), Missing Justice (č. Kdo má právo soudit) a Close Case (č. Ostře sledovaný případ).

~

Nejnovější romány Michaela Connellyho jsou The Fifth Witness a The Drop. První je z řady s Mickeyem Hallerem, druhý s losangelským detektivem Harrym Boschem. Jeho knihy byly přeloženy do pětatřiceti jazyků včetně češtiny a získaly řadu cen: Edgar, Anthony, Macavity, Cenu Los Angeles Times za nejlepší thriller, Shamus, Dilys, Nero, Barry, Audie, Ridley, Maltese Falcon (udělovanou v Japonsku), .38 Caliber (udělovanou ve Francii), Grand Prix (také udělovanou ve Francii), italskou Cenu Bancarella a španělskou Cenu Pepe Carvalho. Michael byl v letech 2003 a 2004 předsedou organizace Mystery Writers of America a byl editorem jak antologie této organizace The Blue Religion, tak antologie Edgara Allana Poea In the Shadow of the Master, která vyšla v roce 2010 česky (V mistrově stínu). Žije s rodinou na Floridě.

~

Mike Cooper je literární pseudonym bývalého finančníka. Pod pseudonymem vydával povídky, které se dočkaly širokého uznání včetně ceny Shamus a zařazení do antologie The Best American Mystery Stories (tyto antologie vycházejí i v češtině). V nakladatelství Viking právě vyšel jeho nový román Clawback. Mike žije se svou rodinou nedaleko Bostonu. Podívejte se na jeho stránky www.mikecooperbooks.com.

~

Brendan DuBoiS z New Hampshiru je oceňovaným autorem dvanácti románů a více než stovky povídek. Jeho poslední román Deadly Cove vyšel v roce 2011 v nakladatelství St. Martin Press. Povídky publikoval v četných časopisech a antologiích, z nichž namátkou vybíráme Playboy, Ellery Queen’s Mystery Magazine, Alfred Hitchcock’s Mystery Magazine, Magazine of Fantasy and Science Fiction a v antologii sestavené Tonym Hillermanem a Otto Penzlerem The Best American Mystery Stories of the Century. Díky povídkám dvakrát získal cenu Shamus od sdružení Private Eye Writers of America a také tři nominace na cenu Edgara Allana Poea od sdružení Mystery Writers of America. Podívejte se na jeho webové stránky www.BrendanDuBois.com.

~

Jim Fusilli je autorem šesti románů. Poslední z nich, Narrows Gate, je gangsterka zasazená do první poloviny dvacátého století do italskoamerické komunity v drsném přímořském městě ve stínu Manhattanu. Jim je občanem New York City a pracuje jako rockový a popový kritik pro Wall Street Journal. Jeho kniha Pet Sounds charakterizovaná jako „experiment v hudební žurnalistice“ je jeho poctou Brianu Wilsonovi a klasickým albům Beach Boys.

~

Michelle Gagnonová je autorkou knih The Tunnels, Boneyard, The Gatekeeper a Kidnap & Ransom. Její thrillery, které se dostaly na seznam bestsellerů, už vyšly nejen v Severní Americe, ale i ve Francii, Španělsku, Argentině, Dánsku, Norsku, Švédsku, Finsku a Austrálii. V roce 2012 má v úmyslu vydat dva romány pro mládež Don’t Turn Around v edici HarperCollins Teen a Strangelets u Soho Crime. Žije v San Francisku v Kalifornii.

~

Lee Child se narodil v roce 1954 v anglickém Coventry, ale formativní léta strávil v nedalekém Birminghamu. Vystudoval práva ještě v Anglii v Sheffieldu a poté, co pracoval na částečný úvazek v divadle, nastoupil v Manchesteru do televizní stanice Granada. Nakonec z toho byla osmnáctiletá kariéra programového ředitele v období „zlatého věku“ britské televize. Jenže když byl v důsledku reorganizace v roce 1995 propuštěn, rozhodl se najít příležitost v situaci, kterou by možná jiní chápali jako krizi, a tak si za pár drobných koupil papír a tužky, sedl si ke stolu a napsal knihu Killing Floor (č. Jatka), první z řady série o Jacku Reacherovi. Kniha slavila okamžitý úspěch a následovala pokračování, jejichž prodej stále rostl a s každým novým dílem stoupal i čtenářský dopad. Lee Child tráví volný čas četbou, poslechem hudby a sledováním fotbalu v podání mužstev Yankees, Aston Villa a Marseille. Je ženatý, má dospělou dceru. Je vysoký a štíhlý, přestože jeho stravovací návyky jsou úděsné a odmítá cvičit. Napsal desítky knih a podílel se na sestavení několika antologií krimipovídek, které vyšly i v češtině.

~

Darrell James je spisovatel, který pobývá rovným dílem jak v Pasadeně, tak v Tucsonu. Jeho povídky se objevily v četných časopisech a antologiích a vydobyly si značný počet cen a uznání – kupříkladu nominaci na cenu Derringer v roce 2009. Jeho první román Nazareth Child vyšel v září 2011 v nakladatelství Midnight Link/Llewellyn Worldwide. Jeho osobní příběh o tom, jak se dostal k psaní, je zachycen v knize Writer’s Digest a jmenuje se How I Got Published. Dělá tam společnost esejům J. A. Janceové, Davida Morrella, Clivea Cusslera a dalších významných spisovatelů.

~

Janice Law Treckerová píše romány, ale často tak říkajíc „spáchá“ i krimipovídku. Její první román The Big Payoff byl nominován na cenu Edgar a její povídky vyšly v následujících antologiích: The Best American Mystery Stories, The World’s Finest Mystery and Crime Stories, Alfred Hitchcock’s Fifty Years of Crime and Suspense, Riptide, Still Waters a také ve fabulační antologii na pomezí mystery, hororu a sci-fi ParaSpheres.

~

C. E. Lawrenceová je přezdívkou autorky detektivek z New Yorku, herečky, skladatelky, básnířky a úspěšné oceňované dramatičky, jejíž předchozí knihy se dočkaly chvály za to, že jsou „živé“ (Publishers Weekly), „napínavé“ (Kirkus Review) a „dokonale vybroušené“ (Boston Herald). Silent Screams, Silent Victim a Silent Kills jsou její první tři knihy z thrillerové série o Lee Campbellovi. Svá další díla publikuje pod jménem Carole Buggé. Nedávno vydalo anglické nakladatelství Titan Publishing její první knihu o Sherlocku Holmesovi The Star of India. Můžete navštívit její webové stránky celawrence.com.

~

Dennis Lehane vyrostl v dorchesterské části Bostonu. Vzhledem k tomu, že jeho první román A Drink Before the War získal cenu Shamus, vydal pak v nakladatelství William Morrow osm dalších, které byly přeloženy do více než třiceti jazyků a staly se mezinárodními bestsellery: Darkness, Take My Hand, Sacred, Gone Baby Gone (č. Sbohem, baby), Prayers for Rain, Mystic River (č. Tajemná řeka), Shutter Island (č. Prokletý ostrov), The Given Day a Moonlight Mile. Na motivy knih Mystic River, Shutter Island a Gone Baby Gone byly natočeny oceněné filmy. Dennis Lehane a jeho žena dělí svůj čas mezi St. Petersburg, Floridu a Boston. Podívejte se na jeho stránky www.dennislehanebooks.com.

~

Steve Liskow je členem jak sdružení Mystery Writers of America, tak Sisters in Crime a působí v komisích obou skupin. Jeho povídky vyšly v časopise Alfred Hitchcock Mystery Magazine i v několika antologiích a napsal romány Who Wrote the Book of Death?, The Whammer Jammers a nejnověji vydaný Cherry Bomb. Je to bývalý učitel angličtiny, často vede spisovatelské dílny ve středním Connecticutu, kde žije s manželkou Barbarou a dvěma zachráněnými kočkami. Má stránky www.steveliskow.com.

~

Rick McMahan je zvláštní agent Úřadu pro alkohol, tabák, zbraně a výbušniny. Rok 2012 je pro něj milníkem – dvacátým rokem působí ve státních službách. Rick díky práci cestuje po okresech ve středním a jihovýchodním Kentucky, včetně okresu Bell, což je kraj popsaný v povídce „Pašerákův nářek“. Jeho detektivní povídky vyšly v několika publikacích včetně antologie sdružení Mystery Writers of America Death Do Us Part. Jedna jeho povídka je zařazena i do sbírky Mezinárodní asociace spisovatelů krimi, která brzy vyjde v USA.

~

Adam Meyer je autorem napínavého románu The Last Domino. Jeho povídky se objevily například v antologiích The Year’s Best Horror Stories nebo 100 Wicked Little Witch Stories. Také napsal scénář k nezávislému filmu Two Fireflies, který i režíroval, a pro televizní stanice Fox, Discovery Channel a History Channel napsal seriál. Narodil se v New Yorku, nyní žije ve Washingtonu. Jeho stránky: www.adsasylum.com.

~

Dreda Say Mitchellová píše romány; je to rozhlasová komentátorka, novinářka a vzdělávací poradkyně na volné noze, která o sobě říká, že „strká nos absolutně do všeho“. Je autorkou pěti románů. Ten první, Running Hot, dostal v roce 2005 ve Velké Británii cenu CWA John Creasey Dagger za nejlepší debutový krimiromán. Dreda se objevila v televizních programech BBC Newsnight a The Review Show a na BBC Radio 4 měla svůj pořad Open Book. V roce 2011 byla předsedkyní festivalu krimispisovatelů v Harrogate. Její oddanosti a vášnivé práci s dětmi z chudých poměrů, kterým prostřednictvím vzdělání zlepšuje životní šance, se říká inspirativní životní poslání. Podívejte se na její stránky www.dredasaymitchell.com.

~

Michael Niemann procestoval Evropu a jižní Afriku. Vydal povídku „Kosi Bay“ v Mysterical-E a krom ní i řadu článků o globálních a afrických tématech. Je původem Němec, nyní žije v jižním Oregonu a má plné ruce práce s dopisováním románu o Valentinu Vermeulenovi. Navštivte www.michaelniemann.com.

~

Twist Phelanová, absolventka Stanfordu a bývalá (pomstychtivá) advokátka, píše kritiky vysoce hodnocenou sérii z právního prostředí Pinnacle Peak, kterou vydává v nakladatelství Poisoned Pen Press. Její povídky vycházejí v antologiích a časopisech a díky nim byla nominovaná nebo dokonce získala ceny Thriller, Ellis a Derringer. Momentálně pracuje na napínavém krimirománu zasazeném do Santa Fé, pojednávajícím o průmyslovém špionovi. Podívejte se na její webové stránky www.twistphelan.com.

~

Zoë Sharpová se ve dvanácti letech rozhodla ukončit formální vzdělání. Vytvořila uznávanou hrdinku Charii Foxovou, bývalou členku speciálních jednotek, z níž se stala osobní strážkyně poté, co dostala dopisy s vyhrůžkami smrti v průběhu práce fotoreportérky na volné noze. Sharpová bydlí na okraji anglického Lake District, kde si s manželem, spisovatelem literatury faktu, postavili vlastní dům. Píše pravidelně blog na www.zoesharp.com a na uznávané stránce www.murderati.com.

~

Karin Slaughterová napsala jedenáct knih, jichž se prodalo pětadvacet milionů výtisku celkem ve třiceti jazycích. Listem New York Times byla vyhlášena autorkou bestsellerů a její knihy debutovaly na prvních příčkách v Británii, Německu i Holandsku. Bydlí v Atlantě, kde pracuje na svém dalším románu.

~

Orest Stelmach je autorem thrilleru The Boy from Reactor 4, prvního z trilogie o ženě jménem Nadia Tesla, a napsal i historickou mystery Lady in the Dunes, první z řady pokračování zasazených do Provincetownu roku 1950 s hlavní postavou otcem Seanem Kalem. Stelmach je rodák z Connecticutu, a když šel do školky, mluvil jen ukrajinsky. Stále se snaží používat co nejméně slov. Orest a jeho žena dělí svůj čas mezi Connecticut a Cape Cod. Navštivte ho na www.oreststelmach.com.

~

Anne Swardsonová pracuje jako redaktorka u Bloomberg News v Paříži a je bývalou evropskou ekonomickou redaktorkou Washington Post. „Tajemství od Seiny“ je jejím prvním publikovaným literárním dílem. Je také autorkou detektivního románu. Podobně jako „Tajemství od Seiny“ je zasazen do Paříže, kde Anne celých patnáct let bydlela s manželem a dvěma dětmi.

O sdružení Mystery Writers of America

Sdružení Mystery Writers of America je jedinečnou organizací pro etablované i nové spisovatele žánru mystery, věnuje se propagaci žánru krimi a získání většího uznání a úcty pro všechny, kdo se mu věnují.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai