Chladný plamen

Dean Koontz

(1994)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Novinářka Holly Thornová se stane svědkem události,kdy se opilý řidič vřítí mezi školáky,všichni až na jednoho se rozprchnou a ten je v poslední vteřině zachráněn tajemným mužem...A tak se Holy pouští do nejvýznamnější reportáže svého života-modrooký Jim zachrańuje lidi na různých místech Spojených států na základě tajemných vnuknutí,jejichž zdrojem může být Bůh,stejně tak jako neznámá mimozemská bytost.

KOONTZ

DEAN

RAY

CHLADNÝ PLAMEN

ČÁST PRVNÍ

HRDINA, PŘÍTEL

Život blízko

ke snům má,

nic není

jak vypadá

KNIHA SČÍTANÉ BOLESTI

Život beze smyslu

nerodí se sám.

Buď najdu svůj cíl,

na nějž přísahám,

nebo Smrti hlas

vyslyšeti mám.

Když je v žití tvém

smysl utajen,

můžeš tápat tmou

v marné snaze jen,

nebo krví tvou

nůž je potřísněn.

KNIHA SČÍTANÉ BOLESTI

12. SRPEN

1

Jim Ironheart měl vědět, že se něco brzy semele, ještě předtím než se to stalo v samoobsluze. V noci se mu zdálo, že ho přes pole pronásleduje hejno velikých vran. Jejich krákorání se mísilo do bouřlivého tlukotu křídel a zobáky, kterými na něj útočily, měly ostré jako skalpel. Probudil se zcela bez dechu a vyšoural se v kalhotách od pyžama na balkón nadýchat se čerstvého vzduchu. Ale ranní teplota, která do půl desáté stačila už překročit 30°C, jen přispěla k dusivému pocitu, se kterým se probudil.

Dlouhá sprcha a holení ho osvěžily.

V ledničce byl jen plesnivějící kus koláče, který vypadal jako laboratorní kultura nějaké nové, obzvláště jedovaté formy botulinu. Měl na vybranou – buď zůstat o hladu nebo vyrazit ven do pekelného vedra.

Srpnové slunce pálilo tak, že ptáci, mimo těch ze zlých snů, dávali přednost stínu stromů před žhoucím vzduchem pod kalifornskou oblohou. Tiše seděli v úkrytech z listí a cvrlikali jen zřídka a bez nadšení. Psi našlapovali kočičím krokem na chodníky horké jako plotna. Žádný z chodců neztrácel čas zjišťováním, jestli se na betonu dá opravdu usmažit vejce – byla to otázka víry.

Po lehké snídani ve stínu slunečníku na terase kavárny na břehu moře Jima znovu přepadla nervozita a zalil ho pot. Byl jeden z těch vzácných dnů, kdy Pacifik nedokázal vyprodukovat ani mírný vánek.

Z kavárny zašel do samoobsluhy, která zpočátku působila dojmem útočiště. Měl jen bílé bavlněné kalhoty a modré tričko, takže klimatizace a proud studeného vzduchu stoupající z mrazicích boxů příjemně chladily.

Byl zrovna u pultu se sladkostmi a porovnával složení čokoládových sušenek s karamelem a kokosových tyčinek s mandlemi a ananasovou příchutí, aby určil, které z nich představují menší hřích proti správné výživě, když dostal záchvat. Ve srovnání s podobnými věcmi to vlastně ani pořádný záchvat nebyl – žádné křeče, žádné prudké stahy svalů, žádné potoky potu, žádné nesmyslné blábolení. Jen se náhle obrátil k ženě, stojící vedle něj, a řekl: „Jde o život.“

Měla kolem třiceti, na sobě šortky a tričko s holými zády, a byla dost hezká na to, aby měla za sebou pár únavných zkušeností s mužským dotíráním. Zřejmě si myslela, že se Jim o něco takového snaží. Obezřetně se na něj podívala. „Říkal jste něco?“

Poddej se tomu, říkal si. Neboj se.

Roztřásl se, ne kvůli klimatizaci, ale protože jím v těsném sledu proplulo několik mrazivých záchvěvů, jako kroutící se hejno mladých úhořů. Z rukou mu zmizela všechna síla a vypadly z nich balíčky sladkostí.

V rozpacích, ale neschopen se ovládnout, opakoval: „Jde o život.“

„Promiňte, já nerozumím,“ řekla žena.

I když se mu totéž stalo už devětkrát předtím, Jim řekl: „Já taky ne.“

Pevně svírala krabičku vanilkových oplatek, jako by mu ji chtěla hodit do obličeje a dát se na útěk, kdyby se z něj vyklubala novinová senzace (ŠEST ZÁKAZNÍKŮ PADLO ZA OBĚŤ ŠÍLENCI V SAMOOBSLUZE). Nicméně, byla to zřejmě dobrá duše a dala mu ještě šanci: „Není vám něco? Jste v pořádku?“

Pravda, byl bledý. Měl pocit, jako by mu z obličeje odešla všechna krev. Pokusil se o uklidňující úsměv, ale vyšel mu jen odporný škleb. Řekl: „Musím jít.“

Otočil se k nákupnímu vozíku zády a vyšel ven do suchého srpnového vedra. Náhlá změna teploty o dvacet stupňů mu na okamžik zarazila dech. Asfalt na parkovišti byl místy lepkavý. Slunce se stříbřitě odráželo v předních oknech aut a tříštilo se do oslňujících střepin na chrómu nárazníků a chladičů.

Došel ke svému fordu. Měl sice klimatizaci, ale i potom, co přejel celé parkoviště a zabočil na hlavní třídu, byl tah vzduchu z ventilátoru osvěžující jen v porovnání s atmosférou rozpálené trouby v autě. Otevřel okénko.

Zpočátku nevěděl, kam jede. Pak se ho zmocnil nejasný pocit, že by se měl vrátit domů. Z pocitu se brzo stalo silné tušení, z tušení přesvědčení a z přesvědčení nutnost. Prostě musel domů.

Jel rychleji než by měl, kličkoval mezi auty a riskoval, což bylo pro něj zcela netypické. Kdyby ho zastavil policista, neuměl by tu zoufalou naléhavost vysvětlit, protože jí sám nerozuměl.

Jako by každý jeho pohyb dirigoval někdo neviditelný, jako by někdo řídil jeho stejně jako on řídí své auto.

Znovu si řekl, že se tomu musí poddat, což bylo snadné, protože mu stejně nic jiného nezbývalo. Také si řekl, že se nesmí bát, ale strach mu byl přesto věrným společníkem.

Zastavil před domem. Černé, špičaté stíny palmových vějířů vypadaly jako trhliny v zářivě bílé omítce domku, jako by stavba vyschla a horkem rozpukala. Střecha z červených tašek se na pohled chvěla jako propletence plamenů.

V ložnici dostaly sluneční paprsky měděný odstín, jak pronikaly kouřovými skly. Pokrývaly postel a šedobílý koberec zářivými zlatohnědými pruhy, které se střídaly s pruhy stínu vrženými přes polootevřené žaluzie.

Jim rozsvítil lampičku u postele.

Nevěděl, že se bude balit na cestu, dokud si neuvědomil, že vytahuje ze skříně kufr. Nejdřív posbíral věci na holení a toaletní potřeby. Nevěděl, kam jede ani jak dlouho tam bude, ale vzal si prádlo na dva dny. Tyhle záležitosti – dobrodružné výpravy, mise nebo co to proboha bylo – obvykle déle netrvaly.

Zaváhal, zdálo se mu, že si toho nevzal dost. Ale byly to nebezpečné výlety, každý mohl být jeho poslední, a tak vlastně tolik nezáleželo na tom, jestli se nabalí moc nebo málo.

Zavřel kufr, civěl na něj a nevěděl, co dál. Pak řekl: „Musím letět,“ a už věděl.

Jízda na Waynovo letiště na jihovýchodním cípu Santa Anny trvala necelou půlhodinu.

Cestou pozoroval jemné připomínky dob, kdy jižní Kalifornie bývala pouští, než akvadukty přivedly vodu. Velký plakát vyzýval k šetření s vodou. Před novým činžovním domem zahradníci vysazovali kaktusy a jiné rostliny nenáročné na údržbu. Mezi pásy zeleně a pozemky s bohatou parkovou úpravou byly kopce a neobdělaná pole s hnědou vyprahlou vegetací, která čekala na polibek zápalky z třesoucí se ruky některého z pyromanů přispívajících ke každoroční sezóně ničivých požárů.

Na letišti v hlavní odbavovací hale proudili cestující sem a tam. Rasová rozmanitost davu vyvracela přežívající mýtus o tom, že Orange County trpí jednotvárnou kulturou a že ji obývají výhradně bělošští anglosaští protestanti. Cestou k obrazovkám s přílety a odlety Jim zaslechl kromě angličtiny další čtyři jazyky.

Četl na monitorech cílová města odshora dolů. Předposlední jméno – Portland v Oregonu – zažehlo jiskru inspirace a Jim hned přešel k přepážce.

Muž za přepážkou byl na první pohled slušný mladík, vystřižený jako ze škatulky.

„Letadlo do Portlandu, co letí za dvacet minut,“ zeptal se Jim, „je už plné?“

Muž pohlédl na obrazovku počítače. „Máte štěstí. Mám tu ještě tři volná místa.“

Než chlapík za pultem vyřídil platbu a vytiskl letenku, Jim si všiml, že má propíchnuté uši. V zaměstnání zřejmě náušnice nenosil, ale dírky v ušních lalůčcích byly dobře vidět. Bylo jasné, že má radši těžší náušnice a že je mimo službu nosí pravidelně. Když podával Jimovi lístek, vyhrnul se mu rukáv na pravé ruce a odhalil vyceněnou tlamu vytetovaného draka, který mu klidně mohl sahat přes celou paži. Klouby na pravé ruce měl pokryté strupy, jako by si je nedávno odřel ve rvačce.

Cestou k letadlu Jim přemýšlel, v jakém asi prostředí se muž od přepážky pohybuje, když si na konci směny svlékne uniformu a vezme svoje každodenní oblečení. Měl silný pocit, že ten člověk je něco víc než obyčejný motorkář.

Letadlo zamířilo na jih a Jima postranním okénkem oslnily nelítostné paprsky slunce. Pak se stočilo na západ a nad oceánem zpět na sever. Slunce teď viděl hluboko pod sebou jen jako odraz v moři, které jako by se proměnilo v obrovskou vroucí hmotu magmatu tryskajícího zpod zemské kůry.

Jim si uvědomil, že má zaťaté zuby. Podíval se na opěrky svého sedadla. Svíral je rukama tak pevně jako orlí pařáty svírají vratké hnízdo na skále.

Pokusil se uvolnit.

Létání se nebál. Bál se Portlandu… a smrti, která tam na něj může čekat.

2

Holly Thornová byla v soukromé základní škole v západní části Portlandu. Měla udělat rozhovor s učitelkou Louisou Tarvohlovou, které nedávno velký newyorský vydavatel vydal sbírku poezie. Slušný úspěch v době, kdy většina lidí zná básně jen z textů pop-music a občasných rýmovaných televizních reklam na jídlo pro psy, nový deodorant nebo radiální pneumatiky s ocelovou vazbou. Běželo jen několik letních tříd. Jeden z učitelů vzal vyučování za Louisu, aby si mohly s Holly promluvit.

Sedly si na hřišti k zahradními stolu s lavičkou ze sekvojového dřeva. Holly si nejdřív lavičku prohlédla, jestli není špinavá, aby si neumazala bílé bavlněné šaty. Nalevo byly prolézačky, napravo stály houpačky. Den byl příjemně teplý a vánek přinášel osvěžující vůni nedalekých jedlí.

„Jen se nadechněte!“ Louisa nabrala vzduch do plic, až jí málem popraskaly knoflíky. „Člověk hned pozná, že jsme na kraji tisícihektarového parku, co? Vzduch neposkvrněný člověčinou.“

Holly dostala její knížku, Šumící cypřiš a jiné básně, když jí Tom Corvey, redaktor kulturní rubriky deníku Portland Press, dával tenhle rozhovor za úkol. Přála si, aby se jí sbírka líbila. Měla radost z úspěchu druhých – snad proto, že ve vlastní žurnalistické kariéře toho zatím moc nedokázala a potřebovala si občas připomenout, že úspěch je dosažitelný. Bohužel, básně byly suchopárné, beznadějně sentimentální oslavy přírody a zněly jako výplody neúspěšného romantického básníka prohnané mašinérií představivosti autora cukerínových veršovaček na pohlednicích pro babičky k narozeninám.

Holly přesto chtěla napsat nekritický článek. Znala až příliš mnoho reportérů, kteří, ať už ze závisti, z hořkostí nebo z falešného pocitu morální nadřazenosti, měli velkou zálibu v zkreslování a přibarvování věcí, jen aby z toho, o kom psali, udělali hlupáka. Kromě případů, kdy psala o výjimečně odporných zločincích nebo o politicích, nebyla schopna probudit v sobě dost nenávisti, aby psala takovým způsobem – jeden z důvodů, proč ji spirála kariéry zavedla přes troje významné noviny ve třech velkých městech na dnešní místo ve skromnějších prostorách deníku Portland Press. Předpojatá, jednostranná novinařina je často barvitější než objektivní zpravodajství, lépe se prodává a vyvolává víc komentářů a obdivu. Ale Holly, přestože se jí sama Louisa Tarvohlová brzy znelíbila ještě víc než její mizerná poezie, v sobě nemohla najít dost zápalu, aby ji pořádně setřela.

„Jen uprostřed divočiny jsem opravdu naživu, daleko z dohledu a doslechu civilizace, kde můžu naslouchat hlasům přírody ve stromech, v houštinách, v osamělých jezírkách, v hlíně.“

Hlasy v hlíně, pomyslela si Holly a skoro se zasmála. Líbilo se jí, jak Louisa vypadá: silná, statná, temperamentní, živá. Bylo jí třicet pět, o dva roky víc než Holly, ale vypadala starší o deset let. Vějířky vrásek okolo očí i úst a hrubá, sluncem ztmavlá pokožka prozrazovaly, že je zvyklá trávit většinu času pod širým nebem. Vlasy, vybělené od slunce, měla stažené do copu. Měla na sobě džíny a modrou kostkovanou košili.

„V lesní půdě je čistota,“ trvala na svém Louisa, „na kterou nemá ani ten nejvydrhnutější a nejsterilnější operační sál.“ Zaklonila na chvíli hlavu a vystavila obličej teplým slunečním paprskům. „Neposkvrněnost světa přírody očišťuje lidské duše. A z té obnovené čistoty duše vychází vznešený opar velké poezie.“

„Vznešený opar?“ zeptala se Holly, jako by se chtěla ujistit, že magnetofon správně zaznamená každé drahocenné slovní spojení.

„Vznešený opar,“ opakovala Louisa a usmála se.

Co Holly na Louise vadilo, bylo její nitro. Vypěstovala si jakousi nadpozemskou povahu, něco jako spektrální projekci, víc povrch než podstatu. Její názory a přístupy postrádaly pevný základ, spočívaly spíš než na faktech a jejich pochopení na pouhém vrtochu – byl to jen vrtoch, i když do kamene tesaný – a Louisa ho vyjadřovala jazykem, který byl okázalý, ale nepřesný, nafouklý, ale prázdný.

Holly byla sama tak trochu bojovnicí za životní prostředí a vyděsilo ji, když zjistila, že mají s Louisou na leccos společný názor. Je znepokojující, když člověk má za spojence lidi, kteří mu připadají praštění; vlastní názory se mu pak zdají podezřelé.

Louisa se na lavici naklonila dopředu, založila si ruce a opřela se o stůl. „Země je živoucí věc. Kdybychom jí za to stáli, mohla by s námi mluvit, mohla by otevřít ústa v každém kameni, rostlině nebo jezírku a mluvit tak snadno, jako teď mluvím já s vámi.“

„To je vzrušující představa,“ řekla Holly.

„Lidský rod je jako vši.“

„Vši?“

„Vši, které lezou po živoucí Zemi,“ pravila Louisa zasněně.

„Nikdy jsem o tom takhle neuvažovala.“

„Bůh nejen že sídlí v každém motýlovi – Bůh přímo je každý motýl, každý pták, každý králík, každé divoké zvíře. Obětovala bych milion lidských životů, deset milionů i víc, kdyby to zachránilo jednu nevinnou rodinu lasiček, protože Bůh je každá z těch lasiček.“

Jako by jí to řečnění pohnulo, jako by ho nepovažovala za ekofašismus, Holly poznamenala: „Dávám každý rok kolik můžu na ochranu přírody a považuju se za ochránkyni, ale vidím, že do vašeho uvědomění mám ještě daleko.“

Básnířka přeslechla sarkasmus a natáhla se přes stůl, aby stiskla Holly ruku. „Žádné strachy. Však vy to dokážete. Cítím kolem vás auru velkého duševního potenciálu.“

„Jen jedné věci dost dobře nerozumím… Bůh jsou motýli, králíci a všechno živé, Bůh jsou skály, hlína a voda – a my nejsme Bůh?“

„Ne. Protože máme jednu nepřirozenou vlastnost.“

„A to?“

„Inteligenci.“

Holly se na ni překvapeně podívala: „Inteligence je nepřirozená?“

„Ano, vysoká úroveň inteligence je nepřirozená. Žádní jiní tvorové v přírodě ji nemají. To je důvod, proč se nás příroda straní a proč my ji podvědomě nenávidíme a snažíme se ji vyhubit. Vysoká inteligence vytváří pojem pokroku. Pokrok vede k atomovým zbraním, biotechnologiím, chaosu a nakonec ke zničení.“

„Bůh… nebo přirozený vývoj nám nedal naši inteligenci?“

„To byla neočekávaná mutace. Jsme mutanti, nic víc. Obludy.“

„Takže čím méně inteligence živočich má…“

„… tím je přirozenější,“ dokončila za ni Louisa.

Hony zamyšleně přikyvovala, jako by vážně přemýšlela o té bizarní tezi, podle níž hloupější svět rovná se lepší svět, ale ve skutečnosti uvažovala o tom, že ten článek přece jen nebude moct napsat. Louisa Tarvohlová jí připadala tak směšná, že by o ní nemohla psát příznivě a přitom si zachovat tvář. Zároveň ale neměla to srdce udělat z té ženské hlupáka. Holly nedělal problémy její hluboký a neochvějný cynismus, ale její měkké srdce. Žádnou bytost nečekalo na světě víc frustrace a neuspokojení než trpkého cynika s vlhkým chomáčem soucitu v nitru.

Odložila tužku, protože se rozhodla žádné poznámky nedělat. Chtěla se už jen dostat pryč z dosahu Louisy, pryč z hřiště, zpátky do skutečného světa, i když skutečný svět jí vždycky připadal jen o malinko míň podělaný než tohle setkání. Přece jen ale dlužila Tomu Corveyovi šedesát až devadesát minut nahraného rozhovoru, který poskytne jinému reportérovi dost materiálu k napsání článku.

„Louiso,“ řekla, „ve světle toho, co jste mi pověděla, myslím, že jste ten nejpřirozenější člověk, jakého jsem kdy potkala.“

Nedošlo jí to. Místo za urážku to vzala jako kompliment a zářivě se na Holly usmála.

„Stromy jsou naše sestry,“ řekla Louisa, dychtivá odhalit další aspekt své filozofie. Očividně zapomněla, že lidi jsou vši, ne stromy. „Uřezala byste své sestře končetiny, rozporcovala krutě její tělo a postavila si dům z kusů její mrtvoly?“

„Ne,“ odpověděla Holly upřímně. „Kromě toho myslím, že by mi město na tak nezvyklou konstrukci nedalo stavební povolení.“

Holly se nemusela bát: Louisa neměla vůbec smysl pro humor, takže ji žádný vtípek nemohl urazit.

Louisa vykládala dál a Holly se opírala o zahradní stůl, předstírala zájem a rychle si v duchu promítla celý svůj dosavadní dospělý život. Došla k závěru, že všechen ten vzácný čas strávila ve společnosti idiotů, hlupáků a gaunerů posloucháním jejich uhozených nebo sociopatických snů a plánů, bezútěšným hledáním jadýrek moudrostí v jejich prostoduchých nebo psychotických vyprávěních.

S čím dál mizernějšími pocity se začala obírat svým osobním životem. Když začala pracovat v Portlandu, ani se nepokoušela získat nějaké blízké přítelkyně, možná proto, že v duši cítila, že Portland je jen další zastávka na její kočovné novinářské cestě. Její zkušenosti s muži byly snad ještě víc skličující než profesionální zkušenosti s lidmi obou pohlaví. Přestože stále ještě doufala, že potká toho pravého, vdá se, bude mít děti a bude si užívat spokojeného domácího života, říkala si, jestli někdo milý, se všema pěti pohromadě, inteligentní a opravdu zajímavý vůbec kdy do jejího života vstoupí.

Asi ne.

A kdyby jí snad někdo takový jednoho dne zázrakem zkřížil cestu, jeho příjemné způsoby by nepochybně byly jen maskou, pod níž by se skrýval masový vrah se zálibou v motorových pilách.

3

Jim Ironheart vyšel z odbavovací haly Portlandského mezinárodního letiště a vzal si taxíka, který patřil nějaké místní firmě zvané Městská taxislužba Nová růže, což znělo trochu jako nevlastní dítě dávno zapomenuté éry hippies, narozené v době lásky, korálků a vlády květin. Taxikář – podle povolení za okénkem se jmenoval Frazier Tooley – mu vysvětlil, že Portlandu se říká město růží, protože zde hojně rostou a jsou pokládány za symbol obnovy a rozvoje. „Stejně jako žebráci na ulicích,“ povídal, „jsou symbolem rozkladu a zhroucení New Yorku.“ Řidič taxíku se vyznačoval zvláštní roztomilou samolibostí, která byla podle Jima společná mnoha dalším obyvatelům Portlandu.

Tooley, který vypadal jako italský operní tenor stvořený stejnou rukou jako Luciano Pavarotti, si nebyl jistý, jestli dobře rozuměl Jimovým instrukcím. „Vy chcete, abych se s váma chvíli jen tak projížděl?“

„Jo. Chtěl bych se trochu podívat po městě než půjdu do hotelu. Ještě jsem tu nebyl.“

Po pravdě řečeno nevěděl, v kterém hotelu by se měl ubytovat, ani jestli ho čeká práce brzo, ještě týž večer nebo až příští den. Doufal, že zjistí, co se od něj očekává, když se pokusí uvolnit a čekat na inspiraci.

Tooley rád posloužil – ne inspirací, ale projížďkou po Portlandu – protože to jednak znamenalo velké jízdné a taky ho zjevně bavilo předvádět své město. Bylo opravdu výjimečně malebné. Mezi novodobými prosklenými výškovými domy byly pečlivě zachovány historické cihlové stavby a budovy z devatenáctého století s litinovými portály. Parků, plných fontán a stromů, bylo tolik, že to chvílemi vypadalo, jako by město stálo v lese. Růže byly všude, nekvetlo jich sice už tolik, jako na počátku léta, ale stále zářily všemi barvami.

Po necelé půlhodině Jima náhle přepadl pocit, že nezbývá moc času. Naklonil se dopředu na zadním sedadle a uslyšel se říkat: „Znáte McAlburyho školu?“

„Jo,“ řekl Tooley.

„Co je to zač?“

„Myslel jsem, že to víte, když jste se tak zeptal. Soukromá základní škola na druhý straně města.“

Jimovi se rozbušilo srdce. „Zajeďte tam.“

Tooley se na něj ve zpětném zrcátku zamračeně podíval a řekl: „Děje se něco?“

„Musím tam být.“

Tooley zastavil na červenou. Podíval se přes rameno. „Co se děje?“

„Prostě tam musím být,“ odpověděl Jim prudce a bezmocně.

„Dobrý, klídek.“

Jim byl rozechvělý strachy od té chvíle, co před více než čtyřmi hodinami řekl v samoobsluze „Jde o život“. To chvění teď zesílilo v temné vlny, které ho nesly k McAlburyho škole. Se zalykavým pocitem naléhavosti, který nedokázal vysvětlit, řekl: „Musím tam být do patnácti minut!“

„Proč jste to neřek dřív?“

Chtěl odpovědět: protože jsem to dřív nevěděl. Místo toho řekl: „Dostanem se tam včas?“

„Tak, tak.“

„Zaplatím třikrát tolik, co bude na taxametru.“

„Třikrát?“

„Když to stihnete,“ řekl a vytáhl peněženku. Vzal z ní stodolarovou bankovku a vrazil ji taxikáři. „Tady je záloha.“

„To je to tak důležitý?“

„Jde o krk.“

Tooley na něj vrhl pohled, který říkal: Nejsi náhodou cvok?

„Naskočila zelená,“ řekl mu Jim. „Jedem!“

Skeptický výraz na Tooleyho zamračené tváři se ještě prohloubil. Pak se taxikář otočil dopředu, střihnul to na křižovatce doleva a šlápnul na plyn.

Jim se celou cestu díval na hodinky. Když dorazili ke škole, zbývaly jen tři minuty. Hodil řidiči další bankovku, takže zaplatil ještě víc než trojnásobek jízdného, prudce otevřel dvířka a vyhrabal se s kufrem ven.

Tooley se vyklonil z otevřeného okénka. „Mám na vás počkat?“

Jim zabouchl dveře. „Ne. Ne, díky. Můžete jet.“

Otočil se a za zvuku odjíždějícího taxíku starostlivě přehlédl prostor před McAlburyho školou. Budovu školy tvořil nesourodý bílý dům v koloniálním stylu s velkou verandou vepředu a se dvěma přidanými přízemními křídly pro zvýšení počtu tříd. Školu stínily jedle a obrovské staré platany. Spolu s trávníkem a hřištěm zabírala celý krátký blok.

Z budovy přímo před ním vycházely děti z dvoukřídlých dveří na verandu a po schodech dolů. Za smíchu a brebentění, s rukama plnýma knih, velkých kreslicích bloků a pestrých tašek na svačinu ozdobených postavami z kreslených seriálů, se blížily po chodníčku, procházely brankou v železném plotě a vzdalovaly se od Jima v obou směrech, nahoru nebo dolů po svažující se ulici.

Zbývaly dvě minuty. Nemusel se dívat na hodinky. Srdce mu tlouklo dvakrát za vteřinu a on odpočítával čas tak jistě, jako by sám byl hodinový stroj.

Paprsky slunce pronikající skulinami v klenbě stromů dopadaly na scénu a postavy na ní v jemných vzorech, které vzbuzovaly dojem, že všechno je zahaleno v obrovské pavučinové krajce utkané ze zlatého vlákna. Ornamentální síťovina světla jako by se chvěla v rytmu zesilující a zeslabující se hudby dětského pokřikování a smíchu. Ta chvíle měla působit poklidně a idylicky.

Ale smrt byla na cestě.

Náhle pochopil, že smrt si přichází pro jedno z dětí, ne pro jednoho ze tří učitelů stojících na verandě, ale pro dítě. Žádná velká katastrofa, žádný výbuch, požár nebo padající letadlo, které by jich smetly tucet. Jedno dítě, malá tragédie. Ale které?

Jim přestal pozorovat celek a soustředil se na jednotlivé aktéry. Prohlížel si děti, které šly proti němu, a hledal v jejich svěžích obličejích známku blížící se smrti. Ale všechny vypadaly, jako by měly žít navěky.

„Které z nich?“ řekl nahlas, ani sobě, ani dětem, ale… Jim věřil, že mluví k Bohu. „Které z nich?“

Některé děti šly do kopce k přechodům na křižovatce, další směřovaly dolů k opačnému konci bloku. V obou směrech stály ženy v jasně oranžových bezpečnostních vestách, s velkými červenými plácačkami s nápisem „stop“ v rukou. Začaly právě převádět svá stádečka v malých skupinkách přes ulici. V dohledu nebyla žádná jedoucí osobní ani nákladní auta, takže ani bez dozoru by dětem nemělo hrozit nebezpečí.

Minuta a půl.

Jim upřel pozornost na dva žluté mikrobusy zaparkované u chodníku kousek pod ním. Většina dětí zřejmě chodila do školy a zpět pěšky, jen několik jich teď nasedalo do mikrobusů. Oba řidiči stáli u dvířek, usmívali se a žertovali se svými pasažéry, překypujícími energií a vitalitou. Žádné z dětí, které nasedaly, nepůsobilo ohroženým dojmem a veselá žlutá auta vůbec nevypadala jako pohřební vozy v pestrém kabátě.

Ale smrt se blížila.

Byla už téměř mezi nimi.

Do scény před školou se přikradla zlověstná změna, ne ve skutečnosti, ale v tom, jak ji Jim vnímal. Náhle si byl mnohem méně vědom zlatého krajkoví světla ve srovnání s tmavými stíny mezi tím zářivým filigránem: malými stíny ve tvaru listů nebo štětinatých chumáčů věčně zeleného jehličí; většími stíny tvaru kmenů a větví stromů; geometrickými pruhy stínu, které vrhaly špičaté tyče železného plotu. Každá tmavá skvrna se zdála být branou, kterou mohla vejít smrt.

Minuta.

V zoufalství udělal několik rychlých kroků po svahu a vmísil se mezi děti. Vrhaly na něho tázavé pohledy a on se jen zmateně díval z jednoho na druhé, nevěda, jaký druh znamení vlastně hledá.

Padesát vteřin.

Stíny okolo něj jako by rostly, šířily se a slévaly dohromady.

Pak se obrátil a podíval se nahoru na druhý konec bloku. Na přechodu stála žena v oranžové vestě, v jedné ruce červené znamení „stop“, druhou rukou mávala na děti, že můžou přecházet. Pět z nich bylo právě uprostřed vozovky. Dalších šest docházelo na roh a chystalo se přejít.

Jeden z řidičů mikrobusů se ho zeptal: „Hledáte něco?“

Čtyřicet vteřin.

Jim upustil kufřík a běžel nahoru ke křižovatce, přestože mu stále nebylo jasné, co se vlastně stane a které dítě je v nebezpečí. Tlačila ho prostě nějaká neviditelná ruka – ta, která ho přiměla sbalit si kufr a odletět do Portlandu. Děti mu polekaně uhýbaly z cesty.

Všechno na okraji zorného pole se mu zalilo černým inkoustem. Vnímal jen to, co leželo přímo před ním. Část křižovatky mezi dvěma chodníky vypadala jako scéna ozářená reflektorem na pozadí setmělého jeviště.

Půl minuty.

Dvě ženy na něj překvapeně pohlédly a nestačily dost rychle uhnout. Snažil se je obejít, ale vrazil do blondýnky v bílých letních šatech a téměř ji srazil na zem. Nezastavil se, protože už cítil mrazivou přítomnost smrti.

Doběhl ke křižovatce, sešel z chodníku a zastavil se. Čtyři děti na silnici. Jedno z nich se má stát obětí. Ale které z těch čtyř? A obětí čeho?

Dvacet vteřin.

Žena v oranžové vestě ho upřeně pozorovala.

Všechny děti až na jedno byly už skoro u chodníku a Jim cítil, že na chodnících nebezpečí nehrozí. Arénou smrti bude silnice.

Vykročil k zrzavé holčičce, která se loudala za ostatními. Otočila se a překvapeně na něj zamrkala.

Patnáct vteřin.

To děvče to není. Podíval se jí do jasně zelených očí a věděl, že jí nic nehrozí. Prostě to nějak věděl.

Všechny ostatní děti už byly na chodníku.

Čtrnáct vteřin.

Jim se rozhlédl a podíval se zpátky ke vzdálenějšímu chodníku. Za jeho zády začaly přecházet další čtyři děti.

Třináct vteřin.

Ty čtyři se kolem něj pustily velkým obloukem a vrhaly na něj opatrné postranní pohledy. Bylo mu jasné, že působí trochu vyšinutým dojmem, jak tam tak stojí uprostřed ulice, oči vytřeštěné, zrak upřený na ně, obličej zkřivený strachem.

Jedenáct vteřin.

Žádné auto v dohledu. Ale vrcholek kopce byl jen něco přes sto metrů nad křižovatkou a po opačném svahu se mohl nějaký bezhlavý pitomec řítit vzhůru s plynem sešlápnutým k podlaze. Jakmile mu ten obraz proběhl myslí, Jim si uvědomil, že mu byl zjeven nástroj, který Smrt použije: opilého řidiče.

Osm vteřin.

Chtěl zakřičet, říct jim, aby utekly, ale třeba by jen způsobil paniku a vehnal předurčené dítě přímo do nebezpečí místo pryč od něj.

Sedm vteřin.

Uslyšel tlumené vrčení motoru, které se vmžiku změnilo v hlasitý řev a pak v řinčivý jek. Zpoza kopce vyrazila otevřená dodávka. Když se na okamžik ocitla ve vzduchu a odpolední slunce se zablýsklo v čelním skle a zatřpytilo v chromovaných částech vozu, vypadalo to, ‚ jako by se v soudný den snášelo z nebes ohnivé spřežení. S pronikavým zaječením gumy na asfaltu se přední pneumatiky opět dotkly vozovky a zadek dodávky prudce dosedl, doprovázený skřípavým rachotem.

Pět vteřin.

Děti na ulici se rozprchly, až na světlovlasého kluka s očima fialovýma jako zvadlé okvětní lístky růže. Jen tam stál, držel tašku na svačinu s pestrobarevnými postavičkami z dětských seriálů, jednu tenisku rozvázanou, a díval se, jak se na něj dodávka řítí, neschopen pohybu, jako by cítil, že se k němu neblíží jen dodávka, ale nevyhnutelný osud. Měl asi osm nebo devět let a před sebou nic než hrob.

Dvě vteřiny.

Jim skočil přijíždějící dodávce přímo do cesty a kluka popadl. Jako by ve snu skákal zpomaleně střemhlav z vysokého útesu, donesl chlapce v ladném oblouku k chodníku, dokutálel se ke kanálu zanesenému listím, nervy tak ochromené hrůzou a adrenalinem, že se mohl stejně dobře kutálet po měkkém, jílovitém poli porostlém hustou trávou.

Řev dodávky byl ten nejhlasitější zvuk, jaký kdy v životě slyšel. Bylo to, jako by mu v hlavě burácel hrom. Cítil úder do levé nohy, tvrdý jako rána kladivem, a zároveň mu strašná síla zkroutila kotník, jako by to byl kus hadru. Doběh rozpálená bolest mu vystřelila do nohy, propálila se až do kyčelního kloubu a v kloubní jamce explodovala jako slavnostní rachejtle na noční obloze.

* * *

Holly se celá rozzlobená rozběhla za mužem, který do ní narazil, a chystala se mu říct něco ostrého. Ale než se dostala ke křižovatce, šedočervená dodávka vystřelila nad horizont jako kámen z obrovského praku. Holly se zastavila u obrubníku.

Jek motoru jako kouzelné zaklínadlo zpomalil tok času, takže každá vteřina se zdála trvat celou minutu. Z chodníku viděla, jak ten člověk strhává chlapce dodávce z dráhy. Celý pohyb byl tak hbitý a ladný, že to téměř vypadalo, jako by muž na ulici předváděl šílený, zpomalený balet. Viděla, že mu nárazník zachytil levou nohu a strhl z ní botu. S hrůzou pozorovala, jak se bota vymrštila a rotovala vysoko ve vzduchu. Koutkem oka vnímala scénu před sebou – muž s chlapcem se kutáleli ke kanálu, dodávkou to smýklo prudce doprava, vyděšená žena na přechodu upustila svoji plácačku, dodávka se odrazila od zaparkovaného auta napříč ulicí, muž s chlapcem se zastavili u obrubníku, dodávka se převrátila na bok a klouzala z kopce v gejzírech žlutých a modrých jisker – ale její pozornost byla celou tu dobu upřena především na botu, která se rýsovala proti modré obloze. Obracela se ve vzduchu, snad celou hodinu visela v nejvyšším bodě dráhy a pak pomalu, pomaličku padala zpátky dolů. Nemohla od ní odvrátit oči, bota ji hypnotizovala, Holly měla děsivý pocit, že noha zůstala v botě, utržená v kotníku, a ježí se úlomky kostí a vlajícími cáry žil a tepen. Bota klesala dolů, dolů, přímo na Holly, která cítila, jak jí v krku roste výkřik.

Dolů… dolů…

Potrhaná sportovní bota pleskla o zem přímo před ní. Holly sklopila oči způsobem, jakým se dívala do tváře příšerám ze zlých snů, které nechtěla vidět a zároveň se od nich nemohla odvrátit, stejnou měrou odpuzovaná i přitahovaná nevýslovnou hrůzou. Bota byla prázdná. Žádná utržená noha. Dokonce ani krev.

Spolkla výkřik. Ucítila v krku příchuť nevolnosti, a spolkla ji také.

Dodávka se zastavila na boku více než o půl bloku níž. Holly se otočila a rozběhla se k muži s chlapcem. Doběhla k nim první, zrovna když se zvedali z asfaltu.

Kluk vypadal v pořádku, až na odřenou ruku a malou oděrku na bradě. Dokonce ani nebrečel.

Klekla si k němu. „Jsi v pořádku?“

Byl ještě omámený, ale pochopil a kývl. „Jo. Jenom mě trochu bolí ruka.“

Muž v bílých kalhotech a modrém tričku seděl na zemi. Sroloval si napůl ponožku a opatrně si hnětl kotník. ‚‚ Byl nateklý a už celý červený, ale Holly překvapilo, že nevidí žádnou krev.

Žena, která hlídala na přechodu, učitelé a ostatní děti se shromáždili kolem a ze všech stran se nesl šum vzrušených hlasů. Pomohli chlapci na nohy a jeden z učitelů ho vzal do náručí.

Poraněný muž při masírování kotníku cuknul bolestí, zdvihl hlavu a opětoval Holly její upřený pohled. Měl palčivě modré oči, které na zlomek vteřiny působily tak chladně, jako by nepatřily člověku, ale stroji.

Pak se usmál. Počáteční dojem chladu v mžiku vystřídal pocit lidského tepla. Po pravdě řečeno, Holly uchvátil jas, jitřní barva a krása jeho očí; cítila, že skrz ně nahlíží do jemné duše. Holly byla cynik a na první pohled by nedůvěřovala stejně jeptišce jako mafiánovi, takže okamžité zalíbení, které v tom muži našla, ji samotnou zaskočilo. Slova jí byla láskou a řemeslem, a teď se jí jich nedostávalo.

„To bylo o chlup,“ řekl a jeho úsměv vyvolal na její tváři stejnou odpověď.

4

Holly čekala na Jima Ironhearta na školní chodbě před chlapeckými záchodky. Všechny děti i učitelé konečně odešli domů. Budova byla tichá, až na občasné tlumené bručení elektrického leštiče, kterým údržbář pulíroval linoleum v prvním patře. Ve vzduchu byl cítit jemný pach křídového prachu, lepidla a desinfekčního vosku s vůní borovice.

Venku na ulici policie asi ještě dohlížela na zaměstnance odtahové firmy kteří stavěli dodávku na kola, aby ji mohli odvézt. Řidič byl opilý. Tou dobou už byl v nemocnici, kde mu doktoři spravovali zlomenou nohu, tržné rány, oděrky a pohmožděniny.

Holly už měla skoro všechno, co potřebovala k napsání článku: informace o chlapci, Billy Jenkinsovi, který málem přišel o život, fakta o celé události, reakce očitých svědků, názor policie a blábolivý výlev omluv smíšených se sebelítostí od podnapilého řidiče dodávky.

Chyběl jí jediný kousek, bohužel právě ten nejdůležitější – informace o Jimu Ironheartovi, hrdinovi celé záležitosti. Čtenáři o něm budou chtít vědět všechno. Jediné, co by jim byla schopná říct v té chvíli, bylo jeho jméno a že pochází z jižní Kalifornie.

Jeho hnědý kufr byl opřený o zeď vedle ní a ona z něj nemohla spustit oči. Cítila nutkání odklopit víko a prozkoumat vnitřek zavazadla, aniž zpočátku věděla proč. Pak jí došlo, že není obvyklé vidět člověka procházet se po vilové čtvrti s kufrem v ruce. Reportéři jsou trénovaní – pokud to nemají geneticky zakódováno – zajímat se o všechno, co vybočuje ze zaběhlého stavu věcí.

Když Jim vyšel z umývárny, Holly ještě stále civěla na kufr. Provinile sebou škubla, jako by ji nachytal, jak se mu hrabe ve věcech.

„Jak je vám?“ zeptala se.

„Jde to.“ Napadal na levou nohu. „Už jsem vám říkal, nerad bych dělal rozhovor pro noviny.“

Učesal si husté hnědé vlasy a z bílých bavlněných kalhot odstranil tu nejhorší špínu. Měl zase na nohou obě boty, i když jedna byla roztržená a celá odřená.

Řekla: „Moc času vám nezaberu.“

„V tom jsme zajedno,“ souhlasil s úsměvem.

„Hele, to mi přece nemůžete udělat.“

„Je mi líto, stejně by to byla nuda.“

„Vždyť jste zrovna zachránil dítěti život!“

„Ale jinak jsem docela nezajímavý.“

Něco v něm samém vyvracelo tu poslední větu, ačkoliv Holly nevěděla, čemu působivost jeho osobnosti přičíst. Bylo mu asi třicet pět, měřil okolo sto osmdesáti centimetrů, štíhlý, ale s dobře vyvinutými svaly. Byl dost hezký, i když ne ve stylu filmových hvězd. Ano, měl krásné oči, ale muži ji nikdy nepřitahovali jen zevnějškem, a už vůbec ne jediným výjimečným rysem.

Zvedl kufr a kulhal chodbou.

Dohonila ho a řekla: „Měl byste jít k doktorovi.“

„V nejhorším je to výron.“

„To se taky léčí.“

„Koupím si stahovací obvaz na letišti nebo až se dostanu domů.“

Snad na ni tak působilo jeho chování. Jemně mluvil, lehce se smál, jako gentleman odněkud z Jihu, i když neměl žádný přízvuk. Přestože kulhal, pohyboval se neobyčejně ladně. Vzpomněla si, jak jí to připomnělo baletní kreaci, když s pružností tanečníka strhnul chlapce z dráhy řítící se dodávky. Výjimečná fyzická ladnost a přirozená jemnost jsou u muže velmi přitažlivé. Ale ji na něm fascinovalo něco jiného. Něco nedefinovatelného.

Když došli k předním dveřím, řekla: „Jestli opravdu chcete letět domů, můžu vás aspoň hodit na letiště.“

„Díky za laskavost, ale poradím si sám.“

Šla za ním na verandu. „To je hezky dlouhá procházka.“

Zastavil se a svraštil čelo. „No jo. Hm. Tak… určitě je tu někde telefon. Zavolám si taxíka.“

„Mě se vážně nemusíte bát. Nejsem masový vrah. Nemám v autě motorovou pilu.“

Chviličku se na ni díval a pak ji obdařil odzbrojujícím úsměvem. „Vy tak spíš omlátit někomu něco o hlavu.“

„Já jsem reportérka. My používáme vystřelovací nože. Ale tenhle týden jsem ještě nikoho nezabila.“

„Co minulý týden?“

„Dva. Ale to byli obchodní cestující.“

„I tak je to zabití.“

„Ale důvodné.“

„Dobře, přijímám vaši nabídku.“

Modrou toyotu měla zaparkovanou u chodníku na druhé straně ulice, o dvě auta dál než to, do kterého vrazil opilý řidič. O něco níž zrovna odtahovali zničenou dodávku a poslední policisté nasedali do hlídkového vozu. Na asfaltu se v podvečerním slunci lesklo několik přehlédnutých střepin tvrzeného skla z rozbitých oken dodávky.

Pár desítek metrů ujeli mlčky.

Potom Holly řekla: „Máte v Portlandu přátele?“

„Jo, z univerzity.“

„To u nich jste byl na návštěvě?“

„Jo.“

„Že vás nevzali na letiště?“

„Ráno by mě vzali, ale dneska odpoledne byli oba v práci.“

„Aha,“ řekla. Pak poznamenala něco o trsech jasně žlutých růží, které visely z úponků ovíjejících se okolo plotu u domu, který minuli, a zeptala se ho, jestli ví, že Portland si sám říká Město růží, což Jim věděl. Po další chvíli ticha se vrátila k původní konverzaci: „Takže jim nefungoval telefon, co?“

„Prosím?“

„Vašim přátelům.“ Pokrčila rameny. „Jenom jsem si říkala, proč jste si nevzal od nich taxíka.“

„Chtěl jsem se projít.“

„Na letiště?“

„To jsem měl kotník v pořádku.“

„Stejně je to pěkně daleko.“

„Hm, když já jsem cvok do udržování kondičky.“

„Je to hrozně daleko a ještě k tomu s kufrem.“

„Není moc těžký. Když cvičím, chodím obvykle se závažím v ruce, abych si vypracoval horní půlku těla.“

„Taky hodně chodím,“ řekla a zabrzdila na červenou. „Běhávala jsem každé ráno, ale začaly mě bolet kolena.“

„Mě taky, a tak jsem začal chodit. Když držíte tempo, posiluje to srdce úplně stejně.“

Pár kilometrů, během nichž jela co nejpomaleji, aby prodloužila čas, který na něj měla, si vykládali o tělesné kondici a nízkokalorické stravě. Konečně řekl Jim něco, co jí umožnilo zeptat se úplně přirozeně na jména jeho přátel v Portlandu.

„Ne,“ řekl.

„Co ne?“

„Neřeknu vám, jak se jmenujou. Jsou to příjemný lidi, mají rádi soukromí a já nechci, aby je někdo otravoval.“

„Nechcete rovnou říct, že jsem otrava? To byste byl první.“

„Nechtěl jsem vás urazit, slečno Thornová, ale taky prostě nechci, aby byli v novinách a všechno kolem toho, aby jim někdo takhle narušil život.“

„Spoustě lidí se líbí, když vidí svoje jméno v novinách.“

„A spoustě zase ne.“

„Třeba by rádi vyprávěli o svém příteli, o tom velkém hrdinovi.“

„Je mi líto,“ řekl přívětivě a usmál se.

Začínala rozumět tomu, proč na ni tak silně působí: jeho neotřesitelná vyrovnanost byla neodolatelná. Holly pracovala dva roky v Los Angeles, kde poznala hodně mužů, kteří se stylizovali do bezstarostných Kaliforňanů; každý se viděl jako zosobněná rovnováha, pan Neotřesitelný – spolehni na mě, holka, a svět se nás nemůže dotknout; se mnou budeš mimo dosah osudu – ale nikdo z nich ve skutečnosti neměl tak pevné nervy a nevzrušenou povahu, jak předstíral. Oblečení jako Bruce Willis, dokonale opálená pleť a naučená bezstarostnost z vás Bruce Willise neudělají. Sebedůvěra se dá získat zkušeností, ale s opravdovou sebejistotou se musí člověk buď narodit, nebo se ji naučit imitovat. A imitace dobrého pozorovatele nepřesvědčí. Jim Ironheart se zřejmě narodil s takovou porcí sebejistoty, že kdyby se rovnoměrně rozdělila všem mužům v Kalifornii, vznikl by stát klidných, nevzrušených lidí. Řítícím se dodávkám a otázkám reportérů se stavěl se stejným klidem. Už jen být v jeho společnosti dávalo člověku zvláštní uvolňující a uklidňující pocit.

Řekla: „Máte zvláštní jméno.“

„Jim?“

Dělal si z ní legraci.

„Ironheart,“ odpověděla. „Železné srdce. Zní to jako indiánské jméno.“

„Nevadilo by mi mít trochu apačské krve, být trochu exotický, záhadný, ne tak obyčejný. Ale je to jen poangličtěná verze původního rodinného německého jména Eisenherz.“

Jeli po portlandské východní výpadovce, odbočka k letišti se rychle blížila a Holly polekala představa, že ho bude muset vysadit před odbavovací halou. Jako reportérce jí zbývala spousta nezodpovězených otázek. Hlavně ji ale jako ženu upoutal víc než kterýkoli jiný muž dlouho předtím. Chvilku uvažovala o tom, že by jela k letišti oklikami. Díky jeho neznalosti města by jí to mohlo projít. Pak si uvědomila, že dopravní značky už oznamovaly výjezd směrem na Portlandské mezinárodní letiště. I kdyby cedule nečetl, nemohl přehlédnout živou leteckou dopravu na tmavomodré obloze před nimi.

„A co děláte doma v Kalifornii?“

„Užívám života.“

„Myslím, čím se živíte?“

„Co byste řekla?“ zeptal se.

„No… určitě nejste knihovník.“

„Jak jste na to přišla?“

„Máte kolem sebe ovzduší tajemství.“

„Copak knihovník nemůže být tajemný?“

„Žádnýho takovýho neznám.“ Neochotně zabočila na výjezdový pruh. „Možná, že jste policajt.“

„Proč myslíte?“

„Opravdu dobrý policajti jsou klidní a nevzrušení.“

„No ne, a já si připadám jako takový srdečný chlapík, otevřený a přátelský. Vy myslíte, že jsem chladná povaha?“

Doprava na přístupové cestě byla dost rušná. Využila toho a jela ještě pomaleji.

„Chci říct,“ odpověděla, „že jste hodně sebejistý.“

„Jak dlouho už děláte reportérku?“

„Dvanáct let.“

„Celou dobu v Portlandu?“

„Ne, tady jsem rok.“

„Kde jste dělala předtím?“

„Chicago… Los Angeles… Seattle.“

„Baví vás novinařina?“

Uvědomila si, že se jí rozhovor vymkl z ruky, a řekla:

„Tohle není hra na otázky a odpovědi, víte?“

„Aha,“ řekl, očividně potěšen, „a já myslel, že právě jo.“

Cítila se bezmocná před neproniknutelnou zdí, kterou kolem sebe postavil, podrážděná jeho tvrdohlavostí. Nebyla zvyklá, aby se někdo protivil její vůli. Přesto jí připadalo, že Jim v sobě nemá nic špatného, a ani nevyniká přílišným nadáním pro přetvářku; byl prostě odhodlán chránit své soukromí. Jako reportérka s rostoucími pochybnostmi o právu novinářů pronikat do životů ostatních, Holly s Jimovou zdrženlivostí sympatizovala. Podívala se na něj a musela se zasmát. „Jde vám to.“

„Vám taky.“

Zastavili u chodníku před letištní halou. Holly řekla:

„Kdyby mi to šlo, věděla bych teď aspoň, co vlastně ksakru děláte.“

Měl okouzlující úsměv. A ty oči. „Neřekl jsem, že vám to jde tak, jako mně, jenom že vám to jde.“ Vystoupil, vzal si ze zadního sedadla kufr a vrátil se k otevřeným předním dveřím. „Podívejte, prostě jsem souhrou okolností byl na správném místě v pravý čas. Čirou náhodou jsem měl příležitost zachránit toho chlapce. Nebylo by přece fér, aby mi kvůli jednomu dobrému skutku novináři převrátili život vzhůru nohama.“

„Máte pravdu,“ souhlasila.

S úlevou řekl: „Děkuju.“

„Ale musím říct, že vaše skromnost je moc příjemná.“

Upřel na ni dlouhý pohled a úplně ji svýma výjimečnýma modrýma očima přibil k zemi. „Vy taky, slečno Thornová.“

Zabouchl dvířka, otočil se a vešel do odbavovací haly.

Znovu si přehrála v hlavě poslední dvě věty:

Vaše skromnost je příjemná.

Vy taky, slečno Thornová.

Zírala na dveře, ve kterých zmizel, a všechno jí připadalo spíš jako krásný sen, jako by právě vysadila stopařského ducha. Jemná mlha propouštěla barevné skvrnky podvečerního slunce, takže vzduch měl neurčité zlatavé zabarvení, jaké se někdy na okamžik objevilo ve starých strašidelných filmech v místě, kde zmizel přízrak.

Vylekalo ji silné, duté klepání.

Se škubnutím se rozhlédla a uviděla letištního dozorce, který jí klouby prstů ťukal na střechu auta. Když se jejich pohledy setkaly, ukázal na cedulku: ZÁKAZ STÁNÍ.

Holly povolila ruční brzdu a zařadila rychlost. Přemýšlela přitom, jak dlouho tam asi seděla, hypnotizovaná myšlenkami na Jima Ironhearta. Rozjela se.

Vaše skromnost je příjemná.

Vy taky, slečno Thornová.

Cestou zpátky do Portlandu na ni padl pocit něčeho neskutečného, pocit, že někdo nadpřirozeně jedinečný prošel jejím životem. Zneklidnilo ji zjištění, že na ni nějaký muž může tak silně působit, a připadala si trapně nedospělá, přímo naivní. Zároveň ale měla příjemně tajuplnou náladu a nechtěla ji ztratit.

Vy taky, slečno Thornová.

5

Večer si Holly ve svém bytě v druhém patře s výhledem do parku vařila k večeři tenoučké nudle s bazalkovou omáčkou, oříšky, čerstvým česnekem a nasekanými rajčaty. Přitom ji náhle napadlo, jak je možné, že Jim Ironheart věděl, že Billy Jenkins je v nebezpečí ještě předtím, než se opilý řidič v dodávce objevil na vrcholu kopce.

Přestala krájet a vyhlédla z kuchyňského okna. Na trávník pod ní se snášel temně rudý západ. Lampy v parku vrhaly na travou lemované cestičky mezi stromy ostrůvky jantarově žlutého světla.

Když Jim vyrazil od McAlburyho školy vzhůru po chodníku, střetl se s ní a málem ji porazil, Holly za ním vyběhla a chtěla mu říct něco od plic. Než se dostala ke křižovatce, byl už na ulici, otáčel se vpravo vlevo a vypadal vzrušeně… divoce. Vlastně vypadal tak podivně, že ho děti obcházely obloukem. Uvědomila si jeho zmatený výraz a reakci dětí několik vteřin předtím, než dodávka vystřelila přes vrchol jako auto nějakého odvážlivce letící z kaskadérské rampy. Až v té chvíli Jim soustředil pozornost na Billyho Jenkinse a strhl ho vozu z cesty.

Třeba zaslechl řev motoru, pochopil, že ke křižovatce se něco blíží nebezpečnou rychlostí a jednal z instinktivního pocitu nebezpečí. Holly si snažila vzpomenout, jestli si uvědomovala ječící motor, už když se s ní Jim srazil, ale nepodařilo se jí ten okamžik přivolat. Možná, že ho slyšela, ale nepřikládala tomu takový význam jako on. Anebo ho prostě neslyšela, protože se snažila zbavit nezdolné Louisy Tarvohlové, která trvala na tom, že ji doprovodí k autu. Holly cítila, že se dočista zcvokne, jestli bude muset básnířčino klábosení poslouchat ještě jedinou minutu, a zoufalá potřeba utéct rozptylovala její pozornost.

Teď, doma v kuchyni, si byla vědoma jen jednoho zvuku: divoce vroucí vody ve velkém hrnci na sporáku. Měla by ztlumit hořák, nasypat do hrnce nudle a nastavit kuchyňské hodiny… Místo toho stála u stolu, prkénko před sebou, rajče v jedné ruce a nůž ve druhé, a před očima, upřenýma na park za oknem, viděla osudnou křižovatku poblíž McAlburyho školy.

I kdyby Jim Ironheart zaslechl blížící se stroj už v polovině bloku, jak mohl tak rychle určit, odkud dodávka jede, že ji řidič není schopen ovládat a že dětem tudíž hrozí nebezpečí? Žena, která hlídala děti na přechodu a byla zpočátku zdroji zvuku mnohem blíž než Jim, nic netušila, stejně jako o ničem nevěděly samotné děti.

Dobře, je pravda, že někteří lidé mají citlivější smysly než ostatní – proto skladatelé symfonií slyší v hudbě složitější harmonie a rytmy než obyčejný posluchač, proto někteří hráči baseballu vidí míček proti jasné obloze dřív než ostatní, proto mistr vinař u vzácného ročníku ocení jemnější kvality než notorik, kterému jde jen o to zpít se do němoty. A stejně tak mají někteří lidé mnohem rychlejší reakce než ostatní, proto například špičkoví hráči v profesionálním hokeji mají cenu milionů dolarů ročně. Holly už se sama jednou přesvědčila, že Jim Ironheart má bleskové reflexy atleta. Pravděpodobně má stejně požehnaně vyvinutý sluch. Většina výrazně fyzicky schopných lidí má i další zvláštní schopnosti – kdo má jednou dobré geny, má vystaráno. A všechno se vysvětlilo. Normálka. Nic zvláštního. Nic tajemného. Rozhodně nic nadpřirozeného. Dobré geny.

Venku v parku se začaly prodlužovat stíny. Cesta zmizela v houstnoucí tmě, kromě míst, kde na ni dopadalo světlo lamp. Stromy jako by se shlukovaly k sobě.

Holly položila nůž a šla ke sporáku. Stáhla plamen pod velkým hrncem a zuřivě bublající voda se ztišila do pomalého varu. Dala vařit nudle.

Když byla zpět u kuchyňského stolu a brala si nůž, podívala se znovu z okna. Purpurové světlo stmívání se vytratilo do černi, karmínový proužek na horizontu ztmavl do temně rudé a na obloze se začaly objevovat hvězdy. Cestička v parku byla teď víc ve stínu než ve světle lamp.

Holly náhle sevřelo podivné přesvědčení, že Jim Ironheart se vynoří ze tmy do kuželu jantarového světla na cestě, zvedne hlavu a podívá se přímo do jejího okna, že nějakým způsobem ví, kde Holly bydlí, a přijde si pro ni. Byla to nesmyslná představa. Ale v zádech ji zamrazilo tak, že to cítila v každém obratli.

* * *

Později, skoro o půlnoci, si Holly sedla na postel a zhasnula lampičku na nočním stolku. Pohlédla na okno v ložnici, z něhož měla také výhled na park, a znovu ji zamrazilo. Začala se ukládat, pak zaváhala a vstala. V kalhotkách a tričku, svém obvyklém nočním úboru, přešla tmavým pokojem až k oknu a odhrnula tenké záclony.

Nebyl tam dole. Čekala minutu, pak ještě jednu. Neobjevil se. S pocitem hlouposti a zmatení se vrátila do postele.

* * *

Vzbudila se okolo druhé hodiny ráno a celá se třásla. Jediné, co si ze snu pamatovala, byly modré oči, intenzívně modré oči s upřeným pohledem, který jí pronikal jako ostrý nůž změklým máslem.

Vstala a šla do koupelny, vedena jenom slabou září měsíce, která pronikala skrz záclony na okně. V koupelně nerozsvítila. Vyčurala se, umyla si ruce a chvíli jen tak stála a prohlížela si svůj slabý, beztvarý odraz v zrcadle. Znovu si umyla ruce. Napustila sklenici studené vody. Uvědomila si, že zdržuje návrat do ložnice, protože se bojí, že by ji okno znovu přitáhlo.

Nebuď směšná, řekla si. Co to do tebe vjelo?

Vrátila se do ložnice a kroky ji vedly k oknu místo do postele. Odhrnula záclony.

Nebyl tam.

Holly pocítila zklamání i úlevu. Jak se tak dívala do tmou obalených záhybů obecního parku, znova jí projelo dlouhé zachvění a ona si uvědomila, že bylo jen zpola způsobeno neidentifikovatelným strachem. Rozechvívalo ji také zvláštní vzrušení, příjemné očekávání…

Čeho?

Nevěděla.

Jim Ironheart na ni zapůsobil pronikavě a trvale. Nikdy nic podobného nezažila. Snažila se pochopit, co vlastně cítí, ale unikalo jí to. Pouhá sexuální přitažlivost to nevysvětluje. Pubertu má už dávno za sebou a ani náhlý příliv hormonů, ani dívčí touha po lásce ji nemohly takhle ovlivnit.

Konečně se vrátila do postele. Byla přesvědčená, že bude vzhůru po celý zbytek noci, ale ke svému překvapení za chvilku už zase usínala. V polospánku se ještě slyšela mumlat: „Ty oči!“ a pak se propadla do zející prázdnoty.

* * *

Jim se probudil těsně před rozbřeskem ve svém domě v Laguna Niguel. Srdce mu bušilo. Přestože v pokoji bylo chladno, koupal se ve vlastním potu. Probudil se z jedné ze svých častých nočních můr, ale jediné, na co si dokázal vzpomenout, bylo, jak ho pronásleduje něco neoblomného, mocného a krutého…

Měl tak silný pocit přicházející smrti, že musel rozsvítit, aby se ujistil, že s ním v pokoji opravdu není něco nelidského a vražedného. Byl sám.

„Ale ne nadlouho,“ řekl nahlas.

Přemýšlel, co tím asi myslel.

20.-22. SRPEN

1

Jim Ironheart nervózně upíral oči skrz špinavé přední sklo ukradeného Chevroletu Camaro. Slunce bylo jako bílá koule a jeho svit byl bělostný a trpký jako citrónový nápoj v prášku. Přestože měl sluneční brýle, musel mhouřit oči. Proudy přehřátého vzduchu, které stoupaly z rozžhaveného asfaltu, tvořily přeludy lidí, aut a kaluží vody.

Byl unavený a oči ho pálily. Iluze, tvořené teplým vzduchem a občas i zvířeným prachem, snižovaly viditelnost. Nekonečné pláně Mojavské pouště ztěžovaly přesný vjem rychlosti. Vůbec mu nepřišlo, že auto uhání rychlostí přes sto padesát kilometrů za hodinu. Ve stavu, v jakém byl, by měl jet pomaleji.

Ale sílilo v něm přesvědčení, že jede pozdě, že to tentokrát prošvihne. Někdo zemře, protože on nedokázal jednat dostatečně rychle.

Pohlédl na nabitou brokovnici, položenou před vedlejším sedadlem, pažba na podlaze, hlavně obrácené směrem ke dveřím. Na sedadle ležela krabička plná nábojů.

Strachem se mu udělalo špatně od žaludku a přitlačil plyn ještě víc k podlaze. Ručička na tachometru se chvěla okolo stoosmdesátky.

Byl na vrcholu dlouhého, povlovného svahu. Před ním leželo údolí ve tvaru mísy o průměru pětatřicet až padesát kilometrů, s vybělenou alkalickou půdou, holé až na pár šedých laskavců a strniště pouštních křovin. Obrysy údolí, které mohl před miliony let vytvořit pád meteoritu, změkčil tok času, ale stále si zachovalo svůj prehistorický charakter.

Údolí protínala asfaltová silnice, na které se leskly iluze vodní hladiny. Podél krajnic se mdle chvěly a třepotaly tepelné přeludy.

Nejdřív uviděl auto, pětidveřový rodinný vůz. Byl zaparkovaný po pravé straně vozovky asi kilometr před ním, poblíž odvodňovacího příkopu, kterým netekla voda jindy než při zřídkavých bouřkách a povodních.

Srdce se mu roztlouklo silněji a začal se potit, přestože z větracích otvorů na přístrojové desce proudil chladný vzduch. Byl na místě.

Pak si taky všimnul, jak asi osm set metrů za autem vyjíždí z jednoho z hlubokých vodních přeludů obytný vůz. Sunul se pryč, ke vzdálené stěně údolí, kde silnice stoupala mezi holými červenými skalami.

Když se Jim přiblížil k stojícímu autu, zpomalil, protože si nebyl jistý, kde je zapotřebí jeho pomoci. Jeho pozornost poutal stejnou měrou osobní vůz i karavan.

Ručička tachometru klesala a Jim čekal, až jasněji porozumí svému poslání. Nedočkal se. Obvykle ho něco přinutilo jednat, jako by k němu z podvědomí promlouval vnitřní hlas nebo jako by vykonával předem naprogramované povely jako nějaký stroj. Tentokrát ale ne. Nic takového.

S rostoucím pocitem zoufalství dupl na brzdu a smykem zastavil vedle stojícího vozu. Nezdržoval se zajížděním ke krajnici. Podíval se na brokovnici, ale nějak věděl, že ji nebude potřebovat. Ještě ne.

Vystoupil a běžel k stojícímu autu. V zavazadlovém prostoru byly navršené tašky a kufry. Podíval se postranním okénkem dovnitř a uviděl muže rozvaleného na předním sedadle. Prudce otevřel dveře a ucuknul. Tolik krve!

Muž umíral, ale mrtev ještě nebyl. V prsou měl dvě střelné rány. Jeho hlava, šikmo opřená o dveře u vedlejšího sedadla, Jimovi připomněla hlavu ukřižovaného Krista skloněnou k jedné straně. Oči umírajícího na chvíli prohlédly, jak se na něj snažil zaostřit pohled.

Hlasem stejně naléhavým jako neslyšným řekl: „Lisa… Susie… Moje žena, dcera…“

Jeho zmučené oči se přestaly dívat. Z úst mu vyšel tenký závan dechu, hlava mu spadla na stranu a byl mrtev.

S pocitem nevolnosti a téměř znehybňujícím vědomím zodpovědnosti za smrt tohoto člověka, Jim odstoupil od otevřených dveří rodinného vozu a na okamžik postál na černém povrchu pod žhnoucím bílým sluncem. Kdyby jel rychleji, tvrději, mohl tu být o pár minut dřív, mohl zabránit tomu, co se tu stalo.

Z úst se mu vydral zvuk mučivé bolesti, hluboké, primitivní. Nejdřív to byl jen šepot, pak zesílil do tichého úpění. Když se odvrátil od mrtvého a pohlédl na silnici s plazícím se karavanem, jeho skučení se rychle změnilo ve vzteklý řev, protože náhle věděl, co se stalo.

A věděl, co musí udělat.

V autě si naplnil kapsy volných bavlněných kalhot patronami. Dvanáctikomorová brokovnice s krátkou hlavní, předem nabitá, byla na dosah.

Podíval se do zpětného zrcátka. Pondělí ráno, pouštní silnice byla prázdná. Žádná pomoc v dohledu. Bylo to na něm.

Daleko vepředu obytný vůz mizel mezi chvějícími se termálními proudy jako mezi vlnivými záclonami ze skleněných korálků.

Zařadil rychlost a dupnul na plyn. Pneumatiky se na okamžik protočily na místě a pak sklouzly na lepkavém, sluncem změklém asfaltu s jekem, který se s ozvěnou rozlehl prostorem pouště. Jima napadlo, jak asi křičel ten muž a jeho rodina, když mu kdosi zblízka prostřelil hrudník. Camaro překonalo odpor a vystřelilo dopředu.

S pedálem sešlápnutým u podlahy se díval před sebe a vyhlížel svoji kořist. Během několika vteřin se závěs horka rozhrnul a velké vozidlo vyplulo na obzor, jako by to byla loď, která našla způsob, jak překonat tohle suché moře.

Obytný vůz neměl proti Camaru šanci, takže Jim mu za chvíli visel na nárazníku. Byl to starý, asi desetimetrový karavan, který toho už hodně pamatoval. Bílé hliníkové postranice byly postříkané blátem, potlučené a skvrnité od rzi. Okna byla zakryta žlutavými záclonami, které byly nepochybně kdysi bílé. Nejvíc ze všeho vypadal jako domov dvou penzistů, milovníků cestování, kteří žijí z vysychající státní podpory a nemohou už auto udržovat s takovou pýchou, jako když bylo nové.

Až na tu motorku. Vzadu, vlevo od žebříku, který vedl na střechu, byl na železné konstrukci řetězy připevněn Harley. Nebyl to ten největší model, ale silný byl dost – a rozhodně to nebyl typický povoz pro párek důchodců.

I přesto nebylo na obytném voze nic podezřelého. Nicméně Jim byl v jeho blízkosti zahlcen tak silným pocitem zla, jako by ho se vší silou vodních spoust zaplavoval černý příliv. Obrátil se mu žaludek, jako by ucítil zkaženost těch, jimž obytný vůz patřil.

Nejdřív zaváhal, v obavě, aby svou akcí nepřivedl do nebezpečí ženu a dítě, které byly zjevně drženy v zajetí. Ale zdržení by znamenalo ještě větší risk. Čím déle byla matka s dcerou v rukou lidí z karavanu, tím menší šanci měly dostat se z toho živé.

Smýknul autem do protisměru. Měl v úmyslu dostat se pár kilometrů před ně a zablokovat svým vozem silnici.

Řidič obytného vozu musel předtím vidět ve zpětném zrcátku, jak Jim zastavil u stojícího auta a vystoupil, aby si ho prohlédl. Teď nechal Camaro zajet až téměř na svoji úroveň, pak strhnul vůz prudce doleva a vrazil do boku osobního auta.

Kov zaskřípal o kov a auto se otřáslo.

Volant se Jimovi protočil v rukou. Musel napnout všechny síly, aby neztratil vládu nad vozem.

Karavan se vzdálil, stočil se zpět a znovu do něj uhodil, takže Jim sjel z vozovky na nekrytou krajnici. V takové pozici rachotili kupředu vysokou rychlostí několik set metrů. Karavan riskoval čelní srážku s protijedoucími auty, která by mohla být ukryta za závěsy tepla nebo září slunce. Camaro se hnalo po hraně půlmetrového svahu, který odděloval vyvýšenou vozovku od pouště, a vířilo za sebou obrovská oblaka prachu.

Sebelehčí dotyk brzdového pedálu mohl auto stočit o kousek doleva, což by znamenalo pád a převrácení. Odvážil se jen uvolnit plyn a nechat rychlost klesat postupně.

Řidič obytného vozu ihned zareagoval a také snížil rychlost, takže zůstal Jimovi po boku. A pak se karavan začal neodvratně sunout doleva, centimetr po centimetru se nesmiřitelně přibližoval prašné krajnici.

Camaro, mnohem menší a lehčí než druhý vůz, nemohlo takovému tlaku odolat. Přes Jimovu snahu udržet přímý směr se pomalu, ale jistě posouvalo doleva. Přední pneumatika se ocitla na hraně jako první a levá strana předku poklesla. Dupl na brzdu, teď už to bylo jedno. Ještě když sešlapával nohou pedál, zadní kolo následovalo přední do prázdného prostoru. Camaro se naklonilo a převrátilo.

Byl zvyklý používat bezpečnostní pás, takže to s ním hodilo ke straně a dopředu a uletěly mu sluneční brýle. Ale nerozbil si obličej o okenní sloupek ani si neroztříštil hrudní kost o volant. Po předním skle se jakoby dílem zfetovaného pavouka rozlezla pavučina prasklin. Pevně zavřel oči před letícími kousky tvrzeného skla. Vůz se znovu převrátil a začal se převracet potřetí, ale dostal se jen na půl cesty a zůstal ležet na střeše. Jim visel hlavou dolů v bezpečnostním pásu, nezraněn, ale těžce otřesen. Mraky bílého prachu, které se valily dovnitř rozbitým oknem, ho nutily ke kašli.

Půjdou po mně.

Horečně zašátral po pojistce pásu, našel ji a dopadl těch pár zbývajících centimetrů ke stropu převráceného vozu. Ležel celý zkroucený, pod sebou brokovnici. Měl pořádné štěstí, že zbraň nevystřelila, když sebou v převalujícím se Camaru házela sem a tam.

Jdou po mně.

Byl dezorientovaný a potřeboval chvilku, než našel nad hlavou kliku dveří. Hmátl po ní a stiskl ji. Dveře se nejdřív nechtěly otevřít. Pak se rozlétly s kovovým praskotem a vrzáním.

Odplazil se ven na pouštní půdu. Měl pocit, jako by se ocitl v pasti nadreálného světa Salvadora Dalího s jeho neskutečnou perspektivou. Sáhl zpět do vozu pro brokovnici.

Prach, jemný jako popel, se začal usazovat, ale Jim ho ještě stále vykašlával z plic. Se stisknutými zuby se pokoušel spolknout každé zakašlání. Musí být zticha, jestli má přežít.

Ani v rychlosti ani v nenápadnosti se nevyrovnal malé pouštní ještěrce, která mu přelétla přes cestu. Zůstal přikrčený a přeběhl k blízkému korytu vyschlé říčky. Když dorazil na kraj přirozeného odvodňovacího kanálu, zjistil, že je jen něco přes metr hluboký. Sklouzl ze břehu a zpod nohou se mu ozvalo tiché plesknutí, když dopadly na tvrdé dno.

Přikrčený pod mírným svahem, zdvihl pomalu hlavu na úroveň okolní země a podíval se směrem k převrácenému Camaru, kolem kterého se ještě docela nerozptýlil závoj bělavého prachu. Nahoře na silnici karavan zrovna docouval podél krajnice a zastavil se na úrovni havarovaného auta.

Otevřely se dveře a sestoupil muž. Další muž, který vystoupil na odvrácené straně, přeběhl kolem předku vozu a připojil se ke svému společníkovi. Ani jeden z nich nebyl tím dobromyslným penzistou, kterého by si člověk mohl představit za volantem stárnoucího karavanu. Oba měli něco přes třicet, tvrdí jako horkem vytvrzená pouštní skála. Jeden měl tmavé vlasy stažené dozadu a svázané do zdvojeného copu – zastaralý styl, kterému se teď říkalo ‚chrchol‘. Druhý měl na temeni krátké zježené vlasy, ale po stranách hlavu vyholenou jako kdyby si představoval, že je v jednom ze starých filmů se Šíleným Maxem. Oba byli v tričkách bez rukávů, džínách a kovbojských botách a oba drželi v ruce pistoli. Opatrně se přibližovali ke Camaru, rozděleni, každý z opačného směru.

Jim se stáhl pod horní hranu koryta, otočil se vpravo, přibližně na západ, a skrčený běžel mělkým kanálem. Rychle pohlédl zpátky, aby zjistil, jestli nechává stopy, ale naplavenina, od posledního deště vysušená měsíci ostrého slunce, nebrala otisky nohou. Asi po dvaceti metrech se vyschlá říčka náhle stočila na jih. Po dalších dvaceti metrech mizela v propusti, která vedla pod silnicí.

Projel jím záchvěv naděje, i když neutišil vlny strachu, který s ním třásl od chvíle, co našel v autě u silnice umírajícího muže. Cítil se, jako by se měl každou chvíli vyzvracet. Nesnídal, a tak nebylo co. Ať už pravidla správné výživy říkají cokoli, někdy se vyplácí odejít z domu nalačno.

Betonová propust byla ponořená ve stínu a poměrně chladná. Měl pokušení zastavit se a schovat se v ní – a doufat, že tamti to vzdají a odjedou.

To samozřejmě nemohl udělat. Nebyl zbabělec. Ale i kdyby mu svědomí tentokrát povolilo trochu zbabělosti, tajemná síla, která ho poháněla, by mu nedovolila prásknout do bot. Do jisté míry byl jako loutka na neviditelných nitkách, vydaný na milost a nemilost skrytému loutkáři, ve hře, jejíž zápletce nerozuměl, s tématem, které mu unikalo.

Pár laskavců našlo cestu do propusti a jejich křehké ostny ho poškrábaly, když se tlačil skrz stěnu, kterou vytvořily. Vylezl na druhé straně silnice v dalším rameni vyschlé říčky a vyškrabal se po svahu vyprahlého koryta.

Doplazil se po břiše ke kraji zvýšené vozovky a opatrně se nadzdvihl, aby se podíval přes silnici, na východ k obytnému vozu. Za karavanem bylo vidět Camaro, břichem nahoru jako mrtvá plotice. Ti dva stáli poblíž něho, už zase spolu. Zřejmě zrovna auto prohlédli a vědí, že tam není.

Živě spolu mluvili, ale byli příliš daleko, než aby Jim slyšel, co říkají. Pár slov se k němu doneslo, ale byla zeslabená vzdáleností a zkomolená rozžhaveným vzduchem. Pot mu stále kapal do očí a zamlžoval pohled. Osušil si obličej rukávem a zase sledoval ty dva.

Pomalu se od Camara vzdalovali, hlouběji do pouště. Jeden hlídal a otáčel hlavu ze strany na stranu, druhý v chůzi pozoroval zem, nepochybně ve snaze najít Jimovy stopy. Při mém štěstí, říkal si Jim, se z jednoho z nich vyklube chovanec indiánských stopařů a dostanou mě rychleji než iguana pouštního brouka.

Od západu se ozval zvuk motoru, nejdřív potichu, ale rychle zesílil, ještě než Jim stačil otočit hlavu tím směrem. Z vodního přeludu se vynořil náklaďák. Z Jimova výhodného postavení při zemi se zdál tak obrovský, že nevypadal ani jako náklaďák, ale spíš jako nějaký futuristický válečný stroj, který přicestoval zpátky časem z dvacátého druhého století.

Řidič kamionu uvidí převrácené Camaro. V tradičním samaritánském duchu, který většina dálkových řidičů projevovala na silnicích, zastaví a nabídne pomoc. Jeho příjezd vyvede ty dva zabijáky z míry, Jim využije jejich nepozornosti a bude je mít v hrsti.

Měl to všechno hezky vymyšlené – jenže to nefungovalo. Kamion nezpomalil a Jimovi došlo, že ho bude muset zastavit sám. Ale než stačil aspoň vstát, náklaďák se kolem něj prohnal tak rychle, že musel překonat světový rekord v překročení nejvyšší povolené rychlosti. Řval a vířil kolem sebe horký vzduch, jako by to byl vůz posledního soudu řízený ďáblem a naložený dušemi, které lucifer chce mít v pekle teď nebo nikdy.

Jim bojoval s touhou vyskočit a zařvat za ním: Kde jsi nechal svýho samaritánskýho ducha, ty idiote?

Na horký den se opět sneslo ticho.

Dva zabijáci na opačné straně silnice se chvíli dívali za kamionem a pak pokračovali v pátrání po Jimovi.

Zuřivý a vystrašený, odsunul se z krajnice, znova se přitiskl k zemi a odplazil se s brokovnicí v ruce směrem k jejich autu. Dělila ho od nich jen zvýšená vozovka. Nemohli ho vidět, ale přesto víc než napůl očekával, že přeběhnou po asfaltu a vyprázdní do něj zásobník.

Když se odvážil opět vzhlédnout, byl přímo proti stojícímu karavanu, který mu blokoval pohled na ty dva. Když on nevidí je, oni nevidí jeho. Postavil se na nohy a přešel po silnici k pravému boku vozu.

Dveře na téhle straně byly asi ve třetině vzdálenosti od předního nárazníku k zadnímu, ne proti dveřím u řidiče. Byly dokořán.

Chytil za kliku. Pak si uvědomil, že uvnitř mohl se ženou a děvčetem zůstat třetí. Nemohl jít dovnitř, dokud se nevypořádá s těmi venku, jinak by se mohl ocitnout zabijákům v hrsti.

Vykročil k přední části vozu a právě, když došel na roh, uslyšel blížící se hlasy. Znehybněl a čekal, až se chlap s podivným účesem vynoří u předního nárazníku. Zastavili na druhé straně.

„… vyser se na něho…“

„… moh vidět naše číslo…“

„… třeba to pořádně dostal…“

„… v autě nebyla krev…“

Jim klesl vedle pneumatiky na koleno a podíval se pod autem. Stáli na druhé straně u dveří řidiče.

„… prostě pojedem první cestou na jih…“

„… s fízlama na krku…“

„… než se dostane k poldům, budem v Arizoně…“

„… to si myslíš…“

„… to vím…“

Jim vstal a opatrně se přemístil přes přední roh vozu. Obezřetně postupoval podél prvního páru světel a chladičové mříže.

„… střihnem to přes Arizonu do Novýho Mexika…“

„… tam maj taky chlupatý…“

„… do Texasu, ať máme mezi sebou pár států, můžem řídit celou noc…“

Jim měl štěstí, že krajnici tvořil prach místo štěrku. V tichosti se po něm přikradl ke světlům na straně řidiče, stále přikrčený.

„… víš, jakou hovno domluvu maj poldové přes čáru mezi státama…“

„… ale von tu někde je, do prdele…“

„… a taky milión škorpiónů a chřestýšů…“

Jim vystoupil zpoza auta a namířil na ně brokovnici. „Ani hnout!“

Zlomek vteřiny na něj zírali, jako kdyby se před nimi zjevil tříoký marťan s ústy na čele. Byli od něj asi dva a půl metru, tak blízko, že na ně mohl plivnout, což by podle všeho jenom zasloužili. Už na dálku vypadali nebezpečně jako hadi v lidské podobě, a zblízka to nebylo jiné – působili smrtelnějším dojmem než kterýkoli tvor, co se plazil po poušti.

Oba drželi pistole hlavněmi k zemi. Jim po nich mávnul brokovnicí a křiknul: „Pusťte ty bouchačky!“

Buď to byli ti nejtvrdší tvrďáci nebo cvoci – nejspíš obojí, protože při pohledu na brokovnici neznehybněli. Chlápek s dvojitým copem sebou hodil na zem a odvalil se. V téže chvíli ten druhý, který vypadal jako utečenec ze Šíleného Maxe, zdvihl pistoli a Jim ho salvou zblízka do prsou odhodil dozadu, dolů a do horoucích pekel.

Jeho kumpán se vsoukal pod karavan a Jim už jen zahlédl mizet jeho nohy.

Chytil se otevřených dveří a skočil na schod vedle řidičova sedadla, aby to nedostal do nohy nebo do kotníku. Když měl nohy nad zemí, zpod auta vyletěly dvě střely a jedna z nich proděravěla pneumatiku, za kterou předtím stál.

Místo aby se ukryl ve voze, skočil zpátky na zem, padl na břicho a namířil brokovnici pod auto ve snaze protivníka překvapit. Ale ten už mezitím vylezl na druhé straně. Jim viděl jen černé kovbojské boty, jak běží kolem vozu dozadu. Zahnuly za roh a zmizely.

Žebřík. Vpravo vzadu. Vedle uvázané motorky.

Ten mizera lezl na střechu.

Jim se rychle nasoukal pod vůz, dřív než se zabiják podívá přes hranu střechy, uvidí ho a vystřelí. Pod autem nebylo o nic chladněji, protože sluncem rozpálená hliněná krajnice vyzařovala teplo, které se v ní ukládalo už od rozbřesku.

Po silnici se přehnala těsně za sebou dvě auta. Neslyšel je přijíždět, možná proto, že mu srdce bušilo tak silně, že si připadal jako uvnitř tympánu. V duchu řidiče proklínal, než si uvědomil, že nemůže chtít, aby zastavili, když vidí chlapa s ‚chrcholem‘ na hlavě plížit se po střeše karavanu s pistolí v ruce.

Má větší šanci vyhrát, když se bude i nadále chovat neočekávaně. Po břiše se odplazil, rychle jako pěšák pod palbou, pod zadek auta. Překulil se na záda, opatrně vysunul hlavu zpoza zadního nárazníku a podíval se nahoru přes motocykl na příčky žebříku, které jako by se ztrácely v bílém pálícím slunci.

Žebřík byl prázdný. Zabiják už byl na střeše. Snad si myslí, že Jima dočasně zmátl svým zmizením, a každopádně nečeká, že by ho pronásledoval s takovou neopatrností.

Jim vyklouzl zpod vozu a vylezl na žebřík. Jednou rukou sevřel horké držadlo, druhou držel brokovnici a snažil se šplhat tak nezvučně, jak jen to bylo možné. Jeho protivník na hliníkovém povrchu nad ním byl překvapivě tichý. Hluk, který dělal, sotva stačil překrýt občasné zapraskání nebo zaskřípění starých příček pod Jimovýma nohama.

Nahoře Jim opatrně zdvihl hlavu a kradmo pohlédl na střechu. Zabiják byl na dvě třetiny cesty vepředu na pravé straně a díval se dolů. Posunoval se po kolenou a po rukou, což muselo bolet. Léty poznamenaný bílý lak sice odrážel hodně světla, ale nahromadilo se v něm dost tepla, aby popálilo i pořádně zatvrdlé ruce a proniklo džínovinou. Ale jestli ho to bolelo, nedal to znát. Byl to stejně sebevražedný frajer jako jeho mrtvý kámoš.

Jim se vysoukal o stupeň výš.

Zabiják se teď položil na břicho, přestože střecha se musela okamžitě propálit jeho tenkým tričkem. Snažil se držet tak nízko, jak to jen šlo, a čekal, až se Jim objeví dole.

Jim se posunul ještě o jednu příčku. Střechu měl teď v půli těla. Otočil se na bok a vrazil koleno pod pravou stranu žebříku, takže se pevně zaklínil, aby měl obě ruce volné na brokovnici a aby ho zpětný ráz nesrazil k zemi.

Jestli chlap na střeše neměl šestý smysl, měl prostě z pekla štěstí. Jim nevydal sebemenší zvuk, ale ten mizera se najednou ohlédl přes rameno a uviděl ho. Jim zaklel a mávnul brokovnicí.

Zabiják sebou hodil na stranu a ze střechy dolů.

Aniž by vystřelil, Jim vysvobodil koleno zpod žebříku a seskočil na zem. Dopadl natvrdo, ale udržel rovnováhu, skočil za roh auta a vyprázdnil jednu dávku.

Chlápek už ale vrazil do postranních dveří. Přinejhorším chytil pár broků do nohy. Nejspíš ani to ne.

Šel po ženě a dítěti.

Rukojmí.

Nebo je chtěl jen oddělat, než to dostane sám. V posledních dvaceti letech vzrostl počet potulných sociopatů, kteří křižují zemi, hledají snadnou kořist, připisují si na konto nové a nové oběti a dosahují sexuálního ukojení krutou vraždou stejně tak jako znásilněním.

Jim v duchu slyšel úzkostí zmučený hlas umírajícího muže: Lisa… Susie… Moje žena, dcera…

Na opatrnost nezbýval čas a jeho hněv byl už silnější než strach. Vrazil za zabijákem dovnitř, do zadní části kabiny. Jeho sluncem oslepené oči nemohly zvládnout relativní šero uvnitř auta, ale dokázal ještě zahlédnout, jak ten psychotický sviňák míří dozadu přes obytnou část do kuchyňky.

Zabiják, v téhle chvíli jen stín s šedou elipsou místo obličeje, se otočil a vystřelil. Střela vyrvala kus skříňky pověšené na zdi vlevo od Jima a zasypala ho štěpinami umakartu a kouřící dřevotřísky.

Nevěděl, kde je žena s dítětem. Bál se, že je může postřelit. Brokovnice není přesná zbraň.

Zabiják znova vystřelil. Druhá kulka minula Jimův obličej tak těsně, že za sebou zanechala závan palčivě horkého vzduchu, jako polibek ohně na tvář.

Vypálil jednu dávku a výstřel otřásl plechovými stěnami. Zabiják zaječel a hodilo to s ním o dřez. Jim vystřelil podruhé, instinktivně, napolo ohlušený dvojí detonací. Chlápka to doslova zdvihlo do vzduchu, strhlo dozadu a praštilo s ním o zadní stěnu, vedle zavřených dveří, které oddělovaly hlavní obytný prostor od ložnice. Pak se sesul k zemi.

Jim hrábnul do kapsy u kalhot pro pár patron, znovu nabil a přešel hlouběji do vozu, podél potrhané a prosezené pohovky.

Věděl, že ten chlap musí být mrtvý, ale neviděl dost dobře, aby si mohl být čímkoli úplně jistý. Paprsky mojavského slunce pronikaly sice dovnitř předním sklem a otevřenými dveřmi jako horké značkovací tyče, ale díky těžkým závěsům na postranních oknech byl obytný vůz vzadu plný stínů. Po tom všem střílení se tam navíc vznášel lehký štiplavý závoj kouře.

Když došel na konec úzké chodbičky a podíval se dolů, neměl pochyby o tom, že muž zkroucený na zemi je mrtvý. Krvavý lidský svinstvo. Svinstvo zaživa, svinstvo po smrti.

Při pohledu na potrhanou a potlučenou mrtvolu se ho zmocnilo divošské nadšení, pocit zuřivé spravedlnosti, který byl vzrušující i děsivý zároveň. Chtěl se cítit zhnusen tím, co udělal, i když ten mrtvý si zasluhoval zemřít, ale ačkoliv se mu z toho masakru obracel žaludek, morální odpor necítil. Setkal se s nejčistším zlem v lidské podobě. Oba mizerové zasluhovali ještě horší konec, než by jim on sám mohl připravit, zasluhovali dlouhou a pomalou smrt v hrůze a utrpení. Cítil se jako anděl pomsty u posledního soudu, plný svatého hněvu. Věděl, že balancuje na pokraji vlastní psychózy, věděl, že jen šílenci jsou pevně přesvědčeni o bezúhonnosti svých nejhrůznějších skutků, ale nemohl v sobě nalézt žádné pochyby. Jeho zuřivost ve skutečnosti ještě vzrostla, jako by byl Boží bojovník, do něhož proudí pramen apokalyptického hněvu Všemohoucího.

Obrátil se k zavřeným dveřím.

Za nimi je ložnice.

Matka s dítětem musí být tam uvnitř.

Lisa… Susie…

Ale kdo ještě?

Sociopatičtí zabijáci obvykle pracují sami, ale někdy se párují, jako tihle dva. Větší spolčení jsou vzácná. Třeba hromadná sebevražda Charlese Mansona a jeho ‚rodiny‘. Byly i další příklady. Nemohl nic vyloučit, ne ve světě, kde nejmódnější učitelé filosofie tvrdí, že etika vždy závisí na situaci a že názor každého je stejně správný a hodnotný, bez ohledu na to, kolik obsahuje logiky nebo nenávisti. Je to svět, který vychovává stvůry, a tahle obluda může mít hlav jako hydra.

Věděl, že by měl být opatrný, ale rozjařený pocit spravedlivého hněvu, kterého byl plný, mu dával také pocit nezranitelnosti. Přistoupil ke dveřím do ložnice, kopnutím je otevřel a vpadnul dovnitř s vědomím, že může dostat kulku. Beze strachu, s brokovnicí před sebou, připraven zabíjet a být zabit.

Žena s dcerou byly samy. Na špinavé posteli. Připoutané v zápěstí a v kotníku pevnou lepicí páskou. Pásku přes ústa.

Žena, která se jmenovala Lisa, byla asi třicetiletá, štíhlá, nezvykle přitažlivá blondýnka. Dcera, Susie, ještě mnohem krásnější než matka, byla nadzemsky krásná. Asi desetiletá dívenka, se zářivýma zelenýma očima, jemnými rysy a pletí tak dokonalou jako blanitý vnitřní povrch vaječné skořápky. Jimovi připadala jako ztělesnění nevinnosti, dobra a čistoty, anděl svržený do bahna. Hleděl na ni, spoutanou s ucpanými ústy v té zaneřáděné ložnici, a jeho zuřivost nabyla na síle.

Po dětské tváři proudily slzy a dívka se otřásala ustrašenými vzlyky zdušenými páskou, která jí zakrývala ústa. Matka neplakala, ale v očích měla smutek a strach. Pocit odpovědnosti za dceru a viditelná zuřivost ne nepodobná Jimově jí bránily překročit práh hysterie.

Uvědomil si, že se ho bojí. Pro ně byl ze stejné várky jako muži, kteří je unesli.

Opřel brokovnici o vestavěnou skříň a řekl: „Nebojte se. Je po všem. Zabil jsem je. Oba jsem zabil.“

Matka na něj zírala doširoka otevřenýma, nevěřícíma očima.

Nedával jí za vinu, že mu nevěří. Jeho hlas zněl podezřele – plný vzteku, přeskakoval při každém třetím nebo čtvrtém slově, rozechvěle přecházel z šepotu do štěkavého tónu a zpět do šepotu.

Hledal něco, čím by jim přestřihl pouta. Na skříňce ležela rolička lepicí pásky a nůžky.

Popadl nůžky a všiml si, že za nimi jsou na skříňce vyrovnány pornografické videokazety. V té chvíli si uvědomil, že stěny i strop malé místnosti jsou vylepeny oplzlými fotografiemi vytrženými z obscénních časopisů, a šokovalo ho zjištění, že tahle špína je horší než jiné: dětská pornografie. Na snímcích byli dospělí muži, vždy se zakrytými tvářemi, ale žádné dospělé ženy, jen dívky a chlapci, většinou staří jako Susie, mnozí mladší, znásilňovaní všemi představitelnými způsoby.

Muži, které zabil, by si s matkou užívali jen krátce, znásilnili, zmučili a zlomili by ji jen jako příklad pro dceru. Pak by jí prořízli hrdlo nebo střelili do hlavy na nějaké opuštěné cestě v poušti a nechali by její tělo pro potěchu ještěrkám, mravencům a supům. Ve skutečnosti chtěli jen dítě, kterému by proměnili příštích pár měsíců nebo let v živoucí peklo.

Jeho hněv se transformoval do něčeho, co přesahovalo pouhou zuřivost, co bylo mnohem silnější než touha po pomstě. V jeho nitru se rozprostřela hrozivá temnota, jako ropa prýštící z vrtu.

Zuřil nad tím, že Susie viděla ty fotografie, že byla přinucena ležet v těch poskvrněných a odporně páchnoucích prostěradlech a vnímat nevyslovitelnou oplzlost obklopující ji ze všech stran. Cítil šílené nutkání chytit brokovnici a vyprázdnit do obou mrtvol dalších pár dávek.

Nedotkli se jí. Díky Bohu. Neměli čas se jí dotknout.

Ale ta místnost. Vždyť prodělala znásilnění už jen pouhým pobytem v té místnosti.

Třásl se.

Všiml si, že matka se třese také.

Po chvíli mu došlo, že se netřásla zuřivostí jako on, ale strachem. Strachem před ním. Bála se ho teď víc než když vstoupil do ložnice.

Byl rád, že tam není zrcadlo. Nechtěl by vidět svůj vlastní obličej. V téhle chvíli musí mít výraz šílence.

Musí se dát dohromady.

„Nebojte se,“ ujistil ji znovu. „Přišel jsem vám pomoct.“

Ve snaze uvolnit je a utišit jejich strach poklekl vedle postele, přestřihl pásku, která omotávala ženě kotníky a strhl ji. Přestřihl také pásku, kterou měla okolo zápěstí, a nechal ji, ať se uvolní sama.

Když odstřihl pouta ze zápěstí Susie, schoulila se v obranném gestu. Když jí uvolnil kotníky, vykopla po něm a stáhla se přes šedé skvrnité prostěradlo ke stěně. Nesáhl po ní, naopak sám odstoupil.

Lisa si odlepila pásku ze rtů a s dusivým kašlem si vytáhla hadr z úst. Promluvila chraplavým hlasem, který zněl současně zoufale i rezignovaně: „Můj muž, tam v autě, můj muž!“

Jim se na ni podíval a neřekl nic. Nedokázal tu smutnou zprávu říct před dítětem.

Žena spatřila v jeho očích pravdu a na okamžik se její krásný obličej změnil v masku smutku a utrpení. Kvůli dceři potlačila vzlyk, spolkla ho spolu s úzkostí.

Řekla den: „Bože můj,“ a každé slovo neslo ozvěnu její ztráty.

„Můžete Susie nést?“

Byla myšlenkami u svého mrtvého manžela.

„Můžete nést Susie?“

Zmateně se na něj podívala. „Jak to, že znáte její jméno?“

„Váš muž mi ho řekl.“

„Ale…“

„Předtím,“ řekl ostře. Myslel předtím, než zemřel. Nechtěl jí dávat falešnou naději. „Zvládnete ji odsud odnést?“

„Myslím, že jo, doufám.“

Mohl děvče vynést sám, ale měl pocit, že se jí nesmí dotknout. Bylo to sice iracionální a emocionální, ale cítil, že za to, co jí ti dva udělali, a co by jí byli udělali, kdyby mohli, nesou zodpovědnost všichni muži a že aspoň malá část viny leží i na něm.

Jediný muž, který by se v téhle chvíli mohl dítěte dotknout, byl její otec. A ten byl mrtev.

Jim se zdvihl z kolenou a ustoupil od postele. Vrazil do dveří úzké skříňky, která se otevřela, když od ní vykročil.

Vzlykající dívka na posteli ucukla před svou matkou. Byla tak vyděšená, že nejdřív nepoznala ani laskavý úmysl známých milujících rukou. Pak znenadání protrhla pouta strachu a vrhla se matce do náručí. Lisa ke své dceři tiše a klidně mluvila, hladila ji po vlasech a pevně ji držela.

Klimatizace byla vypnutá od chvíle, kdy zabijáci zastavili a šli se podívat na havarované auto. Teplota v ložnici stoupala každou vteřinu a byl tam smrad. Jim cítil zvětralé pivo, pot, pach zaschlé krve, který zřejmě stoupal z tmavohnědých skvrn na koberci, a další odporné zápachy, které si ani netroufal identifikovat.

„Pojďte, vypadnem odsud.“

Lisa nepůsobila dojmem silné ženy, ale zdvihla svou dceru bez námahy, jako by zdvihala polštář. S dívkou schoulenou v náručí vykročila ke dveřím.

„Nenechte ji koukat se doleva, až půjdete ven,“ řekl Jim. „Jeden mrtvý je hned za dveřmi. Nic pěknýho na pohled.“

Lisa kývla, vděčná za to varování.

Než vyšel ven za ní, všiml si obsahu úzké skříňky, která se otevřela, když do ní předtím vrazil: poličky plné amatérských videokazet. Na hřbetech byly rukou psané názvy na bílých samolepicích štítcích. Jména. Všechno jména. CINDY. TIFFANY. JOEY. CISSY. TOMMY. KEVIN. Dvě byly označené SALLY. Tři měly název WENDY. Další jména. Dohromady snad třicet. Věděl na co se dívá, ale nechtěl tomu věřit. Vzpomínky na bestialitu. Mementa zvrácenosti. Oběti.

Trpká černota v jeho nitru vzrostla.

Následoval Lisu obytným vozem ke dveřím, ven do zářícího pouštního slunce.

2

Lisa stála v zlatobílém slunečním svitu na kraji silnice za obytným vozem. Její dcera vedle ní, přitisknutá k matce. Slunci se zalíbily: klouzalo v blýskavých proudech po jejich světlých vlasech, zdůrazňovalo barvu jejich očí tak, jako světlo v klenotníkově výloze zkrášluje smaragdy na sametu, a propůjčovalo téměř mystickou záři jejich kůži. Při pohledu na ně bylo těžké uvěřit, že světlo kolem nepanuje také v nich, že do jejich životů vstoupila temnota a naplnila je, jako noc naplní svět po západu slunce.

Jim jejich přítomnost sotva snesl. Kdykoli se na ně podíval, pomyslel na mrtvého muže v osobním autě a zalomcoval jím soucitný smutek, který si v bolesti nezadal s žádnou tělesnou chorobou.

Klíčem, který našel na kroužku s klíčky od zapalování karavanu, odemkl železný rám, kterým byl připevněn Harley-Davidson. Byl to model FXRS-SP s dvouválcem do V, 1340 ccm, jedním karburátorem, dvěma ventily, rozvodovou tyčí a pětistupňovou převodovkou, která nepoháněla zadní kolo umaštěným řetězem, ale ozubeným pásem. Řídil už lepší a silnější mašiny. Tohle byla standardní verze, ten nejobyčejnější Harley, jakého můžete na silnici potkat. Ale všechno, co od něj potřeboval, byla rychlost a snadné ovládání. Od modelu SP může čekat obojí, pokud je ve slušném stavu.

Když sundal Harleye z držáku a začal ho prohlížet, Lisa promluvila úzkostným hlasem: „Všichni tři na tom odsud neodjedem.“

„Ne,“ odpověděl. „Jenom já.“

„Prosím vás, nenechávejte nás tady.“

„Než odjedu, někdo vám zastaví.“

Přiblížilo se auto. Tři cestující uvnitř na ně zvědavě civěli. Řidič přidal plyn.

„Nikdo nezastaví,“ řekla zoufale.

„Někdo jo. Počkám.“

Byla chvíli ticho. Pak se ozvala: „Nechci do auta s cizími lidmi.“

„Uvidíme, kdo zastaví.“

Divoce zatřásla hlavou.

Řekl: „Poznám, jestli se jim dá věřit.“

„Já ne… „ Hlas se jí zlomil. Zaváhala, pak se ovládla. „Nevěřím nikomu.“

„Na světě jsou taky dobrý lidi. Ve skutečnosti je vlastně většina lidí dobrých. Ať už je to jak chce, až někdo zastaví, poznám, co jsou zač.“

„Jak? Jak to proboha můžete vědět?“

„Poznám to.“ Ale jak to pozná, to neuměl vysvětlit o nic lépe než by uměl vysvětlit, jak věděl, že ona a její dcera ho potřebují v téhle sežehlé a popraskané pustině.

Posadil se na Harleye a zmáčkl startér. Motor okamžitě naskočil. Trochu ho protočil a zase vypnul.

Žena řekla: „Kdo jste?“

„To vám nemůžu říct.“

„Ale proč?“

„Tohle je moc velká senzace. Budou toho plný noviny po celý zemi.“

„Nechápu.“

„Plácli by všude moji fotku. Mám rád soukromí.“

Harley měl vzadu malý nosič zavazadel. Jim si odepnul pásek a připevnil jím k nosiči brokovnici.

Se záchvěvem zranitelnosti v hlase, který Jimovi trhal srdce, Lisa řekla: „Jak vám můžeme poděkovat?“

Podíval se na ni a pak na Susie. Dívka štíhlou rukou pevně objímala matku. Neposlouchala jejich rozhovor. Oči měla prázdné, bez života, a myšlenkami byla někde daleko. Volnou ruku měla u pusy a kousala si klouby na zápěstí. Poškodila si kůži a sála teď vlastní krev.

Odvrátil oči a znovu upřel pohled na motorku.

„Nemáte mi za co děkovat,“ odpověděl.

„Ale zachránil jste…“

„Ne všechny,“ řekl rychle. „Ne všechny, které jsem měl zachránit.“

Vzdálené bručení blížícího se vozu upoutalo jejich pozornost. Dívali se, jak na východě vyplouvá z přeludu vodní hladiny nadupaný černý sporťák. Se skřípěním brzd zastavil přímo před nimi. Na blatníku za předním kolem měl namalované rudé plameny. Okraje obou podběhů byly chráněny ozdobnými chromovými pásky. Chromovaný dvojitý výfuk se v ostrém pouštním slunci blýskal jako tekutá rtuť.

Řidič vystoupil. Bylo mu asi třicet. Husté černé vlasy měl vpředu sčesané z obličeje a vzadu na kačírka. Měl džíny a bílé tričko s vykasanými rukávy, aby bylo vidět tetování na bicepsech.

„Stalo se tu něco?“ zeptal se.

Jim na něj upřeně pohlédl a řekl: „Tyhle dvě potřebují svézt do nejbližšího města.“

Než muž obešel auto, otevřely se dveře na druhé straně a vystoupila žena. Byla o pár let mladší než její společník, oblečená v plandavých světlehnědých šortkách a v bílém tričku s holými zády, na hlavě bílý šátek. Neupravené odbarvené vlasy, které se zpod něho klubaly na všech stranách, rámovaly obličej nalíčený tak silně, že vypadal jako zkušebna kosmetických výrobků. Měla na sobě příliš mnoho těžké bižuterie: velké stříbrné náušnice, tři pásy skleněných korálů v různých odstínech červené, dva náramky na každém zápěstí, hodinky a čtyři prsteny. Nad levým ňadrem měla vytetovaného růžovomodrého motýla.

„Máte to rozbitý?“ zeptala se.

Jim řekl: „Karavan má prázdnou gumu.“

„Já sem Frank,“ řekl muž. „Tohle je Verna.“ Žvýkal žvýkačku. „Pomůžu vám to přehodit.“

Jim zavrtěl hlavou. „Ten karavan stejně nemůžeme použít. Je v něm mrtvola.“

„Mrtvola?“

„A další je támhle,“ ukázal Jim na opačnou stranu vozu.

Verna jen kulila oči.

Frank na chvilku přestal žvýkat, mrknul na brokovnici přivázanou k motorce a podíval se zpátky na Jima. „Vy ste je zabil?“

„Jo. Unesli tuhle ženu a její dceru.“

Frank si ho chvíli měřil pohledem a pak se obrátil k Lise. „Je to fakt?“ zeptal se jí.

Přikývla.

„Do prkenný vohrady,“ řekla Verna.

Jim se podíval na Susie. Byla v jiném světě a k tomu, aby se vrátila, bude potřebovat profesionální pomoc. Byl si jistý, že z jejich rozhovoru nic neslyší.

Kupodivu si připadal stejně odtržený od reality jako ona. Pořád se ještě nořil do té věčné temnoty a věděl, že nebude trvat dlouho a spolkne ho celého. Řekl Frankovi: „Ty chlapi, co jsem zabil – oddělali manžela… otce. Jeho tělo je v autě pár kilometrů odsud na západ.“

„Do pytle,“ řekl Frank. „To je teda hustý.“

Verna se přitiskla k Frankovi a otřásla se.

„Chci, abyste je vzali do nejbližšího města, co nejrychleji. Zařiďte jim doktora. Zavolejte na policii, pošlete je sem.“

„Jasný,“ řekl Frank.

Lisa se ozvala: „Počkejte… ne… já… „ Jim šel k ní a ona mu pošeptala: „Vypadají jako… já nemůžu… prostě se bojím…“

Jim jí dal ruku na rameno a podíval se přímo do očí. „Věci nejsou vždycky takové, jak se zdají. Frank a Verna jsou v pohodě. Věříte mi?“

„Ano. Teď už ano. Samozřejmě.“

„Tak mi věřte. Je na ně spoleh.“

„Ale jak to můžete vědět?“ zeptala se a hlas se jí zlomil.

„Vím,“ řekl pevně.

Ještě několik vteřin opětovala jeho pohled, potom kývla a řekla: „Dobře.“

Dál to bylo snadné. Susie se nechala zdvihnout na zadní sedadlo, povolná, jako kdyby byla pod účinkem drog. Její matka si sedla k ní a objala ji. Když byl Frank zase za volantem a Verna vedle něj, Jim od ní vděčně přijal plechovku zázvorové limonády z cestovní chladničky. Zabouchl zvenku dveře, opřel se o okénko a oběma jim poděkoval.

„Vy tu asi na poldy čekat nebudete, co?“ zeptal se Frank.

„Ne.“

„Žádný potíže byste neměl. To vy tu ste kladnej hrdina.“

„Já vím. Ale nepočkám.“

Frank přikývnut. „Nejspíš máte svý důvody. Máme říct, že ste plešatej, černookej a že ste si stopnul náklaďák směrem na východ?“

„Ne. Kvůli mně nemusíte lhát.“

„Jak chcete,“ řekl Frank.

Verna se ozvala: „Nebojte, my se o ně postaráme.“

„Však já vím,“ řekl Jim.

Pil limonádu a díval se za černým autem, než zmizelo z dohledu.

Posadil se na Harleye, zmáčknul startér, dlouhou těžkou řadicí pákou vsunul převodovku do záběru, natočil trochu plyn, povolil spojku a rozjel se napříč silnicí. Sjel z krajnice po krátkém svahu na úroveň pouště a namířil přímo na jih do obrovské a nehostinné Mojave.

Nějaký čas jel přes sto dvacet kilometrů za hodinu, přestože neměl žádnou ochranu proti větru. Model SP nebyl vybaven čelním sklem. Jim byl celý otlučený a oči se mu opakovaně plnily slzami, které se snažil dávat za vinu výhradně syrovému, horkému vzduchu, který na něj útočil.

Teplo mu kupodivu nevadilo. Vlastně ho ani necítil. Potil se, ale bylo mu chladno.

Ztratil pojem o čase. Minula snad hodina, když si uvědomil, že se z roviny dostal mezi holé rezavé kopce. Zpomalil. Jeho trasa teď byla plná zákrut a záhybů mezi skalnatými výběžky, ale na takovou jízdu měl ten správný stroj. Zdvih závěsů kol byl o pět centimetrů větší než u základní řady FXRS, k tomu odpovídající odpružení a tlumiče a dvojitá kotoučová brzda vepředu, takže když ho terén něčím překvapil, mohl vzít zatáčku jako kaskadér.

Po chvíli mu přestalo být chladno. Začala mu být zima.

Slunce jako by se vytrácelo, i když věděl, že je ještě časné odpoledne. Tma ho obkličovala zevnitř.

Konečně zastavil ve stínu osamělé skály asi tři sta metrů dlouhé a sto metrů vysoké. Staletí větru, slunce a vzácných, ale divokých lijáků ji ošlehaly do podivných, strašidelných tvarů. Vyrůstala z pouště jako starobylý klášter zpola pohřbený v písku.

Postavil motorku na stojánek a posadil se na stinnou zem.

Po chvilce se natáhl na bok. Skrčil kolena. Složil si ruce na prsou.

Zastavil právě včas. Temnota ho dokonale zaplnila a on upadl do propasti zoufalství.

3

Později, v poslední hodině před západem slunce, se znova ocitl na motocyklu. Projížděl koberci šedého a růžového porostu, na nichž se ježily chomáče pouštních křovin. Vánek roznášel vůni mrtvých, sluncem spálených laskavců.

Nejasně si vzpomínal, že otevřel kaktus a vysál vlhkost z vodou nasáté dřeně uvnitř, ale teď byl zase vyprahlý. Zoufale potřeboval pít.

Přejel malý pahorek, ubral trochu plyn a asi tři kilometry před sebou uviděl malé město s domy shluknutými okolo silnice. Sem tam rozeseté stromy vypadaly nadpřirozeně bujné oproti pustině, tělesné a duševní, kterou během posledních několika hodin projížděl. Zamířil k městečku, i když byl napolo přesvědčen, že je to jen vidina.

Náhle se proti obloze, která s postupujícím soumrakem přecházela do červené a temně rudé barvy, objevila silueta kostelní věže s křížem na vrcholku. Přestože si Jim uvědomoval, že trochu blouzní a že jeho delirium je částečně spojeno s vážnou dehydratací, zamířil okamžitě směrem ke kostelu. Cítil, že potřebuje útěchu jeho vnitřních prostor víc než vodu.

Necelý kilometr od městečka zajel s Harleyem do vyschlé strouhy a nechal ho tam ležet na boku. Měkké písečné stěny koryta mu snadno povolily pod rukama a motocykl byl za chvíli zasypaný.

Předpokládal, že ten poslední kilometr snadno ujde. Byl na tom ale hůř, než myslel. Pohled se mu zamlžoval a znovu zaostřoval. Rty ho pálily, jazyk se mu lepil na suché patro a bolelo ho v krku, jako by ho sužovala prudká horečka. V nohou měl křeč, svaly v nich pulsovaly a každou jako by obepínala betonová bota.

Musel v chůzi ztratit vědomí, protože na posledních pár set metrů si prostě nepamatoval. Jeho další vjem byly až cihlové schody před kostelem postaveným z bílých překládaných prken. Na měděné cedulce vedle dvojitých dveří byl nápis KOSTEL PANNY MARIE NA POUŠTI.

Býval kdysi katolík. Částí svého srdce jím pořád ještě byl. Vystřídal už všelijaké víry – metodistickou, židovskou, buddhismus, baptismus, islám, hinduismus, taoismus a další – a i když žádnou z nich nepraktikoval, byly všechny stále součástí jeho vnitřního světa.

Dveře se zdály vážit víc než kámen, který zakrýval ústí Kristova hrobu, ale podařilo se mu je otevřít. Vešel dovnitř.

Kostel byl mnohem chladnější než setmělá Mojavská poušť, ale zima v něm nebylo. Vůně myrhy a nasládlý pach svíček mu přivodily vzpomínky na jeho katolickou minulost. Cítil se jako doma.

U dveří vedoucích z chrámové předsíně do hlavní lodě ponořil dva prsty do svěcené vody a pokřižoval se. Pak vložil do chladné tekutiny obě ruce, nabral do nich vodu, zdvihl k ústům a napil se. Chutnala jako krev. S hrůzou se podíval do bílé mramorové nádržky. Byl si jistý, že přetéká krví, ale viděl jen vodu a slabý, chvějivý odraz vlastního obličeje.

Uvědomil si, že mu popraskaly okoralé pálící rty. Olízl si je. Byla to jeho krev.

Zjistil, že klečí na kolenou před oltářem opřený o zábradlí a modlí se. Nevěděl, jak se tam dostal. Zřejmě zase upadl do bezvědomí.

Poslední zbytky dne odvály jako tenká pokrývka prachu a na okna kostela začal dorážet horký noční vítr. Jediné světlo pocházelo ze žárovky ve vstupní hale, z blikavých plamínků půltuctu svíček v nádobách z červeného skla a z malého reflektoru, který osvěcoval krucifix.

Jimovi se zdálo, že na obličeji ukřižovaného Krista je namalovaná jeho vlastní tvář. Zavřel na chvilku pálící oči a podíval se znova. Tentokrát viděl obličej mrtvého muže v autě na poušti. Svatá tvář se proměnila v obličej Jimovy matky, otce, Susie, Lisy a pak to nebyla žádná tvář, jen černá elipsa, jako obličej zabijáka, když se v obytném voze plném stínů obrátil, aby na Jima vystřelil.

Teď‘ už vlastně na kříži nebyl Kristus, ale zabiják z karavanu. Otevřel oči, pohlédl na Jima a usmál se. Trhnutím si uvolnil nohy z opory. Z jedné nohy trčel hřebík, v druhé zela jen černá díra. Dalším škubnutím si uvolnil ruce, ještě stále probodnuté hřeby, a lehce sklouzl na zem, jako kdyby sám určoval, nakolik na něj zemská přitažlivost může působit. Vydal se po stupínku před oltářem směrem k ohrazení, směrem k Jimovi.

Jimovi bušilo srdce jako o závod, ale říkal si, že vidí jenom přelud. Produkt horečnaté mysli. Nic víc. Vrahoun došel až k němu. Dotkl se Jimova obličeje. Rukou měkkou jako hnijící maso a studenou jako zkapalněný plyn.

Tak jako zapálení věřící, kteří na shromáždění zázračného léčitele padají na zem pod jeho uzdravujícím dotekem, Jim se zachvěl a obestřela ho tma.

4

Pokoj s bílými stěnami.

Úzká postel.

Pár kusů skromného nábytku.

Noc za okny.

Přecházel z jednoho zlého snu do druhého. Vždy, když nabyl vědomí, což nebylo nikdy déle než na pár minut, viděl, jak se nad ním sklání starší muž. Bylo mu něco přes padesát, měl začínající pleš, trochu přes váhu, husté obočí a rozpláclý nos.

Občas mu ten neznámý muž jemně vtíral do obličeje nějakou mast, občas mu dával obklady prosáknuté ledovou vodou. Zdvihl Jimovi hlavu z polštářů a pobídl ho, aby se slámkou napil studené vody. Jim nic nenamítal, protože v mužových očích viděl starostlivost a laskavost.

Stejně nevládl hlasem ani energií potřebnou k vyjádření protestu. V krku měl pocit, jako by se napil petroleje a pak spolkl zápalku. Neměl ani sílu zvednout ruku pár centimetrů nad podušku.

„Jen klidně ležte,“ řekl muž. „Máte úpal a kůži ošklivě spálenou od slunce.“

A rozpraskanou od větru. To je to nejhorší, pomyslel si Jim a vzpomněl si na Harleye bez ochranného skla proti nepřízni počasí.

* * *

Světlo za okny. Nový den.

Měl zanícené oči.

Obličej ho bolel víc než předtím. Celý nateklý.

Muž, který se o něj v noci staral, měl na krku kolárek.

„Kněz,“ řekl Jim chraplavým šepotem, který se nepodobal jeho hlasu.

„Našel jsem vás v kostele, v bezvědomí.“

„Panna Marie na poušti.“

Kněz zase Jima nadzdvihl z polštářů a řekl: „Přesně tak. Já jsem Leo Geary. Otec Geary.“

Jim se tentokrát mohl trochu zdvihnout sám. Voda chutnala sladce.

Otec Geary se zeptal: „Co jste dělal v poušti?“

„Bloudil.“

„Proč?“

Neodpověděl.

„Odkud jste přišel?“

Nic.

„Jak se jmenujete?“

„Jim.“

„Nemáte žádné doklady.“

„Tentokrát ne.“

„Jak to myslíte?“

Jim byl zticha.

Kněz řekl: „V kapsách jste měl tři tisíce dolarů.“

„Vezměte si, kolik potřebujete.“

Kněz se něj překvapeně podíval a pak se usmál: „Dávej si pozor, co nabízíš, synu. Tohle je chudá farnost. Nikdy nemáme nazbyt.“

* * *

O něco později se Jim znovu probudil. Byl v pokoji sám. V domě bylo ticho. Občas zavrzal krov nebo zachrastilo okno, jak se venku v nárazech zvedal pouštní vítr.

Když se kněz vrátil, Jim se ozval: „Mám otázku, otče.“

„Copak?“

Hlas měl pořád ochraptělý, ale už ho trochu poznával. „Jestli Bůh existuje, proč nás nechá trpět?“

Otec Geary se polekaně zeptal: „Je vám hůř?“

„Ne, ne. Líp. Nemyslím svoje utrpení. Jenom… obecně, proč Bůh dovolí, abychom trpěli?“

„Aby nás zkoušel,“ odpověděl kněz.

„Proč nás potřebuje zkoušet?“

„Aby zjistil, jestli už jsme připraveni.“

„Připraveni na co?“

„Na věčnost, samozřejmě. Na spasení.“

„Proč nás Bůh nestvořil připravené?“

„Stvořil nás dokonalé, bez hříchu. Ale zhřešili jsme a pozbyli Boží milosti.“

„Jak to, že jsme zhřešili, když jsme byli dokonalí?“

„Protože máme svobodnou vůli.“

„To nechápu.“

Otec Geary se zamračil. „Nejsem obratný teolog. Jsem obyčejný farář. Jediné, co vám můžu říct, je, že tohle je jedna z Božích záhad. Ztratili jsme Jeho milost a nebesa si teď musíme zasloužit.“

„Potřebuju se vyčurat,“ řekl Jim.

„Hned to bude.“

„Ne do bažanta. Myslím, že už to zvládnu na záchod, když mi pomůžete.“

„Taky si myslím, že to zvládnete. Pěkně se uzdravujete, díky Bohu.“

„Svobodné vůli,“ opáčil Jim.

Farář se zamračil.

* * *

Pozdě odpoledne, skoro čtyřiadvacet hodin po tom, co Jim vklopýtal do kostela, mu teplota klesla na pár desetin stupně nad normálem. Už neměl křeče ve svalech, nebolely ho klouby, nebyl ospalý ani ho nebolel hrudník, když se zhluboka nadechl. Občas mu ještě přes obličej přeběhl zášleh bolesti. Snažil se mluvit, aniž by hýbal obličejovými svaly víc, než bylo nutné. Praskliny na rtech a v koutcích úst se ještě snadno otvíraly, i když je otec Geary každých pár hodin mazal kortizonovým krémem na předpis.

Mohl se sám posadit v posteli a s trochou pomoci se i pohybovat po pokoji. Když se vrátila také chuť k jídlu, otec Geary mu přinesl kuřecí polévku a vanilkovou zmrzlinu. Jedl opatrně a dával pozor na rozpraskané rty, aby si nezkazil jídlo příchutí vlastní krve.

„Ještě bych jedl,“ řekl Jim, když skončil.

„Uvidíme, jestli udržíte tohle.“

„Jsem v pořádku. Byl to jen úžeh a dehydratace.“

„Úžeh může zabít, synu. Potřebujete odpočívat.“

Za chvíli se ale kněz nechal přemluvit a přinesl mu ještě trochu zmrzliny. Jim promluvil se sevřenými zuby a staženými rty: „Proč někteří lidé zabíjejí? Nemyslím policisty ani vojáky. Nebo ty, kdo zabijí v sebeobraně. Myslím ty druhé, vrahy. Proč zabíjejí?“

Farář usedl do houpacího křesla s rovným opěradlem, které stálo vedle postele, a prohlížel si Jima se zvednutým obočím. „To je zvláštní otázka.“

„Opravdu? Možná. Znáte odpověď?“

„Nabízí se jedna prostá – protože je v nich zlo.“

Chvíli seděli oba v tichostí. Jim jedl zmrzlinu, podsaditý kněz se houpal v křesle. Za okny se na oblohu vkrádal nový soumrak.

Konečně Jim řekl: „Vraždy, nehody, nemoci, stáří… Proč nás vůbec Bůh stvořil smrtelné? Proč musíme zemřít?“

„Smrt není konec. Aspoň podle mého přesvědčení. Smrt je jen průchod, je to vlak, který nás převáží k naší odměně.“

„Myslíte nebesa.“

Kněz zaváhal. „Nebo to druhé.“

Jim ještě několik hodin spal. Když se probudil, uviděl faráře, jak stojí u postele a upřeně ho pozoruje.

„Mluvil jste ze spaní.“

Jim se posadil v posteli. „Vážně? Co jsem říkal?“

„Je tu nepřítel.“

„To je všechno?“

„Pak jste řekl: ‚Blíží se. Všechny nás zabije.‘“

Jim se zachvěl strachem, ne proto, že by ve slovech samotných byla nějaká síla, ani proto, že by jim rozuměl, ale kvůli pocitu, že podvědomě až příliš dobře chápal co znamenají.

Řekl: „Asi nějaký sen. Noční můra, nic víc.“

Druhou noc na faře se po třetí hodině ráno s trhnutím probudil, vzpřímil se na posteli a slyšel z vlastních rtů znovu vycházet ta slova: „Všechny nás zabije.“

Pokoj tonul v naprosté tmě.

Zašátral po lampě a rozsvítil.

Byl sám.

Podíval se do oken. Venku byla tma.

Měl podivný neústupný pocit, že nablízku se vznáší něco odporného a nemilosrdného, něco nekonečně krutějšího a neskutečnějšího, než kdo kdy během lidských dějin viděl, vysnil nebo vymyslel. Celý roztřesený vstal z postele. Měl na sobě farářovo pyžamo, které mu vůbec nepadlo. Chvíli tam jen tak stál a nevěděl, co má dělat.

Zhasnul světlo a bos šel od jednoho okna ke druhému. Byl v prvním patře. Noc byla tichá, hluboká a klidná. Jestli tam někde něco bylo, je to pryč.

5

Následující ráno si oblékl své šaty, které mu otec Geary mezitím vypral. Většinu dne strávil v obývacím pokoji ve velkém pohodlném křesle, s nohama na podnožce četl časopisy a pospával, zatímco kněz se zabýval farními záležitostmi.

Spálený a větrem rozpraskaný obličej Jimovi postupně tuhnul. Jako maska.

Večer připravovali spolu s farářem večeři. Otec Geary u dřezu čistil zeleninu na salát. Jim prostřel stůl, otevřel láhev levného Chianti a nakrájel houby z konzervy do hrnce na kamnech, ve kterém se vařila omáčka na špagety.

Pracovali v příjemném tichu a Jim přemýšlel o zvláštním vztahu, který se mezi nimi vytvořil. Poslední dva dny působily dojmem snu, jako by nenašel útočiště v pouštním městečku, ale v mírumilovném místě mimo tento svět, ve městě v říši imaginace. Kněz se přestal vyptávat. Jimovi se teď zdálo, že otec Geary vlastně nebyl ani zpola tak zkoumavý nebo neodbytný, jak by za daných okolností mohl být. Měl také podezření, že jeho křesťanská pohostinnost obvykle nezahrnovala ubytování poraněných a podezřelých cizích osob. Bylo mu záhadou, čím si zasloužil zvláštní ohleduplnost otce Gearyho, ale byl za ni vděčný.

Když nakrájel polovinu hub, najednou řekl: „Jde o život.“

Otec Geary se otočil od dřezu s celerovým stonkem v ruce: „Prosím?“

Jima zamrazilo a téměř upustil nůž do omáčky. Položil ho na kuchyňský stůl.

„Jime?“

Celý roztřesený se obrátil ke knězi a řekl: „Musím se dostat na letiště.“

„Na letiště?“

„Hned teď, otče.“

Farářův kulatý obličej zkrabatěl údivem. Opálené čelo se mu zaplnilo vráskami vysoko nad čáru, kde kdysi bývaly vlasy. „Ale tady žádné není.“

„Jak je to daleko na nejbližší letiště?“ ptal se Jim naléhavě.

„No… dvě hodiny autem. Až do Las Vegas.“

„Musíte mě tam vzít.“

„Cože? Teď?“

„Teď hned,“ řekl Jim.

„Musím se dostat do Bostonu.“

„Ale vždyť jste nemocný…“

„Už je mi líp.“

„Váš obličej…“

„Bolí a vypadá děsně, ale na to se neumírá. Otče, já se musím dostat do Bostonu.“

„Proč?“

Zaváhal a pak se rozhodl prozradit mu část svého tajemství: „Když se nedostanu do Bostonu, někdo tam zemře. Někdo, kdo má žít.“

„Kdo? Kdo zemře?“

Jim si olíznut napůl sloupané rty. „‚Nevím.“

„Vy nevíte?“

„Až tam budu, budu to vědět.“

Otec Geary se na něj dlouze podíval. Nakonec řekl: „Jime, ještě jsem nepoznal tak zvláštního člověka jako jste vy.“

Jim kývnul. „Taky jsem ještě nepoznal tak zvláštního člověka jako jsem já.“

* * *

Když vyjeli z fary ve farářově šest let staré toyotě, zbývala z dlouhého srpnového dne ještě hodina, ačkoliv slunce se schovalo za mraky barvy čerstvé podlitiny.

Byli na cestě jen půl hodiny, když ponurou oblohu rozčísl blesk a odtančil po zubatých nohách přes zachmuřený obzor pouště. Záblesk střídal záblesk, ostřejší a jasnější v čistém mojavském vzduchu než kdy Jim blesky viděl. O deset minut později obloha potemněla, přiblížila se a na zem se v stříbřitých provazcích spustil déšť. Něčeho takového musel být kdysi svědkem Noe, když se spěchem dokončoval svoji archu.

„Letní bouřky jsou tu vzácné,“ řekl otec Geary, když zapínal stěrače.

„Nesmí nás to zdržet,“ znepokojil se Jim.

„Dovezu vás tam,“ ujistil ho kněz.

„Z Vegas na východ asi v noci moc letadel nelétá. Většina letů bude přes den. Nesmím zmeškat a čekat až do rána. Zítra musím být v Bostonu.“

Vyprahlý písek vstřebával tu záplavu. Někde byla půda skalnatá nebo ztvrdlá dlouhotrvajícím slunečním žárem a v takových místech voda stékala po svahu a tvořila pramínky na každém aspoň trochu šikmém kousku země. Z pramínků byly říčky, říčky rychle rostly do řek a za chvíli byla pod každým můstkem, který přejížděli, strouha plná vířících, zpěněných proudů, po kterých plavaly trsy vyrvané pouštní trávy, kusy uschlých laskavců, naplavené dříví a špinavá bílá pěna.

Otec Geary měl v autě dvě oblíbené kazety – výběr slavných starých rokenrolů a hity Eltona Johna. Pustil kazetu s Eltonem. Za zvuku líbivých melodií projížděli nejdřív podvečerem, do kterého bušila bouře, a později deštěm bičovanou nocí.

Asfalt se leskl rtutí kalužin. Jima mrazilo v zádech, když pozoroval, jak se vodní přeludy, které mu před pár dny šálily zrak, teď měnily ve skutečnost.

Každou chvíli se cítil napjatější. Boston ho volal, ale byl ještě daleko, a jen máloco je tmavší nebo zrádnější než asfaltová silnice v noční poušti zmítané bouří. Snad jen lidské srdce.

Kněz se při řízení naklonil k volantu. Soustředěně pozoroval silnici a tiše si notoval s Eltonem.

Po chvíli Jim řekl: „Otče, copak není u vás ve městě doktor?“

„Je.“

„Ale vy jste ho nezavolal.“

„Dal mi recept na kortizonovou mast.“

„Viděl jsem krabičku. To byl recept pro vás, vystavený před třemi měsíci.“

„No… Už jsem viděl v životě úžeh. Věděl jsem, že vám budu umět pomoct.“

„Ale ze začátku jste vypadal hodně ustaraně.“

Kněz mlčel a ujeli tak několik kilometrů. Pak řekl: „Nevím kdo jste, odkud jste a proč se potřebujete dostat do Bostonu. Ale vím, že jste v nesnázích, možná ve velkých nesnázích, větších, než si kdo z nás umí představit. A vím… aspoň myslím, že vím, že jste v jádru dobrý člověk. Ať už je to, jak chce, říkal jsem si, že člověk, který má problémy, je radši, když se o něm moc neví.“

„Díky. Máte pravdu.“

O kus dál déšť zhoustl natolik, že stěrače nestačily čistit sklo a otec Geary musel zpomalit.

Řekl: „Vy jste zachránil tu ženu a její dcerku.“

Jim ztuhnul, ale neodpověděl.

„Hodí se na vás popis, co říkali v televizi.“

Dalších pár kilometrů ujeli v tichosti.

Otec Geary řekl: „Nejsem žádný naivní lovec zázraků.“

Jim nevěděl, co to prohlášení má znamenat.

Otec Geary vypnul hudbu. Bylo slyšet jen šustivý hukot pneumatik na mokré vozovce a pravidelné údery stěračů. „Věřím, že biblické zázraky se staly, přijímám to všechno jako skutečnou historii,“ řekl s očima upřenýma na silnici. „Ale nechce se mi věřit, že by socha Panenky Marie v kostele nějakého zapadákova minulý týden ronila opravdové slzy, i když to můžou dosvědčit dva tamější puberťáci a farní uklízečka. A nejsem ochotný věřit tomu, že stín v podobě Ježíše Krista, který se promítl na stěnu něčí garáže ve žlutém světle lampy proti zlodějům, je znamením nadcházející apokalypsy. Cesty Boží jsou nevyzpytatelné, ale nevedou přes zdi garáží a světla proti zlodějům.“

Kněz opět utichl a Jim čekal a přemýšlel, kam tím vším míří.

„Když jsem vás našel ležet v kostele vedle zábradlí před oltářem,“ říkal otec Geary slovo od slova znepokojenějším hlasem, „byl jste poznačen Kristovými stigmaty. Na obou dlaních jste měl ránu po hřebu…“

Jim se podíval na ruce a nic neviděl.

„… a čelo jste měl poškrábané a popíchané jakoby od trnové koruny.“

Obličej měl ještě tak rozbitý sluncem a větrem, že nemělo smysl hledat ve zpětném zrcátku malá poranění, která kněz právě popsal.

Otec Geary pokračoval: „Asi mě to… vyděsilo. Ale taky fascinovalo.“

Přijeli k asi patnáctimetrovému betonovému mostu přes říčku, která se vylila z břehů. Vytvořila tak tmavé jezero, které vystoupilo přes okraj vyvýšené vozovky. Otec Geary jel pořád dál. Oblaka vody odrážející světla automobilu se rozvinula na obou stranách jako velká bílá křídla.

„Ještě jsem stigmata nikdy neviděl,“ navázal otec Geary, když projeli zatopený úsek, „i když jsem o tom úkaze slyšel. Vyhrnul jsem vám košili… podíval jsem se na levou stranu… a našel jsem zanícenou jizvu, která mohla pocházet od rány kopím.“

Události posledních měsíců byly tak úžasné a plné překvapení, že laťka Jimova smyslu pro údiv byla několikanásobně zdvižena. Ale knězovo vyprávění ji překonalo, proniklo až k němu a naplnilo ho na okamžik posvátnou bázní.

Otec Geary teď sotva šeptal. „Než jsem vás dostal na faru a do postele, znamení zmizela. Ale já vím, že to nebyla pouze moje představivost. Viděl jsem je, byla skutečná a já jsem věděl, že nejste jen tak obyčejný člověk.“

Blesky už dávno vyhasly. Černou oblohu už nezdobily jasné, zubaté náhrdelníky statické elektřiny. Déšť začal také opadat, takže otec Geary mohl snížit rychlost stěračů a zvýšit rychlost letité toyoty.

Chvíli ani jeden z nich nevěděl, co říct. Nakonec si kněz odkašlal a zeptal se: „Už jste to někdy dřív zakusil – ta stigmata?“

„Ne. Aspoň pokud vím. Ovšem, na druhé straně, nevěděl jsem to ani tentokrát, dokud jste mi o nich neřekl.“

„Nevšiml jste si znamení na rukou, než jste před oltářem ztratil vědomí?“

„Ne.“

„Ale tohle není jediná neobvyklá věc, která se vám v poslední době přihodila.“

Jimův tichý smích nepramenil ani tak z pobavení, jako spíš z pocitu temné ironie. „Ne, rozhodně to není ta jediná neobvyklá věc.“

„Chcete mi o tom něco říct?“

Jim chvíli přemýšlel než odpověděl: „Chtěl bych, ale nemůžu.“

„Jsem kněz. Respektuji důvěrná sdělení. Ani policie nemá nade mnou žádnou moc.“

„Já vám věřím, otče. A policie mě nijak zvlášť netrápí.“

„Tak co?“

„Když vám to řeknu… přijde nepřítel,“ řekl Jim a zamračil se, když se slyšel říkat ta slova. To, co říkal, se zdálo přicházet skrze něho spíš než z něho.

„Jaký nepřítel?“

Hleděl do obrovského prostoru pouště bez jediného světla. „Nevím.“

„Je to ten nepřítel, o kterém jste mluvil včera v noci?“

„Snad.“

„Řekl jste, že nás všechny zabije.“

„Taky že ano.“ Mluvil dál, zaujatý tím, co říká, možná víc než otec Geary, protože nevěděl, co řekne, dokud to neuslyšel. „Jestli se to o mně dozví, jestli to zjistí, že zachraňuju život lidem, výjimečným lidem, tak mě to přijde zastavit.“

Kněz na něj pohlédl. „Výjimečným lidem? Co tím myslíte?“

„Nevím.“

„Když mi o sobě povíte, do smrti z toho nezopakuju živé duši ani slovo. Ať je ten nepřítel kdo chce, jak by se mohl o vás dozvědět jen proto, že se mi svěříte?“

„Nevím.“

„Vy nevíte?“

„Vážně ne.“

Kněz si zklamaně povzdechl.

„Otče, já s vámi nehraju na kočku a myš ani se nesnažím být tajemný.“ Zavrtěl se v sedadle a upravil si bezpečnostní pás ve snaze cítit se pohodlněji, ale jeho nepohoda byla víc duševní než tělesná a bylo těžké se jí zbavit. „Slyšel jste někdy o automatickém psaní?“

Otec Geary se zamračil na silnici před sebou a řekl: „Tenhle termín používají duchaři a parapsychologové. Švindl s pověrčivostí. Duch se má zmocnit ruky média, které je v transu, a podat písemné zprávy z onoho světa.“ Zhnuseně si odfrknul. „Lidé, pro které je terčem posměchu myšlenka na rozmluvu s Bohem, nebo dokonce pouhá myšlenka na Boží existenci, naivně uvěří každému kejklíři, který tvrdí, že zná cestu k duším zemřelých.“

„Ať už je to jak chce, mně se občas stává, že skrze mě někdo nebo něco promlouvá, taková ústní forma automatického psaní. Vím, co říkám, jen proto, že se poslouchám, když to říkám.“

„Nejste v transu?“

„Ne.“

„Nemyslíte si, že jste médium?“

„Ne. Určitě ne.“

„Nemyslíte si, že skrze vás promlouvají mrtví?“

„Ne, to ne.“

„Tak kdo?“

„Nevím.“

„Bůh?“

„Možná.“

„Ale nevíte to,“ řekl farář podrážděně.

„Nevím to.“

„Nejen, že jsem ještě nepotkal nikoho tak zvláštního jako vy, Jime. Taky jsem ještě nepotkal nikoho tak zneklidňujícího.“

* * *

Na mezinárodní letiště v Las Vegas dorazili v deset. Na příjezdové cestě stálo jen pár taxíků. Déšť už ustal. Palmy se chvěly v mírném vánku a všechno vypadalo čerstvě vydrhnuté a naleštěné.

Jim otevřel dveře, ještě než toyota zabrzdila před odbavovací halou. Vystoupil, otočil se a naklonil zpět, aby s knězem prohodil posledních pár slov.

„Díky, otče. Asi jste mi zachránil život.“

„Jen nepřehánějte.“

„Rád bych vašemu kostelu daroval něco z těch tří tisíc, co mám u sebe, ale možná to budu všechno potřebovat. Nevím, co se stane v Bostonu, na co to třeba budu muset utratit.“

Farář zavrtěl hlavou. „Nemusíte mi nic dávat.“

„Až se dostanu domů, pošlu nějaké peníze. Budou to bankovky v obálce bez zpáteční adresy, ale jsou to poctivé peníze. Můžete je přijmout s čistým svědomím.“

„To není nutné, Jime. Stačilo mi, že jsem vás poznal. Snad bych vám měl říct… vrátil jste smysl pro mystiku do života unaveného kněze, který čas od času začínal mít pochyby o svém poslání a který teď už nikdy nezapochybuje.“

Pocítili k sobě vzájemnou sympatii, která je oba zjevně překvapila. Jim se sklonil až do auta, otec Geary se natáhl přes sedadlo a potřásli si rukama. Kněz měl pevný, suchý stisk.

„Jděte s Bohem,“ řekl otec Geary.

„Vynasnažím se.“

24.-26. SRPEN

1

Ve čtvrtek, vlastně už v pátek, chvíli po půlnoci, seděla Holly u svého stolu v redakci Portland Press a civěla do prázdné obrazovky počítače. Byla v tak špatném duševním rozpoložení, že nechtěla nic než odejít domů, vlézt do postele, přetáhnout si peřinu přes hlavu a pár dní tak zůstat. Nesnášela lidi, kteří se neustále litují. Snažila se zastydět se sama za sebe, aby ji to přinutilo vylézt z plesnivé díry sebelítosti, ale místo toho se začala za svůj pád do bolestínství litovat. Vzniklá situace měla svůj humorný aspekt, který se nedal přehlédnout, ale Holly ze sebe úsměšek na vlastní účet nedostala. Začala se litovat, že je taková pitomá a směšná osoba.

Byla ráda, že zítřejší ranní vydání je hotové a že redakce je skoro prázdná, takže ji žádný z kolegů nevidí v takovémhle stavu. Jediní lidé v dohledu byli Tommy Weeks – vyčouhlý údržbář, který v tuhle dobu vyprazdňoval koše a zametal – a George Fintel.

George, redaktor přes místní politiku, seděl u svého stolu na druhém konci velké místnosti, schoulen dopředu, hlavu na složených rukou, a spal. Občas zachrápal tak hlasitě, že se to doneslo až k Holly. Když měly bary po zavíračce, George se někdy vrátil do redakce místo do svého bytu, jako starý pivovarský kůň, když se mu pustí otěže, táhne káru po známé trase na místo, které považuje za svůj domov. Někdy se uprostřed noci probudil, uvědomil si, kde je, a unaveně se odebral do vlastní postele. „Politici,“ říkával často George, „jsou ta nejnižší forma života, která vznikla degenerací první slizký potvory, co vylezla z pravěkýho moře.“ Bylo mu padesát sedm a na nový začátek už neměl sílu, tak psal pořád dál o veřejných činitelích, kterým v duchu spílal. Postupem času začal nenávidět i sám sebe, a tak hledal denně útěchu v koňských dávkách martini s vodkou.

Kdyby Holly jen trochu snášela alkohol, obávala by se, že skončí jako George Fintel. Ale už po jedné skleničce jí bzučelo v hlavě, po dvou byla opilá a po třech usnula.

Nenávidím svůj život, pomyslela si.

„Ty sebelítostná chudinko,“ řekla nahlas.

Stejně je to tak. Nenávidím svůj beznadějnej život.

„Je mi z tebe nanic, ty ufňukaná zřícenino,“ řekla tiše, ale s opravdovým odporem.

„To mluvíte se mnou?“ zeptal se Tommy Weeks, který před sebou uličkou tlačil smeták a ocitl se právě u jejího stolu.

„Ne, Tommy. Mluvím sama se sebou.“

„Se sebou? Teda z čeho vy byste mohla bejt nešťastná?“

„Ze svýho života.“

Zastavil se, opřel se o smeták a překřížil jednu dlouhou nohu přes druhou. Měl široký obličej posetý pihami, odstávající uši a chumáč rudých vlasů a vypadal příjemně, nevinně a laskavě. „Nevyšlo vám něco, jak jste chtěla?“

Popadla poloprázdný pytlík čokoládových bonbónů, pár si jich hodila do pusy a opřela se dozadu v židli. „Když jsem dodělala žurnalistiku na univerzitě v Missouri, chtěla jsem překvapit svět, zmáknout ty největší senzace a sbírat Pulitzerovy ceny jako starý flašky – a podívejte se na mě teď. Víte, co jsem dělala dneska večer?“

„Nevím, ale vidím, že vás to nebavilo.“

„Byla jsem v Hiltonu na výročním večírku Asociace portlandských dřevozpracovatelů dělat rozhovory s výrobci montovaných vagónů, obchodníky s překližkou a distributory fošen na podlahu. Každý rok udělují Dřevařskou trofej – tak tomu říkají – jednomu z nich a jmenují ho dřevozpracovatelem roku. S tím jsem taky dělala rozhovor. A pak honem zpátky do redakce včas to všechno sepsat pro ranní vydání. Takovouhle bombu si přece nemůžeme nechat vyfouknout od těch mrch z New York Times.“

„Já myslel, že děláte kulturní rubriku.“

„S tím jsem praštila. Věřte mi, Tommy, jeden nepodařenej básník vám může umění znechutit na deset let.“

Hodila si do pusy dalších pár kusů čokolády. Normálně sladkosti nejedla, protože nechtěla skončit s nadváhou, která vždycky trápila její matku, a dneska polykala bonbóny jen proto, aby se cítila ještě hůř a ještě víc k ničemu. Nálada se jí zhoršovala každým okamžikem.

„Televize a film balí novinařinu do pozlátka a dělají z ní dobrodružství. Jsou to lži.“

„To já,“ řekl Tommy, „já taky nemám život, jakej jsem si představoval. Myslíte, že jsem chtěl skončit v Portland Press jako hlavní údržbář, vlastně jen takovej lepší domovník?“

„Asi ne,“ odpověděla s pocitem malosti a sobectví, že tady fňuká, když jeho životní úděl je ještě méně atraktivní než ten její.

„Sakra že ne. Už jako kluk jsem věděl, že až vyrostu, budu jezdit s popelářským autem, budu sedět vysoko v kabině a knoflíkama ovládat hydraulickej lis.“ Hlas mu zněl toužebně. „Vozit se jako pán s celou tou mašinérií na povel. Byl to můj sen a šel jsem za ním, ale neprošel jsem u zdravotních testů. Mám něco s ledvinama, víte. Nic vážnýho, ale městská zdravotní pojišťovna mě nepustila.“

Opřel se o smeták s pohledem upřeným do dálky a lehce se usmíval. Zřejmě se viděl, jak vznešeně trůní za volantem kukavozu.

Holly na něj nevěřícně zírala a pak se rozhodla, že jeho široký obličej vlastně vůbec není příjemný, nevinný a laskavý. Špatně pochopila význam jeho ploch a linií. Byl to obličej hlupáka.

Chtěla říct: Ty idiote! Já snila o Pulitzerově ceně a je ze mě pisálek propagačních canců o podělaných dřevařských trofejích! Tomu se říká tragédie. Ty si myslíš, že je srovnatelný muset se spokojit s postem domovníka místo popeláře?

Jenže neřekla nic, protože jí došlo, že to srovnatelné je. Nenaplněný sen, vznešený nebo skromný, byl tragédií pro toho, kdo se musel vzdát vší naděje. Nezískané Pulitzerovy ceny a neřízená popelářská auta měly stejnou moc způsobit beznaděj a probdělé noci. A to byla ta nejhorší myšlenka, která ji do té chvíle napadla.

Tommyho oči se vrátily do skutečného světa. „Nesmíte si to tak brát, slečno Thornová. Život… to je jako když v cukrárně dostanete borůvkovej koláč, ale objednala jste si meruňkovej s oříškama. Takže v tom koláči, co máte, nejsou žádný meruňky ani oříšky a vy se můžete zbláznit samým přemejšlením o tom, o co přicházíte, když jediná rozumná věc je říct si, že borůvky maj taky něco do sebe.“

Na druhé straně místnosti se George Fintel ve spánku uprdl. Byla to rána jako z děla. Kdyby se to stalo v redakci velkých novin, kde jsou vždycky nějací reportéři, kteří se zrovna vrátili z Bejrútu nebo z jiné válečné zóny, nastal by hromadný úprk do úkrytu.

Bože můj, pomyslela si Holly, život je jen špatná imitace povídek Damona Runyona. Ušmudlaná redakce krátce po půlnoci. Natvrdlý filosofující domovník. Za stolem chrápe věčně opilý reportér. Runyon revidovaný absurdním dramatikem ve spolupráci s chmurným existencialistou.

„Cítím se hned líp, když jsme si trochu popovídali,“ lhala Holly. „Díky, Tommy.“

„Není zač, slečno Thornová.“

Tommy se dal zase do práce a odjel se svým smetákem uličkou. Holly si vhodila do pusy hrst sladkostí a přemýšlela, jestli by mohla složit zdravotní zkoušky pro zájemce o řízení popelářských aut. Hned ji napadly dvě výhody. Byla by to jiná práce než novinařina, jakou zná – sbírání místo rozhazování svinstva – a mohla by se uspokojovat vědomím, že aspoň jeden člověk v Portlandu jí zoufale závidí.

Podívala se na nástěnné hodiny. Bylo půl druhé ráno. Nebyla ospalá. Nechtěla jít domů a ležet s otevřenýma očima, pozorovat strop, nemít na práci nic jiného než oddávat se dalšímu sebezpytování a sebelítosti. Vlastně chtěla právě to, protože měla náladu patlat se ve své beznaději, ale věděla, že by jí to nijak neprospělo. Neměla bohužel na výběr – ve všední dny se noční život v Portlandu touhle dobou omezoval na stánek s koblihami s celonočním provozem.

Do začátku dovolené, kterou už zoufale potřebovala, jí zbýval necelý den. Neměla žádné plány. Chtěla jen odpočívat, povalovat se, ani jednou se nepodívat na noviny. Možná jít na něco do kina. Možná si přečíst pár knížek. Možná zajít do psychologické poradny na kurs proti sebelítosti.

Dospěla do nebezpečného stavu, ve kterém vždy začala hluboce dumat nad svým jménem. Holly Thornová. Svatá Trnitá. Skvělý. Vážně skvělý. Co to proboha její rodiče popadlo, že jí tohle připíchli? Copak si lze představit výbor Pulitzerovy ceny, udělující ocenění ženě, jejíž jméno by se hodilo spíš pro postavu z komiksů? Někdy – samozřejmě vždycky uprostřed noci – měla pokušení zavolat rodičům a požadovat objasnění, jestli ta záležitost s jejím jménem byla jen špatný vkus, nepovedený vtip nebo úmyslná krutost.

Její rodiče byli prostí manuálně pracující lidé, kteří si mnohé odepřeli, aby jí dali prvotřídní vzdělání, a nechtěli pro ni nic než to nejlepší. Zničilo by je, kdyby slyšeli, že nenávidí své jméno, když oni si určitě mysleli, že je chytře nebo dokonce rafinovaně vymyšlené. Měla je upřímně ráda a musela by upadnout do té nejhlubší deprese, aby měla tu drzost dávat jim za vinu svoje neúspěchy.

Zpola v obavě, že zvedne telefon a vytočí jejich číslo, obrátila se zpátky k počítači a otevřela soubor s ranním vydáním. Redakční počítačový systém umožňoval komukoli z reportérů sledovat libovolný článek od napsání přes sazbu až po tisk. Teď, když zítřejší vydání bylo zalomené, uzavřené a odeslané do tiskárny, Holly si mohla vyvolat jednotlivé stránky na obrazovce. Jen titulky byly dost velké, aby byly čitelné, ale mohla si zvolit libovolný výřez a zvětšit ho na celou obrazovku. Někdy se dokázala trochu potěšit čtením významné zprávy dřív, než se noviny dostaly do ulic. V takové chvíli v ní zaplála aspoň jiskřička pocitu, že patří mezi zasvěcence, jedna z věcí, které k novinářskému povolání přitahovaly všechny mladé snílky.

Jak tak prohlížela titulky na prvních několika stranách a hledala zajímavý článek, který by si zvětšila, její melancholie se prohlubovala. Velký požár v St. Louis, devět mrtvých. Nepodložené předpovědi války na Středním východě. Naftová skvrna blízko japonského pobřeží. Velká bouře a povodeň v Indii, desetitisíce lidí bez domova. Federální vláda opět zvyšuje daně. Věděla odjakživa, že noviny žijí z beznaděje, neštěstí, skandálů, nesmyslného násilí a svárů. Znenadání jí to ale všechno připadlo jako neuvěřitelně zvrhlá existence a Holly si uvědomila, že už ani nechce být zasvěcená, nechce být mezi prvními, kdo se dozví o všech těch ohavnostech.

Zrovna když se chystala zavřít soubor a vypnout počítač, upoutal její pozornost titulek ZAHADNÝ MUŽ ZACHRÁNIL ŽIVOT CHLAPCI. Od událostí před McAlburyho školou neuplynulo ještě ani dvanáct dní a těch pět slov jí něco připomnělo. S obnovenou zvědavostí dala počítači povel, aby zvětšil tu část stránky, kde článek začínal.

Příběh byl z Bostonu a doprovázela ho fotografie. Snímek byl ještě tmavý a rozmazaný, ale k přečtení textu měřítko jakžtakž stačilo. Dala počítači příkaz ještě více zvětšit zvolenou část stránky, takže pak mohla bez námahy přečíst první sloupec článku.

Po prvním řádku se napřímila v židli. Četla: Šestiletému Nicholasi O’Connerovi zachránil život náhodný kolemjdoucí, který se představil pouze jako Jim, když ve čtvrtek večer vybuchla pod chodníkem v bostonské obytné čtvrti kabelová šachta elektrorozvodných závodů.

„Co to, kruci… „ řekla tiše.

Na klávesnici vyťukala povel, aby počítač posunul výřez na stránce doprava a ukázal jí několikanásobně zvětšenou doprovodnou fotografii. Zvětšila měřítko, pak ještě jednou, až obličej zaplnil celou obrazovku.

Jim Ironheart.

Chvilku seděla znehybnělá v nevěřícném ohromení. Pak ji zaplavila potřeba dozvědět se víc – nejen rozumová, ale čistě tělesná, ne nepodobná náhlému a intenzivnímu sevření hladových útrob.

Vrátila se k textu článku. Když ho celý přečetla, začala znovu od začátku. Nicholas O’Conner seděl na chodníku před domem svých rodičů, přímo na betonovém krytu šedesát na devadesát centimetrů, pod nímž byl vstup do šachty elektrorozvodných závodů, dost prostorné, aby v podzemí mohli společně pracovat čtyři muži. Kluk si hrál se svými autíčky. Rodiče seděli na dohled na verandě před domem, když ulicí náhle přiběhl cizí muž. „Letí rovnou na Nickyho,“ citoval článek chlapcova otce, „a popadne ho, tak si říkám, to je jeden z těch nemravnejch cvoků, co obtěžujou děti, a chce mi vzít kluka.“ S křičícím dítětem v náručí muž skočil přes nízký laťkový plůtek na trávník O’Connerových a v téže chvíli za ním v šachtě vybuchlo vedení 17 000 voltů. Výbuch odrazil betonové víko vysoko do vzduchu, jako by to bylo pírko, a vzápětí z šachty vyšlehl zářivý sloup ohně. Zachránce byl v rozpacích nad záplavou vděčnosti, kterou ho zavalili vděční Nickyho rodiče i sousedé, kteří byli svědky jeho hrdinství. Tvrdil, že cítil pálící se izolaci a slyšel z šachty syčení, a že věděl, co se stane, protože „kdysi pracoval pro elektrozávody“. Zlobil se, když ho jeden ze svědků vyfotografoval, a trval na tom, že odejde, než přijdou novináři, protože, jak řekl, „velmi mi záleží na soukromí“.

Tahle událost se odehrála ve čtvrtek v 7:40 večer v Bostonu, čili včera odpoledne 4:40 Portlandského času. Podívala se na hodiny na zdi. Teď byl pátek, 2:02 ráno. Nicky O’Conner byl stržen z víka nebezpečné šachty ani ne před devíti a půl hodinami.

Stopa byla ještě čerstvá.

Pro reportéra bostonských novin, který článek napsal, měla spoustu otázek. Ale v Bostonu bylo teprve pár minut po páté. Ještě nebude v práci.

Zavřela soubor s ranním vydáním. Zvětšený text na obrazovce vystřídala základní nabídka.

Přes modem se napojila na rozsáhlou sít databank, kam měl Portland Press předplacený přístup. Požádala o všechny články v agenturní síti, které byly publikovány v některých z významnějších novin během posledních tří měsíců, a v nichž se jméno „Jim“ vyskytovalo ve vzdálenosti nejvýše deseti slov od výrazů „záchrana“ nebo „zachránil“. Zadala rovněž instrukce k jejich vytištění, ale s potlačením vícenásobného výskytu popisu stejné události.

Databanka pracovala podle jejích příkazů. Holly zatím sáhla po telefonu a vytočila informace o telefonních číslech v oblastech začínajících 818, 213, 714 a 619. Hledala záznam o Jimu Ironheartovi v okresech Los Angeles, Orange, Riverside, San Bernardino a San Diego. Žádný z operátorů jí neuměl vyhovět. Pokud Jim opravdu žil v jižní Kalifornii, jak jí řekl, nechal své telefonní číslo vyřadit ze seznamu.

Laserová tiskárna tiše hučela. Výtisk prvního nálezu z agenturní sítě zrovna vyjížděl ven.

Chtělo se jí rozběhnout ke stolku s tiskárnou, popadnout první stránku a hned si ji přečíst. Ukáznila se a soustředila na telefon. Snažila se přijít na jiný způsob, jak najít Jima Ironhearta v té části Kalifornie, které místní říkali prostě „Jižní země“.

Před pár lety by se jednoduše napojila na počítač kalifornské administrace motorových vozidel a za malý poplatek by obdržela informaci o bydlišti kohokoli, kdo má v Kalifornii platný řidičský průkaz. Jenže po tom, co tímto způsobem vystopoval jednu herečku posedlý fanoušek a zavraždil ji, nově vydaný zákon pro přístup k záznamům zavedl zpřísněná pravidla.

Kdyby byla jedním z těch počítačových nadšenců, kteří dokonale ovládají své tajemné učení, nepochybně by našla cestu, jak se k záznamům administrace motorových vozidel dostat i přes zabezpečovací opatření. Nebo by se dokázala vetřít do databank finančních institucí a hledat záznam o Jimu Ironheartovi tam. Znala reportéry, kteří si pěstovali zručnost v zacházení s počítačem právě pro tenhle účel, ale ona vždycky vyhledávala zdroje informací legální cestou.

Proto teď píšeš o takových senzacích jako Dřevařská trofej, pomyslela si kysele.

Odběhla do kuchyňky a napustila si z automatu kelímek kávy, přičemž neustále přemýšlela, jak problém vyřešit. Káva chutnala jako buvoli žluč, ale vypila ji, protože k přečkání noci potřebovala přísun kofeinu. Zaplatila další kelímek a vrátila se s ním do redakční místnosti.

Laserová tiskárna mezitím ztichla. Holly vzala potištěné papíry a sedla si ke stolu.

Agenturní sít nalezla slušnou hromádku článků, v nichž se jméno „Jim“ vyskytovalo nejvýš deset slov od „záchrana“ nebo „zachránil“. Rychle je spočítala. Dvacet devět.

První byl příběh nějakého dobrodince z Chicago Sun Times. Holly přečetla úvodní větu nahlas: „Jimu Fosterovi z Oak Parku můžeme děkovat za záchranu více než sta koček, které uvízly v…“

Hodila výtisk do koše a podívala se na další. Pocházel z Philadelphia Inquirer: „Jim Pilsbury, nahazovač philadelphského týmu, zachránil své mužstvo před ponižující porážkou…“

Ten šel taky do koše. Holly se podívala na třetí, zjistila, že je to filmová kritika, takže se ani nenamáhala hledat Jimovo jméno. Čtvrtý se zmiňoval o spisovateli Jimu Harrisonovi. Pátý byl článek o politikovi z New Jersey, který odborným lékařským hmatem zachránil život kápovi mafie, když si spolu dávali v baru pár piv a padrone se začal dusit kouskem ostrého paprikového salámu.

Začala si dělat starosti, že skončí s prázdnýma rukama, ale šestý článek ji probudil líp než odporná káva. Pocházel z Houston Chronicle a titulek zněl: ŽENA ZACHRÁNĚNA PŘED POMSTYCHTIVÝM MANŽELEM. 14. července, krátce poté, co v těžkém rozvodovém řízení vyhrála jak po majetkové stránce, tak v péči o děti, Amandu Cutterovou málem zastřelil její rozzuřený manžel Cosmo před jejich domem v bohaté čtvrti města. Když ji prvními dvěma výstřely minul, objevil se „jako odnikud“ muž, který strhnul běsnícího otce rodiny na zem a odzbrojil ho. Zachránce se představil jen jako Jim a zmizel ve vlhkém houstonském odpoledni dřív, než dorazila policie. Na třiatřicetiletou rozvedenou ženu udělal zřejmě velký dojem, neboť ho popsala slovy „fešák, celkem svalnatý, jako filmový hrdina se zasněnýma modrýma očima“.

Holly si ještě stále dokázala vybavit pronikavě modré oči Jima Ironhearta. Nebyla rozhodně ten typ ženy, která by je popsala jako „zasněné“, i když to určitě byly ty nejjasnější a nejpoutavější oči, co kdy… No jo, sakra, byly zasněný. Nechtělo se jí přiznat tu puberťáckou reakci, kterou v ní vyvolal, ale neuměla klamat sama sebe o nic líp než druhé. Vzpomněla si na úvodní podivný dojem nelidského chladu, když na ni poprvé pohlédl, který pominul a nikdy se nevrátil od chvíle, co se Jim usmál.

Sedmý článek byl o dalším skromném Jimovi, který nečekal na vděčnost a slávu a pozornost sdělovacích prostředků poté, co pátého července zachránil třicetiletou Carmen Diazovou z hořícího činžovního domu v Miami. Měl modré oči.

Holly prošla zbylých dvacet dva výtisků a našla ještě dva další o Jimu Ironheartovi, i když oba zmiňovaly jen křestní jméno. 21. června se čtyři členové harlemského dětského gangu pokusili shodit ze střechy sedmipatrového domu dvanáctiletého Thaddeuse Johnsona, který pohrdavě odmítl nabídku stát se členem jejich bratrstva kšeftujícího s drogami. Zachránil ho modrooký muž, který ty čtyři darebáky zneškodnil oslňující sadou kopanců, úderů, výpadů a hmatů Taekwon Do. „Byl jako Batman, ale v normálních šatech,“ řekl Thaddeus reportérovi Daily News. Dva týdny předtím, 7. června, se další modrooký Jim „objevil jako zázrakem“ na pozemku osmadvacetiletého Louise Andrettiho v Coroně v Kalifornii, zrovna včas, aby majitele varoval, ať neleze do šachty pod domem opravit prasklou trubku. „Řekl mi, že se tam usadilo hejno chřestýšů,“ řekl Andretti reportérovi. Když potom zaměstnanci veterinární kontroly prozkoumali prostor pod domem halogenovou lampou, nenašli obyčejné hadí hnízdo, ale „něco neskutečnýho“, a vytáhli odtamtud jednačtyřicet hadů. „Čemu ale nerozumím,“ řekl Andretti, „je, jak ten chlápek věděl, že tam ty chřestýši jsou, když já tu bydlím a neměl jsem ani tušení.“

Holly teď měla čtyři případy, které mohla přidat k Nicky O’Connerovi v Bostonu a Billy Jenkinsovi v Portlandu, všechno od začátku června. Zadala počítači nové instrukce a požádala o vyhledání stejných slov jako předtím, ale v měsících březnu, dubnu a květnu.

Potřebovala novou dávku kofeinu. Když vstala, aby zašla do kuchyňky, všimla si, že George Fintel už v redakci není. Musel se mezitím probudit a odklopýtat domů. Neslyšela ho odcházet. Tommy byl taky pryč. Byla sama.

Další káva nechutnala tak špatně jako ty předchozí. Ne, že by se zlepšila kvalita, to jen její chuť otupily první dva kelímky.

Agenturní sít našla jedenáct článků od března do května, které odpovídaly zadání. Holly prošla výtisky a našla jen jediný, který ji zajímal.

15. května v Atlantě ve státě Georgia vešel modrooký Jim do obchodu, kde zrovna probíhalo ozbrojené vloupání. Zastřelil pachatele, Normana Rinka, který se právě chystal zabít dva zákazníky, pětadvacetiletého Sama Newsoma a jeho pětiletou dceru Emily. Rink byl těžce zdrogovaný. Už předtím jen tak pro zábavu zabil prodavače a dva zákazníky. Jim Rinka oddělal, ujistil se, že oba Newsomovi jsou v pořádku a ztratil se ještě před příchodem policie.

Bezpečnostní kamera v obchodě poskytla novinám rozmazanou fotografii hrdinného zachránce. Byl to teprve druhý snímek, který Holly v článcích našla. Obrázek nestál za nic. Ale Jima Ironhearta na něm rozeznala okamžitě.

Některé podrobnosti toho případu ji zneklidňovaly. Pokud měl Ironheart tu úžasnou schopnost – parapsychologickou moc, nebo co to bylo – předvídat osudové chvíle v životě cizích lidí a přijít včas, aby zkřížil plány osudu, proč nepřišel do toho obchodu o pár minut dřív, zachránit život prodavači a ostatním zákazníkům? Proč zachránil Newsomovy a zbytek nechal zemřít?

Nad popisem jeho útoku na Rinka ji zamrazilo. Vyprázdnil do toho šílence čtyři dávky z brokovnice s krátkou pažbou. I když Rink byl nade vší pochybnost mrtvý, Jim znovu nabil a vypálil další čtyři dávky. „Byl tak rozzuřený,“ řekl Sam Newsome, „až byl celý rudý, potil se a na spáncích a na čele mu vystoupily bušící tepny. Přitom plakal, ale i s těma slzama… nevypadal o nic míň zuřivě.“ Když skončil, Jim se omluvil, že Rinka sejmul tak krutě před očima malé Emily. Vysvětlil, že lidé jako Rink, vrahové nevinných, mu působili „takové vlastní malé šílenství“. Newsome řekl novináři: „Zachránil nám sice život, ale musím říct, že z něj šel strach, skoro jako z toho Rinka.“

Holly si uvědomila, že Jim nemusel při některých příležitostech zmínit ani své křestní jméno, a dala počítači povel, aby našel články z posledního půl roku, kde „záchrana“ a „zachránil“ není dál než deset slov od slova „modré“. Všimla si, že někteří svědkové si nebyli příliš jistí tím, jak vypadal, ale většina si pamatovala jeho výjimečně modré oči.

Šla k automatu pro další kávu a pak čekala vedle tiskárny. Každou čerstvě vytištěnou stránku vzala, prohlédla a vyhodila do koše, když nebyla zajímavá, nebo vzrušeně přečetla, když pojednávala o další podobné záchraně. Agenturní síť dodala čtyři případy, které nepochybně patřily do Ironheartovské sbírky, ačkoli v nich nebylo ani jeho křestní jméno ani příjmení.

Když byla zpátky u stolu, vyžádala si ještě všechny výskyty jména „Ironheart“ ve všech amerických novinách za posledních šest měsíců.

Zatímco čekala na odpověď, srovnala všechny výtisky týkající se Jima včetně čtyř nových, takže získala chronologický seznam osob, kterým Jim Ironheart zachránil život. Vypsala jejich jména, věk, místo, kde se každý případ odehrál, a druh smrti, které každý z těch lidí ušel.

Prohlížela si výsledek a se zájmem zaznamenala některé opakující se prvky. Pak odložila papír stranou, protože počítač splnil poslední úkol.

Vstala ze židle a chtěla jít k tiskárně. Překvapením se zastavila, protože zjistila, že už v redakci není sama. Tři reportéři a jeden redaktor už byli u svých stolů, všichni s pověstí ranních ptáčat, včetně Hanka Hawkinse, redaktora obchodní sekce, který obvykle dorazil, když se na východním pobřeží otvíraly burzy. Nevšimla si, kdy přišli. Dva z nich se něčemu nahlas smáli a Hawkins mluvil do telefonu, ale Holly je neslyšela, dokud je neuviděla. Podívala se na hodiny – šest deset. Za okny si pohrávalo mléčné ranní světlo, ačkoli si Holly předtím vůbec nebyla vědoma ústupu noční tmy. Podívala se na svůj stůl a napočítala o dva kelímky víc, než si vzpomínala, že by si brala z automatu v kuchyňce.

Uvědomila si, že se už nebahní ve své beznaději. Cítila se tak dobře, jako už dlouho ne. Týdny. Roky. Byla z ní zas opravdová reportérka.

Šla k laserové tiskárně, vybrala potištěné stránky a vzala si je zpátky ke stolu. Ironheartové evidentně žádné velké senzace nedělali. Za posledního půl roku bylo otištěno jen pět článků, ve kterých se vyskytovali lidé s tímto příjmením.

Kevin Ironheart – Buffalo, stát New York. Senátor. Oznámil svůj úmysl kandidovat na guvernéra.

Anna Denise Ironheart – Boca Raton, stát Florida. Našla v obývacím pokoji živého aligátora.

Lori Ironheart – Los Angeles, stát Kalifornie. Zpěvačka. Nominována na cenu Grammy za nejlepší píseň roku.

Valerie Ironheart – Cedar Rapids, stát Iowa. Porodila zdravá čtyřčata.

Poslední z těch pěti byl James Ironheart.

Podívala se na titulek. Zpráva pocházela z deníku Orange County Register z 10. dubna a byla to jedna z verzí stejného článku, vydaného v mnoha novinách. Holly zadala příkazy tak, aby počítač vytiskl jen jeden kus z takové řady, aby nemusela pročítat spousty obdobných článků o jedné události.

Ověřila si označení místa. Laguna Niguel. Kalifornie. Jižní Kalifornie. Jižní země. U článku nebyla fotografie, ale reportérův popis zahrnoval modré oči a husté hnědé vlasy. Byla si jistá, že to je její James Ironheart.

Nepřekvapilo ji, že ho našla. Věděla, že při soustředěné snaze ho dříve nebo později najde. Překvapil ji ale obsah článku, ve kterém konečně otiskli jeho plné jméno. Očekávala další z příběhů o tom, jak vyrval někoho smrti z drápů, a tak nebyla připravená na titulek: MUŽ Z LAGUNY NIGUEL VYHRAL ŠEST MILIONŮ V LOTERII.

2

V noci po zachránění Nicholase O’Connera se Jim poprvé za čtyři dny pořádně vyspal a z Bostonu odletěl v pátek 24. srpna odpoledne. Přeletem kontinentu z jednoho konce na druhý získal tři hodiny, takže v 15:10 přistál na Waynově letišti a za půl hodiny byl doma.

Šel rovnou do svého pokoje a odhrnul okraj koberce, který zakrýval sejf zabudovaný do podlahy. Vytočil kombinaci, otevřel víko a vybral pět tisíc dolarů, deset procent z hotovosti, kterou v něm přechovával.

Napěchoval stodolarové bankovky do obálky a pevně ji uzavřel sešívačkou. Na štítek naťukal: Otec Leo Geary, Kostel Panny Marie na poušti, a nalepil známky. Hned po ránu to odnese do schránky.

Šel do obývacího pokoje a pustil televizi. Na kabelových programech šlo několik filmů, ale žádný ho nadlouho nezaujal. Chvilku se díval na zprávy, ale myšlenky se mu toulaly. Ohřál si v mikrovlnné troubě pizzu, otevřel pivo a usedl k dobré knize. Nudila ho. Prolistoval štos nepřečtených časopisů, ale žádný z článků zvlášť neupoutal jeho pozornost.

Chvíli před soumrakem vyšel ven, v ruce další pivo, a posadil se na verandu. Vějíře palem šelestily v lehkém vánku. Z jasmínů podél zdí stoupala sladká vůně. Rudé, purpurové a růžové muškáty jasně zářily v ubývajícím světle a se západem slunce se vytrácely jako stovky žároviček připojených na reostat. Noc se snášela na zem jako pelerína ušitá z lehoulinkého černého hedvábí.

Přestože byl kolem klid, cítil se nesvůj. Den za dnem, týden za týdnem, od 15. května, kdy zachránil život Samu Newsomovi a jeho dceři Emily, přišlo Jimovi čím dál víc zatěžko zabývat se všedními starostmi a radostmi života. Nebyl schopen se uvolnit. Stále myslel na to, kolik dobrého by mohl vykonat, kolik životů zachránit, na osudy, které by mohl změnit, jen kdyby ho ten hlas znovu povolal: „Jde o život“. Ve srovnání s tím se všechno ostatní úsilí zdálo nicotné.

Jakmile se jednou stal nástrojem vyšší moci, nebylo lehké spokojit se s čímkoli méně významným.

* * *

Holly strávila celý den sháněním všemožných informací o muži jménem James Madison Ironheart, na dvě hodiny si zdřímla, aby aspoň trochu nahradila probdělou noc, a zahájila svoji dlouho očekávanou dovolenou letem do Orange County. Po příletu zamířila v pronajatém voze na jih do motelu v Laguna Hills, kde měla zamluvený pokoj.

Laguna Hills bylo ve vnitrozemí, nepatřilo do rekreační oblasti. Ale v pobřežních městech jako Laguna Beach nebo Laguna Niguel byly v létě pokoje rezervovány dlouho dopředu. Stejně neměla v plánu koupat se nebo slunit. Za normálních okolností se vystavovala nebezpečí onemocnění rakovinou kůže stejně nadšeně jako kdokoli jiný, ale tahle dovolená se pro ni stala pracovní záležitostí.

K motelu dorazila s pocitem, že má oči plné písku. Cestou do pokoje jí gravitace připravila kruté překvapení, když její kufr přitahovala k zemi silou pětkrát větší než obyčejně.

Pokoj byl jednoduchý a čistý. Klimatizace by postačila i k simulaci ovzduší na Aljašce, kdyby se tu snad někdy ubytoval Eskymák a začalo se mu stýskat po domově. U automatů na chodbě si koupila sáček sýrových crackerů s oříšky a plechovku dietní coly a vsedě na posteli ukojila hlad. Únavou byla celá otupělá. Vyčerpání utlumilo její smysly, včetně chuti. Stejně dobře mohla jíst polystyrén a zapíjet ho oslím potem.

Jako kdyby dotekem hlavy o polštář zavadila o vypínač, okamžitě usnula.

V průběhu noci začala snít. Byl to podivný sen, protože se odehrával v naprosté tmě, žádné obrazy, jen zvuky, pachy a hmatové vjemy. Takhle možná sní lidé od narození slepí. Ocitla se na vlhkém, chladném místě a ucítila slabou vůni vápence. Zpočátku se nebála, byla jen trochu zmatená a opatrně nahmatávala cestu podél zdí místnosti. Byly postaveny z kamenných kvádrů pevně spojených maltou. Po chvíli si uvědomila, že je to ve skutečnosti jen jedna zeď, jediná zakřivená kamenná plocha, protože pokoj je kruhový. Jediný zvuk byl ten, který sama způsobovala a v pozadí sykot a tlukot deště bubnujícího na břidlicovou střechu.

Ve snu se odpoutala od stěny a pustila se napříč po bytelné dřevěné podlaze, ruce napřažené kupředu. Ačkoli se s ničím nestřetla, její zvědavost se náhle začala měnit ve strach. Zastavila se a stála zcela nehnutě, přesvědčená, že zaslechla něco zlověstného.

Sotva patrný zvuk. Maskovaný jemným, ale vytrvalým ťukáním deště. Ozval se znovu. Zakviknutí.

Na zlomek vteřiny pomyslela na krysu, tučnou a ulízanou krysu, ale ten zvuk byl příliš protáhlý a podivný, než aby pocházel od krysy. Spíš skřípot než písknutí, ale ne jako když vrže prkno v podlaze. Utichl… po několika vteřinách se ozval znovu… utichl… znovu se ozval… rytmicky.

Když si Holly uvědomila, že naslouchá protestům jakéhosi nenaolejovaného mechanismu, očekávala pocit úlevy. Jak tak stála v té chmurné místnosti a lámala si hlavu, co to jen může být za stroj, ucítila, jak se jí zrychluje tlukot srdce. Vrzání jen maličko zesílilo, ale značně nabylo na rychlosti. Místo jednou za pět nebo šest sekund se zvuk ozýval každé tři nebo čtyři, pak dvě až tři, a potom už každou vteřinu.

Najednou se k vrzání synkopovaně přidal zvláštní rytmický zvuk šššum, šššum, šššum. Znělo to, jako když nějaký široký plochý předmět protíná vzduch.

Sššum.

Byl blízko. Přesto necítila průvan.

Šššum.

Nesmyslně ji napadlo, že je to ostří.

Sššum.

Veliké ostří. Nabroušené. Obrovské. Roztíná vzduch.

Sššum.

Smysly jí říkaly, že se blíží něco strašlivého, věc tak prazvláštní, že ani pohled v plném světle by nepřinesl porozumění. I když si uvědomovala, že se jí to všechno jenom zdá, věděla, že musí z toho temného kamenného místa rychle pryč, jinak zemře. Noční můry se pouhým útěkem nezbavíš. Potřebovala se probudit, ale nemohla, byla příliš unavená, neschopná rozbít pouta spánku. Místnost propadlá do tmy jako by se začala otáčet. Vnímala, jak se nějaký velký objekt točí kolem své osy (vrrrrrz, šššum), rozráží deštivou noc (vrrrrrz, šššum) a otáčí se (vrrrrrz, šššum), protíná vzduch (vrrrrrz, šššum), chtěla vykřiknout (vrrrrrz, šššum), ale nemohla vydat ani hlásek (šššum), nemohla se probudit a nemohla křičet o pomoc. ŠŠŠUM!

* * *

„Ne!“

Jim se při tom výkřiku posadil v posteli. Byl zpocený a strašně se třásl.

Usnul při světle lampy, což dělával často, většinou úmyslně. Už víc než rok ho pronásledovaly noční můry s nejrůznějšími zápletkami a spoustou bubáků, které si ani všechny po probuzení nedokázal vybavit. Bezejmenná, beztvará stvůra, kterou nazval „nepřítel“ a o které se mu zdálo, když se zotavoval na faře Panny Marie na poušti, byla tou nejděsivější postavou jeho snových fantazií.

Tentokrát však ohniskem hrůzy nebyl žádný tvor. Bylo to místo. Větrný mlýn.

Pohlédl na hodiny na nočním stolku. Tři čtvrtě na čtyři.

Na sobě jen pyžamové kalhoty, vstal z postele a vydal se do kuchyně.

Světlo zářivky se mu zabodlo do očí. Fajn. Chtěl nechat vypařit poslední zbytky spánku, které se ho ještě držely.

Zatracený mlýn.

Zapnul kávovar a uvařil silnou kolumbijskou kávu. Vestoje vyprázdnil hrnek malými doušky do poloviny, pak ho doplnil a usedl za kuchyňský stůl. Měl v úmyslu vypít obsah konvice do poslední kapky, protože nemohl riskovat, že usne a tentýž sen se mu bude zdát ještě jednou.

Každý zlý sen snižuje hodnotu odpočinku poskytovaného spánkem, ale Jimův sen o větrném mlýně si navíc vybíral skutečnou fyzickou daň. Kdykoli se z něj probudil, vždycky ho bolelo v prsou, jako by se mu udělaly modřiny na srdci, protože tak prudce tlouklo do hrudní kosti. Někdy trvalo několik hodin, než se přestal třást, a často, tak jako teď, se mu bolest hlavy rozlévala obloukem přes temeno a tepala tak silně, jako by si nějaký vetřelec razil cestu ven. Věděl, že když se podívá do zrcadla, uvidí nezdravě bledou a vyčerpanou tvář s modročernými kruhy pod očima, podobnou té, jakou mají nemocní v posledním stádiu rakoviny, z nichž nemoc vysála šťávu života.

Sen o mlýnu nebyl jeho nejčastější noční můrou. Strašil ho vlastně jen jednou nebo dvakrát do měsíce. Ale byl zdaleka ten nejhorší.

Zvláštní bylo, že se v něm vlastně nic moc neodehrávalo. Bylo mu zase deset let a seděl na zaprášené dřevěné podlaze menší komory nahoře nad hlavní místností, nad hlavním pokojem s prastarými mlýnskými kameny, jen při kmitavém světle silné žluté svíčky. Noc naléhala na úzká okna, která ve vápencových zdech vypadala skoro jako hradní střílny. Na sklo ťukal déšť. Najednou se venku se skřípěním nenaolejovaného, napůl rezivého mechanismu začaly otáčet čtyři veliké dřevěné mlýnské lopatky, stále rychleji protínaly vlhký vzduch jako obří kosy. Svislá hřídel, která vycházela ze stropu a mizela otvorem ve středu podlahy, se také začala otáčet a na chvíli vzbudila iluzi, že se jako kolotoč točí sama kruhová podlaha komory. O jedno patro níž se začaly proti sobě otáčet mlýnské kameny a jejich tlumené dunění znělo jako vzdálená bouřka.

Jen to. Nic víc. Přesto se pokaždé na smrt vyděsil.

Dal si pořádný doušek kávy.

A co bylo ještě podivnější – ve skutečném životě byl pro něj větrný mlýn radostným místem, nikdy si ho nespojoval s bolestí nebo hrůzou. Stál mezi rybníkem a kukuřičným polem na dědečkově farmě. Pro chlapce, který se narodil a vyrostl ve městě, byl veliký mlýn exotická a záhadná stavba, ideální místo pro hry a fantazie, útočiště v těžkých chvílích.

Nechápal, proč se mu zdají zlé sny o místě, na které měl jen pěkné vzpomínky.

* * *

Děsivý sen skončil, aniž by ji probudil. Holly Thornová pak klidně spala po celý zbytek noci, nehnutě jako kámen na dně moře.

3

V sobotu ráno snídala Holly v restauraci motelu. Většina ostatních hostů byla očividně na dovolené – rodinky oblečené v kraťasech nebo bílých kalhotách a pestrobarevných košilích skoro jako v uniformách. Některé děti měly kšiltovky a trička s reklamami na Podmořský svět, Disneyland nebo Jahodový ráj. Rodiče při jídle rozumovali nad mapami a prospekty a plánovali trasy, které je zavedou k některé z turistických atrakcí, kterými Kalifornie oplývá. Restaurace se tak hemžila tričky s límečkem od Laurena a jejich napodobeninami, až by návštěvník z jiné planety mohl dojít k závěru, že Ralph Lauren je buď božstvo významné církve nebo světový diktátor.

Holly pojídala borůvkové palačinky a pročítala seznam osob, kterým včasný zákrok Jima Ironhearta zachránil život:

15. květen Sam (25) a Emily (5) Newsomovi – Atlanta, Georgie (vražda)

7. červen Louis Andretti (28) – Corona, Kalifornie (hadí uštknutí)

21. červen Thaddeus Johnson (12) – New York, New York (vražda)

30. červen Rachael Steinbergová (23) – San Francisco, Kalifornie (vražda)

5. červenec Carmen Diazová (30) – Miami, Florida (požár)

14. červenec Amanda Cutterová (30) – Houston, Texas (vražda)

20. červenec Steven Aimes (57) – Birmingham, Alabama (vražda)

1. srpen Laura Lenaskianová (28) – Seattle, Washington (utopení)

8. srpen Doogie Burkette (11) – Peoria, Illinois (utopení)

12. srpen Billy Jenkins (8) – Portland, Oregon (dopravní nehoda)

20. srpen Lisa (30) a Susan (10) Jawolské – Mojavská poušť (vražda)

23. srpen Nicholas O’Conner (6) – Boston, Massachusetts (výbuch)

Některé podobnosti byly zřejmé. Šest ze čtrnácti zachráněných byly děti. Sedm dalších bylo ve věku dvacet tři až třicet let. Jen jeden člověk byl starší, Steven Aimes, tomu bylo padesát sedm. Ironheart stranil mladým. Fakta též nasvědčovala tomu, že jeho činnost nabývá na frekvenci – jeden případ v květnu, tři v červnu, tři v červenci a v srpnu už pět, přestože do konce měsíce zbývá ještě týden.

Holly upoutal na seznamu zvláště počet lidí, kteří by bez Ironheartova zásahu byli zavražděni. Daleko víc lidí umíralo každý rok při neštěstích než rukou druhých. Jen samotná úmrtí zaviněná dopravními nehodami byla početnější než vraždy. Přesto Jim Ironheart zakročil v podstatně větším počtu pokusů o vraždu než nehod. Osm ze čtrnácti lidí na seznamu, přes šedesát procent, bylo ušetřeno zlovolných úmyslů vrahů.

Možná se jeho předtuchy častěji vztahovaly k vraždě než k ostatním formám smrti, protože lidské násilí v něm vyvolávalo silnější psychické vibrace než nehody…

Holly přestala žvýkat a ruka s dalším soustem borůvkové palačinky se jí zastavila na půl cesty k ústům, když si uvědomila, jak je vlastně celá tahle historie podivná. Shromaždovala údaje šíleným tempem, hnaná reportérskou ambicí a zvědavostí. Vzrušení a později vyčerpání jí nedovolily plně posoudit celý dosah a důsledky Ironheartovy činnosti. Odložila vidličku a nepřítomně zírala do talíře, jako by mohla vyčíst odpovědi z drobečků a šmouh, tak jako cikáni čtou z čajových lístků a z dlaně.

Co je ksakru zač ten Ironheart? Médium?

Nikdy se moc nezajímala o mimosmyslové vnímání a zvláštní psychické schopnosti. Věděla, že existují lidé, kteří tvrdí, že jsou schopni „vidět“ vraha po pouhém doteku části oděvu oběti, kteří někdy pomáhají policii najít těla pohřešovaných osob, kteří jsou dobře placeni bulvárními plátky za předpovídání světových událostí a nadcházejících osudů slavných osobností, kteří slibují, že zpřístupní živým hlasy mrtvých. Ale její zájem o nadpřirozeno byl tak mizivý, že si nikdy vlastně neutvořila názor na oprávněnost takových tvrzení. Nemyslela si, že všichni ti lidé musí být podvodníci. Celá záležitost ji příliš nudila, než aby o ní vůbec přemýšlela.

Předpokládala, že její tvrdošíjná racionalita a cynismus by se daly dostatečně obměkčit, aby přijaly myšlenku, že sem tam nějaké médium skutečně vládne nebývalými schopnostmi, ale nebyla si jistá, že slovo „médium“ dostatečně vystihuje osobnost Jima Ironhearta. Tenhle pán si nepouští v nějakém laciném plátku hubu na špacír předpovídáním, že Steven Spielberg napřesrok natočí nový trhák, že Schwarzenegger bude pořád mluvit anglicky s německým přízvukem, že Tom Cruise pustí k vodě svoji poslední dívku nebo že Eddie Murphy v dohledné budoucnosti zůstane černochem. Tenhle pán znal přesné údaje o každém z těch hrozících úmrtí – kdo, kdy, kde, jak – v dostatečném předstihu na to, aby vykolejil osud. Neohýbá lžíce pomocí své duševní síly, nehovoří záhrobním hlasem prastarého ducha zvaného Rama-Lama-Dingdong, nečte budoucnost ze střev, z vosku nebo z tarokových karet. Proboha, vždyť ten člověk zachraňuje lidem život, mění jejich osud, a tak nesmírně ovlivňuje nejen ty, které zachrání před smrtí, ale také život jejich přátel a rodin, kterým by jinak zůstal jen smutek a bolest. A jeho schopnosti sahají přes skoro pět tisíc kilometrů z Laguny Niguel až po Boston!

Jeho hrdinství možná ani není ohraničeno územím Spojených států. Vůbec přece nezjišťovala fakta v mezinárodním tisku za posledních šest měsíců. Kdo ví, třeba zachraňoval lidi i v Itálii, Francii, Německu, Japonsku, Švédsku, nebo na Pago Pago.

Výraz „médium“ byl rozhodně neadekvátní. Nebyla schopna ani přibližně popsat jeho schopnosti jedním slovem.

K vlastnímu překvapení se jí zmocnil pocit úžasu, jaký nepocítila od dětství. A pak se jí do srdce vplížila bázeň. Holly se otřásla.

Kdo je ten člověk? Co je ten člověk?

Je to jen něco přes třicet hodin, co uviděla reportáž o Nicholasi O’Connerovi z Bostonu a pochopila, že ulovila pořádného sólokapra. Když pročetla materiál z agenturní sítě, cítila, že to může být největší úspěch její kariéry, bez ohledu na to, jak dlouho byla u řemesla. Teď v ní sílilo tušení, že stojí u zrodu senzace desetiletí.

„Všechno v pořádku?“

„Všechno je divný,“ řekla Holly dřív, než si stačila uvědomit, že si tu otázku nepoložila sama.

Číšnice – podle výšivky na halence uniformy se jmenovala Bernice – stála s ustaraným pohledem vedle stolu. Holly si uvědomila, že při svých úvahách o Jimu Ironheartovi upřeně hleděla do talíře a už hodnou chvíli si nevzala ani sousto. Bernice si toho všimla a přišla se podívat, jestli se něco neděje.

„Divný?“ řekla Bernice a zamračila se.

„No jo, je to divný, že přijdu do zdánlivě obyčejný kavárny a dostanu ty nejlepší borůvkový palačinky, co jsem kdy jedla.“

Bernice zaváhala. Zřejmě se snažila uhádnout, jestli si z ní Holly neutahuje. „Vám… vám vážně chutnaj?“

„Děsně,“ odpověděla Holly, nabrala si plnou vidličku a nadšeně žvýkala studenou nedopečenou palačinku.

„To je milý! Chcete ještě něco?“

„Jenom účet,“ řekla Holly.

Pokračovala v jídle i potom, co Bernice odešla, protože konec konců měla hlad a před sebou plný talíř.

při jídle pozorovala naparáděné výletníky, ponořené do rozhovorů o zábavách prožitých i očekávaných, a poprvé po mnoha letech se jí zmocnilo vzrušení zasvěcených. Věděla něco, co oni nevědí. Žárlivě střežené reportérské tajemství. Až nasbírá všechny informace, až je podá křišťálově čistým stylem, přímočarým a zároveň evokativním jako nejlepší Hemingwayovy reportáže (aspoň se o to pokusí), bude jí patřit čelní místo na prvních stránkách všech velkých novin v zemi, na celém světě. A co ji těšilo ze všeho nejvíc, co ji rozechvívalo u srdce, bylo, že její tajemství nemá nic společného s politickým skandálem, jedovatou skládkou nebo myriádou ostatních podob hrůzy a neštěstí, které jsou živnou půdou zpravodajství dnešní doby. Její příběh bude příběhem úžasu a údivu, odvahy a naděje, příběhem odvrácené tragédie, ušetřených životů, překažené smrti.

Život je tak krásný, říkala si a křenila se přitom na ostatní hosty.

* * *

Hned po snídani Holly s pomocí detailního uličního plánu města lokalizovala dům Jima Ironhearta v Laguna Niguel. Jeho adresu vypátrala už předtím v Portlandu, když přes počítač ověřila veřejné záznamy o prodeji nemovitostí v Orange County od začátku roku. Předpokládala, že když někdo vyhraje šest milionů v loterii, mohl by něco z toho utratit na nový dům. Její předpoklad byl správný. Vyhrál, pravděpodobně díky svému jasnovidectví, na počátku ledna. Třetího května koupil dům ve vilové čtvrti Laguna Niguel. Před výhrou zřejmě bydlel v podnájmu, jelikož záznamy neříkaly, že by prodal nějaký majetek.

Trochu ji překvapilo, že žije v tak skromném domě. Celá čtvrt byla postavená nedávno v duchu tradice jižní části Orange County – vkusná, architektonicky promyšlená a precizně plánovaná. Ulice byly široké, ladně zakřivené, lemované mladými palmami. Domy byly postavené ve středomořském stylu se střechami pokrytými taškami v různých odstínech červené, pískové a světle oranžové barvy. Ale i v tak žádaném městě jako Laguna Niguel, kde se cena za metr čtvereční řadového domku snadno vyrovnala ceně luxusního apartmá na Manhattanu, si Jim Ironheart mohl lehce dovolit lepší dům než koupil. Odhadem jen něco přes dvě stě metrů čtverečních, nejmenší domek v okolí, krémově bílá omítka, francouzská okna s velkými skly, ale očividně žádné další speciality na zakázku. Nevelký svěží trávník s azalkami, záhonkem letniček a párkem štíhlých palem, které na zeď vrhaly v mírném dopoledním slunci krajkovaný stín.

Pomalu projela okolo a pečlivě si dům prohlédla. Před garáží nestálo žádné auto. Na oknech byly zatažené závěsy. Nemohla nijak zjistit, jestli je Ironheart doma, jedině dojít ke dveřím a zazvonit. To je přesně to, co nakonec udělá. Ale teď ještě ne.

Na konci ulice se otočila a znovu projela kolem domu. Byl hezký, příjemný, ale tak obyčejný. Nechtělo se jí věřit, že za jeho zdmi žije výjimečný muž s úžasným tajemstvím.

* * *

Dům Violy Morenové v Irvinu byl v jedné ze zahradních čtvrtí, které městská správa nechala postavit v šedesátých a sedmdesátých letech, kde trnky v živých plotech dozrály v dřeviny a rododendrony a blahovičníky byly tak vysoké, že poskytovaly plno stínu i za jasných a bezoblačných letních dnů. Byl zařízen spíš s ohledem na pohodlí než styl – nadměrně vypolstrovaná pohovka, prostorná křesla a bachraté podnožky, všechno laděno do světle hněda, s tradičními krajinkami, které měly spíš uklidňovat než stimulovat oko a mysl. Po ruce všude dokola byly stohy časopisů a police s knihami. Holly se cítila jako doma, jen co překročila práh.

Viola byla tak vstřícná a sympatická jako její domov. Bylo jí asi padesát, měla mexickou krev, dokonalou pleť barvy lehce zašlé mědi a oči, z kterých zářila veselost, přestože byly černé jako inkoust. I když byla poměrně malá a roky ji malinko zakulatily, bylo lehké si představit, že se za ní kdysi pánové otáčeli, až jim z toho loupalo v obratlích. Stále to byla krásná žena. U dveří vzala Holly za ruku, pak se do ní zavěsila a provedla ji domkem dozadu na verandu, jako by byly staré známe a nemluvily spolu poprvé telefonem teprve předešlého dne.

Na verandě s vyhlídkou na obecní park stály na skleněném stolku dvě sklenice a džbánek s ledovou limonádou. Na proutěných křesílkách ležely nadité žluté polštáře.

„Trávím tady velkou část léta,“ řekla Viola, když se usadily. Nebylo příliš horko, vzduch byl suchý a čistý. „Je to ale krásný kout světa, co?“

Jednu řadu domků oddělovala od druhé mělká a široká zelená proláklina, stíněná vysokými stromy a ozdobená dvěma kruhovými záhony červených a purpurových muškátů. Po povlovném svahu seskákaly dvě veverky a zmizely v zákrutu cesty.

„Moc krásný,“ souhlasila Holly. Viola nalila oběma limonádu.

„Koupili jsme to tu s manželem, když tyhle stromy byly jen hůlky a tráva rostla jen tu a tam. Ale dovedli jsme si představit, jak to tu jednoho dne bude vypadat a taky jsme byli trpěliví, i když jsme byli mladí.“ Povzdechla si. „Někdy na mě přijde zlá chvilka, trpký pocit, že zemřel tak mladý a neměl ani možnost uvidět, jak se to tady změnilo. Ale většinou jsem tu šťastná, vím, že Joe je na lepším místě než tenhle svět a že odtamtud jistě sdílí i moji radost.“

„To je mi líto,“ řekla Holly, „nevěděla jsem, že jste ovdověla.“

„Jistě, jistě. Jakpak byste to mohla vědět? Stejně už je to dávno, rok devětašedesát, bylo mi jenom třicet a jemu třicet dva. Můj muž byl u námořnictva a byl na to pořádně hrdý. Já byla zas pyšná na něj. A jsem, pořád, i když zahynul ve Vietnamu.“

Holly si s překvapením uvědomila, že mnozí z těch, kdo padli na počátku konfliktu ve Vietnamu, by teď byli za hranicí středního věku. Manželky, které za sebou zanechali, prožily už mnohem víc let bez nich, než kdy s nimi. Jak dlouho bude trvat, než se Vietnam bude zdát tak vzdálený jako křižácká tažení Richarda Lví Srdce nebo peloponéské války?

„Taková škoda,“ řekla Viola s nepatrným odstínem hořkosti v hlase. Ale ta zmizela, když pak pokračovala:

„Tak strašně dávno…“

Hollyina představa o životě této ženy – poklidná řada drobných radostí, teplo a útulno, a snad i pořádná míra smíchu – byla zřejmě jen poloviční pravdou, Pevný a láskyplný tón, který Viola užívala, když mluvila o Joeovi jako o „mém muži“, dával jasně najevo, že jí ho uplynulá léta nevymazala z paměti a že po něm v jejím životě nebyl jiný muž. Jeho smrt od základů změnila a omezila její život. I když byla očividně společensky založená a optimistického ducha, na srdci jí ležel stín tragédie.

Jedna ze základních pouček, kterou si každý mladý novinář osvojí hned na počátku kariéry, je, že jen zřídka jsou lidé pouze tím, čím se zdají být, a že nikdo není o nic méně složitý než samo tajemství života.

Viola upíjela limonádu. „Je moc sladká. Vždycky do ní dám moc cukru. Omlouvám se.“ Odložila sklenici. „A teď mi povězte o tom bratrovi, co ho hledáte. Už jste mě napínala dost dlouho.“

„Jak jsem vám už říkala, když jsem telefonovala z Portlandu, jsem adoptované dítě. Lidé, kteří si mě vzali, jsou skvělí rodiče, mám je ráda jako vlastní, ale… totiž…“

„Přirozeně, toužíte poznat své vlastní rodiče.“

„Je to jako… jako bych v sobě měla prázdno, temné místo v srdci,“ říkala Holly a snažila se to moc nepřehánět.

Nepřekvapilo ji, jak lehce se jí lhalo, ale jak dobře to dělala. Klam je užitečný nástroj, jak vylákat informace od lidí, kteří by jinak nebyli ochotni mluvit. I nejuznávanější novináři ospravedlňují nezbytnost takové vynalézavosti při rozhovorech, vše samozřejmě ve službách nalezení pravdy. Holly se to ale ještě nikdy nedařilo tak dobře jako tentokrát. Měla alespoň tolik cti v těle, aby se cítila poděšená a zahanbená vlastním lhaním – dva pocity, které před Violou Morenovou pečlivě skrývala.

„Záznamy sociálního úřadu sice za moc nestály, ale dozvěděla jsem se, že moji skuteční rodiče zemřeli před pětadvaceti lety, když mi bylo teprve osm.“ Ve skutečnosti šlo o rodiče Jima Ironhearta, kteří před pětadvaceti lety zemřeli, když jemu bylo deset, což vyštrachala v článcích o jeho výhře v loterii. „Takže už je nikdy nepoznám.“

„To je hrozné. Teď je řada na mně, abych politovala já vás,“ řekla Viola s upřímným soucitem v jemném hlase.

Holly se cítila jako ta nejotrlejší podvodnice. Celým tím výmyslem o osobní tragédii jako by se vysmívala Violině hluboké a opravdové ztrátě. Přesto pokračovala: „Jak už jsem vám říkala po telefonu, taky jsem zjistila, že mám bratra, takže to všechno vlastně není tak úplně smutné.“

Viola se nedočkavě naklonila nad stolem kupředu – chtěla slyšet podrobnosti a dozvědět se, jak by mohla pomoci. „A já bych mohla být nějak nápomocná při hledání vašeho bratra?“

„Ne tak docela. Já už jsem ho totiž našla.“

„Ale to je skvělé!“

„Ale… bojím se za ním jít.“

„Bojíte se? Ale proč?“

Holly se podívala do korun stromů a párkrát zhluboka polkla, jako by se zalykala city a snažila se ovládnout. Šlo jí to. Na Oscara. Nenáviděla se za to. Když promluvila, podařilo se jí dostat do hlasu jemné, přesvědčivé chvění: „Pokud vím, je to můj jediný pokrevní příbuzný na světě a jediné pojítko k matce a otci, které nikdy nepoznám. Je to můj bratr a mám ho ráda. I když jsem ho nikdy neviděla, mám ho ráda. Ale co když za ním přijdu, otevřu mu srdce… a on si bude přát, abych se nikdy nebyla objevila, nebo se mu nebudu líbit nebo co já vím?“

„Můj bože, ale to víte, že se mu budete líbit! Proč by se mu neměla líbit taková milá mladá žena jako vy? Proč by neměl být přímo nadšený, že má takovou roztomilou sestru?“

Za tohle shniju v pekle, říkala si Holly neradostně.

„Asi vám to připadá hloupé, ale mě to opravdu trápí. Nikdy se mi nedaří udělat dobrý první dojem.“

„Na mě jste udělala výborný, zlatíčko.“

Rozdupej mi obličej podpatkem, slyšíš? myslela si Holly.

Místo toho řekla: „Chci se dobře připravit. Chci o něm vědět co možná nejvíc, než u něj zaklepu na dveře. Chci vědět, co má a co nemá rád, co si myslí o… no, o všem možném. Bože, paní Morenová, nechci to zkazit.“

Viola přikývla. „Jestli tomu dobře rozumím, tak jste přišla za mnou, protože vašeho bratra znám, nejspíš byl před lety mým žákem?“

„Učíte dějepis tady v Irvinu na střední škole?“

„To ano. Pracovala jsem tu už před Joeovou smrtí.“

„Můj bratr nebyl váš žák. Učil angličtinu na stejné škole. Vypátrala jsem ho až tam a zjistila, že vy jste deset let učila ve vedlejší třídě a dobře jste ho znala.“

Violina tvář se rozzářila úsměvem. „Vy myslíte Jima Ironhearta!“

„Ano, to je můj bratr.“

„No to je krásné, báječné, to je skvělé!“ rozplývala se Viola.

Její reakce byla tak nepřiměřená, že se na ni Holly překvapeně podívala a nevěděla, co má říct.

„Je to dobrý člověk,“ řekla Viola s opravdovou náklonností. „Přála bych si mít syna jako on. Ještě pořád ke mně občas zajde na večeři, ne tak často jako dřív, a já mu vařím a dělám mámu. Ani vám neumím říct, jak mě to vždycky těší.“ Ve tváři se jí objevil nostalgický výraz a na chvíli se odmlčela. „Každopádně… lepšího bratra jste si ani nemohla přát. Je to jeden z nejmilejších lidí, jaké jsem kdy poznala, zapálený učitel, jemný, laskavý a trpělivý.“

Holly si vzpomněla na Normana Rinka, psychopata, který v květnu zabil jednoho prodavače a dva zákazníky v atlantském krámě, a kterého zas zabil jemný, laskavý Jim Ironheart. Osm ran z brokovnice z bezprostřední blízkosti. Čtyři rány vypálené do těla poté, co Rink byl už očividně mrtev. Paní Morenová asi o něm ví ledacos, ale zřejmě nemá ani ponětí o zuřivém vzteku, kterému Jim umí popustit uzdu, když potřebuje.

„V životě už jsem viděla dobré učitele, ale žádný z nich nebyl žákům tak oddaný jako Jim Ironheart. Upřímně se o ně staral, jako by to byly jeho vlastní děti.“ Zaklonila se v křesle a potřásla hlavou, jak se jí vracely vzpomínky. „Tolik se jim věnoval, tolik chtěl změnit jejich život k lepšímu, a až na ty největší ztracence ho všichni brali. Měl se svými žáky vztah, za jaký by jiní učitelé upsali duši ďáblu, ale přitom nemusel obětovat nic ze své učitelské autority. Ostatní se většinou snaží s žáky prostě kamarádit, víte, a to nakonec nikdy nefunguje.“

„Proč nechal učení?“

Viola zaváhala a úsměv na rtech jí začal pohasínat. „Zčásti v tom byla ta loterie.“

„Jaká loterie?“

„O té nevíte?“

Holly se zamračila a potřásla hlavou.

Viola řekla: „V lednu vyhrál šest milionů dolarů.“

„Propána!“

„A to vsadil poprvé v životě.“

Holly nechala své počáteční překvapení přerůst v ustaraný výraz a řekla: „Panebože, teď si bude myslet, že se k němu znám jenom proto, že najednou přišel k penězům.“

„Ale to ne,“ honem ji ujišťovala Viola. „Jim by si nikdy o nikom nemyslel to nejhorší.“

„Sama jsem na tom dobře,“ lhala Holly. „Nepotřebuju jeho peníze, nevzala bych si je, ani kdyby mi je nutil. Moji adoptivní rodiče jsou oba doktoři, nejsou bohatí, ale rozhodně mají víc než dost, a mně moje advokátní praxe taky slušně uživí.“

No jo, dobrá, vážně nestojíš o jeho peníze, myslela si Holly se sebeopovržením sžíravým jako kyselina, ale stejně jsi podlá ulhaná potvora s děsným talentem na vymýšlení detailů a skončíš po pás v hnoji jako leštič Satanových bot.

Na Viole byla znát náhlá změna nálady. Odsunula křeslo od stolu, vstala a došla na okraj verandy. Vytrhla rostlinku plevele z terakotového květináče plného begónií a rezavě žlutých měsíčků. Roztržitě z ní mezi palcem a ukazovákem pravé ruky udělala kuličku a zamyšleně hleděla směrem k parku.

Dlouho mlčela.

Holly se bála, že se snad podřekla a nechtěně prozradila svoji přetvářku. Vteřinu za vteřinou byla nervóznější a měla sto chutí vyhrknout omluvu za všechny ty lži, které napovídala.

Na trávě poskakovaly veverky. Pod střechou verandy proletěl obloukem motýl, na okamžik usedl na džbánek s limonádou a uletěl.

Nakonec Holly promluvila, a tentokrát se jí hlas opravdu třásl: „Paní Morenová, děje se něco?“

Viola upustila kuličku plevele na trávu. „Jenom se nemůžu rozhodnout, jak to vyjádřit.“

„Co vyjádřit?“ zeptala se Holly nervózně.

Viola se k ní otočila a přešla zpátky ke stolu: „Ptala jste se, proč Jim… proč váš bratr přestal učit. A já odpověděla, že kvůli té loterii, ale to není pravda. Vážně. Kdyby stále tak miloval učení jako před pár lety nebo dokonce jen před rokem, pokračoval by v práci, i kdyby byl vyhrál sto milionů.“

Holly téměř unikl ulehčený povzdech, že její podvod nebyl objeven. „A co tedy změnilo jeho vztah k učení?“

„Ztratil studenta.“

„Ztratil?“

„Jmenoval se Larry Kakonis, byl v osmé třídě. Moc chytrý chlapec, dobré srdce, ale citově narušený. Z problémové rodiny. Otec bil matku už od té doby, co byl Larry malé dítě. A Larry si myslel, že by měl něco udělat, aby to skončilo, ale nedokázal to. Cítil se za to zodpovědný, i když za nic nemohl. Měl hrozně silný smysl pro zodpovědnost.“

Viola vzala svoji sklenici s limonádou, poodešla na okraj verandy a znovu se zadívala do zeleně. Zase se odmlčela.

Holly čekala.

Konečně Viola promluvila: „Matka byla závislá na otci. Byla jeho obětí, ale zároveň mu sama napomáhala ve svém ponížení. Svým způsobem byla stejně narušená jako otec. Larry nedovedl sladit svůj pocit lásky a úcty k matce s rostoucím pochopením, že v určitém smyslu byla ráda a potřebovala být bita.“

Holly si najednou uvědomila, kam to všechno směřuje, a nechtěla slyšet zbytek příběhu. Ale neměla na vybranou, musela poslouchat.

„Jim s tím chlapcem tolik pracoval. Nemyslím tím jenom angličtinu, jenom učitelskou práci. Larry se mu otevřel, tak jako nikomu jinému. Jim s ním chodil k doktoru Lansingovi, psychologovi, který pro školu pracoval na částečný úvazek. Larry dělal pokroky, pomalu začínal rozumět své matce i sobě. Jedné noci, loni patnáctého května – víc než před patnácti měsíci, těžko uvěřit, že už je to tak dávno – Larry Kakonis vzal pistoli z otcovy sbírky, nabil ji, vložil hlaveň do úst… a vpálil si kulku do hlavy.“

Holly sebou trhla, jako kdyby dostala ránu. Vlastně dostala, dvě rány, i když nebyly fyzického charakteru. Otřáslo jí pomyšlení na třináctiletého chlapce, který spáchal sebevraždu, když to nejlepší v životě na něj teprve čekalo. V tom věku se malý problém může zdát velký, a skutečně vážný problém může vypadat jako beznadějná katastrofa. Srdce se jí sevřelo žalem nad Larryho osudem. Cítila bezcílnou zlost, protože mu nebyla dána možnost a čas pochopit, že se všemi hrůzami se dá něco dělat, a že život vlastně nabízí mnohem víc radosti než žalu. Ale stejnou měrou s ní otřáslo i datum chlapcovy sebevraždy – patnáctý květen.

O rok později, patnáctého května letošního roku, provedl Jim Ironheart první ze svých zázračných zachránění. Sam a Emily Newsomovi z Atlanty v Georgii. Zachráněni před vraždou z rukou sociopatického lupiče jménem Norman Rink.

Holly nemohla dál klidně sedět. Vstala a postavila se vedle Violy na kraj verandy. Pozorovaly veverky.

„Jim si to dával za vinu,“ řekla Viola.

„Larryho sebevraždu? Ale vždyť za ni nebyl zodpovědný.“

„Stejně se cítil vinný. On už je takový. Ale i na Jima to tenkrát byla nepřiměřená reakce. Po Larryho smrti ztratil zájem o učení. Přestal věřit, že může kdy něco dokázat. Měl tolik úspěchů, víc než kterýkoli jiný učitel, co jsem kdy znala, ale tenhle jediný nezdar byl na něj moc.“

Holly si vzpomněla na sebejistou odvahu, s jakou Ironheart strhnul Billyho Jenkinse z cesty řítící se dodávky. To rozhodně nezdar nebyl.

„Prostě se tak nějak propadl do beznaděje,“ řekla Viola, „a nemohl se z ní vyškrábat.“

Muž, kterého Holly poznala v Portlandu, nevypadal depresivně. Záhadně, to ano, a uzavřeně. Ale měl smysl pro humor a pro úsměv nemusel daleko.

Viola upila ze své limonády. „To je zvláštní, teď chutná kysele.“ Položila si sklenici k nohám na beton a otřela si mokré ruce o kalhoty. Chtěla znovu začít mluvit, pak zaváhala, ale nakonec řekla: „A potom… se začal chovat trošku podivně.

„Podivně? V jakém směru?“

„Stáhl se do sebe. Začal se cvičit v bojových uměních. Taekwon Do. O takové věci se, myslím, zajímá hodně lidí, ale pro Jima se to zdálo být strašně netypické.“

Pro Jima Ironhearta, kterého znala Holly, se to netypické nezdálo.

Viola řekla: „Nebyla to jen přechodná záležitost. Každý den po škole chodil trénovat někam do Newport Beach. Byl jako posedlý. Měla jsem o něho starost. Takže když v lednu vyhrál ty peníze, byla jsem ráda. Šest milionů dolarů! Taková dobrá věc, tak velké štěstí, říkala jsem si, to musí obrátit jeho život naruby, vyléčit ho z deprese.“

„A to se nestalo?“

„Ne. Jako by ho to ani příliš nepřekvapilo ani nepotěšilo. Přestal učit, přestěhoval se z bytu do nového domu… a ještě víc se vzdálil svým přátelům.“ Obrátila se k Holly a usmála se.

Byl to její první úsměv za posledních deset nebo patnáct minut. „Proto jsem byla tak nadšená, když jste mi řekla, že jste jeho sestra a že Jim o vás ani neví. Protože možná vy pro něj budete moci udělat, co šest milionů dolarů nedokázalo.“

Holly znovu zaplavil pocit viny za její podvod a tvář jí polil ruměnec. Doufala, že ho Viola bude považovat za známku radosti nebo vzrušení. „To by bylo skvělé, kdyby se mi to povedlo.“

„Povede se to, tím jsem si jistá. Je hrozně sám, nebo si aspoň myslí, že je. To je jeden z jeho problémů. Se sestrou po boku už nebude sám. Běžte za ním hned dnes, rovnou odsud.“

Holly zavrtěla hlavou. „Brzy to udělám. Ale teď ještě ne. Potřebuju… získat sebedůvěru. Neřeknete mu o mně, viďte?“

„To víte, že ne. Jen si to pěkně vychutnejte sama, takový krásný okamžik.“

Holly se usmála, ale měla pocit, jako by jí někdo na tvář přilepil strnulé umělohmotné rty, stejně falešné jako masopustní kostým.

O pár minut později, už na odchodu, se Holly zastavila u dveří. Viola jí položila ruku na rameno a řekla: „Nechci vám dávat zbytečné naděje. Pozvednout mu náladu a vrátit ho zase do normálního života nebude lehké. Co ho znám, vždycky jsem cítila, že někde hluboko uvnitř ho tíží nějaký smutek, jako skvrna, co se nedá vyčistit, ale ono se vlastně není čemu divit, když člověk uváží, co se stalo vašim rodičům – však vy to víte sama nejlíp.“

Holly přikývla. „Děkuju. Moc jste mi pomohla.“

Viola ji impulzivně objala, políbila na tvář a řekla:

„Musíte ke mně oba přijít co nejdřív na večeři. Domácí karbanátky s paprikou, černé fazole a rýže s tak ostrou omáčkou, že vám to roztaví plomby!“

Holly byla potěšená i zdrcená zároveň. Těšilo ji, že poznala ženu, se kterou se tak brzy cítila jako se starou známou, ale byla zdrcená, protože se k ní vetřela pod falešnou záminkou.

Cestou k pronajatému autu si Holly v duchu divoce spílala. Nepěkná slova a vynalézavé nadávky se jí v hlavě jen rojily. Za dvanáct let strávených po redakcích ve společnosti reportérů si osvojila tolik sprosťáren, že by jí zajistily první cenu v soutěži v nadávání, i kdyby jejím soupeřem byl ten nejtěžší případ koprolálie.

* * *

V telefonním seznamu našla jen jednu školu Taekwon Do v Newport Beach. Stála v nákupním středisku poblíž hlavní třídy, mezi zakázkovým sklenářstvím a cukrárnou.

Jmenovala se Dojo, což japonsky znamená cvičebna bojových umění, něco jako kdyby se restaurace jmenovala „Restaurace“ nebo oděvy „Oděvy“. Holly to překvapilo, protože asijští podnikatelé často vnášeli do názvů svých firem kus poetiky.

Na chodníku před velkým oknem cvičebny stáli tři lidé, pojídali větrníky, vystavovali se lahodné vůni, která se nesla ze sousední cukrárny, a pozorovali skupinu šesti žáků, jak postupně provádějí předepsaná cvičení pod vedením podsaditého, ale výjimečně pohyblivého korejského instruktora v černém úboru. Když učitel praštil s žákem o žíněnku, okno se zatřáslo.

Holly vstoupila z vůně čokolády, skořice, cukru a kvasnic do nakyslého prostředí vyčpělého kadidla se slabým zápachem potu. Kdysi psala reportáž o chlapci z Portlandu, který vyhrál medaili v národní soutěži, takže věděla, že Taekwon Do je agresivní korejská forma karate, která používá tvrdé rány, bleskové údery, čopy, bloky, škrcení a ničivé kopy z výskoku. Učitel sice mírnil své údery, ale přesto bylo slyšet plno chroptění, sípání, hrdelních výkřiků a žuchnutí, jak žáci padali na žíněnku.

V pravém zadním rohu místnosti seděla za pultem bruneta a vyřizovala nějaké písemnosti. Každý detail jejích šatů a osobního vzhledu propagoval její sexualitu. Těsné červené tričko zdůrazňovalo bujné poprsí a vykreslovalo obrysy bradavek velkých jako třešně. Měla rozcuchanou hřívu kaštanových vlasů, které se leskly umně aplikovanými světlými tóny, oči s jemnými, ale exotickými stíny, ústa příliš silně namalovaná sytě korálově červenou rtěnkou, kůži opálenou do přesně správného odstínu, nepohodlně dlouhé nehty nalakované v barvě rtěnky a takové množství stříbřité bižuterie, že by stačilo zaplnit vitrínu u klenotníka. Kdyby ženy byly prodejním artiklem na každém místním trhu, mohla by s tím vším sloužit jako dokonalá reklama.

„To tady takhle žuchaj a chroptěj celej den?“ zeptala se Holly.

„Jo, skoro celej.“

„Neleze vám to na mozek?“

„Jo,“ řekla bruneta a lascivně mrkla, „vím, co myslíte. Jsou jako horda býků, jak na sebe dorážej. Každej den, co tu sedím, neuplyne ani hodina a já už jsem tak nadržená, že se to nedá vystát.“

Tohle Holly neměla na mysli. Chtěla tím říct, že z takového hluku musí člověka brzy rozbolet hlava, ne že vzrušuje. Ale oplatila hnědovlásce mrknutí, mezi námi děvčaty, a řekla: „Je tu šéf?“

„Eddie? Dělá schody,“ zněla tajemná odpověď. „Co mu chcete?“

Holly jí vysvětlila, že je novinářka a že pracuje na reportáži, která se váže k Dojo.

Sekretářka, pokud tohle bylo její pracovní zařazení, se při té zprávě místo obvyklého zamračení rozjasnila. Eddie, jak řekla, vždycky hledí získat firmě reklamu. Vstala ze židle a přistoupila ke dveřím za svým pultíkem, přičemž odhalila řemínkové boty na vysokém podpatku a těsné bílé kraťasy, které jí obepínaly zadnici tak přiléhavě jako vrstva barvy.

Holly se začínala cítit jako chlapec.

Eddie skutečně s nadšením přivítal zprávu, že Dojo bude v novinách, i když jen jako postranní zmínka. Trval na tom, že rozhovor udělá, aniž by přestal se schody. Nebyl asiat, což patrně vysvětlovalo malou představivost při volbě názvu firmy. Vysoký, blond, střapatý, modrooký, oblečen pouze do svalů a černých přiléhavých cyklistických šortek. Stál v posilovacím stroji a svižně stoupal nikam.

„Paráda,“ řekl a přitom šlapal dokonale vyvinutýma nohama. „Ještě šest pater a budu na špici Washingtonova památníku.“

Těžce oddychoval, ale zase ne tak těžce, jak by oddychovala Holly, kdyby vyběhla schody do svého portlandského bytu ve třetím poschodí.

Sedla si do židle, na kterou ukázal, takže se ocitla přímo před posilovacím strojem a mohla ho sledovat z profilu. Jeho do bronzova opálená kůže se leskla potem a vlasy na býčí šíji ztmavly od vlhka. Šortky ho obepínaly stejně jako bílé kraťasy jeho sekretářku. Skoro se zdálo, jako by věděl předem, že Holly přijde, a pečlivě naaranžoval přístroj i židli tak, aby ho bylo možno shlédnout v tom nejpříznivějším světle.

Ačkoli se opět uchylovala ke klamu, nepřišlo jí tak zlé lhát Eddiemu, jako když lhala Viole Morenové. Především, její historka byla tentokrát trochu méně vykonstruovaná – dělá hloubkovou reportáž o Jimu Ironheartovi (pravda), se zaměřením na dopad, jaký na něj měla výhra v loterii (lež), vše s jeho svolením (lež). Celých třiatřicet procent pravdivosti bohatě stačilo utlumit její pocit viny, i když si uvědomovala, že to nesvědčí o vysoké kvalitě jejího svědomí.

„Hlavně abyste nezvorala pravopis u Dojo,“ řekl Eddie. Pak při pohledu na svoji pravou nohu dodal potěšeně: „Koukněte na to lejtko, tvrdý jako šutr.“

Jako by na něj nekoukala celou tu dobu.

„Ta vrstva tuku mezi kůží a svalem, ta už tam skoro žádná není, všecko jsem to spálil.“

To byl další důvod, proč jí nevadilo Eddiemu lhát: Byl to ješitný pitomec soustředěný jen sám na sebe.

„Ještě tři patra a budu nahoře,“ řekl. Rytmus řeči byl vázán na křivku jeho dechu, slova stoupala nebo klesala s každým nádechem a výdechem.

„Už jenom tři? Tak to já počkám.“

„Ne, ne. Jen se ptejte. Nepřestanu, až budu nahoře. Potom zkusím vyšlapat kus Empire State Building.“

„Ironheart byl váš žák.“

„Jo. Sám jsem ho trénoval.“

„Přišel k vám mnohem dřív, než vyhrál ty peníze.“

„Jo. Víc než před rokem.“

„Myslím, že to bylo loni v květnu.“

„To by mohlo bejt.“

„Řekl vám, proč se chce naučit Taekwon Do?“

„Neřek. Ale bral to vášnivě.“ Další slova téměř vykřikl, jako by opravdu triumfálně vystoupil na vrcholek: „A jsem nahoře!“ Namísto zvolnění zvýšil tempo.

„Nepřipadalo vám to divný?“

„Proč?“

„Myslím to, že byl učitel.“

„K nám choděj i učitelský. K nám choděj všichni. Každej chce kopat druhý do zadku.“ Nasál do sebe zhluboka vzduch, vyfoukl ho a řekl: „Teď jsem v Empire State. Šlapu nahoru.“

„Byl Ironheart dobrý?“

„Skvělej! Moh z něho bejt šampión.“

„Mohl? Chcete říct, že toho nechal?“

Dýchal teď trochu tíž než předtím a slova přicházela v podobném, ale rychlejším rytmu: „Vometal se tady sedm nebo osm měsíců. Každej den. Dával si neuvěřitelnou nakládačku. Posilování, aerobik a bojová umění k tomu. Prožíral se bolestí. Už byl skoro tak tvrdej, že by moh jebat šutr. Pardón. Ale je to fakt. Pak s tím seknul. Dva týdny potom, co zkásnul ty prachy.“

„.Aha. Chápu.“

„To sem nemyslel. Neseknul s tím kvůli prachům.“

„Tak proč?“

„Řek, že sem mu dal, co potřeboval, víc nechtěl.“

„Co potřeboval?“ zeptala se.

„Dost Taekwon Do, aby moh udělat, co chtěl.“

„A řekl, co chce udělat?“

„Neřek. Nejspíš někoho nakopat do zadku.“

Eddie se teď opravdu namáhal, nohama přímo tloukl do pedálů, šlapal a šlapal, na těle tolik potu, že vypadal jako potřený olejem. Když potřásl hlavou, z vlasů stříkaly kolem dokola kapičky. Svaly na pažích a na širokých zádech měl vyboulené skoro jako ty na nohou.

Seděla asi dva metry od něj, takže se cítila jako v první řadě nějakého laciného striptýzového klubu, kde zaměnili pohlaví. Vstala.

Eddie se díval upřeně před sebe na stěnu. Tvář měl zvrásněnou vypětím, ale v očích měl snový, nepřítomný výraz. Možná, že namísto zdi viděl nekonečné schodiště v Empire State Building.

„Připadlo vám ještě něco z toho, co říkal… zajímavé, neobvyklé?“ zeptala se.

Eddie neodpověděl. Soustředil se na výstup. Tepny na krku mu vystoupily a pulsovaly, jako by uvnitř v krvi plavalo hejno stejně od sebe vzdálených tlustých rybek.

Když Holly došla až ke dveřím, Eddie řekl: „Tři věci.“

Otočila se k němu: „Jo?“

Aniž by na ni pohlédl, oči stále v dálkách, bez sebemenšího zpomalení, promluvil k ní ze schodiště toho mrakodrapu na vzdáleném Manhattanu: „Ironheart je jedinej koho znám, kdo dokáže bejt ještě posedlejší než já.“

Holly se zamračeně zamyslela. „Co dál?“

„Jediný hodiny, který zameškal, byly dva týdny v září. Byl někde na severu, na kursu agresivní jízdy.“

„Co je to?“

„Většinou školej šoféry pro politiky, diplomaty a bohatý byznysmeny. Učej je jezdit jako James Bond, vykroutit se z pasti teroristům, únoscům, podobný krávoviny.“

„Říkal, proč potřebuje takový školení?“

„Jenom že to může bejt sranda.“

„Tak to jsou dvě věci.“

Potřásl hlavou. Proudy potu pocákaly okolní nábytek i koberec. Holly stála těsně z dosahu. Pořád ještě se na ni nepodíval. „Zatřetí – když si uvědomil, že už umí dost Taekwon Do, začal se zajímat, jak zmáknout bouchačky.“

„Zmáknout bouchačky?“

„Ptal se, jestli znám někoho, kdo ho naučí střílet. Chtěl znát všechno – revolver, pistole, pušky, brokovnice…“

„Za kým jste ho poslal?“

Prudce oddechoval, ale slova mezi jednotlivými nádechy byla stále zřetelná: „Za nikým. V bouchačkách nejedu. Ale víte, co si myslím? Já si myslím, že byl jeden z těch, co čtou válečný krváky. Pak z toho začnou fantazírovat. Hned že taky budou žoldáci. Von se chystal jak do války.“

„Nevadilo vám, že pomáháte člověku jako on?“

„Dokud platil za hodiny, tak ne.“

Otevřela dveře, pak zaváhala, pohled upřený na něho.

„Máte na tom vynálezu počitadlo?“

„Jo.

„Ve kterém jste patře?“

„V desátým,“ řekl Eddie zkomoleně, protože zrovna zhluboka vydechoval. Když vydechl znovu, se vzduchem vyrazil z plic také radostný výkřik: „Kurva, já mám nohy jak ze žuly, že bysem moh sevřít chlápka do nůžek a rozmáčknout ho vejpůl. Dejte to do toho svýho článku, jo? Doved bysem rozmáčknout chlapa na dvě půlky.“

Holly vyšla z místnosti a jemně za sebou zavřela dveře.

Žáci v hlavní místnosti byli ještě aktivnější, než když přišla. Cvičení teď spočívalo v hromadném pokusu o útok na korejského instruktora, ale ten blokoval, odhazoval, otáčel se a vyskakoval jako derviš a pořádal je tak rychle, jak se na něho vrhali.

Bruneta odložila stříbřitou bižuterii. Převlékla se a měla teď na sobě volnější šortky, jiné tričko, podprsenku a na nohou sportovní boty. Právě prováděla před svým pultem strečové cviky.

„Jedna hodina,“ vysvětlovala. „Pauza na oběd. Vždycky místo jídla uběhnu šest až osm kilometrů. Nashle.“ Doběhla ke dveřím, vyběhla do teplého srpnového dne a odklusala z dohledu podél výkladních skříní nákupního střediska.

Holly také vyšla ven a chvíli postála na slunci. Najednou si uvědomila, kolik kolemjdoucích je v dobré fyzické kondici. Už to byl skoro rok a půl, co se přestěhovala na severozápad, a tak zapomněla, kolik Kaliforňanů dbá o své zdraví a jak si zakládají na vzhledu. Orange County měla mnohem méně podbradků, kyprých boků, pneu-matik, pivních pupků a hruškovitých zadků na sto obyvatel než Portland.

Vypadat dobře a cítit se dobře – to byly imperativy životního stylu v jižní Kalifornii. Tohle byla jedna z věcí, které tu měla tak ráda. Taky to byla jedna z věcí, které tu nesnášela.

V sousední cukrárně si dala oběd. Z pultu si vybrala čokoládový větrník, krémový dortík s kiwi a karamelem, kus tvarohového koláče s bílou čokoládou, s oříšky a křupavou kůrkou, skořicové kolečko a řez pomerančové rolády. „A dietní colu,“ řekla prodavačce.

Odnesla si tác ke stolu u okna, kde mohla pozorovat přehlídku pevných opálených těl v letní výstroji. Zákusky byly skvělé. Brala si chvíli z jednoho, pak z druhého, vychutnávala každé sousto a měla v úmyslu vyčistit talíř do posledního drobečku.

Po chvíli si všimla, že ji někdo pozoruje. O dva stoly dál na ni zírala zavalitá, asi pětatřicetiletá žena se směsicí nevěřícnosti a závisti. Sama měla jen jediný ubohoučký ovocný dortík, který vášnivému mlsounovi nemohl být ničím víc, než ekvivalentem dietního sucharu.

Holly z potřeby vysvětlení a trochu ze soucitu řekla: „Neměla bych to dělat, ale nemůžu si pomoct. Když to jinak nejde a jsem nadržená, vždycky se nadlábnu.“

Podsaditá žena přikývla: „Já taky.“

* * *

Dojela k Ironheartovu domu. Věděla o něm už dost, aby za ním mohla přijít. Také to hodlala udělat. Ale místo aby zajela přímo ke garáži, znovu jen pomalu projela kolem domu.

Instinkt jí napověděl, že ještě nepřišel pravý čas. Obraz, který si o něm dala dohromady, byl úplný jen zdánlivě. Někde byla díra. Cítila, že by bylo nebezpečné přikročit k akci dřív, než se ta díra vyplní.

Vrátila se do motelu. Zbytek odpoledne a celý podvečer strávila u okna ve svém pokoji. Popíjela nejdřív minerálku a později dietní 7– Up, dívala se na průzračně modrý bazén uprostřed bohatě řešeného dvora a přemýšlela. Přemýšlela.

Fajn, říkala si, tak co zatím máme. Ironheart je člověk se smutkem na duši, pravděpodobně proto, že v deseti letech osiřel. Řekněme, že tráví hodně času v myšlenkách na smrt, především na nespravedlnost předčasné smrti. Zasvětí život učení a pomáhání dětem, snad proto, že on sám pomoc postrádal, když byl ještě chlapec a musel se vyrovnat se smrtí matky a otce. Pak Larry Kakonis spáchá sebevraždu. Ironheart je zdrcen, myslí si, že tomu měl dokázat předejít. Chlapcova smrt znovu odkryje všechnu Ironheartovu pohřbenou zlost: vztek na osud, na biologickou křehkost lidského pokolení, vztek na Boha. Ve stavu silného duševního rozrušení hraničícím s vyslovenou nevyrovnaností se rozhodne udělat ze sebe Ramba a jednat, postavit se osudu, což je přinejlepším podivná reakce a přinejhorším úplná cvokárna. S pomocí posilování, vytrvalostního tréninku a Taekwon Do se promění v bojový stroj. Naučí se řídit jako kaskadér. Získá znalosti o použití všech možných zbraní. Je připraven, Jen ještě jedna maličkost. Naučí se vidět do budoucnosti, takže pak vyhraje v loterii, stane se finančně nezávislým a může se plně věnovat svému tažení a ví přesně, kdy se má udát předčasná smrt.

V tomhle bodě se to všechno hroutilo. Člověk může jít do podniku, jako je Dojo, a vycvičit se v bojových uměních, ale jasnovidecké školy se v telefonním seznamu nenajdou. Kde sakra přišel ke svým mimořádným psychickým schopnostem?

Probírala tu otázku ze všech možných úhlů. Nesnažila se vycucat si odpověď z prstu, pouze najít cestu, která by jí umožnila probádat možná vysvětlení. Ale kouzla jsou kouzla. Ta se probádat nedají.

Získala pocit, že je zaměstnancem nechutného bulvárního plátku. Ne jako reportérka, ale jako pisatelka slátanin o příšerách z vesmíru, které žijí v clevelandském podzemí, o pologorilích a pololidských dětech, které se rodí nemorálním ošetřovatelkám v zoologických zahradách, a o nevysvětlitelných sprškách žab a kuřat v Tádžikistánu. Jenže fakta jednoznačně říkala, že Jim Ironheart zachránil před smrtí čtrnáct lidí, ve všech koutech země, vždy v nejposlednějším momentě a se zázračnou předvídavostí.

V osm hodin už měla chuť bušit hlavou do stolu, do zdi, do betonu, který lemoval bazén venku za oknem, do čehokoli dostatečně tvrdého, aby to narušilo její mentální blok a vtlouklo do ní porozumění. Rozhodla se, že je čas přestat myslet a jít na večeři.

Jedla zase v motelové restauraci, jen grilované kuře a salát, aby odčinila oběd v cukrárně. Snažila se v sobě vzbudit zájem o ostatní hosty, pozorovat trochu lidi kolem sebe. Ale nemohla přestat myslet na Ironhearta a jeho čáry.

Nešel jí z hlavy ani později, když už ležela v posteli a pokoušela se usnout. S pohledem upřeným ke stínům na stropě, které vrhala světla na dvoře přes napůl otevřené okenní žaluzie, byla k sobě natolik upřímná, aby si připustila, že ji fascinuje i z jiných než profesionálních důvodů. Pravda, je předmětem nejdůležitější reportáže v její dosavadní kariéře. Ano, je tak záhadný, že by upoutal každého, reportér nereportér. Ale přitahoval ji také, protože už je dlouho sama, osamělost v ní vyhlodala prázdnotu a Jim Ironheart je ten nejpřitažlivější muž, jakého po letech potkala.

Což byla šílenost.

Protože právě on je možná šílený.

Nebyla z žen, které uhánějí ty nejnepříhodnější muže a přitom podvědomě touží být zneužity, zraněny a opuštěny. Pokud šlo o muže, byla vybíravá. Proto je přece ksakru sama. Málokterý muž splňoval její nároky.

No jasně. Vybíravá, říkala si sarkasticky. Proto tě tak rajcuje chlápek, kterej žije v bludu, že je Superman bez pláštěnky a podvlíkaček. Vzpamatuj se, ženská. Panebože.

Vyžívat se v romantických fantaziích o Jamesi Ironheartovi je krátkozraké, nezodpovědné, marné a prostě úplně pitomé.

Ale ty oči.

Holly usnula s obrazem jeho obličeje v mysli. Pozoroval ji z výšky, jako by to byl portrét na obrovském transparentu lehce rozvlněném na pozadí blankytné oblohy. Jeho oči byly ještě modřejší než nebeská modř. Za nějaký čas se znovu ocitla ve svém slepeckém snu.

Kruhová místnost. Dřevěná podlaha. Pach vlhkého vápence. Bubnování deště na střechu. Rytmické vrzání. Šššum. Něco se na ni chystalo zaútočit, část temnoty, která nějakým způsobem obživla, obludná existence, kterou neslyšela ani neviděla, jenom pociťovala. Nepřítel. Šššum. Vytrvale se to kolem ní stahovalo, nepřátelské a divošské, sálal z toho chlad, jako z vysoké pece sálá horko. Šššum. Byla vděčná za svou slepotu, protože věděla, že ta věc vypadá tak příšerně, tak hrůzně, že jediný pohled na ni by byl smrtící. Šššum. Něco se jí dotklo. Vlhký, ledově studený šlahoun. Dole na krku. Chapadlo útlé jako tužka. Vykřikla a hrot sosáku jí protrhl kůži, pronikl do spodní části lebky.

Šššum.

S lehkým výkřikem hrůzy se probrala. Hned se zorientovala. Věděla okamžitě, kde je – v motelu v Laguna Hills.

Šššum.

Ten zvuk ze snu ji neopustil. Veliká čepel krájející vzduch. Ale nebyl to snový zvuk. Byl skutečný. A pokoj byl studený jako ta černočerná místnost z její noční můry. Se srdcem ztěžklým hrůzou se pokusila pohnout. Nemohla. Ucítila pach vlhkého vápence. Odněkud zezdola, jako by pod motelem byly ohromné podzemní prostory, vycházel tlumený hřmot velkých kamenných kol, která se dřou jedno o druhé.

Šššum.

Něco nepopsatelného se jí stále ještě svíjelo vzadu na krku, zmítalo uvnitř lebky, odporný parazit, který si ji zvolil za hostitelku a zavrtával se do ní, aby mohl v jejím mozku naklást vajíčka. Ale ona se nemohla ani pohnout.

Šššum.

Neviděla nic než proužky bledého světla na té části černého stropu, kam svit lamp, o nic silnější než měsíční záře, zvenčí promítal obraz žaluzií. Zoufale si přála mít víc světla.

Šššum.

Žalostně kňourala hrůzou a tak strašně se za svou slabost nenáviděla, že se jí nakonec podařilo to ochromení ze sebe setřást. S lapáním po dechu se posadila. Chytila se vzadu za krk a chtěla odtrhnout olejovitý mrazivý červovitý sosák. Nikde nic. Nic. Shodila nohy z postele na zem. Začala šmátrat po lampě. Málem ji shodila. Našla vypínač. Světlo.

Šššum.

Vyskočila z postele. Znovu si sáhla dozadu na hlavu. Na krk. Mezi lopatky. Nic. Nikde nic. Přesto to všechno cítila.

Šššum.

Byla už za hranicí hysterie, neschopná návratu, vydávala zvířecí zvuky plné strachu a beznaděje. Koutkem oka zaznamenala nějaký pohyb. Obrátila se. Stěna za postelí. Orosená. Lesklá. Celá zeď se vyboulila proti ní jako membrána, na niž neústupně tlačí obrovská a strašná hmota. Odpudivě pulzovala, jako obří vnitřní orgán v otevřeném kouřícím břiše prehistorického veleještěra.

Šššum.

Začala před vlhkou, zhoubně oživlou zdí ustupovat. Otočila se. Rozběhla se. Dostat se pryč. Rychle. Nepřítel. Blížil se. Pronásledoval ji. Ze sna. Dveře. Zamčené. Zástrčka. Odjistit. Třesoucíma se rukama. Nepřítel. Už je blízko. Mosazný bezpečnostní řetízek. S chřestěním ho uvolnila. Dveře. S trhnutím je otevřela. Něco na prahu, byly toho plné dveře, větší než ona, něco mimo lidskou zkušenost, hmyz, pavouk a plaz zároveň, svíjel se a chvěl, zamotaný uzel pavoučích nohou, tykadel, hadovitých prstenců, švábích kusadel, mnohadílných hmyzích očí, chřestýších zubů a spárů, tisíc nočních můr v jedné, jenže ona byla vzhůru. Vtrhlo to dovnitř, zmocnilo se jí, do boků jí vystřelila bolest, jak se do nich zaťaly pařáty, a ona vykřikla…

… noční větřík.

Ten jediný přicházel otevřenými dveřmi. Lehký vánek letní noci.

Holly stála ve dveřích, třásla se, lapala po dechu a ohromeně zírala ven na betonovou promenádu motelu. Krajkovité palmy, australské osladiče a další zeleň se smyslně kývala, laskána tropickým zefýrem. Hladina bazénu se jemně čeřila a tvořila bezpočet měnivých plošek, na kterých se lámaly paprsky světel na dně, takže se zdálo, že uprostřed dvora není vodní plocha, ale díra plná nablýskaných safírů z pirátského pokladu.

Stvůra, která ji napadla, byla pryč, jako by nikdy neexistovala. Neuprchla ani neodběhla do skrýše po nějaké pavučině, prostě se v mžiku vypařila.

Už necítila ledové, zmítající se chapadlo, ani na krku, ani uvnitř lebky.

Pár hostů vyšlo z pokojů na promenádu, zjevně vypátrat původ výkřiku.

Holly ustoupila ze dveří. Teď už nechtěla přilákat jejich pozornost.

Ohlédla se přes rameno. Stěna za postelí byla zase jen stěnou.

Hodiny zabudované do nočního stolku ukazovaly 5:08.

Tiše zavřela dveře. Najednou se o ně musela opřít, protože ji opustila všechna síla v nohou.

Místo aby cítila ulehčení, že to utrpení skončilo, byla otřesena. Objala se pažemi a třásla se, až jí drkotaly zuby. Tiše se rozplakala, ne strachem ze svého zážitku, z obavy o svou bezpečnost nebo z obavy o vlastní rozum, ale z hlubokého pocitu, že na ní bylo spácháno totální násilí. Krátce, přesto příliš dlouho, byla bezmocná, ponížená, zotročená hrůzou, ovládaná čímsi mimo rámec svého chápání. Byla psychologicky znásilněna. Něco nenasytného ji přemohlo, vynutilo si do ní přístup, popřelo její svobodnou vůli. Přestože už to bylo pryč, zanechalo to v ní stopy, sedlinu, která potřísnila její mozek, její duši.

Jenom sen, říkala si povzbudivě.

Ale to nebyl sen, když se posadila na posteli a chmátla po lampě. Zlý sen ji následoval do bdělého světa:

Jenom sen, nedělej z toho kovbojku, seber se, říkala si ve snaze znovu nabýt rovnováhu. Zdálo se ti, že jsi na tom temném místě, pak se ti zdálo, že ses posadila na posteli a rozsvítila, a pak jsi ve snu viděla, jak se nadouvá stěna, a rozběhla ses ke dveřím. Ale byla to jenom náměsíčnost, pořád jsi ještě spala, když jsi otevřela dveře, ve snu uviděla to strašidlo a vykřikla, a v té chvíli ses teprve opravdu probudila, vlastní výkřik tě vytrhl ze sna.

Chtěla takovému vysvětlení věřit, ale bylo příliš prosté, než aby se mu dalo věřit. Ještě nikdy nezažila ve snu tak dokonale vypracovanou strukturu a povrch tkáně. A kromě toho nebyla náměsíčná.

To, co po ní sahalo, opravdu existovalo. Třeba to nebyla hmyzo-plazo-pavoukovitá potvora ze dveří. Třeba to byl jen obraz, do něhož se oděla jiná existence, aby ji vyděsila. Ale něco skutečného se dralo na tento svět z… Odkud vlastně?

Nezáleželo na tom, odkud. Odtamtud. Odjinud. A málem ji to dostalo.

Ne. To je absurdní. Jako vystřižené z mizerných novin. Ani ty nejhorší plátky už neotiskují takové kecy. MÁ MYSL BYLA ZNÁSILNĚNA BESTIÍ Z ONOHO SVĚTA. Taková hovadina byla o tři příčky níž než CHER DOZNÁVÁ PŮVOD Z MARSU, o dvě příčky níž než JEŽÍŠ PROMLOUVÁ K JEPTIŠCE Z NITRA MIKROVLNNÉ TROUBY a dokonce ještě o celou příčku níž než ELVIS PO TRANSPLANTACI MOZKU ŽIJE JAKO SAMANTHA FOX.

Čím hloupěji se cítila za takové myšlenky, tím byla klidnější. Bylo lehčí vyrovnat se s zážitkem, když si mohla myslet, že to byl všechno jen výplod její přehnané představivosti, nadmíru podnícené nesporně fantastickým případem Ironheart.

Konečně byla schopná stát sama, bez opory dveří. Zavřela zástrčku, zahákla řetízek.

Když vykročila ode dveří, uvědomila si horkou, bodavou bolest na levém boku. Nebylo to nic vážného, ale trhla sebou a zjistila, že podobná, i když ne tak silná bolest jí hlodá i v pravém boku.

Uchopila tričko a nadzvedla ho, aby se podívala, a objevila v látce řezné rány. Nalevo na třech místech. Napravo na dvou. Tričko bylo postříkané krví.

S obnoveným pocitem hrůzy odešla do koupelny a rozsvítila zářivku. Stála před zrcadlem, zaváhala, pak si přetáhla potrhané tričko přes hlavu.

Z levého boku vytékal ze tří povrchových ran tenký pramínek krve. První rána začínala těsně pod prsem, ostatní dvě byly od sebe v pěticentimetrové vzdálenosti. Na pravém boku se červenaly dvě rýhy, trochu mělčí, které ani volně nekrvácely.

Pařáty.

* * *

Jim se vyzvracel do záchodu, spláchl a vypláchl si dvakrát ústa mentolovou ústní vodou.

Tvář v zrcadle byla ta nejztrápenější, jakou kdy viděl. Musel uhnout pohledem odrazu vlastních očí.

Opřel se o umyvadlo. Už nejmíň potisící za poslední rok se sám sebe ptal, co se to s ním proboha děje.

Ve spánku šel zase do větrného mlýna. Nikdy předtím ho netrápil stejný zlý sen dvě noci za sebou. Většinou mezi nimi uběhly týdny.

Co bylo horší, objevil v něm nový znepokojivý prvek – víc než jen déšť za úzkými okny, mihotavý plamen svíčky, který vrhal tančící stíny, zvuk obrovitých lopatek, tichý hřmot mlýnských kamenů dole pod nim a nevysvětlitelný příkrov strachu. Tentokrát cítil přítomnost něčeho zhoubného, neviditelného, ale blížícího se každou vteřinu, tak zlého a cizího, že si ani nedokázal představit, jaký to má tvar nebo záměr. Čekal, že to vyhřezne z vápencové stěny, vyskočí z prkenné podlahy nebo exploduje z těžkých dřevěných dveří vedoucích na schodiště. Nemohl se rozhodnout, kudy utéct. Nakonec rozrazil dveře a s výkřikem se probudil. Pokud tam něco bylo, nemohl se rozpomenout, jak to vypadalo.

Ať už to vypadalo jakkoli, Jim pro to měl jméno – nepřítel. Jen teď proměnil malé n za velké: Nepřítel. Neforemná příšera z tolika nočních můr si našla cestu do snu o větrném mlýnu, kde ho dosud ještě nikdy neterorizovala.

I když se to zdálo šílené, cítil, že ta nestvůra není jen fantazie zplozená jeho podvědomím ve spánku. Je tak skutečná jako on sám. Dřív nebo později překročí hranici mezi světem snů a bdění stejně snadno, jako překonala hranici mezi různými sny.

4

Holly ani nepomyslela na návrat do postele. Věděla, že by probděla hodiny, než by byla tak vyčerpaná, že by neudržela oči otevřené bez ohledu na to, kolik černé kávy vypila. Spánek přestal být útočištěm. Stal se naopak zdrojem nebezpečí, cestou do pekla, na které může potkat nelidského poutníka.

To ji rozzuřilo. Každý potřebuje a zaslouží únik do spánku.

Za úsvitu se dlouze sprchovala, opatrně, ale důkladně drhla mělké rány na bocích, přestože mýdlo a teplá voda štípaly na obnaženém mase. Bála se, aby nedostala infekci stejně strašnou jako mihnuvší se obluda, která jí rány způsobila.

To ještě vyhrotilo její zlobu.

Odjakživa byla dobrá skautka, vždy připravená na každou eventualitu. Na cestách vozila v jednom neceséru s holicím strojkem malou zásobu prostředků první pomoci – jódovou tinkturu, gázu, samolepicí náplasti, leukoplast, malý spray s desinfekčním prostředkem a mast na drobné popáleniny. Když se utřela do ruční ku, posadila se nahá na postel, postříkala rány desinfekčním prostředkem a ošetřila je jódem.

Novinářkou se stala částečně i proto, protože kdysi věřila, že novinařina má moc objasnit svět, dát smysl událostem, které se někdy zdály chaotické a bez významu. Víc než deset let u novin otřáslo jejím přesvědčením, že lidská zkušenost je vždy nebo aspoň většinou objasnitelná. Přesto dosud udržovala na svém stole pořádek, puntičkářsky seřazené kartotéky a úhledné pracovní záznamy. Doma měla ve skříních šaty seřazené podle ročních období, pak podle stylu (formální, poloformální, neformální) a podle barvy. Jestliže život trval na chaosu a jestliže ji žurnalistika zklamala jako nástroj navrácení řádu na tento svět, alespoň se mohla spoléhat na rutinu a zvyk, které jí pomohly vytvořit si vlastní kapesní vesmír stability, sice křehké, ale přesto sloužící jako štít proti zmatku a vřavě života.

Jód štípal.

Rozzlobila se ještě víc. Vřela.

Sprcha porušila zaschlou krev v hlubších ranách na levém boku. Opět slabě krvácela. Chvíli tiše seděla na kraji postele a tiskla k ranám papírový kapesník, dokud se tok krve nezastavil.

Než si oblékla světle hnědé džínsy a smaragdově zelenou blůzu, bylo půl osmé. Už věděla, jak zahájí den, a nic ji od toho nemohlo odradit. Na snídani neměla ani pomyšlení. Ve dveřích zjistila, že je bezoblačné a nezvykle mírné ráno. Nádherné počasí ji nezviklalo a nenechala se svést ani k tomu, aby jen na chvilku postála a vychutnala paprsky ranního slunce na tváři. Projela parkovištěm na ulici a zamířila k Laguna Niguel. Zazvoní u Ironheartových dveří a bude se dožadovat mnoha odpovědí.

Chtěla slyšet celou jeho historii, chtěla vědět, jak pozná, kdy má někdo zemřít, a proč tak šíleně riskuje, aby zachránil lidi, které nikdy ani neviděl. Ale chtěla také vědět, proč se včerejší zlý sen stal skutečností, jak a proč stěna v ložnici zvlhla a začala pulzovat jako živé maso a co to bylo za nestvůru, která vyskočila z její noční můry a sevřela ji do spárů tvořených něčím trochu podstatnějším než jen pavučinou snu.

Byla přesvědčená, že on zná odpověď. Včera v noci se podruhé za třiatřicet let svého života setkala s neznámem, byla smetena nadpřirozenem. Poprvé to bylo 12. srpna, když Ironheart zázračně zachránil Billyho Jenkinse před řítící se dodávkou u McAlburyho školy, i když tehdy si hned neuvědomila, že jde o něco mimořádného a neskutečného. Byla ochotná si přiznat hodně chyb, ale pitomá není. Jenom úplný idiot by nepochopil, že obě srážky s paranormálním světem, Ironheart a oživlá noční můra, mají něco společného.

Byla víc než jen rozzlobená. Byla parádně naštvaná. Když ujížděla po široké hlavní třídě, uvědomila si, že její vztek vyplývá částečně ze zjištění, že její životní sólokapr asi nebude samá naděje, odvaha, triumf, krása a div, jak předvídala. Jako naprostá většina článků z prvních stránek novin od vynálezu knihtisku měl i tenhle příběh svou stinnou stránku.

* * *

Jim se osprchoval a oblékl do kostela. Nechodil už pravidelně na nedělní mši ani na bohoslužby ostatních církví, ve kterých se za léta sporadicky angažoval. Ale přinejmenším od minulého května, kdy, ovládán vyšší silou, letěl na Floridu zachránit život Samu a Emily Newsomovým, přemýšlel o Bohu častěji. A od chvíle, kdy mu ani ne před týdnem otec Geary řekl o stigmatech, která se mu objevila na těle, když ležel v bezvědomí na podlaze kostela Panny Marie na poušti, poprvé po pár letech znovu cítil přitažlivou sílu katolicismu. Nečekal doopravdy, že by mu církev mohla dát uspokojivé vysvětlení nedávných záhadných událostí, ale mohl aspoň doufat.

Když si bral klíčky od auta z panelu na kuchyňské stěně vedle dveří do garáže, slyšel se jak říká: „Jde o život.“ Jeho plány se okamžitě změnily. Ztuhl, nejistý co má udělat. Pak ho přemohl známý pocit, že je loutka v něčích rukou, a pověsil klíčky nazpět.

Vrátil se do ložnice, zul boty a svlékl šedé kalhoty, tmavomodré sako i košili. Vzal si na sebe bavlněné kalhoty a volnou havajskou košili, kterou si nezastrčil do kalhot, aby ho oblečení omezovalo v pohybu co možná nejméně.

Potřeboval zůstat volný, pohyblivý. Neměl ani ponětí, proč to, co stojí před ním, vyžaduje volnost a pohyblivost, ale tu potřebu tak jako tak cítil.

Posadil se na zem před skříň a vybral si boty – nejpohodlnější a nejvyšlapanější, jaké měl. Zavázal si tkaničky, ale příliš pevně je neutahoval. Vstal a zkusil, jak mu padnou. Fajn.

Natáhl se na nejhořejší polici pro kufr, ale pak zaváhal. Nebyl si jist, jestli bude potřebovat zavazadla. O pár vteřin později už věděl, že pocestuje nalehko. Zasunul dveře skříně, aniž by kufr sundal.

Cestování bez zavazadel většinou znamenalo, že k cíli se dá dojet autem a celý výlet, včetně zatím neznámé akce, nepřesáhne čtyřiadvacet hodin. Ale když se odvracel od skříně, překvapila ho vlastní slova: „Na letiště.“ Existovalo samozřejmě mnoho míst, kam mohl doletět a vrátit se zpět během jediného dne.

Vzal ze stolku náprsní tašku, počkal, jestli nepocítí nutkání položit ji zase nazpátek, a nakonec si ji zastrčil do boční kapsy. Očividně bude potřebovat nejen peníze, ale i průkaz totožnosti, jinak by přece neriskoval odhalení tím, že ho má u sebe.

Vrátil se do kuchyně a znovu vzal klíčky z panelu na stěně. Náhle jím projela vlna strachu, i když ne tak silná, jako když naposled odcházel z domova za svým posláním. Tehdy mu bylo „řečeno“, že má ukrást auto a jet na Mojavskou poušť. Teď může narazit na ještě horší protivníky, než byli ti dva v obytném voze, ale tak znepokojený jako tenkrát nebyl. Věděl, že může zemřít. Být nástrojem vyšší moci nezaručovalo nesmrtelnost, byl pořád jen člověk, jehož kůži lze poranit, jehož kosti lze zlámat a jehož srdce lze zastavit v jediném okamžiku dobře mířenou kulkou. Zmírnění svých obav mohl přičítat výhradně své poněkud mystické pouti na Harleyi, dvěma dnům s otcem Gearym, údajným stigmatům na těle a následnému přesvědčení, že to vše je dílo Boží ruky.

* * *

Holly byla vzdálena asi ulici od Ironheartova domu, když ze vrat vyjel tmavozelený ford. Neznala značku jeho auta, ale protože žil sám, musel ford patřit jemu.

Zrychlila, napůl s úmyslem otočit a postavit se našikmo před něj, přinutit ho zastavit a konfrontovat přímo na ulici. Pak si řekla, že rozvahou sotva něco pokazí, a zpomalila. Radši zjistí, kam jede a co má v plánu.

Když míjela jeho dům, automatické dveře garáže se zrovna zavíraly. Než dosedly, stačila si všimnout, že tam nestojí žádné jiné auto. Člověk ve fordu byl určitě Ironheart.

Holly nikdy nedělala reportáže o paranoidních drogových baronech, křiváckých politicích ani o zkorumpovaných byznysmenech, a tak nebyla odbornicí ve sledování podezřelých osob. Není potřeba zvládat praktiky tajných operací, když člověk píše výhradně o Dřevařských trofejích, o artistech v zářivých kombinézách, kteří žonglují s živými hlodavci na schodech radnice a říkají tomu „umění“, a o závodech v jedení knedlíků. Uvědomovala si taky, že Ironheart absolvoval dvoutýdenní kurs agresivní jízdy ve speciální škole. Jestliže uměl řídit dost dobře na to, aby setřásl pronásledující teroristy, nechá ji v prachu za sebou půl minuty poté, co zjistí, že ho sleduje.

Držela se za ním tak daleko, jak si jen troufala. V neděli ráno bylo na ulicích naštěstí dost aut, aby se za nimi mohla snadno schovat. Ale nebylo jich zas příliš, takže se nemusela bát, že se všechny pruhy mezi ní a Ironheartem náhle ucpou a odříznou ji, dokud jí nezmizí z dohledu.

Nejdřív jel na východ k mezistátní silnici a pak na sever na Los Angeles.

Než minuli shluky výškových domů kolem South Coast Plaza, hlavní obchodní středisko a úřední čtvrt pro dva miliony lidí v Orange County, její nálada se zlepšila. Ukázalo se, že jí pronásledování docela jde, držela se dva až šest vozů za Ironheartem, ale vždycky dost blízko, aby ho mohla kdykoli následovat, kdyby náhle sjel do odbočovacího pruhu. Radost z obratného sledování mírnila její zlobu. Čas od času se dokonce přistihla, jak obdivuje jas modrého nebe a bohatě kvetoucí růžové a bílé oleandry, které tu a tam lemovaly silnici.

Když minuli Long Beach, dostala strach, že stráví celý den v autě, jen aby zjistila, že cíl Jimovy cesty nemá nic společného s její záhadou. Dokonce i samozvaný hrdina s jasnovideckými schopnostmi může strávit den na divadelním matiné, nedělat nic nebezpečnějšího než si dát maso po sečuánsku s šéfkuchařovou nejostřejší hořčicí.

Napadlo ji také, jestli nemůže vycítit její přítomnost pomocí svých psychických schopností. Zdálo se být mnohem snazší vycítit ji několik aut za sebou než předpovědět blížící se smrt malého chlapce v Bostonu. Na druhé straně, jasnovidectví může být nestálá vlastnost, kterou nelze zapnout a vypnout na přání. Třeba to funguje jenom na velké věci – buď to do něj láduje obrazy nebezpečí, destrukce a smrti, nebo nic. Což do jisté míry dávalo smysl. Člověk by pravděpodobně zešílel, kdyby ho jeho vize předem informovaly, jestli se mu bude líbit ten který film, zda dobře povečeří, nebo jestli dostane strašné nadýmání ze špaget s česnekem, které mu tolik chutnaly. Nicméně zařadila se ještě víc dozadu, takže mezi nimi teď bylo o jedno auto navíc.

Když Jim Ironheart zamířil na odbočku k losangeleskému mezinárodnímu letišti, pocítila vzrušení. Třeba jel jen někomu naproti na letiště. Ale spíš chtěl stihnout nějaké letadlo na cestě za další ze svých misí, tak jako před dvěma týdny, když letěl do Portlandu. Holly na podobný výlet nebyla připravena, neměla ani věci na převlečení. Měla ale nějakou hotovost a kreditní kartu k úhradě výloh. Čistou halenku mohla koupit kdekoli. Představa, že by ho mohla sledovat až na místo činu, ji nesmírně dráždila. Až o něm konečně napíše, bude tak moct učinit s větší zasvěceností, když bude očitým svědkem ne jedné, ale dvou z jeho záchranných akcí.

Málem ztratila nervy, když z příjezdové cesty zabočil do několikaposchoďového parkoviště, protože mezi nimi nezůstalo jediné auto, které by maskovalo její přítomnost. Jediná alternativa ale byla jet dál, zaparkovat jinde a ztratit ho. Držela se za ním tak daleko, jak se odvážila, a parkovací lístek si brala z přístroje o několik vteřin později než on.

Jim našel prázdné místo v polovině řady ve třetím patře a Holly zaparkovala o deset míst dál. Trochu se skrčila na sedadle a zůstala v autě, aby měl náskok a byla menší šance, že se otočí a zahlédne ji.

Málem to s čekáním přehnala. Když vystoupila z auta, tak tak zahlédla, že se dal napravo a zmizel za zdí na konci rampy.

Pospíchala za ním. Tiché klapání jejích kroků se dutě odráželo od nízkého betonového stropu. Na konci rampy zahnula za roh a viděla ho vcházet do dveří vedoucích na schodiště. Když prošla dveřmi za ním, slyšela, jak sešel poslední patro a otevřel dveře pod schody.

Díky jeho barevné havajské košili si od něj mohla udržovat odstup, schovaná za ostatní cestující. Přešel vozovku a vešel do odbavovací haly United Airlines. Doufala, že nejedou na Havaj. Pracovat na reportáži bez finančního krytí novinami bylo už tak pěkně nákladné. Pokud se Jim Ironheart chystal dnes někomu zachránit život, doufala, že tak učiní v San Diegu a ne na Honolulu.

V terminálu se držela za skupinou vysokých Švédů, zatímco on postával u monitorů a studoval časový rozvrh letů. Soudě podle jeho zamračené tváře nenašel ten, který hledal. Nebo prostě možná ještě nevěděl, kam poletí. Třeba ho předtuchy navštěvovaly v neúplné podobě, musel na nich pracovat, vypiplat je, a možná přesně nevěděl, kam jede nebo komu zachrání život, dokud se nedostal na místo.

Po několika minutách se obrátil k monitorům zády a kráčel přes halu k prodeji letenek. Holly stále zůstávala v pozadí a sledovala ho na dálku. Najednou si uvědomila, že nezjistí, kam vlastně letí, pokud nebude stát dostatečně blízko, aby zaslechla, co říká do okénka. Neochotně se přiblížila.

Mohla samozřejmě počkat, až si koupí letenku, jít za ním, zjistit, u kterého východu čeká, a koupit si lístek na stejný let. Ale co když letadlo odletí, než proběhne nekonečnými halami letištní budovy? Mohla také jít za slečnou za okénkem s tvrzením, že zdvihla kreditní kartu, kterou Ironheart upustil, a zkusit z ní vymámit, kam si kupoval letenku. Ale slečna se mohla nabídnout, že mu kartu vrátí sama, a kdyby se jí zdála podezřelá, ještě by zavolala bezpečnostní stráž.

K výdeji letenek se odvážila zařadit jen o jedno místo za Ironhearta. Před ní byl statný muž s velkým břichem, který vypadal jako uvadlý obránce z národní fotbalové ligy. Měl poněkud nepříjemný tělesný odér, ale poskytoval slušný úkryt, za což mu byla vděčná.

Krátká fronta rychle postupovala. Když Ironheart došel k okénku, Holly vykročila zpoza tlustého muže a naklonila se dopředu, aby slyšela rozhovor u okénka.

Z hlásičů se v tu chvíli úplně nevhod ozval ženský hlas, jemný a něžný, ale přesto znějící jak ze záhrobí, a oznámil nalezení ztraceného dítěte. V téže chvíli se kolem přehnala skupina hlučných Newyorčanů, kteří si stěžovali na domnělou faleš kalifornské přátelské služební etiky, zřejmě se jim zastesklo po domácí nevraživosti. Ironheartova slova v hluku zanikla.

Holly se nahnula ještě blíž.

Tlusťoch se na ni zamračil s jasným podezřením, že se ho snaží předběhnout. Usmála se na něj způsobem, který ho měl ujistit, že nemá zlé úmysly a že si uvědomuje, že je dost velký na to, aby ji zamáčkl jako mravence.

Kdyby se teď Jim Ironheart otočil, ocitl by se jí tváří v tvář. Zatajila dech, zaslechla slečnu za přepážkou: „… O’Harovo letiště v Chicagu, odlet za dvacet minut… ,“ a vklouzla nazpět za tlouštíka, který se otočil přes rameno a znovu se na ni zamračil.

Přemýšlela, proč museli jet až do Los Angeles, když letí do Chicaga. Byla si jistá, že tam existuje fůra spojení i z Waynova letiště. No, i když je Chicago dál než San Diego, pořád lepší a levnější než Havaj.

Ironheart zaplatil letenku a spěchal k určenému východu bez jediného pohledu jejím směrem.

Ty jsi teda médium, pomyslela si.

Byla se sebou spokojená.

U okénka pak požádala o tentýž let do Chicaga a zaplatila kreditní kartou. Hrozila se, že letenky už budou vyprodány, ale měli ještě volná místa.

Odletová hala byla skoro prázdná. Nástup do letadla byl prakticky ukončen.

Ironhearta nebylo nikde vidět.

Po cestě teleskopickým tunelem ke dveřím letadla se začala obávat, že ji uvidí, až bude procházet ke svému sedadlu. Mohla by předstírat, že si ho nevšimla, anebo, kdyby ji oslovil, že ho nepoznává. Ale pochybovala, že by uvěřil, že její přítomnost ve stejném letadle je pouhá náhoda. Před hodinou a půl se nemohla dočkat, až se do něho pustí. Teď se mu chtěla za každou cenu vyhnout. Jestli ji zahlédne, určitě to zabalí a jí už se nikdy nemusí naskytnout příležitost být svědkem jedné z jeho záchranných akcí.

Letadlo bylo DC-10 s širokým trupem a dvěma uličkami. Každá řada devíti sedadel byla rozdělena na tři úseky – dvě u okna na levém boku, pět uprostřed a dvě u okna napravo. Holly měla sedadlo H v řadě 23 na pravé straně, jedno místo od okna. Cestou na místo přelétla pohledem tváře spolucestujících a doufala, že se nestřetne s pohledem Jima Ironhearta. Nejradši by ho za letu vůbec neviděla a starala se o jeho pronásledování, až přistanou. Typ DC-10 byl skutečný obr. Ačkoli mnoho sedadel nebylo obsazeno, na palubě bylo přes dvě stě padesát lidí. Můžou spolu s Ironheartem letět třeba kolem světa, aniž by na sebe narazili. Přečkat těch pár hodin do Chicaga by měla být hračka.

Pak ho uviděla. Seděl v šestnácté řadě ve střední části na levém krajním sedadle, na druhé straně letadla. Listoval časopisem a ona se modlila, aby nevzhlédl, dokud nebude za jeho zády. Musela sice na chvíli ustoupit letušce doprovázející malého chlapce, který letěl sám, ale její modlitba byla vyslyšena. Ironheartova hlava zůstala schýlena nad časopisem, dokud kolem něj nepřešla. Došla ke 23-H a s ulehčením se posadila. I kdyby šel na toaletu nebo jen protáhnout si nohy, neměl by pravděpodobně žádný důvod zajít na pravou stranu letadla. Skvělé.

Pohlédla na muže, který seděl vedle ní u okna. Něco po třicítce, opálený, dobrá fyzička, soustředěný pohled. Měl na sobě tmavomodrý klasický oblek, bílou košili a kravatu, přestože byla neděle. Jeho tvář byla stejně svraštělá jako byl jeho oblek bezvadně vyžehlený. Pracoval na přenosném počítači a na uších měl sluchátka. Buď poslouchal hudbu, nebo to jenom předstíral, aby odradil pokusy o konverzaci. Obdařil ji studeným úsměvem, zřejmě se stejným úmyslem.

Vyhovovalo jí to. Jako mnoho reportérů nebyla od přírody užvaněná. Její práce vyžadovala být spíš dobrým posluchačem než řečníkem. Ráda stráví let ve společnosti palubního časopisu a vlastních bujících myšlenek.

* * *

Po dvou hodinách letu neměl Jim stále ještě tušení, kam se má vydat, až na letišti vystoupí z letadla. Netrápilo ho to, protože se naučil být trpělivý. Dřív nebo později se pokyn vždycky dostavil.

V časopise ho nic nezaujalo a promítaný film mu připadal asi tak zábavný jako dovolená v sovětském vězení. Obě místa napravo od něj byla prázdná, takže se po něm nechtělo, aby konverzoval s neznámým pasažérem. Sklopil trochu sedadlo, založil si ruce na břiše, zavřel oči a trávil čas mezi letuščinými dotazy na apetit a pohodlí v myšlenkách na sen o větrném mlýně. Snažil se rozluštit jeho význam, pokud nějaký měl.

Vlastně snažil se na to myslet. Z nějakého záhadného důvodu se jeho mysl zatoulala k Holly Thornové, té reportérce.

Co si to sakra nalhává, ví přece moc dobře, proč se k ní v myšlenkách pořád vrací od té doby, co se setkali. Je na ni radost pohledět. A taky je inteligentní. Stačí se na ni podívat a hned je jasné, že se jí v hlavě tiše a výkonně točí nejmíň milion dobře promazaných ozubených koleček a všechna do sebe hezky zapadají.

A taky má smysl pro humor. Co by za to dal, kdyby své dny a dlouhé noci rušené zlými sny mohl trávit s takovou ženou. Smích je obvykle potřeba sdílet – pozorování, vtip, letmý okamžik. Člověk se moc nenasměje, když je pořád sám, a pokud ano, nejspíš to znamená, že by si měl zařídit dlouhý pobyt v instituci s vypolštářovanými zdmi.

Nikdy to se ženami moc neuměl, takže byl často bez nich. A musel si přiznat, dokonce ještě dřív, než začaly ty podivné události, že s ním nebylo jednoduché žít. Nebyl snad přímo depresivní, ale vždycky si byl příliš vědom toho, že smrt je životu společníkem. Příliš náchylný hloubat o nadcházející temnotě. Příliš pomalý zachytit okamžik a oddat se radosti. Kdyby…

Otevřel oči a narovnal se na sedadle, protože ho náhle osvítilo to, na co čekal. Nebo aspoň zčásti. Stále nevěděl, co se má stát v Chicagu, ale znal jména těch, kterým má zachránit život – Christina a Casey Dubrovekovy.

K vlastnímu překvapení si uvědomil, že cestují na palubě téhož letadla, a nabyl podezření, že problémy nastanou na letišti nebo přinejmenším brzy po přistání. Jinak by se o nich nedozvěděl tak brzy. Obyčejně poznával své zachráněné jen několik minut předtím, než byl jejich život ohrožen.

Poslušen sil, které ho vedly pravidelně už od loňského května, vstal, namířil do přední části letadla, přešel na pravou stranu a vykročil uličkou nazpět. Sám nevěděl, co dělá, dokud se nezastavil u řady 22 a nepohlédl na matku a dítě na sedadlech H a I. Žena se blížila třicítce a měla sympatickou tvář, nebyla krásná, ale jemná a milá. Dítěti bylo pět nebo šest let.

Žena k němu zvědavě vzhlédla a Jim se slyšel, jak říká: „Paní Dubroveková?“

Zamrkala překvapením. „Promiňte… my se známe?“

„Ne, ale Ed mi říkal, že letíte tímhle letadlem a poprosil mě, abych za váma zašel.“ Když vyslovil to jméno, věděl, že Ed je její manžel, přestože neměl ponětí, jak na to přišel. Dřepl si vedle ní a usmál se, jak uměl nejmileji. „Já jsem Steve Harkman. Ed dělá v prodeji, já zas reklamu, takže ze sebe navzájem šílíme asi tak na deseti schůzích za týden.“

Panenská tvář Christiny Dubrovekové se rozjasnila. „Už vím, říkal mi o vás. Nastoupil jste, myslím, teprve před měsícem?“

„Už je to šest týdnů,“ řekl Jim s jistotou, že se z něj pořinou správné odpovědi, i když jim nebude ani za mák rozumět. „A tohle musí být Casey.“

Holčička seděla na sedadle u okna. Zvedla hlavu od dětské knížky. „Zítra budu mít šest roků, budu mít narozeniny a jedeme za babičkou a za dědou. Už jsou moc staří, ale jsou hodní.“

Zasmál se a řekl: „To jsou určitě moc pyšní, že mají takovou hezkou vnučku.“

* * *

Když ho Holly uviděla přicházet pravou uličkou, lekla se, že málem vypadla ze sedadla. Nejdřív si myslela, že se dívá přímo na ni. Měla nutkání vykoktat ze sebe doznání – „No tak jo, sledovala jsem vás, špehovala, příšerně se vám vetřela do soukromí“ – dřív než k ní vůbec došel. Znala jen pár novinářů, kteří by cítili vinu za to, že mu šťárají do života, ale nějak ze sebe nemohla dostat ten svůj sklon ke slušnosti, který jí bránil v profesionálním postupu od doby, co vystudovala novinařinu. I tentokrát všecko málem pokazil, dokud si neuvědomila, že Ironheart se nedívá na ni, ale na brunetu, která seděla přímo před ní. Těžce polkla a místo, aby se k němu vrhla v záchvatu pokory, sklouzla na sedadle o kousek níž. Zvedla časopis, který předtím odložila, a záměrně pomalu ho rozevírala před obličejem ze strachu, že příliš prudký pohyb upoutá jeho pozornost dřív, než se stačí ukrýt za lesklými stránkami.

Časopis jí sice znemožnil výhled, ale zato slyšela každé jeho slovo i většinu odpovědí té ženy. Poslouchala, jak se představuje jako Steve Harkman, firemní šéf přes reklamu, a uvažovala, co má ta jeho šaráda znamenat.

Odvážila se vykouknout zpoza časopisu jedním okem. Dřepěl v uličce vedle sedadla tak blízko k Holly, že na něj mohla plivnout, přestože v plivání na cíl nebyla o nic zběhlejší než v tajném sledování.

Uvědomila si, že se jí třesou ruce a časopis v nich lehce šustí. Zasunula hlavu zpět, koukala na stránky před sebou a snažila se zůstat klidná.

* * *

„Jak jste mě vlastně vůbec poznal?“ ptala se Christina Dubroveková.

„Ed div netapetuje kancelář fotkama vás dvou,“ řekl Jim.

„Aha, to máte pravdu,“ řekla.

„Poslyšte, paní Dubroveková…“

„Říkejte mi Christina.“

„Děkuju. Christino… přišel jsem vás takhle otravovat ještě z jednoho důvodu. Podle Eda máte dar dávat lidi dokupy.“

Trefil hřebík přesně na hlavičku. Její tvář se ještě víc vyjasnila. „No, těší mě dávat lidi dohromady, když si myslím, že se k sobě hodí, a musím přiznat, že se mi to už i párkrát hezky povedlo.“

„Kde je ta hromada, mami?“ zeptala se Casey.

V obdivuhodném souladu s pochody šestileté mysli Christina odpověděla: „Oni jsou spolu, ne na hromadě, miláčku.“

„To je dobře,“ řekla Casey a vrátila se ke své knížce.

„Totiž jde o to,“ pokračoval Jim, „že jsem v Los Angeles nový, teprv osm týdnů, a jsem nejspíš ten klasický typ osamělýho chlapa. Nehodlám se seznamovat někde v baru, nechci si kupovat permanentku do fitcentra jenom proto, abych tam potkal ženskou, a říkám si, že každá, kterou bych našel přes počítač, musí na tom být stejně bídně jako já.“

Zasmála se. „Mně se nezdá, že jste na tom tak bídně.“

„Promiňte,“ řekla letuška s přátelskou naléhavostí a položila mu ruku na rameno, „ale nemohu vás tu nechat, blokujete celou uličku.“

„A jé, jistě,“ řekl a napřímil se. „Za chvilinku jsem pryč.“ A ke Christině: „Poslyšte, je mi to trapné, ale vážně bych si s váma rád promluvil, řekl vám něco o sobě, čeho si cením u žen, a třeba byste o někom věděla…?“

„Ale to víte, moc ráda,“ řekla Christina s nadšením, které dokazovalo, že je převtělením buď nějaké babky kořenářky, za kterou chodilo mnoho osamělých srdcí, nebo úspěšné brooklynské dohazovačky.

„Víte co, vedle mě jsou dvě volný sedadla,“ řekl. „Mohly byste si ke mně na zbytek cesty přesednout…“

Čekal, že se nebude chtít vzdát míst u okna, a zatímco čekal na odpověď, sevřel mu žaludek nevysvětlitelný záchvěv úzkosti.

Ale ona váhala jen pár vteřin. „Ano, proč ne.“

Letuška, která stále ještě postávala vedle nich, souhlasně přikývla.

Christina se obrátila k Jimovi: „Myslela jsem, že Casey se bude pohled z výšky zamlouvat, ale nezdá se, že by ji to moc zajímalo. Kromě toho jsme skoro nad křídlem a to nám dost překáží ve výhledu.“

Jim nechápal, proč jím projela vlna úlevy, když souhlasila s přesunem, ale poslední dobou mu nešlo na rozum víc věcí. „Fajn, to je skvělý. Děkuju, Christino.“

Ustoupil o krok dozadu, aby mohla vstát, a všiml si pasažérky na sedadle za ní. Očividně se chudinka strašně bála létání. Držela si před obličejem časopis ve snaze zapomenout na strach pomocí četby, ale ruce se jí tak třásly, že stránky jen šustily.

„Kde sedíte?“ zeptala se Christina.

„Vedlejší ulička, šestnáctá řada. Pojďte, zavedu vás tam.“

Zdvihl jejich jediné příruční zavazadlo, matka s dcerou posbíraly zbytek svých věcí a on je vedl dopředu a pak do levé části letadla. Casey vešla do šestnácté řady, její matka za ní.

Než se Jim sám posadil, něco ho ponouklo, aby se otočil a podíval se přes široký trup letadla ještě jednou na aerofobní ženu, kterou zanechali za sebou v řadě 23. Sklopila mezitím svůj časopis. Pozorovala ho. Znal ji.

Holly Thornová.

Zůstal jako omráčený.

Christina řekla: „Steve?“

Holly si uvědomila, že ji Jim uviděl. Celá ztuhla, oči doširoka otevřené. Jako srna lapená mezi světlomety aut.

„Steve?“

Podíval se na Christinu a řekl: „Prosím vás, omluvte mě na chviličku. Jenom na chvilku. Hned se vrátím. Počkejte tady, ano? Počkejte tu na mě.“

Sel znovu dopředu a napříč do pravé uličky.

Srdce mu divoce tlouklo. Hrdlo měl stažené strachem. Ale nevěděl proč. Holly Thornové se nebál. Hned pochopil, že tam není žádnou náhodou, že přišla na jeho tajemství a že ho sleduje. Ale v téhle chvíli mu to bylo úplně jedno. Odhalení se nebál. Nevěděl, co vlastně zvyšuje jeho úzkost, ale narůstala už do takových rozměrů, že mu adrenalin brzy vytryskne z uší.

Když se k ní blížil uličkou, Holly se začala zvedat ze sedadla. Pak se jí na tváři objevil rezignovaný výraz a zase se posadila. Byl na ni stejně příjemný pohled jako tenkrát, ačkoli kolem očí měla teď pleť o trochu tmavší, jakoby z nevyspání.

Když došel k řadě 23, řekl: „Pojďte.“ Natáhl k ní ruku.

Nepodala mu svou.

„Musíme si promluvit,“ řekl.

„Můžeme mluvit tady.“

„To teda nemůžeme.“

Letuška, která ho předtím napomenula za blokování uličky, se opět blížila.

Když mu Holly nechtěla podat ruku, popadl ji za rameno a pobídnul, aby vstala, a doufal, že ji nebude muset ze sedadla vyvléct násilím. Letuška už si nejspíš stejně myslela, že je nějaký perverzní mohamedán, který shání do stáda nejhezčí ženy na palubě a obklopí se támhle nalevo svým harémem. Naštěstí se Holly zvedla bez dalších protestů.

Vedl ji nazpět uličkou k záchodku. Nebylo obsazeno, a tak ji zatlačil dovnitř. Ohlédl se. Čekal, že ho letuška bude pozorovat, ale zabývala se jiným cestujícím. Vešel do malinké kabiny za Holly a zavřel dveře.

Vmáčkla se do kouta ve snaze být od něj co nejdále, ale přesto stáli doslova tváří v tvář.

„Nebojím se vás,“ řekla.

„Fajn. Nemáte důvod.“

Lesklé kovové stěny záchodu dobře přenášely vibrace letadla. Hluboký hukot motorů tu byl o něco hlasitější než v hlavní části.

Zeptala se: „Co ode mě chcete?“

„Musíte udělat přesně to, co vám řeknu.“

Zakabonila se. „Poslyšte, ne…“

„Do puntíku, co vám řeknu, žádné námitky, na hádky teď není čas,“ řekl ostře a v duchu se divil, co to kčertu žvaní.

„Vím všechno o vaší…“

„Je mi fuk, co víte. To teď není důležité.“

Svraštila čelo. „Třesete se jako osika.“

Nejenom, že se třásl, taky se příšerně potil. V místnosti nebylo horko, ale jemu se na čele tvořily korálky potu. Po pravém spánku a kolem koutku oka mu stékal tenký čůrek.

Spěšně řekl: „Chci, abyste si přesedla víc dopředu, někam blízko mně, je tam hodně volných míst.“

„Ale já.“

„Nemůžete zůstat tam, kde jste. V řadě 23 za žádnou cenu.“

Holly neměla poddajnou povahu. Věděla, co chce, a nebyla zvyklá, aby jí někdo přikazoval, co má dělat. „23 H je moje místo. Nezastrašíte mě…“

Netrpělivě řekl: „Jestli tam zůstanete, zemřete.“

Nevypadala o nic víc překvapená než se cítil on, a to bylo parádně. „Zemřu? Jak to myslíte?“

„Nevím.“ Ale pak se dostavilo nechtěné poznání. „Ježíšikriste! Panebože! Spadnem!“

„Cože?“

„Letadlo.“ Srdce mu teď bilo rychleji než lopatky velkých turbín, které je držely ve vzduchu. „Dolů. Až na zem.“

Viděl, jak se její nechápavost změnila ve strašné porozumění. „Havárie?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Nevím. Brzy. Za dvacátou řadou to skoro nikdo nepřežije.“ Nevěděl, co řekne příště, dokud to nevyslovil, a vlastní slova ho naplňovala hrůzou. „Větší naděje na přežití bude v prvních devíti řadách, ale ani tam to nebude moc dobré, ani tam. Musíte se přesunout do té části, kde sedím já.“

Letadlo se zatřáslo.

Holly ztuhla a ustrašeně se podívala kolem dokola, jako by čekala, že se na ně sesypou stěny záchodku.

„Vzdušný vír,“ řekl. „To byl jenom vzdušný vír. Máme… ještě pár minut.“

Zjevně o něm věděla dost, aby věřila jeho předpovědím. Nevyjádřila žádné pochybnosti. „Já nechci umřít.“

S rostoucí pocitem naléhavosti ji uchopil za ramena. „Právě proto musíte dopředu, musíte se posadit někam ke mně. Mezi desátou a dvacátou řadou se nikdo nezabije. Budou sice nějaká zranění, několik dokonce vážných, ale v té části se nezabije nikdo a hodně lidí vyvázne bez škrábnutí. A teď už panebože pojďte.“

Napřáhl se ke klice.

„Počkejte. Musíte to oznámit pilotovi.“

Zatřásl hlavou. „To nepomůže.“

„Ale třeba může něco udělat, nějak tomu zabránit.“

„Nevěřil by mi, a kdyby… tak stejně nevím, co mu říct. Spadneme, to je pravda, ale já nevím proč. Může to být kolize s jiným letadlem, konstrukční závada nebo bomba na palubě – může to být cokoli.“

„Co vaše parapsychologické schopnosti? Určitě můžete zjistit víc detailů, když to zkusíte.“

„Jestli věříte, že je v tom parapsychologie, tak o mně víte míň, než si myslíte.“

„Musíte se o to pokusit.“

„Jó dámo, zkusil bych to, zkusil, do hajzlu, kdyby to bylo k něčemu dobrý. Ale nebude.“

Hrůza a zvědavost bojovaly o vládu nad její tváří. „Když to není parapsychologie, tak co to teda je?“

„Jsem nástroj.“

„Nástroj?“

„Někdo nebo něco mě používá.“

Letadlo se znovu zatřáslo. Ztuhli, ale dráha letu se nezlomila do strmého sestupu. Letadlo letělo dál jako předtím, tři velké motory hučely. Jenom další turbulence.

Chytila ho za paži. „Nemůžete nechat všechny ty lidi umřít!“

Provaz viny mu omotal hruď a zauzloval žaludek při zmínce, že smrt těch ostatních na palubě letadla by se mu mohla přičítat za vinu.

„Jsem tu, abych zachránil tu ženu a její dceru, nikoho jiného.“

„To je strašné.“

Otevřel dveře a řekl: „Mně se to nelíbí o nic víc než vám, ale je to prostě tak.“

Místo, aby pustila jeho ruku, rozzlobeně s ní zalomcovala. Zelené oči měla rozšířené hrůzou, nejspíš při představě rozbitých těl rozesetých po zemi mezi doutnajícími kusy vraku. Znovu opakovala, tentokrát divokým šeptem: „Nemůžete nechat všechny ty lidi umřít.“

Netrpělivě řekl: „Buď pojďte se mnou, nebo zemřete s nimi.“

Vyšel ze záchodu a ona šla za ním, ale nevěděl, jestli s ním půjde zpět k jeho místu. Prosil Boha, aby to udělala. Opravdu nemohl nést odpovědnost za všechny, kdo nepřežijí, protože by zemřeli, i kdyby v letadle nebyl, byl to jejich osud a on sem nebyl poslán, aby ho změnil. Nemohl zachránit celý svět a musel spoléhat na moudrost té vyšší moci, která ho vedla, ať už to bylo cokoli. Ale za smrt Holly Thornové by docela určitě zodpovědný byl, protože by do tohohle letadla nikdy nenastoupila, kdyby ji do něj nevědomky nezavedl.

Když procházel levým bokem letadla, pohlédl nalevo na řadu okének a jasnou modrou oblohu za nimi. Přepadla ho příliš živá představa prázdna zejícího pod jeho nohama a obrátil se mu žaludek.

Teprve když došel ke svému sedadlu v šestnácté řadě, troufl si pohlédnout nazpět. Při pohledu na Holly těsně v jeho stopách ho zaplavila úleva.

Ukázal na dvě prázdná místa hned za sebou a Christinou.

Holly zavrtěla hlavou. „Jenom když si sednete vedle mně. Musím s vámi mluvit.“

Podíval se na Christinu, pak na Holly. Ostře si uvědomoval, že čas běží jako voda vířící v okapu. Hrozná chvíle úderu se blížila. Měl chuť tu reportérku chytit, nacpat ji do sedadla, připnout jí záchranné pásy a zamknout na dva západy. Ale bezpečnostní pásy nemají zámky.

Neschopný zastřít zoufalý vztek, řekl jí přes zaťaté zuby: „Moje místo je u nich,“ a myslel tím Christinu a Casey Dubrovekovy.

Mluvil tiše stejně jako ona, ale začínali se po nich ohlížet ostatní cestující.

Christina na něho pohlédla se svraštěným čelem, natáhla krk, a otočila hlavu dozadu k Holly a řekla: „Děje se něco, Steve?“

„Ne, všecko v pořádku,“ lhal.

Znovu vyhlédl ven. Modré nebe. Široširé. Prázdné. Jak daleko je to asi dolů na zem?

„Nevypadáte moc dobře,“ řekla Christina.

Uvědomil si, že na jeho tváři pořád lpí mastný film potu. „Je mi trochu horko. Ale narazil jsem na starou známou. Dáte mi ještě pět minut?“

Usmála se. „Ale jistě, jistě. Ještě si v hlavě probírám seznam těch nejlepších partií.“

Na okamžik neměl ani ponětí, o čem mluví. Pak si vzpomněl, že ji požádal, aby mu dělala dohazovačku. „Fajn,“ řekl. „Paráda. Hned budu zpátky a pak si promluvíme.“

Uvedl Holly do sedmnácté řady a posadil se vedle ní na místo u uličky.

Napravo od Holly seděla postarší tlustá dáma v květovaných šatech, s modrým přelivem na šedých vlasech stočených do spousty malých lokýnek. Tvrdě spala a přitom jemně chrápala. Na mohutném poprsí, které se s pravidelným oddechováním zvedalo a zase klesalo, jí ležely brýle se zlatými obroučkami, zavěšené kolem krku na šňůře korálků.

Holly se k němu naklonila a s přesvědčením rozvášněného politického řečníka, ale hlasem tak tichým, že ho nemohli zaslechnout ani lidé sedící přes uličku, řekla: „Nemůžete je nechat všechny umřít.“

„To už jsme probrali,“ řekl netrpělivě stejně tichým hlasem.

„Je to na vaši zodpovědnost…“

„Jsem jenom člověk!“

„Neobyčejný člověk.“

„Nejsem Pánbůh,“ řekl žalostně.

„Promluvte s pilotem.“

„Bože, vy máte výdrž.“

„Běžte varovat pilota,“ šeptala.

„Nebude tomu chtít věřit.“

„Tak varujte cestující.“

„V téhle sekci není pro všechny dost místa.“

Byla úplně rozlícená. Nehlučně, ale s takovou silou, že od ní nemohl odtrhnout zrak ani pominout, co říkala. Vzala ho za paži a tiskla ji tak pevně, že to bolelo. „Do háje, třeba přijdou na to, jak se zachránit.“

„Jenom bych vyvolal paniku.“

„Jestli je ve vaší moci zachránit víc lidí a vy je necháte umřít, tak je to vražda,“ šeptala neúprosně a v očích se jí mihla zlost.

Tohle obvinění ho tvrdě zasáhlo a účinkovalo jako rána kladivem do prsou. Chvíli nemohl popadnout dech. Když se mu podařilo vydat ze sebe hlásku, promluvil přerývaně: „Nenávidím smrt, umírající lidi, nesnáším to. Chci zachraňovat, zastavit všechno to utrpení, stát na straně života, ale můžu dělat jenom tolik, na co stačím.“

„Vražda,“ opakovala.

Už to bylo k nevydržení. Nemohl nést ten náklad odpovědnosti, který mu chtěla naložit na ramena. Jestli se mu podaří zachránit Dubrovekovy, budou to hned dva zázraky, matka a dcera ušetřeny předčasného hrobu, který jim byl souzen. Ale Holly Thornová, neznalá jeho omezených schopností, se nespokojila se dvěma zázraky, chtěla tři, čtyři, pět, deset, sto. Měl pocit, že ho tlačí k zemi ohromná tíha, tíha celého toho zpropadeného letadla, která ho rozdrtí na prach. Neměla právo svalovat vinu na něj, to nebylo fér. Jestli chtěla někoho vinit, mohla se obrátit na Boha, který ve své nevyzpytatelné vůli ustanovil nutnost téhle havárie.

„Vražda.“ Zadala mu prsty do ruky ještě hlouběji.

Vyzařoval z ní hněv jako sluneční žár odrážený kovovým povrchem. Odrážený. Náhle si uvědomil, že ta představa je příliš výstižná, než aby to mohlo být něco jiného než freudovská asociace. Její zlost na jeho neochotu zachránit všechny nebyla o nic větší než jeho vlastní vztek, že toho není schopen. Její zuřivost odrážela jeho vlastní.

„Vražda,“ opakovala, vědoma si toho, jak na něj to obvinění působí.

Podíval se do jejích krásných očí a měl chuť ji uhodit, vrazit jí facku, rozdrtit ji veškerou svojí silou, ztlouct ji do bezvědomí, aby už nemohla jeho myšlenky formulovat ve slova. Byla příliš vnímavá. Nenáviděl ji za to, že měla pravdu.

Místo aby ji udeřil, vstal.

„Kam jdete?“ naléhala.

„Promluvit s obsluhou.“

„O čem?“

„Vyhrála jste, stačí? Vyhrála jste.“

Cestou do zadní části letadla se rozhlížel po lidech, které míjel, s mrazivým vědomím, že mnozí z nich už brzy nebudou naživu. S narůstajícím zoufalstvím rostla i jeho představivost. Viděl lebky pod pokožkou, planoucí obraz kostí prosvítajících skrz maso, viděl živoucí mrtvoly. Bylo mu špatně od strachu, ne o sebe, ale o ně.

Letadlo sebou trhlo a otřáslo se, jako by najelo na nebeský výmol. Chytil se nějakého opěradla, aby nabyl rovnováhy. Ale to hlavní ještě nepřišlo.

Členové obsluhy byli shromážděni v zadní části letadla v pracovním prostoru a chystali se podávat podnosy s obědem, které právě dorazily z kuchyňky. Byla to smíšená skupinka, muži i ženy, od dvaceti do padesáti let.

Jim oslovil nejstarší z nich. Podle cedulky na uniformě se jmenovala Evelyn.

„Musím mluvit s pilotem,“ řekl tiše, přestože nejbližší cestující byli dost daleko.

Pokud Evelyn jeho žádost překvapila, nedala to na sobě znát. Usmála se, jak ji tomu učili. „Je mi líto, pane, ale není to možné. Ujišťuji vás, že vám mohu pomoci sama, ať už jde o…“

„Poslyšte, byl jsem na záchodě a něco jsem zaslechl,“ lhal, „znělo to jinak, než normální chod motoru.“

Její úsměv se ještě rozšířil, ale ztratil na upřímnosti. Nasadila taktiku „jak uklidnit nervózního pasažéra“: „Víte, během letu se zvuk motorů často mění, protože pilot mění rychlost a…“

„Já vím.“ Snažil se mluvit jako rozumný muž, kterému by měla naslouchat. „Sám jsem toho hodně nalítal. Tohle je něco jiného.“ Znovu zalhal: „Vyznám se v leteckých motorech, dělám u McDonnell Douglas. Tenhle typ jsme navrhli a postavili my. Znám tohle letadlo a co jsem slyšel na záchodě bylo prostě špatně.“

Její úsměv ochabl, nejspíš ne proto, že by vzala jeho varování vážně, ale protože ho považovala jen za vynalézavějšího než většina aerofobů, co začnou panikařit uprostřed letu.

Ostatní členové obsluhy zanechali příprav k podávání oběda, pozorovali ho a zřejmě odhadovali, jestli s ním budou potíže.

Evelyn řekla opatrně: „Opravdu, pane, všechno funguje jak má. Kromě několika vzdušných vírů…“

„Je to zadní motor,“ řekl. Tohle už nebyla lež. Dostávalo se mu zjevení a on jeho neznámému původci umožňoval promlouvat skrze sebe. „Začíná se rozpadávat turbína. Jestli se uvolní lopatky, dá se to zvládnout, jednotlivé kusy to ještě udrží, ale jestli se rozletí celá turbína, Bůh ví, co se může stát.“

Díky specifičnosti svých obav nezněl jako typický aerofobní pasažér a všichni teď na něj hleděli ne-li s úctou, pak alespoň s obezřelou pozorností.

„Všechno je v pořádku,“ řekla Evelyn naučeně. „Ale i kdybychom přišli o jeden motor, můžeme letět jen se dvěma.“

Jima rozrušilo, že se vyšší síla evidentně rozhodla dát mu, co potřeboval, aby je přesvědčil. Možná existuje způsob, jak ještě všechny zachránit.

Se snahou zachovat klid a zapůsobit na ně se slyšel říkat: „Ten motor má tah skoro dvacet tisíc kilo, je to vážně kolos, a jestli se roztrhne, je to jako když vybuchne bomba. Kompresory můžou chytit revers a těch osmatřicet titanových lopatek, turbína a dokonce části rotoru můžou vybouchnout jako šrapnel, nadělat díry do ocasu, poškodit směrovky a výškovky… Celý zadek letadla může být na hadry.“

Někdo z nich řekl: „Možná bychom se o tom měli zmínit kapitánovi.“

Evelyn nezačala protestovat.

„Já tyhle motory znám,“ řekl Jim. „Můžu mu to vysvětlit. Nemusím za ním do kabiny, stačí, když s ním budu moct promluvit palubním telefonem.“

Evelyn se zeptala: „McDonnell Douglas?“

„Jo. Dělám tam do motorů už dvanáct let,“ lhal zase.

Byla teď na pochybách o vhodnosti standardní odpovědi, kterou se naučila při výcviku. Skoro ji přesvědčil.

S rostoucí nadějí řekl: „Váš kapitán musí vypnout motor číslo dva. Když ho vyřadí a poletí zbytek cesty jen s prvním a třetím, dostanem se z toho všichni, dostanem se z toho živí.“

Evelyn se rozhlédla po ostatních a pár jich přikývlo. „Snad se nic nestane, když…“

„Prosím vás,“ řekl Jim naléhavě. „Nemáme už asi moc času.“

Následoval Evelyn z přípravny napravo do turistické třídy a dál kupředu.

Letadlem otřásl výbuch.

Evelyn to tvrdě smýklo o podlahu. Jim taky vyletěl kupředu, zachytil se sedadla, aby neupadl přímo na ni, ale nezvládl to a svalil se nejdřív na stranu k jednomu z cestujících a pak na podlahu, když se letadlo začalo otřásat. Za sebou slyšel třeskot padajících táců, překvapené a polekané výkřiky lidí a jedno slabé krátké zaječení. Ještě stále se snažil postavit na nohy, když se letadlo naklonilo předkem dolů a začalo ztrácet výšku.

* * *

Holly se přesunula o řadu dopředu, posadila se vedle Christiny Dubrovekové a představila jako známá Steva Harkmana. Když se letadlem přehnala úděsná tlaková vlna, málem ji to katapultovalo ze sedadla. O zlomek vteřiny později následoval těžký úder, jako by do nich něco narazilo.

„Mami!“ Casey seděla se zapnutými pásy, přestože varovné nápisy nesvítily. Nesmetlo ji to sice kupředu, ale knížky se jí z klína sesypaly na zem. Oči měla rozšířené strachem.

Letadlo začalo klesat.

„Mami?“

„To nic,“ řekla Christina ve snaze skrýt před dcerou vlastní obavy. „To byl jenom vír, vzdušná díra.“

Klesali rychle.

„Nic se vám nestane,“ říkala Holly a nahnula se přes Christinu, aby si byla jistá, že i děvče uslyší její ujišťování. „Ani jedné z vás se nic nestane, když zůstanete tady, nehýbejte se z místa, zůstaňte sedět na svých sedadlech.“

Padali jako kámen… tři sta metrů… šest set… Holly si překotně zapnula pás.

Tisíc… tisíc pět set…

Cestujících se nejdřív zmocnila vlna hrůzy a paniky. Potom nastalo bezdeché ticho a všichni křečovitě svírali svá opěradla a čekali, zda se poškozené letadlo včas vyrovná nebo jestli se nakloní dolů v ještě strašnějším úhlu.

K Hollyinu překvapení se příď letadla začala pomalu zvedat. Letěli zase vodorovně.

Letadlem se roznesl společný výdech úlevy a nadšený potlesk.

Obrátila se k Christině a Casey a usmála se na ně: „Všechno dobře dopadne. Všichni se z toho dostanem.“

Z reproduktoru se ohlásil kapitán a oznámil, že přišli o jeden motor. Ujistil je, že se zbylými dvěma mohou klidně pokračovat v letu, ale upozornil na to, že budou možná muset přistát na jiném vhodném letišti blíž než v Chicagu, pouze pro větší bezpečnost. Mluvil klidně, vyrovnaně a poděkoval cestujícím za trpělivost, čímž chtěl naznačit, že jim nehrozí nic víc, než trocha nepohodlí.

O chvíli později se v uličce objevil Jim Ironheart a dřepl si vedle Holly. V koutku úst se mu červenala skvrnka od krve. Bylo vidět, že ho náraz potloukl.

Byla tak rozjařená, že měla chuť ho políbit, ale řekla jenom: „Dokázal jste to, vy jste to změnil, nějak jste tomu zabránil.“

Neradostně řekl: „Ne.“ Naklonil se k ní, přiblížil tvář těsně k její, takže mohli mluvit šeptem jako předtím. Přesto si myslela, že Christina Dubroveková určitě zaslechne, co si povídají. „Je pozdě,“ řekl.

Jako by jí dal ránu do žaludku. „Ale vždyť jsme to vyrovnali.“

„Kusy vybuchlého motoru nadělaly v zádi díry. Většina hydrauliky je přesekaná. Zbytek děravý. Brzy nedokážou letadlo uřídit.“

Její strach předtím roztál. Teď se vrátil, jako se tvoří a spojují krystalky ledu na šedém povrchu zimního rybníka.

Klesali.

„Když víte přesně, co se stalo, měl byste být u kapitána, ne tady.“

„Je konec. Nestihl jsem to.“

„Ne. Nikdy…“

„Nemůžu nic dělat.“

„Ale…“

Objevila se letuška. Vypadala otřeseně, ale hlas měla klidný: „Pane, vraťte se prosím na své místo.“

„Dobře, už jdu,“ řekl Jim. Vzal Holly za ruku a stiskl ji. „Nebojte se.“ Obrátil se na Christinu a Casey: „Všechno bude v pořádku.“

Sedl si do sedmnácté řady na sedadlo hned za Holly.

Nerada ho ztrácela z očí. Dodával jí sebedůvěru už jenom tím, že byl na dohled.

* * *

Už šestadvacet let si kapitán Sleighton Delbaugh vydělával na živobytí v pilotních kabinách dopravních letadel, z toho posledních osmnáct jako pilot. Za tu dobu se setkal s nejrůznějšími problémy, z toho s několika vyslovenými krizemi, a úspěšně je vyřešil. Mnoho také vytěžil z tvrdého programu stálého doškolování a pravidelných přezkušování posádek United Airlines. Měl pocit, že je připraven zvládnout cokoli, co se může přihodit v moderním letadle, ale to, co se stalo na letu 246, mu nešlo na rozum.

Když selhal druhý motor, stroj začal klesat a přístroje na palubní desce znehybněly. Podařilo se jim srovnat polohu a výrazně zpomalit klesání. Jenže ztráta tři a půl tisíce metrů letové výšky zdaleka nebyla největší potíž.

„Točíme doprava,“ řekl Bob Anilov, Delbaughův zástupce. Bylo mu třiačtyřicet a byl to výborný pilot. „Pořád doprava. Je to zablokovaný, Slayi.“

„Máme poruchu části hydrauliky,“ řekl Chris Lodden, palubní inženýr. Byl z těch tří nejmladší a vyhrál to u každé letušky, kterou potkal, zčásti kvůli své hezké a svěží tváři venkovského mladíčka, ale hlavně pro svou plachost, která ho odlišovala od sebejistých chlapáků ve většině posádek. Seděl za Anilovem a monitoroval mechanické systémy.

„Táhne to pořád víc doprava,“ řekl Anilov.

Delbaugh už měl řídící páku na doraz dopředu a doleva. „Do hajzlu.“

Anilov řekl: „Žádná odezva.“

„Je to ještě horší, než částečná porucha,“ řekl Chris Lodden a poklepával a seřizoval svoje přístroje, jako by nemohl uvěřit, co mu ukazují. „Jak je to možný?“

Typ DC-10 měl tři hydraulické systémy, navzájem dobře jištěné. Nemohly přece vypadnout všechny. Ale bylo to tak.

Pete Yankowski, plešatějící rudovousý letecký instruktor z výcvikového střediska v Denveru, letěl navštívit bratra v Chicagu. Seděl na skládacím sedadle těsně za Delbaughem a doslova mu koukal přes rameno. Řekl: „Půjdu se podívat na ten ocas. Zkusím odhadnout škody.“

Když odešel, Lodden řekl: „Jediné, co můžeme ovládat, je tah motoru.“

Kapitán už ho chvíli využíval. Snížil výkon levému motoru a přidal pravému, ve snaze stočit letadlo doleva a zabránit tak nežádoucímu vybočování. Až se začnou stáčet příliš nalevo, bude muset přidat zase levému motoru a stroj vyrovnat.

S pomocí palubního inženýra Delbaugh určil, že hlavní i pomocná výšková kormidla na ocase odešla, jsou ztracena, k ničemu. Totéž potkalo klapky a spojlery.

DC-10 má rozpětí křídel přes čtyřicet pět metrů. Trup je dlouhý jednapadesát metrů. Je to víc než letadlo. Je to doslova loď plavící se po obloze, přímo definice „jumbo jet“, a jediný způsob, jak toho obra teď mohli řídit, byl pomocí dvou zbylých motorů. Což bylo jen o trochu snazší, než když se člověk snaží uřídit splašený vůz nakláněním na jednu a pak na druhou stranu v zoufalém pokusu ovlivnit směr přenášením váhy.

* * *

Od výbuchu uplynulo několik minut a oni byli stále ve vzduchu.

Holly věřila v Boha, ne díky nějakému převratnému duchovnímu zážitku, ale spíš proto, že alternativa byla prostě příliš neradostná. I když vyrostla v metodistickém prostředí a nějaký čas si zahrávala s myšlenkou na konverzi ke katolicismu, nikdy se nerozhodla, kterému Bohu dává přednost, zda jednomu z protestantských typů v šedém obleku, nebo poněkud vášnivějšímu katolickému božstvu, nebo něčemu ještě úplně jinému. Ve svém každodenním životě se neobracela k nebi o pomoc se svými problémy a před jídlem se modlila, jen když byla na návštěvě u rodičů ve Filadelfii. Kdyby se teď začala modlit, připadala by si jako pokrytec, ale nicméně doufala, že Bůh má dnes milosrdnou náladu a drží nad jejich letadlem ochrannou ruku, bez ohledu na to, jak vypadá a jaké uctívače preferuje.

Christina četla Casey z jedné z knížek a přidávala k vyprávění o příhodách zvířecích postav vlastní veselé komentáře, aby odvedla pozornost dcery od vzpomínek na tlumený výbuch a následný střemhlavý pád. Intenzita, s jakou se dceři věnovala, prozrazovala její skutečné vnitřní pocity – byla vyděšená a věděla, že to nejhorší může teprve přijít.

V Holly minutu za minutou sílil odmítavý pocit, neboť nebyla ochotná smířit se s Jimovými slovy. Netrápily ji pochyby, zda ona sama, Jim Ironheart nebo Dubrovekovy přežijí. Doposud pokaždé zvítězil, když se pustil do souboje s osudem, a jeho slib, že jejich život je v předním oddíle turistické třídy v bezpečí, ji dostatečně ujistil. Co chtěla popřít, co musela popřít, byla skutečnost, že tolik ostatních cestujících má zemřít. Nemohla snést představu, že staří a mladí, muži a ženy, vinní a nevinní, mravní i nemravní, laskaví i podlí mají umřít pospolu, tělo na tělo roztříštěni o skalnatý sráz nebo na louce plné květin podpálených hořícím leteckým palivem, bez výsad pro ty, kdo vedli důstojný život a měli úctu k ostatním.

Nad Iowou let 246 opustil sféru minneapoliského střediska řízení letového provozu a nadále komunikoval pouze s centrem v Chicagu. Po marných pokusech oživit hydrauliku si kapitán Delbaugh vyžádal od dispečera United Airlines a z chicagského střediska povolení k odklonu na nejbližší významnější letiště, což byl Dubuque v Iowě. Předal řízení letadla Anilovovi, aby se mohl s Chrisem Loddenem soustředit na hledání východiska z krize.

Nejprve navázal radiové spojení se SUL, Střediskem údržby letadel na mezinárodním letišti v San Franciscu. SUL byla hlavní opravárenská základna United Airlines, obrovský supermoderní komplex s více než deseti tisíci zaměstnanci.

„Máme tu problém,“ hlásil Delbaugh nevzrušeně. „Kompletní selhání hydrauliky. Ještě se nějakou dobu udržíme nahoře, ale nemůžeme manévrovat.“

Kromě kmenových zaměstnanců United sloužili v SUL 24 hodin denně odborníci od dodavatelů veškerých typů letadel, která společnost v současné době používala, včetně člověka od General Electric, kde zkonstruovali motory CF-6, a dalšího od McDonnell Douglas, kde navrhli a vyrobili typ DC-10. Pracovníci SUL měli k dispozici manuály, knihy a spousty počítačových dat o každém typu letadla a také vyčerpávající popis dosavadních oprav všech letadel United Airlines. Mohli Delbaughovi a Loddenovi povědět o každé mechanické závadě, kterou jejich letadlo mělo za dobu své existence, jaké přesně úkony byly provedeny během poslední údržby a dokonce i datum opravy čalounění. Prakticky všechno kromě toho, kolik drobných mincí propadlo pod sedadla z kapes cestujících za posledních dvanáct měsíců.

Delbaugh doufal, že mu taky budou umět říct, jak má ksakru letět s letadlem větším než panelák bez výškovek, směrovek, křidélek a dalších zařízení, která mu umožňovala udržovat směr. I ty nejlepší letové školící programy byly sestaveny s předpokladem, že při katastrofické nehodě pilotovi zůstane alespoň určitý stupeň vlády nad strojem díky záložním systémům, kterými ho konstruktéři vybavili. V SUL nejdřív vůbec nechtěli vzít na vědomí, že přišel o všechnu hydrauliku, předpokládali, že tím mínil ztrátu jen částečnou. Nakonec se na ně musel utrhnout, aby to přijali, čehož hluboce litoval nejen proto, že chtěl zachovat tradici tiché profesionality, kterou zavedli piloti před ním za extrémních okolností, ale také proto, že ho také vážně poděsil vlastní rozzlobený hlas. Bylo pak těžší přesvědčit sám sebe, že je opravdu tak klidný, jak předstírá.

Pete Yankowski, letecký instruktor z Denveru, se vrátil z obhlídky druhého konce letadla a hlásil, že oknem zahlédl téměř půlmetrovou díru ve vodorovné části ocasních ploch. „A nejspíš je škoda ještě větší, všude jsem nedohlédl. Myslím, že střepina roztrhla zadní část za přepážkou, kudy procházejí všechny hydraulické systémy. Ještě štěstí, že nedošlo k dekompresi.“

Vyděšený houpavým pocitem, který mu zachvátil útroby, bolestně si vědom, že dvě stě padesát tři cestujících a dalších deset členů posádky závisí svými životy na něm, předal Delbaugh Yankowského informaci do SUL. Pak je požádal, aby mu pomohli přijít na to, jak pokračovat v letu s vážně narušeným letadlem. Nepřekvapilo ho, když odborníci v San Franciscu ani po naléhavé konzultaci nepřišli s žádným nápadem. Žádal na nich nemožné, poradit mu, jak má zůstat pánem toho netvora s tím, že jediné, co ovládá, je tah dvou motorů – stejně neférový nárok, jaký činil Bůh na něj.

Udržoval kontakt také s dispečinkem United, kde sledovali pohyb všech strojů společnosti ve vzduchu. Oba kanály, dispečer i SUL, byly zároveň napojeny na ústředí United Airlines poblíž chicagského mezinárodního letiště. Mnoho zainteresovaných a ustaraných lidí mělo s Delbaughem rádiové spojení, ale ani jim, stejně jako expertům v San Franciscu, se nedostávalo dobrých rad.

Delbaugh se obrátil na Yankowského: „Popros Evelyn, ať najde toho chlapa od McDonnell Douglas, o kterým nám říkala. Sežeň ho a rychle ho sem přiveď.“

Pete znovu odešel z pilotní kabiny. Anilov zápasil s řídící pákou v odhodlané, ale marné snaze dostat z letadla alespoň nějakou odezvu. Delbaugh oznámil vedoucímu směny v SUL, že mají na palubě inženýra z McDonnell Douglas. „Varoval nás, že se něco děje s motorem na zádi těsně předtím, než vybuchl. Myslím, že to poznal podle zvuku, takže ho sem dovedeme a uvidíme, jestli si bude vědět rady.“

Z SUL se mu ozval odborník z General Electric na proudové motory CF-6: „Jak to myslíte, poznal podle zvuku? Jak to mohl poznat podle zvuku? Jak to znělo?“

„Já nevím,“ odpověděl Delbaugh. „Nezaregistrovali jsme žádné nezvyklé zvuky ani nečekané změny. Ani my, ani obsluha.“

Hlas v kapitánově sluchátku zaskřípal v odpověď: „To nedává smysl.“

Specialista na DC-10 z McDonnell Douglas z toho byl taky zmatený: „Jak se ten chlap jmenuje?“

„Zjistíme to. Zatím známe jenom jeho křestní jméno,“ řekl Delbaugh. „Jim.“

* * *

Kapitán oznámil cestujícím, že v důsledku mechanických potíží přistanou v Dubuque. Jim pozoroval, jak se k němu Evelyn klikatě přibližuje, protože letadlo už nebylo tak stabilní jako předtím. Přál si v duchu, aby ho nežádala o to, o co ho určitě přicházela požádat.

„… a může být trochu tvrdší,“ ukončil kapitán.

Jak piloti snižovali tah u jednoho motoru a přidávali u druhého, křídla se rozkývala a letadlo se začalo kolébat jako loď na rozbouřeném moři. Pokaždé, když se to stalo, obnovili rychle rovnováhu. Když mezi těmi zoufalými pokusy o zkorigování kursu měli smůlu a dostali se do vzdušného víru, letadlo to zvládalo hůř než předtím celou cestu z losangeleského letiště.

„Kapitán by byl rád, kdybyste za ním mohl přijít do kabiny,“ řekla Evelyn, když k němu dorazila, měkce a s úsměvem, jako by doručovala pozvání na lehkou svačinku s čajem a chlebíčky.

Chtěl odmítnout. Nebyl si zcela jistý, že Christina a Casey, a ostatně i Holly, by havárii a její bezprostřední následky přežily, kdyby jim nebyl po boku. Věděl, že při nárazu se od letadla oddělí za první třídou část trupu s deseti řadami sedadel, která nedojde takové újmy jako přední a zadní část. Před jeho zásahem do osudu letu 246 byli všichni cestující na těchto privilegovaných místech předurčeni vyváznout z havárie s relativně lehkými zraněními nebo vůbec bez zranění. Byl si jist, že všichni určení k životu budou opravdu žít, ale nevěděl, zda pouhý přesun Dubrovekových do středu bezpečné zóny dokáže pozměnit osud a zajistit jejich přežití. Třeba je bude po nárazu muset provést požárem ven z vraku, což by nebylo možné, kdyby byl v pilotní kabině s posádkou.

Kromě toho neměl zdání, jestli posádka přežije. Pokud by byl při dopadu s nimi v kabině…

Stejně s ní šel. Neměl na vybranou, alespoň od chvíle, kdy Holly Thornová trvala na tom, že by mohl udělat víc, než zachránit jednu ženu a dítě, že by mohl zkřížit plány osudu ve velkém. Příliš jasně se pamatoval na umírajícího muže v autě na Mojavské poušti a na tři zavražděné nevinné oběti v atlantském krámě loni v květnu, na lidi, kteří mohli být ušetřeni jako ti ostatní, kdyby směl dorazit na místo včas.

Když šel kolem šestnácté řady, zkontroloval Dubrovekovy schýlené nad knížkou a pak se setkal s Hollyiným pohledem. Její úzkost byla téměř hmatatelná.

Postupoval za Evelyn kupředu a byl si vědom spekulativních pohledů cestujících. Byl jedním z nich, pozdvižen do zvláštní role tíživou situací, která podle jejich sílícího podezření byla horší, než jim bylo řečeno. Očividně uvažovali o tom, jaké asi vědomosti vyžadují jeho přítomnost v pilotní kabině. Kdyby tak věděli.

Letadlo se znovu kymácelo.

Jim okoukal od Evelyn její trik. Nejen že se vždy zavlnila, když se podlaha naklonila, ale pokoušela se její pohyb předvídat a nachýlit se do opačného směru, zachovat rovnováhu přesunováním svého těžiště.

Několik cestujících diskrétně zvracelo do papírových sáčků. Mnoho dalších bylo sice schopno překonat nevolnost, ale měli sinalé tváře.

Když Jim vstoupil do stísněné, přístroji nabité kabiny, zděsil se pohledu, který se mu naskytl. Letecký inženýr s výrazem tichého zoufalství listoval v manuálu. Oba piloti zápasili s ovládáním ve snaze navést pravotočivého obra zpět na správný kurs. Aby se mohli na úkol soustředit, klečel mezi nimi ryšavý plešatějící muž a obsluhoval podle kapitánových instrukcí klapky zbývajících dvou motorů.

Anilov řekl: „Znovu ztrácíme výšku.“

„Zatím to jde,“ opáčil Delbaugh. Slyšel někoho vstoupit a ohlédl se na Jima. Být na kapitánově místě, Jim by se potil jako zpěněný kůň, ale Delbaughův obličej se jen nepatrně leskl potem, jako by ho někdo postříkal rozprašovačem. Hlas měl klidný: „To jste vy?“

„Jo,“ řekl Jim.

Delbaugh se otočil nazpět. „Dokončujeme první otáčku,“ řekl Anilovovi a ten přikývl. Delbaugh přikázal změnit tah a muž na podlaze příkaz vykonal. Pak promluvil k Jimovi, aniž by na něj pohlédl: „Vy jste věděl, že se to stane.“

„Jo.“

„A co mi můžete říct dál?“

Jim se zapřel o pažení, jak se letadlo znovu otřáslo a zakývalo, a řekl: „Kompletní selhání hydrauliky.“

„Myslím něco, co sám nevím,“ odpověděl s chladnokrevným sarkasmem kapitán. Mohl na něj zlostně vyjet, ale obdivuhodně se držel. Pak se spojil s kontrolní věží a obdržel nové pokyny.

Jim vyrozuměl, že je z Dubuque hodlají sérií otáček o 360 stupňů navést do směru jedné z přistávacích drah. Piloti nemohli dost dobře navádět letadlo přímo jako obvykle, protože ho v podstatě nebylo možné ovládat. Jejich plánem bylo využít tendenci poškozeného stroje donekonečna se stáčet doprava a nechat ho najít cestu do hangáru jako paličatého býka, který se rozhodl vzdorovat pastevci a jít do chléva po vlastní trase. Když se přesně vypočítá poloměr každé otočky a sladí se s odpovídajícím stupněm klesání, mohlo by se jim nakonec podařit přivést letadlo čelem na přistávací dráhu.

Dopad za pět minut.

Jim sebou leknutím trhnul a málem ta čtyři slova vyslovil nahlas.

Namísto toho, když kapitán ukončil spojení s věží, řekl: „Funguje vám podvozek?“

„Ano, už je spuštěný i zajištěný,“ potvrdil Delbaugh.

„Tak se nám to ještě může povést.“

„Povede se to,“ řekl Delbaugh. „Pokud na nás nečeká ještě nějaké jiné překvapení.“

„Čeká,“ řekl Jim.

Kapitán se na něj opět ustaraně podíval. „Cože?“

Dopad za čtyři minuty.

„Jednak do nás chvíli před přistáním narazí náhlý postranní poryv větru. Naštěstí to s námi nehodí o zem, ale odražený stoupavý proud vzduchu vám pořádně znepříjemní život. Bude to jako letět po valše.“

„O čem to mluvíte?“ ptal se Anilov.

„Až budete naposled nalítávat, sto metrů od přistávací dráhy, budete k ní pořád ještě v úhlu,“ nechával Jim skrz sebe znovu promluvit vševědoucí sílu, „ale budete to muset zkusit, nemáte na výběr.“

„Jak to můžete vědět?“ dožadoval se palubní inženýr.

Jim jeho otázku ignoroval a pokračoval, slova se jen hrnula: „Letadlo se při dosednutí převáží doprava, křídlo narazí do země a my se převrátíme, jeden přemet po dráze a další do pole. Celej ten krám se rozpadne a vzplane.“

Rudovlasý muž v civilních šatech nevěřícně vzhlédl: „Co je to za hovadiny, kdo si do prdele myslíte, že jste?“

„Věděl o druhém motoru dřív, než vybuchl,“ řekl chladně Delbaugh.

Vědom si toho, že mají před sebou druhou z trojice otáček o 360 stupňů a že čas se rychle krátí, Jim řekl: „Nikdo z vás tady v kabině nezemře, ale přijdete o sto čtyřicet sedm cestujících a čtyři členy obsluhy.“

„Panebože,“ řekl tiše Delbaugh.

„To přece nemůže vědět,“ namítal Anilov.

Dopad za tři minuty.

Delbaugh vydal Yankowskému dodatečné pokyny.

Zvuk jednoho motoru zesílil, druhý se ztišil a obrovský stroj začal druhou otáčku, zase o něco blíž zemi.

Jim řekl: „Ale těsně před tím, než se převážíme doprava, přijde varování.“

„Cože?“ řekl Delbaugh, který byl stále ještě k němu zády a snažil se z řídící páky dostat, co to dá.

„Nepoznáte, co to znamená, bude to zvláštní zvuk, jaký jste ještě neslyšel, selhání konstrukce v místě, kde křídlo přiléhá k trupu. Ostré brnknutí, jako obří kytarová struna. Když v té chvíli okamžitě přidáte pravému motoru a uberete vlevo, tak se nepřevrátíme.“

Anilov ztratil trpělivost. „To je pakárna. Slayi, nemůžu se soustředit, dokud je ten chlap tady.“

Jim věděl, že Anilov má pravdu. SUL i dispečer se už hodnou chvíli neozvali, protože nechtěli vyrušovat posádku v soustředění. Kdyby zůstal v kabině, třebas bez jediného slova, mohl by v rozhodujícím okamžiku nechtě odvést jejich pozornost. Kromě toho cítil, že už mu nebude sděleno nic cenného, co by jim mohl říct.

Vyšel z pilotní kabiny a šel co nejrychleji do šestnácté řady.

Dopad za dvě minuty.

* * *

Holly stále vyhlížela Jima v naději, že se k ním vrátí.

Chtěla ho mít poblíž, až dojde k nejhoršímu. Nezapomněla na bizarní sen z předešlé noci, na příšerné stvoření, které přišlo z jejího snu do pokoje v motelu. Nezapomněla ani na to, kolik lidí zabil na svých výpravách za záchranou nevinných, ani na to, jak barbarsky zastřelil Normana Rinka v atlantském krámě. Ale jeho dobrá stránka převažovala nad špatnou. Přestože ho obklopovala aura nebezpečí, cítila se v jeho společnosti bezpečná, jako pod ochrannou svatozáří anděla strážného.

Jedna z letušek je zatím seznamovala se záchrannými opatřeními. Ostatní členové obsluhy se rozmístili po celé délce letadla a přesvědčovali se, že všichni plní dané instrukce.

Letadlo se zase kolébalo. Co bylo horší, skřípalo teď jako kocábka v bouři, přestože v něm nebyl jediný kousek dřeva. Nebe za okénky bylo modré, ale vítr venku očividně nejen foukal, ale přímo zuřil a burácel.

Cestující si přestali dělat iluze. Věděli, že budou přistávat za těch nejhorších podmínek a že to bude drsné. Možná osudné. V celém tom kolosu byli lidé překvapivě tiší, jako kdyby byli v katedrále během slavnostní mše. Možná v duchu prožívali vlastní pohřeb.

Jim se vynořil z první třídy a přibližoval se levou uličkou. Holly se strašlivě ulevilo, když ho uviděla. Zastavil se, usmál na Dubrovekovy, položil Holly ruku na rameno a jemně ho stiskl na dodání jistoty. Potom se posadil na místo za jejími zády.

Letadlo vletělo do víru, horšího než všechny předtím. Byla napůl přesvědčená, že už neletí, ale že kloužou po vlnitém plechu.

Christina vzala Holly za ruku a chvíli ji držela, jako by byly staré známé. Svým způsobem byly, protože v bezprostřední blízkostí smrti k sobě mají lidé najednou mnohem blíž.

„Hodně štěstí, Holly.“

„Vám taky.“

Casey vypadala v sedadle vedle matky tak maličká.

Dokonce i členové obsluhy byli na svých místech, v poloze, kterou doporučili cestujícím. Holly nakonec následovala jejich příkladu a zaujala polohu, která poskytovala největší šanci na přežití při havárii – bezpečně zapnutý pás, v předklonu, hlavu mezi koleny, ruce sevřené okolo kotníků.

Letadlo opustilo turbulenci a chvíli klouzalo hladce jako po skle. Ale než Holly stačila pocítit ulehčení, začala se otřásat celá obloha, jako by na všech čtyřech koncích stáli skřítci a třepali s ní jako s peřinou.

Nad hlavami se jim s cvakáním začaly otevírat úschovné skříňky. Kufry, tašky, saka a osobní potřeby pršely dolů na sedadla. Holly něco uhodilo doprostřed sehnutých zad a skutálelo se na zem. Nebylo to těžké, skoro ji to nebolelo, ale náhle se zhrozila, že nějaký příruční kufřík, napakovaný make-upem a pleťovými krémy, dopadne v tom správném úhlu, aby jí přerazil páteř.

* * *

Kapitán Delbaugh vydával pokyny Yankowskému, který stále klečel mezi piloty a obsluhoval klapky, zatímco oni měli plné ruce práce s udržením jakés takés vlády nad letadlem.

Právě ukončili třetí a poslední otáčku. Přistávací dráha ležela před nimi, ale ne přímo, přesně jak to Jim – kčertu, zapomněl se ho zeptat na příjmení – předpověděl.

A jak neznámý také předvídal, klesali výjimečně silnou turbulencí a házeli sebou, jako by seděli ve velkém starém autobuse s ohnutými nápravami, pádícím dolů po strmé hrbolaté cestě. Delbaugh v životě nic takového nezažil. I kdyby bylo letadlo neporušené, měl by obavu přistávat v takovém zrádném bočním větru a mocných stoupavých vzdušných proudech.

Teď ale nemohl nabrat znovu výšku a pokračovat v letu s nadějí, že na jiném letišti nebo při příštím pokusu tady budou lepší podmínky. Drželi letadlo ve vzduchu už třiatřicet minut od exploze motoru. Na takový výkon mohli být pyšní, ale letecké umění, šikovnost, inteligence a pevné nervy už je o moc dál nedonesou. Udržet poškozené letadlo ve vzduchu bylo minutu za minutou, a teď už i vteřinu za vteřinou, víc a víc jako snažit se letět s obrovskou skálou.

Byli asi dva tisíce metrů od konce přistávací dráhy a rychle se k ní blížili.

Delbaugh myslel na svou ženu a sedmnáctiletého syna doma ve Westlake Village, severně od Los Angeles, a myslel i na svého druhého syna Toma, který byl právě na cestě na univerzitu, aby se připravil na začátek školního roku. Toužil pohladit je po tváři a pevně je obejmout.

Nebál se o sebe. Aspoň ne moc. Ne, že by to způsobil neznámý svou předpovědí, že posádka v kabině přežije. Delbaugh nevěděl, jestli tušení toho člověka jsou vždycky správná. Prostě neměl čas starat se o své bezpečí.

Patnáct set metrů.

Hlavně se bál o posádku a o cestující, kteří mu svěřili svůj život. Pokud by měl na havárii sebemenší vinu, ať už z nedostatku rozhodnosti, pevných nervů nebo rychlosti, všechno dobré, co kdy udělal a v celém životě se snažil udělat, nevyváží tohle jediné katastrofální selhání. Ten přístup možná dokazoval, že je k sobě příliš tvrdý, jak tvrdili někteří jeho přátelé, ale věděl, že mnoho pilotů pracuje se stejně velkým smyslem pro odpovědnost.

Vzpomněl si, co říkal neznámý: „… přijdete o sto čtyřicet sedm cestujících…“

Ruce mu pulzovaly bolestí, jak pevně svíral silně se otřásající řídící páku.

„… a čtyři členy obsluhy…“

Dvanáct set metrů.

„Táhne doprava,“ řekl Delbaugh.

„Drž to,“ řekl Anilov, protože při tak malé výšce a při nalétávání na přistání bylo všechno v kapitánových rukou.

Sto jedenapadesát mrtvých, všechny ty truchlící rodiny, nespočet dalších životů ovlivněných jedinou tragédií.

Jedenáct set metrů.

Ale jak mohl sakra ten chlap vědět, kolik lidí zemře? Nesmysl. Chtěl snad říct, že je jasnovidec nebo co? Je to všechno hovadina, jak říkal Yankowski. No jo, ale věděl o tom motoru ještě dřív, než to bouchlo, věděl o tom poskakování v turbulenci a jenom blázen by to všechno nebral vážně.

Tisíc metrů.

„Jdeme na to,“ uslyšel Delbaugh vlastní hlas.

* * *

V předklonu na sedadle, s hlavou mezi koleny, ruce na kotníkách, si Jim vzpomněl na pointu starého vtipu: polib si elipsy.

Modlil se, aby vlastními činy nenarušil tok osudu do takové míry, že by proud smetl nejen jeho a Dubrovekovy, ale i ostatní na letu 246, kterým nebylo určeno zemřít při havárii. Tím, co řekl pilotovi, možná pozměnil budoucnost a výsledek může být ne lepší, ale horší, než co se mělo původně stát.

Vyšší síla, která skrz něj působí, zřejmě v podstatě souhlasí s jeho snahou zachránit víc lidí než jen Christinu a Casey. Na druhé straně, povaha a totožnost té síly byla tak nepostižitelná, že jen hlupák by si mohl namlouvat, že rozumí jejím motivům a záměrům.

Letadlo se kymácelo a otřásalo. Řev motorů se zdál ještě pronikavější.

Zíral na podlahu pod nohama a čekal, že se mu roztrhne přímo do obličeje.

Nejvíc ze všeho se bál o Holly Thornovou. Její přítomnost v letadle byla velkou úchylkou od scénáře, který osud původně napsal. Užíral se strachem, že možná zachrání víc lidí, než původně zamýšlel, ale že Holly náraz rozlomí vejpůl.

* * *

Za skřípání a otřesů letadla blížícího se k zemi se Holly sbalila do co nejuzavřenější polohy a zavřela oči. Ve tmě jí před očima plavaly tváře: máma a táta, což bylo přirozené, Lenny Callaway, její první láska, což ji překvapilo, protože se neviděli od šestnácti, paní Rooneyová, učitelka ze střední školy, která se o Holly vždycky starala, Lori Clugarová, nejlepší kamarádka ze střední školy i z půlky vysoké, než je život zavál do rozdílných částí země a jedna druhé se ztratily, a přes deset dalších lidí, které kdysi měla ráda a měla je ráda i teď. Každý z nich se jí mihl v myšlenkách vždy jen na zlomek vteřiny, jenže blízkost smrti jako by zpomalila chod času, takže jí připadalo, že s každou milovanou tváří tráví hezkých pár chvil. Před očima jí neubíhal vlastní život, ale lidé, kteří v něm hráli významnou roli, i když to bylo tak trochu jedno a totéž.

Přes všechen ten skřípot, rachocení a vrzání letadla a přes své soustředění na obličeje za zavřenýma očima slyšela, jak Christina Dubroveková v posledních vteřinách jejich třaslavého sestupu říká dceři: „Mám tě moc ráda, Casey.“

Holly se rozplakala.

* * *

Tři sta metrů.

Delbaughovi se podařilo zdvihnout předek.

Všechno vypadalo dobře. Tak dobře, jak to jen za daných okolností mohlo vypadat.

Byli vůči dráze v malém úhlu, ale možná dokáže letadlo srovnat, až budou na zemi. Pokud se mu nepodaří změnit směr, budou rolovat nejmíň tisíc metrů, dokud je úhel přistání nepřivede k okraji dráhy a do pole, které vypadalo čerstvě po sklizni. Nebyla to sice žádoucí varianta, ale za tu dobu přinejmenším ztratí hodně ze své setrvačnosti. Letadlo se pořád může rozpadnout, podle toho, jaká bude půda pod koly, ale havárie by neměla mít katastrofální následky.

Dvě stě metrů.

Turbulence zmizela.

Vznášejí se. Jako pírko.

„Fajn,“ řekl Anilov, právě když Delbaugh říkal: „Klídek, klídek,“ a oba mysleli totéž: vypadá to dobře, dostanem se z toho.

Sto metrů.

Předek stále nahoru.

Paráda, paráda.

Dosednutí a BRNK!

Zároveň s tím podivným zvukem se kola dotkla asfaltu. Delbaugh si pamatoval Jimovo varování a ihned řekl: „Přidat do jedničky!“ a silně zatáhl doleva. Yankowski se také pamatoval, přestože to pro něj byla hovadina, a reagoval na Delbaughův příkaz dřív, než kapitán domluvil. Pravé křídlo se naklonilo přesně podle předpovědi, ale jejich rychlá reakce převážila letadlo doleva a pravé křídlo šlo znovu nahoru. Hrozilo nebezpečí přílišné kompenzace, takže Delbaugh vydal nový rozkaz, zatímco se stále snažil držet letadlo doleva. Rolovali a rolovali, stroj se otřásal a on vydal příkaz přepnout motory na zpětný chod, protože proboha nemohli dál akcelerovat – dokud se pohybovali vysokou rychlostí, byli ve smrtelném nebezpečí – rolovali, rolovali, letěli neúprosně našikmo po dráze, rolovali a zpomalovali, ale pořád rolovali. Pravé křídlo se znovu začalo sklánět za pekelného rachotu a zvuků trhajícího se kovu, jak se časem unavená ocel – porucha v napojení křídla na trup, řekl Jim – poddávala náporu zdivočelého letu a bočních větrů, jaké se objevují jednou za sto let. Rolují a rolují, ale Delbaugh se strukturální poruchou nemůže kruci nic dělat, nemůže tam vylézt a znovu navařit spoje ani držet ty podělaný nýty pohromadě. Rolují a rolují, zpomalují, ale pravé křídlo jde pořád dolů, žádná protiopatření už nezabírají, křídlo dolů, dolů, panebože, křídlo…

* * *

Holly cítila, jak se letadlo naklání víc a víc doprava. Zadržela dech, nebo si to aspoň myslela, ale zároveň se slyšela, jak horečně oddechuje.

Skřípot a vrzání mučeného kovu, které se už několik minut šířily v děsivé ozvěně trupem letadla, náhle výrazně zesílily. Letadlo se naklonilo ještě víc napravo. Zaduněla rána jako z děla, letadlo poskočilo a tvrdě dopadlo. Podvozek to nevydržel.

S houpáním a drkotáním klouzali po přistávací dráze, pak se letadlo začalo otáčet a Holly se sevřelo srdce a stáhl žaludek. Byla to největší horská dráha na světě, až na to, že nebyla ani za mák veselá. Pás ji řezal do břicha jako žiletka a kdyby tam někdo jako na pouti sbíral vstupenky, určitě by měl strašidelnou tvář tlející mrtvoly a díru místo úsměvu.

Hluk byl nesnesitelný, i když křik cestujících nebyl to nejhorší. Většinou byly jejich hlasy přehlušeny řevem samotného letadla, jehož břicho se rozbíjelo o asfalt a odtrhávaly se další kusy. Možná, že když dinosauři klesali do druhohorních smolných jam, vyrovnali se svým řvaním tomuto smrtelnému jeku, ale od těch dob nic na matičce zemi neprotestovalo proti svému zániku tak pronikavě a hlasitě. Nebyl to jen zvuk stroje, byl kovový a zároveň životný, tak strašidelný a tíživý, že to mohl klidně být jednolitý zmučený nářek všech obyvatel pekla, současné kvílení stovek milionů zoufalých duší. Byla si jistá, že jí z toho prasknou ušní bubínky.

Bez ohledu na instrukce zdvihla hlavu a rychle pohlédla kolem dokola. Za okénky prýštily kaskády bílých, žlutých a tyrkysových jisker, jako by letadlo projíždělo fantastickým ohňostrojem. O šest nebo sedm řad vepředu trup praskl jako skořápka naklepnutá o keramickou misku.

Viděla dost, až moc. Znovu vrazila hlavu mezi kolena. Slyšela se něco mumlat, ale zachvátila ji taková hrůza, že jediný způsob, jak zjistit, co říká, bylo snažit se zaslechnout sama sebe přes kakofonii havárie: „Ne, ne, ne, ne, ne, ne…“

Možná, že na několik vteřin omdlela, možná že jí smysly na okamžik vysadily díky extrémní zátěži, ale náhle všechno přestalo. Vzduch byl plný štiplavého zápachu, který nebyla schopná identifikovat ještě utlumenými smysly. Bylo po všem; ale nemohla si vzpomenout, kdy se letadlo zastavilo.

Žila.

Zalila ji vlna radosti. Zvedla hlavu, posadila se, málem zavýskla nepotlačitelným nadšením z přežití – a uviděla požár.

* * *

Letadlo se nepřevrátilo. Varování kapitánovi se vyplatilo.

Ale jak se Jim obával, chaotické následky havárie s sebou nesly stejná nebezpečí jako náraz samotný.

Po celé délce pravého boku letadla, kde se rozlilo palivo, vířily za okny oranžové plameny. Vypadalo to, jako by byl na palubě ponorky v ohnivém oceánu na neznámé planetě. Plameny pronikaly dovnitř tam, kde se při nárazu rozbila okna, stejně jako nepravidelnou trhlinou v trupu letadla, která nyní oddělovala turistickou třídu od přední části.

Ještě než si Jim odepnul bezpečnostní pás a postavil se klátivě na nohy, některá sedadla na pravé straně vzplanula. Cestující se krčili nebo padali na všechny čtyři a plazili se pryč pod šířícími se plameny.

Vykročil do uličky, popadl Holly a když se postavila, objal ji. Pohlédl přes ni na Dubrovekovy.

Matka s dcerou byly nezraněny, jen Casey plakala.

Jim chytil Holly za ruku a hledal nejrychlejší cestu ven. Obrátil se dozadu a chvilku nemohl pochopit, co vidí. Ze strašlivě deformované zadní části letadla se proti nim valila jako nějaké hltavé monstrum ze starého hororu beztvará hmota, černá a vzdutá, a pohlcovala všechno, co jí stálo v cestě. Dým. Nedošlo mu hned, že je to dým, protože to vypadalo spíš jako stěna oleje nebo bahna.

Takže vzadu hrozila smrt udušením nebo něco ještě horšího. Musí dopředu, i když mají v cestě oheň. Napravo plameny olizovaly urvaný konec trupu a sahaly dovnitř víc než do poloviny. Snad bude možné uniknout po levé straně, kde zatím oheň nebylo vidět.

„Rychle,“ řekl Christině a Casey, které právě vystupovaly ze šestnácté řady. „Dopředu, co nejrychleji, běžte, běžte!“

Před nimi v uličce však byli další cestující z prvních šesti řad turistické třídy. Každý se snažil rychle dostat ven. Mladá letuška statečně pomáhala jak mohla, ale postupovalo se pomalu. Ulička byla zavalena příručními zavazadly, kabelkami, knížkami a dalšími věcmi, které popadaly z úložných prostor nad sedadly. Po pár šouravých krocích se Jimovi do té spleti začaly motat nohy.

Zezadu ho dostihl a obklopil valící se dým, tak řezavý, že mu okamžitě začaly slzet oči. Nejenže se při prvním vdechu začal dusit, ale obrátil se mu odporem žaludek a nechtěl ani myslet na to, co tam vzadu může hořet kromě čalounění, pěnové výplně sedadel, koberce a dalšího vnitřního zařízení.

Hustý olejovitý mrak se přelil přes něj a zahalil celou přední sekci, takže cestující nepředu začali mizet. Vypadalo to, jako když prostupují záhyby černého sametového závěsu.

Dřív, než viditelnost klesla na několik centimetrů, Jim pustil Holly a vzal Christinu za rameno: „Počkejte, vezmu ji,“ a zdvihl Casey do náruče.

V uličce u nohou mu ležel papírový sáček z losangeleského obchodu se suvenýry. Byl roztržený, jak přes něj lidé klopýtali. Jim zahlédl bílé tričko s bílými, růžovými a bledě zelenými palmami a s nápisem I LOVE L. A.

Popadl tričko a vrazil ho Casey do rukou. V záchvatu kašle, jako všichni okolo, ještě řekl: „Drž si to na obličeji, holčičko, dýchej přes to!“

Pak už neviděl nic. Odporný mrak okolo něj byl tak tmavý, že neviděl ani dítě, které nesl. Neviděl vlastně ani vířivé proudy samotného mraku. Čerň byla tmavší než to, co viděl, když zavřel oči, protože za víčky se mu spojovaly do ďábelských vzorů maličké barevné skvrnky a ozařovaly jeho vnitřní svět.

Byli od roztrženého konce trupu vzdáleni asi pět metrů. Nehrozilo nebezpečí, že ztratí směr, protože jinudy než uličkou se stejně nedalo jít.

Snažil se nedýchat. Uměl zadržet dech na jednu minutu, což by mělo stačit. Jediný problém byl, že už vdechl trochu štiplavého kouře a ten ho pálil a štípal v krku, jako by spolkl kyselinu. Plíce se mu těžce zvedaly, jícen křečovitě stahoval a nutil ho ke kašli a každé zakašlání skončilo nedobrovolným, naštěstí slabým nadechnutím.

Už jen asi čtyři metry.

Chtěl se rozkřičet na lidi před sebou: pohyb, hergot, pohyb! Věděl, že klopýtají kupředu, jak jen mohou, každý stejně dychtivý dostat se ven, ale přesto na ně chtěl zařvat. Cítil, jak se v něm vzdouvá vzteklý výkřik, a uvědomil si, že je na pokraji hysterie.

Šlápl na něco malého kulatého a zapotácel se, jako když stoupnete na hromádku skleněných kuliček. Udržel rovnováhu.

Casey se divoce otřásala kašlem. Neslyšel ji, ale jak mu ležela na prsou, cítil každé škubnutí a stažení v jejím drobném těle, když se zoufale snažila nadechnout skrz tričko s nápisem I LOVE L. A.

Neuplynula ani minuta od chvíle, kdy vykročil kupředu, a možná jen třicet vteřin od okamžiku, kdy vzal Casey do náruče. Ale jemu to připadalo jako dlouhá pouť nekonečným tunelem.

V hlavě mu bouřil vztek a strach, ale myslelo mu to ještě dost jasně, aby si vzpomněl, že někde četl, že v hořící místnosti kouř stoupá a drží se u stropu. Jestli se v nejbližších vteřinách nedostanou do bezpečí, bude muset jít k zemi a plazit se v naději, že tak unikne otravným plynům a najde tam alespoň trochu čistší vzduch.

Náhle ho obklopil žár.

Před očima mu vyvstala představa, že vstupuje do pece, z těla se mu odloupává kůže a na kouřícím mase naskakují puchýře. Už tak mu srdce tlouklo jako divoké zvíře o stěny klece, ale teď začalo bít ještě silněji a rychleji.

Jim si byl jistý, že už musí být pár kroků od otvoru, který předtím zahlédl, a tak otevřel pálící uslzené oči. Černočerná tma se změnila v tmavošedé víry dýmu, kterými pronikaly krvavě rudé záblesky světla. Ty záblesky byly plameny zacloněné kouřem, odražené miliony kroužících částeček popela. Oheň mohl každou chvíli vyšlehnout zpoza dýmu a sežehnout ho na kost.

Nedokáže to.

Nedýchatelný vzduch.

Oheň na něj útočí ze všech stran.

Vzplane. Shoří jako živoucí lojová svíčka. Ve zjevení, které podnítila hrůza spíš než vyšší moc, se viděl poraženě padat na kolena. Dítě v náručí. Spojeni v jediný odlitek ve výhni horoucího pekla…

Náhle ho ovanul vítr. Kouř mizel někam nalevo od něj.

Uviděl denní světlo, chladné a šedé, snadno odlišitelné od smrtící záře hořícího paliva.

Popoháněn strašlivou představou, že se oba usmaží na samém pokraji záchrany, vrhl se do šedi a vypadl z letadla. Nečekaly na ně samozřejmě žádné pojízdné schůdky, žádný nouzový skluz, jen holá zem. Naštěstí z pole nedávno sklidili úrodu a strniště bylo už zorané. Půda byla dost tvrdá na to, aby mu vyrazila dech z těla, ale dost měkká na to, aby si nezpřerážel kosti.

Pevně svíral Casey a lapal po dechu. Překulil se na kolena, vstal, Casey pořád v náručí, a potácel se pryč z dosahu žáru, který sálal z planoucího letadla.

Někteří ze zachráněných utíkali pryč, jako by letadlo vezlo náklad dynamitu a každým okamžikem mohlo vyhodit půl státu Iowa do povětří. Jiní bezcílně bloumali v šoku. Další leželi na zemi, příliš omámení, než aby ušli jediný krok, nebo zranění, nebo dokonce mrtví.

Jim byl vděčný za čistý vzduch a snažil se vykašlat kyselé výpary ze zanesených plic. Očima hledal mezi lidmi na poli Christinu Dubrovekovou. Otáčel se na všechny strany, volal, ale nikde ji neviděl. Začínal si myslet, že zahynula uvnitř v letadle, že v uličce možná nepřekračoval jen majetky cestujících, ale i jejich těla.

Casey asi vycítila, na co Jim myslí a přestala svírat tričko s palmami. Přitiskla se k němu a když přestala kašlat, začala se ptát ustrašeným hlasem po mamince, jako by se bála toho nejhoršího.

Před chvílí ho zaplavil triumfální pocit, ale teď v něm znovu zachřestil strach jako kostky ledu ve vysoké sklenici. Teplé srpnové slunce ani žár hořícího letadla se ho najednou nedotýkaly, měl pocit, že stojí na ledové pláni.

„Steve?“

Nejprve na to jméno nezareagoval.

„Steve?“

Pak si vzpomněl, že pro ni je Steve Harkman – nad čímž si nejspíš ona, její muž a skutečný Steve Harkman budou do smrti lámat hlavu – a otočil se za hlasem. Christina klopýtala přes čerstvě zoranou půdu s tváří a šaty zamazanými od mastného kouře, bez bot a s rukama napřaženýma ke své holčičce.

Jim jí dítě předal.

Matka s dcerou se začaly zuřivě objímat.

Pak Christina vzhlédla Casey přes rameno a s pláčem Jimovi děkovala: „Děkuju, děkuju vám, že jste ji odtamtud dostal, Bože, Steve, nikdy vám nebudu moct dost poděkovat.“

Nestál o díky. Stál jenom o Holly Thornovou, živou a zdravou.

„Neviděla jste Holly?“ zeptal se stísněně.

„Viděla. Slyšela volat nějaké dítě o pomoc, myslela, že je to Casey.“ Christina se horečně třásla, jako by byla přesvědčená, že utrpení ještě neskončilo, jako by myslela, že se země rozskočí, vyřine se horká láva a začne další kapitola té hrůzy. „Jak jsme se jenom mohli navzájem ztratit? Byli jsme pořád za sebou, pak jsme my dvě byly venku a v tom zmatku jste tam vy a Casey najednou nebyli.“

„Holly,“ řekl netrpělivě. „Kam šla?“

„Chtěla se vrátit dovnitř pro Casey, ale pak si uvědomila, že pláč vychází z přední části.“ Christina zdvihla nějakou kabelku a brebentila dál: „Vynesla zevnitř svou kabelku, aniž by si to uvědomila, a tak mi ji dala a šla tam, věděla, že to nemůže být Casey, ale přesto šla.“

Christina ukázala tím směrem a Jim si teprve teď všiml, že celá přední část letadla, pilotní kabina s první třídou, se úplně odtrhla od té, kde seděli oni. Zastavila se o padesát metrů dál. Hořela sice s menší intenzitou než větší střední část, ale byla mnohem víc poškozená než zbytek letadla včetně zle potlučeného konce.

Zděsil se při pomyšlení, že Holly vstoupila do některé z doutnajících částí vraku. Pilotní kabina a předek letadla spočívaly na poli jako náhrobní kámen z jiné planety, naprosto nemístný a proto nekonečně podivný, mohutný, přízračný a veskrze zlověstný.

Rozběhl se tam a začal volat její jméno.

* * *

Holly věděla, že je to totéž letadlo, ve kterém před několika hodinami odletěla z Los Angeles, ale mohla jen stěží uvěřit, že přední část skutečně kdysi náležela celému a funkčnímu letounu DC-10. Vypadalo to spíš jako plastika duševně postiženého sochaře, svařená z částí skutečných letadel, ale také ze šrotu nejrozličnějšího původu, od kastrolů, dortových forem a popelnic po staré trubky, od blatníků, odpadového drátu a hliníkových plechů až po kusy železného plotu. Nýty se vytrhaly, sklo roztavilo, sedadla urvala a navršila jako rozbitá nepotřebná křesla v rohu dražební síně, kov se ohnul a zkroutil, někde i roztříštil jako sklíčko od hodinek po ráně kladivem. Vnitřní panely trupu se odlouply a těžké nosníky prolomily dovnitř. Na některých místech se roztrhla podlaha, buď při nárazu nebo při výbuchu. Všude se ježily zubaté deformované kovové předměty a ze všeho nejvíc se to podobalo vrakovišti po zásahu tornáda.

Holly šla po zvuku, který zněl jako křik vystrašeného dítěte, ale nemohla pořád postupovat vzpřímeně. Musela se přikrčit a proplétat stísněnými prostory, odsunovat, co se dalo, a přelézat, obcházet a podlézat, kdykoli s překážkou nebyla schopná pohnout. Úhledné řady a uličky se změnily v potlučené bludiště.

Polekala se, když podél vnějšího okraje paluby a v pravém předním rohu u přepážky, která oddělovala cestující od pilotní kabiny, spatřila žluté a rudé záblesky ohně. Ale plameny šlehaly nepravidelně, ne jako žhnoucí požár, kterému před chvílí unikla. Mohly samozřejmě nečekaně vzplanout a zničit vše, co jim stojí v cestě, ale zatím se zdálo, že nemůžou nalézt žádný dostatečně hořlavý materiál nebo kyslík, aby dokázaly víc než se sotva udržovat při životě.

Kolem ní kroužily spirály kouře, ale byl spíš nepříjemný než nebezpečný. Kyslíku bylo dost a ani příliš nekašlala.

Ze všeho nejvíc ji děsily mrtvoly. Havárie měla sice díky Jimovu zásahu zřejmě menší rozsah, ale všichni nepřežili a velký počet smrtelných případů pocházel z první třídy. Viděla muže připíchnutého k sedadlu čtvrtmetrovou, na palec silnou ocelovou trubkou, která mu probodla hrdlo. Nevidomé oči měl doširoka otevřené v předsmrtném výrazu překvapení. Žena s téměř useknutou hlavou ležela na boku, stále připoutaná na sedadle, které se utrhlo od podlahy. Tam, kde se urvala a nakupila další sedadla, viděla zraněné a mrtvé na jedné hromadě. Jediný způsob jak zjistit, kdo je živý a kdo mrtvý, bylo pozorně naslouchat, kdo z nich ještě sténá.

Pokusila se tu hrůzu nevnímat. Vnímala krev, ale dívala se spíš skrz ni než na ni. Od nejtěžších zranění odvracela oči, odmítala setrvat pohledem na hrůzyplných obrazech rozbitých těl všude kolem sebe. Lidská těla se pro ni stala abstraktními formami, nebyla skutečná, byly to jen barevné tvary nanesené na plátno Picassovým imitátorem. Kdyby si dovolila myslet na to, co vidí, musela by se buď vrátit, nebo se stočit do klubíčka a plakat.

Narazila na několik lidí, kteří potřebovali vyprostit z trosek a dostat okamžitou lékařskou pomoc, ale byli všichni příliš velcí nebo příliš zaklínění, než aby jim mohla sama pomoct. Mimoto ji hnaly kupředu vystrašené dětské výkřiky a instinktivní samozřejmost, že děti mají v takových situacích vždy přednost – jedna z hlavních klauzulí geneticky zakódované selektivní politiky matky přírody.

V dálce se ozvaly sirény. Ani si neměla čas uvědomit, že profesionální záchranná služba tu bude každou chvíli. Na tom nezáleží. Nemůže se vrátit a čekat, až vezmou všechno do svých rukou. Co když o životě či smrti dítěte rozhodují minuty?

Holly postupovala hlemýždím tempem kupředu. Sem tam pavučinou zkázy probleskly neduživé, ale znepokojující plameny. Zaslechla, jak ji volá Jim Ironheart od otvoru, kde náraz amputoval přední část od zbytku letadla. Ve zmatku po pádu ze střední části se zřejmě vynořili z dýmu každý jinde a zamířili opačným směrem, protože ho nemohla nikde najít, i když správně měl být přímo za ní. Byla si naprosto jistá, že se Jim s Casey zachránili, už jen proto, že měl očividně talent pro přežití, ale byla ráda, když uslyšela jeho hlas.

„Tady jsem,“ zakřičela, ačkoli jí zpustošená změt bránila ve výhledu.

„Co tam děláte?“

„Hledám jednoho kluka,“ volala. „Slyším ho, už jsem blízko, ale ještě ho nevidím.“

„Kliďte se odtamtud!“ křičel, aby přehlušil stále hlasitější jekot přijíždějících záchranek. „Záchranáři jsou na cestě, ti jsou na to vycvičení.“

„Neblázněte,“ řekla a razila si cestu vpřed. „Tady jsou lidi, kteří potřebují pomoc okamžitě!“

Blížila se k začátku první třídy, kde se ocelová žebra trupu prolomila dovnitř, i když ne v takové míře jako v prostoru za ní. Nicméně urvaná sedadla, příruční zavazadla a další předměty strhl náraz kupředu a navršil je na sebe výš než jinde. V téhle hromadě také skončilo více lidí, ať už živých nebo mrtvých.

Když odtáhla z cesty rozbité prázdné sedadlo a zastavila se, aby nabrala dech, uslyšela Jima prodírat se zkázou za ní.

Musela si lehnout na bok, aby se protáhla úzkou skulinou do kousku volného prostoru, a ocitla se tváří v tvář chlapci, jehož výkřiky následovala. Bylo mu asi pět let a měl veliké tmavé oči. Zamrkal překvapením a spolkl vzlyk, jako by do té chvíle vůbec nevěřil, že ho někdo přijde vysvobodit.

Ležel na břiše pod řadou pěti obrácených sedadel jako ve stanu a vypadalo to, že by odtamtud měl bez problémů vyklouznout.

„Něco mě drží za nohu,“ řekl. Pořád byl ještě vystrašený, ale už ne tolik. Největší hrůza ho opustila, jakmile ji uviděl. Ať je člověku pět nebo padesát, nejhorší je být sám. „Drží mě to za nohu a nechce mě to pustit.“

V návalu kašle odpověděla: „Neboj, já tě vytáhnu, hned to bude.“

Holly se podívala nahoru a uviděla nad spodní řadou sedadel další řadu. Byly do sebe zaklíněny a tlačila na ně spousta pokroucené oceli čnějící z propadlého stropu. Napadlo ji, že předek letadla se asi po odtržení jednou převrátil a teprve pak zůstal ležet na levém boku.

Konečky prstů mu setřela slzy z tváří. „Jak se jmenuješ, broučku?“

„Norwood. Děcka mi říkají Norby. Nebolí to. Jako ta noha.“

To ráda slyšela.

Ale když pak obhlížela tu spoušť kolem něho a snažila se přijít na to, jak ho dostat ven, řekl: „Vůbec to necítím.“

„Co necítíš, Norby?“

„Tu nohu. Je to divný. Jako že mě něco drží, ale přitom to necítím – víš, jako že tam ta noha není.“

Při té představě se jí sevřel žaludek. Snad to nebude tak strašné. Třeba se mu noha jenom chytila mezi dva předměty a znecitlivěla, ale musela myslet i jednat rychle, protože by mohl silně krvácet.

Prostor, ve kterém ležel, byl příliš stísněný, než aby se jí podařilo vmáčknout se za něj, nahmatat jeho nohu a vyprostit ji. Namísto toho se převalila na záda, pokrčila nohy a zapřela podrážky o sedadla tyčící se nad ním.

„Tak, Norby, teď natáhnu nohy a zkusím to trochu nadzvednout, jenom pár centimetrů. Až se to začne zvedat, zkus vytáhnout tu nohu.“

Z temné mezery za chlapcem vyklouzl tenký had šedivého kouře a svinul se mu před obličejem, a on řekl: „Tady jsou ňácí m-m-mrtví lidi.“

„Neboj, broučku,“ řekla a začala natahovat nohy, aby zkusila, jakou váhu se to vlastně snaží nadzdvihnout. „Už tam nebudeš dlouho, za chvilku to bude.“

„Moje místo, prázdné místo, potom mrtví lidi,“ řekl Norby trhaně.

Napadlo ji, jak dlouho asi bude tenhle traumatický zážitek formovat chlapcovy sny a ovlivňovat běh jeho života.

„Tak pozor,“ řekla.

Zatlačila vzhůru oběma nohama. Kupa sedadel, haraburdí a těl byla těžká sama o sobě a napůl zhroucená část stropu, která všechno tlačila k zemi, neměla patrně žádnou vůli. Holly zabrala ještě víc, až ji do zad bolestivě tlačila ocelová podlaha, krytá jen tenkým kobercem. Unikl jí nedobrovolný vzlyk. Pak zabrala ještě víc, víc, rozzlobená, že s tím nemůže pohnout, rozlícená, a…

… pohnulo se to.

Jen malý kousíček.

Ale pohnulo.

Holly se do toho dala ještě víc, našla v sobě netušené rezervy a tlačila, dokud jí bolest nepulzovala v nohou o poznání silněji než v zádech. Změť propadlých stropních desek a žeber skřípěla a ohýbala se zpět o centimetr, o dva centimetry, o pět, sedadla se pohnula o stejný kousek.

„Pořád mě to drží,“ řekl kluk.

Z temného prostoru kolem něho se tec~ linulo víc kouře. Nebyl světle šedý, ale tmavší než předtím, mastnější, plný sazí a páchnul. Modlila se, aby přelétavé plameny nakonec nezapálily čalounění a pěnovou vycpávku, které tvořily doupě, z něhož se chlapec snažil vyprostit.

Svaly na nohou se jí třásly. Bolest v zádech se přelila až do prsou. Každý tep srdce byl zraňující úder, každý nádech muka.

Myslela, že už tu váhu neudrží, natož aby ji dostala ještě trochu výš. Ale náhle hromada povolila o centimetr, dva, pak ještě trochu.

Norby vykřikl bolestí a vzrušením. Začal se soukat ven. „Už mě to nedrží, pustilo mě to.“

Holly pomalu pokrčila nohy a náklad klesl zpět. Uvědomila si, že chlapec si asi myslel, co by si nejspíš myslela i ona, kdyby se jako pětiletá ocitla v tak strašné situaci: že ho za kotník drží železným stiskem studená ruka jednoho z těch mrtvých lidí.

Uhnula na stranu, aby Norby mohl vylézt z díry pod sedadly. Připojil se k ní na kousku volného prostoru mezi troskami a těsně se k ní přitulil.

Pak se odněkud zezadu ozval Jim: „Holly!“

„Našla jsem ho!“

„Mám tady jednu ženu, beru ji ven.“

„Skvělý!“ křikla.

Sirény venku jedna po druhé slábly, až nakonec dozněly. Záchranné oddíly dorazily.

Přestože z otvoru, odkud Norbyho vyprostila, stoupalo stále víc černého dýmu, Holly si dala na čas a prohlédla mu nohu. Visela plandavě ke straně jako noha staré hadrové panenky. Byla zlomená v kotníku. Strhla mu tenisku z rychle natékající nohy. Bílá ponožka ztmavla krví, ale když ji odhrnula, viděla na noze jen několik mělkých šrámů a odřenin. Nevykrvácí jí tu, ale brzy si začne uvědomovat nesnesitelnou bolest zlomeného kotníku.

„Pojďme. Pryč odsud,“ řekla.

Chtěla ho vzít zpátky stejnou cestou, kterou přišla, ale nalevo zahlédla v trupu letadla další puklinu. Byla těsně za pilotní kabinou jen kousek od nich. Táhla se po celé křivce stěny, ale nepokračovala až do stropu. Část vnitřního obložení, izolace pod ním, nosná konstrukce a vnější oplechování, to všechno se buď zhroutilo dovnitř mezi ostatní suť nebo bylo vyvrženo ven do pole. Výsledný otvor nebyl velký, ale bohatě stačil na to, aby se jím i s chlapcem protáhli.

Když prolezli na kraj zpustošeného vraku, objevil se v zoraném poli asi čtyři metry pod nimi člen záchranné čety. Napřáhl ruce pro chlapce.

Norby skočil. Muž ho chytil a ustoupil.

Holly doskočila na nohy.

„Vy jste jeho matka?“ zeptal se muž.

„Ne. Slyšela jsem ho křičet a šla jsem ho hledat. Má zlomený kotník.“

„Byl jsem se strýčkem Frankem,“ řekl Norby.

„Fajn,“ řekl záchranář a snažil se nasadit povzbudivý tón, „tak pojďme najít strýčka.“

Norby řekl chabě: „Strýček Frank je mrtvý.“

Muž pohlédl na Holly, jako kdyby snad ona měla vědět, co na to říct.

Holly tam stála němá a otřesená, naplněná zoufalstvím nad tím, že takový pětiletý kluk musel zažít tohle utrpení. Chtěla ho vzít do náruče, pochovat a říct mu, že se světem zas bude všechno v pořádku.

Ale se světem není všechno v pořádku, pomyslela si, protože jeho součástí je smrt. Adam neposlechl a pojedl z jablka, zhltnul ovoce poznání a Bůh se rozhodl, že mu dá poznat všelijaké věci, světlé i tmavé. Adamovy děti se naučily lovit, obdělávat půdu, postavit se zimě a připravovat jídlo na ohni, zhotovovat nástroje, stavět obydlí. A Bůh jim chtěl dát skutečně všestranné vzdělání, a tak je nechal poznat snad milion způsobů, jak trpět a umírat. Povzbudil je ke studiu jazyků, čtení a psaní, biologie, chemie, fyziky, tajemství genetického kódu. A také jim odhalil vytříbené hrůzy mozkových nádorů, svalové dystrofie, dýmějového moru a rakoviny běsnící v jejich tělech – a v neposlední řadě letecká neštěstí. Chtěli jsme poznání a Bůh nám ochotně vyhověl. Zapálený učitel, úplný ďábel poznání, naložil nám takovou nakládačku se všemi podrobnostmi, až nám někdy připadá, že pod tou tíhou padneme.

Než stačil záchranář s Norbym v náručí dojít přes pole na kraj přistávací dráhy k bílé sanitce, Hollyino zoufalství se proměnilo ve zlobu. Ve zbytečnou zlobu, protože ji mohla namířit pouze proti Bohu a stejně nemohla nic změnit. Bůh neosvobodí lidstvo od prokletí smrti jen proto, že ji Holly Thornová považuje za strašnou nespravedlnost.

Uvědomila si, že podobná zuřivost zřejmě motivovala Jima Ironhearta. Vzpomněla si, co řekl během jejich šeptané konverzace v sedmnácté řadě, když se ho snažila donutit, aby zachránil nejen Dubrovekovy, ale všechny cestující na palubě: „Nenávidím smrt, umírání lidí, nenávidím to!“ Někteří z těch, které zachránil před smrtí, slyšeli z jeho úst podobná slova a Holly si také vzpomněla, co říkala Viola Morenová o hlubokém tichém smutku v něm, který snad pramenil z toho, že v deseti letech osiřel. Přestal učit, zahodil kariéru, protože sebevraždou Larryho Kakonise ztratilo pro něj veškeré jeho snažení smysl. Taková reakce jí tehdy připadala přemrštěná, ale teď ji dokonale chápala. Cítila stejné nutkání odvrhnout světský život a dělat něco smysluplnějšího, zlomit vládu osudu, zpřetrhat tkanivo vesmíru a zformovat jej jinak, než jak si zamanul Bůh.

Stála na poli a vítr k ní přinášel pach smrti, dívala se, jak záchranář odchází s chlapcem, který málem zahynul, a na prchavý okamžik se cítila Jimu Ironheartovi blíž než kterékoli lidské bytosti kdy předtím.

Vydala se ho hledat.

Scéna kolem zničeného letadla byla ještě zmatenější než těsně po nárazu. Na zoraném poli stály hasicí vozy. Proudy husté bílé pěny opisovaly nad letadlem oblouk, tvořily na něm povlak podobný chuchvalcům šlehačky a dusily plameny na palivem prosáklé zemi. Z prostředka stále stoupal dým, čadil z každé štěrbiny a roztříštěného okna. Černý baldachýn se rozprostřel nad nimi, hnán rozmarem větru, a v odpoledním slunci vrhal strašidelné, měňavé stíny. Holly vyvstala v mysli představa chmurného kaleidoskopu, ve kterém by byla všecka sklíčka černá nebo šedá. Po vraku se hemžili záchranáři a lékaři a hledali ty, kdo havárii přežili. Bylo jich na ten úkol málo a několik cestujících z těch, kteří šťastně vyvázli, jim začalo pomáhat. Ostatní cestující – jedni natolik nedotčení, že vypadali čerstvě umytí a převlečení, další špinaví a pomuchlaní – stáli osamoceni nebo ve skupinkách, nervózně hovořili či zaraženě mlčeli a čekali na mikrobusy, které je dopraví do letištní budovy. Jediné, co celou scénu drželo pohromadě a propůjčovalo jí jakous takous spojitost, byly praskavé hlasy linoucí se z krátkovlnných vysílaček.

Hledala Jima Ironhearta, ale místo něho našla dívku ve volných žlutých šatech. Bylo jí něco přes dvacet, měla štíhlou postavu, kaštanové vlasy a tvář jako z porcelánu. Nebyla sice zraněna, ale nutně potřebovala pomoc. Stála u zadní části letadla, ze které se ještě valil dým, a volala stále dokola jedno jméno: „Kenny! Kenny! Kenny!“ Křičela už tak dlouho, že byla celá ochraptělá.

Holly položila dívce ruku na rameno a řekla: „Kdo je to.

V modrých očích měla skelný pohled. „Neviděla jste Kennyho?“

„Kdo je to?“

„Můj muž.“

„A jak vypadá?“

Jako ve snách řekla: „Byli jsme na svatební cestě.“

„Pomůžu vám ho hledat.“

„Ne.“

„No tak, holka, všecko dobře dopadne.“

„Nechci ho jít hledat,“ řekla mladá žena a nechala se odvrátit od letadla a odvést směrem k ambulancím. „Nechci ho vidět. Ne takhle. Mrtvého. Celého polámaného a spáleného a mrtvého.“

Šly spolu po měkké zorané půdě, kterou na konci zimy znovu osejí a na jaře se zazelená křehkými výhonky. Tou dobou budou všecky známky smrti dávno smazány a příroda obnoví iluzi věčného života.

5

S Holly se něco dělo. Cosi v ní se od základu měnilo. Zatím nechápala, co to je, nevěděla, co to bude znamenat nebo nakolik jiná se z toho vynoří, ale byla si vědoma důkladných proměn v samých základech svého srdce, své mysli.

Vzhledem k tomu, že její vnitřní svět byl v takovém zmatku, nezbývala jí energie na zvládnutí světa vnějšího, a tak se prostě spolu s ostatními cestujícími flegmaticky podvolila standardním pohavarijním procedurám.

Příjemně ji překvapila sít emocionální, psychologické i praktické podpory, která byla poskytnuta zachráněným z letu 246. Lékaři a členové civilní ochrany v Dubuque, kteří s podobnými mimořádnými akcemi počítali, jednali rychle a účinně. Nezraněným cestujícím byli také během několika minut po příjezdu do budovy k dispozici psychologové, pastoři, kněží i jeden rabín. Uvedli je do velké místnosti, jinak určené pro významné hosty, vybavené mahagonovými stoly a pohodlnými židlemi s čalouněním z modré uzlíkové tkaniny. Z běžného provozu bylo pro ně vyhrazeno dvanáct telefonních linek. Kdyby se na někom objevily příznaky opožděného šoku, byly po ruce zdravotní sestry.

Zaměstnanci United Airlines byli zvlášť účastní, pomáhali zajišťovat přespání a nové letenky, snažili se co nejrychleji spojit ty, kteří prošli bez úhony, s jejich zraněnými přáteli a příbuznými, kteří byli mezitím převezeni do různých nemocnic, a s velkou účastí sdělovali zprávy o smrti milovaných. Jejich zděšení a žal se zdály být stejně hluboké jako u postižených. Byli otřeseni a zkroušení, že se taková událost mohla přihodit jednomu z jejich letadel. Holly viděla, jak se mladá žena v uniformě aerolinií najednou obrátila a odešla v slzách. Všichni ostatní, ženy i muži, byli bledí a rozechvělí. Měla chuť je začít utěšovat, vzít kolem ramen a říct jim, že i ty nejlépe postavené a udržované stroje musí dříve nebo později selhat, protože lidské poznání je nedokonalé a světem krouží temné síly.

Všichni zúčastnění projevovali v této nelehké situaci odvahu, důstojnost a soucit a Holly rozladilo, když se na místo dostavili v plné síle reportéři. Věděla, že přinejmenším důstojnost padne brzy za oběť jejich útokům. Je sice pravda, že dělali jenom svoji práci, jejíž problémy a tlaky znala až příliš dobře. Ale procento reportérů, kteří dělají svou práci pořádně, není o nic větší než procento kompetentních instalatérů nebo procento tesařů, kterým dveře vždy dokonale padnou do zárubně. Rozdíl byl v tom, že necitliví, nešikovní nebo přímo nepřátelští novináři můžou někoho přivést do značných rozpaků a někdy dokonce osočit nevinné a natrvalo jim poškodit pověst, což je mnohem horší než ucpaný odpad nebo špatně sesazené dřevěné lišty.

Na letiště se přihrnula celá škála televizních, rozhlasových a tiskových reportérů, kteří brzy pronikli i do míst, kde jejich přítomnost byla oficiálně zakázána. Někteří respektovali emocionální a mentální stav cestujících, ale většinou doráželi na zaměstnance United Airlines s dotazy na „zodpovědnost“ a „morální povinnost“ nebo pronásledovali zachráněné, aby jim odhalili své nejskrytější obavy a znovu prožívali nedávné hrůzy pro potěchu diváků, posluchačů nebo čtenářů. Přestože Holly znala rutinu a mistrně jejich útoky odrážela, během patnácti minut jí čtyři novináři položili alespoň pětkrát tutéž otázku: „Jak vám bylo?“ Jak vám bylo, když jste se dozvěděla, že při přistání může dojít k havárii? Jak vám bylo, když jste myslela, že zemřete? Jak vám bylo, když jste viděla lidi kolem sebe umírat?

Ale nakonec, v koutě u velkého okna s vyhlídkou na letištní plochu, vyletěla na horlivého a nákladně načesaného reportéra CNN, který se jmenoval Anlock a který prostě nemohl pochopit, že jí jeho pozornost nelichotí. „Zeptejte se mě, co jsem viděla, nebo co si myslím,“ říkala mu. „Zeptejte se mě kdo, co, kde, proč a jak, ale neptejte se mě proboha, jak mi je, protože jestli jste lidská bytost, musíte vědět, jak mi je. Jestli máte aspoň kousek srdce v těle, musíte to vědět.“

Anlock s kameramanem se pokusili stáhnout, ulovit další kořist. Uvědomovala si, že lidé v přeplněné místnosti se začali otáčet, aby zjistili, co se děje, ale bylo jí to jedno. Tak lehko Anlocka nepustí. Držela se ho.

„Vy nechcete fakta, vy chcete jenom drama, vy chcete krev a slzy, chcete na lidech, aby vám vylili své srdce, a pak to sestříháte, pozměníte, všechno to ve zprávách pomotáte a takhle lidi znásilňujete, hergot.“

Uvědomila si, že ji popadl stejný vztek jako tam u letadla a že byla víc než na Anlocka rozlícená na Boha, i když to bylo dočista marné. Reportér byl jen o něco dostupnější terč než Všemohoucí, který se mohl ukrýt někde ve stinném koutě svých nebes. Myslela, že její vztek opadl, a znepokojilo ji, když z ní ta temná zuřivost znovu tak silně vytryskla.

Byla úplně bez sebe, neovládala se a bylo jí to fuk, dokud jí nedošlo, že CNN vysílá živě. Dravčí záblesk v Anlockových očích a známka ironie v jeho výrazu jí napověděly, že ho její výbuch tak docela nezdrtil. Servírovala mu tady skvělý kolorit, prvotřídní drama, a on nemohl odolat pokušení takový materiál nepoužít, přestože cílem útoku byl on sám. Později bude samozřejmě velkodušně omlouvat její chování divákům, předstírat účast s citovým traumatem, které prožila, a vyjde z toho jako neohrožený reportér a soucitný člověk.

Odvrátila se od kamery, rozzlobená sama na sebe, že mu hrála přímo na ruku, když přece mohla vědět, že v téhle hře vždycky vítězí reportér. Neušla ani pár kroků a už slyšela, jak Anlock říká: „… samozřejmě pochopitelné, když uvážíme, co chudinka právě prodělala…“

Měla chuť se vrátit a vrazit mu facku. To by ho teprve potěšilo!

Co je s tebou, Thornová? ptala se sama sebe. Ty přece takhle nikdy neblbneš. Ne takhle. Nikdy neblbneš, ale teď jsi to zrovna zblbnula úplně dokonale.

Pokusila se ignorovat reportéry a potlačit náhlý záchvat sebezpytování a vydala se znovu hledat Jima Ironhearta, ale pořád jí nepřálo štěstí a nemohla ho nikde najít. V poslední skupině, která dorazila z místa neštěstí, nebyl. Žádný ze zaměstnanců společnosti nemohl jeho jméno na seznamu cestujících nalézt, což ji tolik nepřekvapovalo.

Řekla si, že je asi stále na poli a pomáhá pátracímu a záchrannému týmu. Moc s ním chtěla mluvit, ale bude muset být trpělivá.

Přestože se někteří reportéři před ní měli po jejím slovním útoku na Anlocka na pozoru, věděla, jak zacházet s vlastními kolegy. V ruce kelímek s hořkou černou kávou, jako by si potřebovala zbystřit důvtip kofeinem, chodila sem a tam po místnosti a po letištní hale a tahala z nich rozumy, aniž by prozradila, že je jedna z nich. Podařilo se jí sehnat pár zajímavých informací. Kromě jiného zjistila, že se už ví o dvou stech cestujících, kteří přežili, a že počet mrtvých pravděpodobně nepřesáhne padesát, zázračně nízká ztráta, když se vezme v úvahu rozpad letadla a následný požár. Taková zpráva ji bývala měla rozjařit, protože z ní plynulo, že Jimův zásah umožnil kapitánovi zachránit mnohem víc životů, než kolik osud původně zamýšlel, ale namísto veselí neradostně myslela na ty, kdo byli navzdory všemu ztraceni.

Dozvěděla se také, že členové posádky, kteří všichni přežili, hledali cestujícího, který jim velice pomohl a kterého popsali jako „nějaký Jim, trochu jako Kevin Costner s výrazně modrýma očima“. Vyšetřovatelé, kteří už dorazili na scénu, byli také na „nějakého Jima“ náramně zvědaví, a tak se po něm začali shánět i reportéři.

S postupem času Holly pochopila, že Jim se nedostaví. Vytratí se, tak jako po každé ze svých hrdinských akcí, rychle pryč z dosahu reportérů a všelijakých úředníků a hodnostářů. Jim je jediné jméno, pod kterým ho budou kdy znát.

Holly byla první, komu na scéně jednoho ze svých odvážných činů řekl celé jméno. Zamračeně přemítala, proč se rozhodl odhalit více jí než komukoli jinému.

U dveří dámské toalety narazila na Christinu Dubrovekovou, která jí vrátila kabelku a ptala se na Steva Harkmana, aniž by věděla, že on je ten záhadný Jim, po kterém se pídí všichni ostatní.

„Musel být nutně do večera v Chicagu, a tak si najal auto a odjel,“ lhala Holly.

„Chtěla jsem mu ještě jednou poděkovat,“ řekla Christina. „Ale asi s tím budu muset počkat, až budeme oba zpátky v Los Angeles. Pracuje u stejné firmy jako můj muž, víte.“

Casey, těsně po matčině boku, měla obličej umytý od sazí a učesané vlasy. Jedla čokoládu, ale nezdálo se, že by si na ní moc pochutnávala.

Hned jak to šlo se Holly omluvila a vrátila do nouzového střediska, které United Airlines narychlo zřídily v koutě velké místnosti pro významné hosty. Pokoušela se zajistit si let, kterým by se bez ohledu na počet přestupů mohla vrátit týž večer do Los Angeles. Ale Dubuque není zrovna pupek světa a všechny letenky do jižní Kalifornie už byly zamluveny. Nejlepší, co sehnala, byla letenka do Denveru druhý den ráno, a pak v poledne z Denveru do Los Angeles.

Společnost United jí zařídila ubytování a v šest hodin se Holly ocitla v čistém, ale ponurém pokoji v místním motorestu. Možná ani nebyl tak ponurý, ale ve svém momentálním duševním rozpoložení by nebyla schopná ocenit ani apartmá v Ritzu.

Zatelefonovala rodičům do Filadelfie, aby věděli, že je v pořádku, kdyby ji náhodou viděli na CNN nebo zahlédli její jméno na seznamu zachráněných cestujících z letu 246 v zítřejších novinách. Neměli ani potuchy o tom, že právě vyvázla z letecké katastrofy, a oba dva teď aspoň dodatečně dávali najevo své zděšení. Musela je začít utěšovat, místo aby to bylo naopak, což ji dojalo, protože to jen potvrzovalo, jak ji mají rádi. „Mně je jedno, že to, na čem teď pracuješ, je strašně důležité,“ řekla jí matka, „zbytek cesty můžeš dojet autobusem.“

Vědomí, že je milována, jí ale náladu nezlepšilo.

I když byla rozcuchaná a smrděla kouřem, zašla do nákupního střediska, kde si koupila šaty na převlečení – ponožky, spodní prádlo, modré džíny, bílou halenku a lehkou džínovou bundu. Koupila i nové boty, protože se nemohla zbavit podezření, že skvrny na těch starých jsou od krve.

Vrátila se do svého pokoje a dala si tu nejdelší sprchu v životě, namydlila se, spláchla, znovu namydlila, dokud se motelové mýdélko nescvrklo v drolivý zbyteček. Stále se necítila čistá, ale nakonec vypnula vodu, protože si uvědomila, že se snaží sedřít ze sebe něco, co je uvnitř.

Objednala si na pokoj jeden sendvič, salát a ovoce. Když jídlo přinesli, nemohla jíst.

Chvíli seděla a zírala do zdi.

Neodvážila se pustit televizi. Nechtěla riskovat, že narazí na zpravodajství o dnešním leteckém neštěstí.

Kdyby mohla zavolat Jimu Ironheartovi, okamžitě by to udělala. Volala by mu každých deset minut, dokud by nedorazil domů a nezvedl telefon. Ale věděla už, že jeho číslo není v seznamu.

Nakonec sešla do denního baru, sedla si k pultu a objednala pivo – nebezpečný krok pro někoho, kdo tak špatně snáší alkohol. Bez jídla pravděpodobně po jediné láhvi upadne na celou noc do bezvědomí.

Nějaký obchodní cestující z Omahy se s ní pokusil navázat konverzaci. Bylo mu tak něco mezi čtyřiceti a padesáti, pohledný a docela sympatický, ale Holly v něm nechtěla vzbudit falešnou naději. Řekla mu co nejšetrněji, že se nepřišla nechat sbalit.

„Já taky ne,“ řekl a usmál se. „Jenom jsem si chtěl s někým popovídat.“

Uvěřila mu a instinkt ji nezklamal. Seděli spolu u baru asi dvě hodiny a mluvili o filmech a televizních pořadech, komicích a zpěvácích, o počasí a jídle, a ani náznakem se nezmínili o politice, leteckých haváriích a starostech světa. K vlastnímu překvapení vypila tři piva a cítila jen lehkou opilost.

„Howie,“ řekla naprosto vážně, když se rozešli, „budu ti vděčná do konce života.“

Vrátila se do pokoje sama, svlékla se, vklouzla pod deku a pocítila kradmý dotek spánku, jakmile položila hlavu na polštář. Přitáhla si deku blíž k tělu, aby na ni nemohl chladný vánek z klimatizačního zařízení, a zamumlala, spíš unavená než opilá: „Do kukly se zabalím, jako motýl vyletím.“ Kde jsem tohle vzala a co tím myslím, lámala si hlavu, a přitom usnula.

Šššum, šššum, šššum, šššum, šššum…

I když byla zase v místnosti s kamennými zdmi, sen se od minulého v mnohém lišil. Zaprvé nebyla slepá. Na modrém talíři stála tlustá žlutá svíčka a její tančící oranžový plamen osvětloval kamenné stěny, okna úzká jako střílny, dřevěnou podlahu, otáčející se hřídel, která vycházela ze stropu a procházela dírou v podlaze do spodní místnosti, těžké dřevěné dveře s kovanými závěsy. Nějakým způsobem věděla, že je v horní komoře starého větrného mlýna, že ten zvuk – šššum, šššum, šššum – vydávají jeho obří lopatky rozrážející noční vzduch a že za těmi dveřmi vedou točité vápencové schody dolů do mlýnice. Na začátku snu stála, ale najednou se celý obraz rozvlnil a ona seděla, i když ne v obyčejné židli. Seděla v sedadle, jaká bývají v letadlech, připoutaná, a když otočila hlavu doleva, seděl vedle ní Jim Ironheart. „Tenhle starej mlejn do Chicaga nedoletí,“ řekl pochmurným hlasem. A jí připadalo docela logické, že letí v kamenné budově, kterou ty čtyři dřevěné lopatky drží ve vzduchu, stejně jako letadlo nadnáší síla trysek nebo vrtulí. „Ale my to přežijeme, že?“ zeptala se. Jim se jí rozplynul před očima a místo něho uviděla desetiletého chlapce. Užasla nad tím kouzlem. Pak si řekla, že chlapcovy husté hnědé vlasy a ocelově modré oči svědčí o tom, že to je Jim z jiné doby. Podle velkorysých zákonů snění jí tak přišla jeho transformace méně tajemná a vlastně celkem logická. Hoch řekl: „Přežijeme, jestli nepřijde.“ Zeptala se: „Kdo?“ Odpověděl: „Nepřítel.“ Vypadalo to, jako by mlýn sám reagoval na jeho poslední slovo, začal se ohýbat a stahovat, pulzovat jako živé maso, stejně jako se stěna v jejím pokoji v Laguna Hills včera v noci vyboulila zlovolnou silou. Zdálo se, že ze zdi vystupuje strašlivá tvář a obludné tělo, že se formuje přímo z vápence. „Umřeme tady,“ řekl chlapec, „všichni tady umřeme,“ téměř jako by stvůru, která se snažila vyjít ze zdi, vítal. ŠŠŠUM!

Holly se s trhnutím probudila, tak jako během každé ze tří uplynulých nocí. Ale tentokrát ji do skutečného světa nikdo ze sna nepronásledoval a ona nebyla tak vyděšená, jako předtím. Strach měla, to ano. Ale byla to spíš jen obava, neklid, ne hysterie.

Co bylo důležitější, procitla ze sna s pocitem jakéhosi osvobození. Byla okamžitě úplně probuzená, posadila se, opřela zády o čelo postele a založila si ruce na nahých prsou. Třásla se, ne strachem ani zimou, ale vzrušením.

Když se večer ukládala s jazykem ztěžklým od piva, řekla to správně, než se propadla do spánku: „Do kukly se zabalím, jako motýl vyletím.“ Teď věděla, co tím myslela, a pochopila změny, kterými procházela od okamžiku, kdy narazila na Ironheartovo tajemství a které si začala uvědomovat teprve na letišti po havárii.

Už nikdy se nevrátí do Portland Press.

Už nikdy nebude dělat u novin.

Jako reportérka skončila.

Proto na letišti tak přehnaně reagovala na Anlocka, toho reportéra od CNN. Hnusil se jí, ale zároveň ji podvědomě sžíral pocit viny, protože on se snažil ulovit sólokapra, příběh, který ona ignorovala, přestože v něm hrála roli. Jako reportérka měla zpovídat své spolucestující a honem o tom napsat článek pro Portland Press. Ale žádnou takovou touhu nepocítila, ani na letmou vteřinu, a tak vzala surové plátno podvědomého odporu k sobě samé a ušila z něj kostým zuřivosti s obrovskými rameny a širokými, přeširokými klopami, pak si ho oblékla a naparovala se a bublala před kamerou CNN, vše v horečném pokusu popřít, že už o novinařinu nestojí a že se hodlá vykašlat na kariéru a závazek, o kterém si kdysi myslela, že jí vydrží na celý život.

Teď vstala z postele a chodila sem a tam, příliš rozrušená, než aby seděla na místě.

S novinařinou je konec.

Konec.

Je volná. Jako holka z prosté rodiny, která nikdy neměla žádný přístup k moci, byla posedlá celoživotní potřebou cítit se důležitá, zasvěcená, uprostřed věcí. Jako chytré dítě, které vyrostlo v ještě chytřejší ženu, si lámala hlavu nad zřejmou neuspořádaností života a potřebovala ji vysvětlovat, jak nejlépe dovedla, nedostatečnými nástroji žurnalistiky. Ironie byla v tom, že její dvojí touha, vydobýt si uznání a nalézt všechna vysvětlení – která ji, co se jen pamatovala, nutila pracovat a studovat sedmdesát až osmdesát hodin týdně – ji ponechala bez kořenů, bez jediného vážného milence, bez dětí, bez skutečných přátel a se stejnými odpověďmi na složité otázky života, jaké měla na začátku. Najednou byla osvobozená, už jí nezáleželo na tom, zda bude či nebude patřit do toho kterého elitního klubu, nechtěla objasňovat lidské chování.

Myslela, že novinařinu nenávidí. Nebyla to pravda. Nesnesla jen pomyšlení, že v ní neuspěla. A neuspěla proto, protože novinařina pro ni nikdy nebyla.

K tomu, aby sama sobě porozuměla a rozbila pouta zvyku, stačilo nejdřív potkat muže, který umí dělat zázraky, a potom přežít strašné letecké neštěstí.

„Obdivuhodná pružnost, Thornová,“ řekla nahlas ironicky. „Obdivuhodná schopnost porozumět.“

Kruci, to kdyby jí to nedošlo ani po setkání s Jimem Ironheartem a po úniku z hořícího letadla, určitě by prohlédla, kdyby jí u dveří zazvonil Baron Prášil a zapěl zručně vyvedenou píseň s poučením o rozdílu mezi moudrou a idiotskou volbou v životě.

Rozesmála se. Stáhla z postele deku a ovinula si ji kolem nahého těla, usadila se do jednoho ze dvou křesel, strčila nohy pod sebe a smála se, jak už se nesmála od doby, kdy byla ještě splašená puberťačka.

Ne, v tom byl právě ten problém. Nikdy nebyla splašená. Byla vážná dívka, už tehdy se zajímala o současné dění ve světě; trápila se kvůli třetí světové válce, protože jí řekli, že nejspíš zahyne při jaderné katastrofě dřív, než udělá maturitu; trápila se kvůli přelidnění, protože jí řekli, že do roku 1990 si hladomor vyžádá jeden a půl miliardy obětí, sníží světovou populaci na polovinu a dotkne se dokonce Spojených států; trápila se, protože lidmi zaviněné znečištění životního prostředí má za následek drastické ochlazování planety a povede k další době ledové, která zničí civilizaci ještě během jejího života – to všechno se dočetla na prvních stránkách novin na konci sedmdesátých let, než přišel skleníkový efekt a starosti nad oteplováním planety. Strávila dospívání a počátek dospělosti spoustou starostí a málo radostmi. Bez radostí ztratila perspektivu a dopustila, aby ji každá senzace v novinách – některé postavené na skutečných problémech, některé naprosto falešné – pohltila.

Teď se smála jako malá holka. Dokud děti nedorostou do puberty a příliv hormonů je neodplaví do nové existence, vědí, že život je děsivá věc, temná a podivná, ale vědí taky, že život je pošetilý, že v životě má být švanda, že život je dobrodružná výprava na dlouhé cestě časem k neznámému cíli na vzdálené a divuplné místo.

Holly Thornová, které se najednou začalo vlastní jméno líbit, věděla, kam jde a proč.

Věděla, co chce po Jimu Ironheartovi, a nebyla to dobrá story, novinářské pocty, ani Pulitzerova cena. Co po něm chtěla, bylo lepší, trvalejší a vděčnější, a nemohla se dočkat, až mu předloží svou žádost.

Komické na tom bylo, že kdyby souhlasil a dal jí, oč ho požádá, dostalo by se jí víc než vzrušení, radosti a smysluplné existence. Věděla, že je v tom i určité nebezpečí. Jestli dostane, co žádá, může být mrtvá do roka, do měsíce, nebo příští týden. Ale aspoň pro tu chvíli se soustředila na radostnou vyhlídku a nenechala se odradit možností předčasné smrti a nekonečné temnoty.

ČÁST DRUHÁ

VĚTRNÝ MLÝN

Kam tajemství ukryješ

do bezpečné hlubiny?

Lepší místo není než

prošlé dny a hodiny

Co nechceš dát Lidem vplen

v šeru srdce ukryj jen

Když pod vrstvou roků Leží

to, co jsi dřív snášel stěží

ani zrada přítelova

neodhalí skrytá slova

Jen ty můžeš vynést zpět

tajemství na tento svět

z paměti, ven z paměti

vynést ven z hrobky paměti

KNIHA SČÍTANÉ BOLESTI

Život blízko

ke snům má,

nic není

jak vypadá

KNIHA SČÍTANÉ BOLESTI

27.-29. SRPEN

1

Holly přestoupila v Denveru na jiné letadlo a přistála v Los Angeles v jedenáct hodin v pondělí ráno. Protože cestovala na západ, posunula se o dvě časová pásma nazpět. Nezatížená zavazadly vyzvedla si na parkovišti své pronajaté auto, zamířila na jih podél pobřeží do Laguna Niguel a o půl jedné dorazila před dům Jima Ironhearta.

Zaparkovala před jeho garáží, přešla po vydlážděné cestičce k hlavnímu vchodu a zazvonila. Nepřišel otevřít. Znovu zazvonila. Pořád nic. Vytrvale zvonila, až se jí na pravém palci objevil zarudlý otisk zvonku.

Ustoupila ode dveří a začala pohledem prozkoumávat okna v obou patrech. Ve všech byly zavřené žaluzie. Přes sklo viděla jejich široké lišty.

„Vím, že tam jsi,“ zašeptala.

Vrátila se do auta, otevřela okénka, seděla za volantem a čekala, až Jim vyjde z domu. Dříve nebo později bude potřebovat jídlo, prášek na praní, doktora nebo toaletní papír, prostě něco, a tak ho dostane.

Na dlouhou číhanou však bohužel nebylo vhodné počasí. Posledních pár dnů bylo sice teplo, ale ne příliš. Dnes se srpnová výheň vrátila jako zlý drak z pohádky, který spaluje zem svým sžíravým dechem. V žáru slunce svěsily palmy koruny a květiny začaly vadnout. Za všemi těmi důmyslnými kropícími zařízeními, které udržovaly okolní zeleň svěží, čekala vyděděná poušť, až přijde její chvíle.

Holly se v autě pekla tak rychle a rovnoměrně jako bábovka v troubě, takže nakonec zavřela okénka, nastartovala a zapnula klimatizaci. Chladný vzduch byl nesmírně příjemný, ale zanedlouho se auto začalo přehřívat a ručička teploměru rychle stoupala k červenému obloučku na stupnici.

Ve čtvrt na dvě, pětačtyřicet minut po příjezdu, Holly zařadila zpátečku, vycouvala na silnici a vrátila se do motelu. Převlékla se do hnědých šortek a kanárkově žlutého trička, které jí odhalovalo břicho. Obula si nové sportovní boty, tentokrát bez ponožek. Zašla do nedalekého obchodu a koupila skládací křesílko, osušku, krém na opalování, přenosný chladicí box, pytlík ledu, šest plechovek dietní limonády a detektivku. Sluneční brýle už měla.

Ještě nebylo půl třetí a Holly už zase stála před Ironheartovým domem. Znovu zazvonila u dveří. Odmítl otevřít.

Něco jí říkalo, že je doma. Možná je to ona, kdo má zvláštní schopnosti.

Odnesla chladničku, skládací židli a ostatní věci na trávník za domem. Rozložila židli na trávě hned vedle verandy. Během několika minut měla všechno, co potřebovala, pohodlně se uvelebila a začetla se do knížky.

Hrdina románu se koupal ve vlastním potu v přímořském městečku na Floridě, které postihla taková vlna horka, že vzala vítr z plachet i nejotrlejším plážovým fešandám. Holly už knihu jednou četla, ale chtěla si ji teď přečíst znovu, protože si pamatovala, že příběh se odvíjí na pozadí tropického vedra a vlhka. Parná Florida byla vylíčena tak sugestivně, že ve srovnání s ní se suchý vzduch v Laguna Niguel nezdál tak žhavý, i když musel mít pořádně přes třicet stupňů.

Asi po půlhodině vzhlédla k domu a uviděla Jima Ironhearta za velkým kuchyňským oknem. Pozoroval ji. Zamávala na něj.

Nepohnul se.

Odešel od okna, ale nevyšel z domu.

Otevřela si limonádu a vrátila se k románu. Vychutnávala dotek slunečních paprsků na svých holých nohou. Nebála se, že se spálí. Byla už předtím trochu opálená. Přestože měla světlé vlasy i pleť, její kůže byla geneticky chráněná před spálením, pokud se zrovna neoddávala opalovacím maratónům.

Po chvíli vstala a nastavila křesílko tak, aby mohla ležet na břiše. Najednou si všimla, že Jim Ironheart stojí na verandě, před francouzským oknem vedoucím do obývacího pokoje. Měl na sobě pomačkané kalhoty a tričko a měl zarostlou tvář. Vlasy měl zplihlé a mastné. Nevypadal dobře.

Byl od ní asi pět metrů, takže ho dobře slyšela: „Co tady děláte?“

„Chytám bronz.“

„Prosím vás odejděte, slečno Thornová.“

„Potřebuju s váma mluvit.“

„Nemáme spolu o čem mluvit.“

„Pha!“

Vrátil se dovnitř a zavřel za sebou. Slyšela zapadnout zástrčku.

Když už ležela na břiše skoro hodinu a místo čtení začínala podřimovat, řekla si, že má slunění dost. V půl čtvrté už stejně nejlepší čas na opalování pominul.

Přestěhovala se se všemi proprietami na zastíněnou verandu. Otevřela další plechovku a začala znovu číst.

Ve čtyři hodiny zaslechla, jak se francouzské okno opět otvírá. Jeho kroky se přiblížily a zastavily se jí za zády. Chvilku tam stál a zřejmě ji pozoroval. Ani jeden z nich nepromluvil a Holly předstírala, že čte.

Jeho mlčení jí nahánělo hrůzu. Pomyslela na jeho stinnou stránku, především na osm dávek z brokovnice, které napráskal do Normana Rinka v Atlantě, a byla pořád nervóznější, dokud si neuvědomila, že se ji snaží zastrašit.

Až když zdvihla plechovku limonády k ústům, napila se, vydechla potěšením a zas ji odložila, aniž by se jí ruka sebeméně zatřásla, Ironheart konečně obešel rozkládací křeslo a postavil se tak, aby na něj viděla. Stále byl neupravený a neoholený. Kolem očí měl tmavé kruhy a v obličeji nezdravou barvu.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se.

„Asi chvilku potrvá, než vám to vysvětlím.“

„Nemám kdy.“

„Kolik času máte?“

„Minutu,“ řekl.

Zaváhala a pak potřásla hlavou. „Za minutu to nestihnu. Počkám tady, dokud nebudete mít víc času.“

Vrhl na ni nepřátelský pohled.

Našla si v knížce místo, kde předtím skončila.

Řekl: „Mohl bych zavolat policii a nechat vás odtud odvést.“

„Tak proč to neuděláte?“

Ještě pár vteřin tam netrpělivě a nejistě postával a pak se vrátil do domu. Zasunul okno. Zamkl.

„Ať ti to netrvá věčně,“ zamumlala Holly. „Nejvýš do hodiny budu k tobě muset na záchod.“

Kousek od ní pili dva kolibříci nektar z květů, stíny kolem se začaly prodlužovat a pukající bublinky v plechovce vydávaly dutý tikavý zvuk.

Tam na Floridě byli taky kolibříci, chladivý stín a ledové lahve mexického piva místo dietní coly. Hrdina knihy se v každém novém odstavci dostával do horší a horší šlamastyky.

Začalo jí kručet v břiše. Snídala na letišti v Dubuque, překvapená, že její chuť k jídlu není navždy potlačená hrůznými výjevy, které se jí vpálily do paměti na scéně letecké katastrofy. Kvůli číhané před domem neobědvala a teď měla hlad jako vlk. Život jde dál.

Patnáct minut před uplynutím Hollyiny záchodové lhůty se Ironheart vrátil. Byl vykoupaný a oholený. Na sobě měl modré tričko, bílé bavlněné kalhoty a na nohou bílé plátěné kecky.

Lichotilo jí, že se kvůli ní dal trochu do pořádku.

„Tak jo,“ řekl, „co chcete?“

„Nejdřív bych si potřebovala odskočit.“

Protáhl obličej do trpitelského výrazu. „No dobře, dobře, ale pak si promluvíme a až skončíme, půjdete.“

Šla za ním do obýváku, ke kterému přiléhaly jídelní a za ním kuchyňský kout. Různorodý nábytek působil dojmem, že ho Jim koupil levně někde ve výprodeji hned poté, co odpromoval a nastoupil na svůj první učitelský post. Byl čistý, ale dost opotřebený. Skříňky a police byly plné paperbacků. Ale na zdech nevisely obrazy a pokoji nepropůjčovaly teplo žádné dekorativní předměty jako vázy, mísy, sošky nebo květináče.

Ukázal na dveře toalety v předsíni u hlavního vchodu do domu. Žádné tapety, jen vybíleno. Žádná značková mýdélka ve tvaru růžových poupat, jen kostka bílého mýdla. Žádné barevné nebo vyšívané ručníky, jen papírová role vedle umyvadla.

Než zavřela dveře, ohlédla se na něj a řekla: „Mohli bychom si třeba promluvit u večeře. Mám strašný hlad.“

Když vyšla ze záchodu, nakoukla do vedlejšího pokoje. Jeho výzdoba – pokud to slovo pojmeme tak široce, jak nám jazyková policie dovolí – by se snad nejlépe dala popsat jako styl raného blešího trhu, ačkoli působila ještě spartánštějším dojmem než obývací pokoj. Dům sám byl překvapivě skromný na to, že v něm žije člověk, který ve státní loterii vyhrál šest milionů, ale ve srovnání se zařízením pořád ještě vypadal, jako by patřil Rockefellerovi.

Vydala se do kuchyně a našla Jima u kulatého jídelního stolu.

„Myslela jsem, že něco uvaříte,“ řekla a posadila se naproti němu.

Nepobavilo ho to. „Co chcete?“

„Nejdřív vám řeknu, co nechci,“ odpověděla. „Nechci o vás napsat, už nejsem reportérka, novinařiny mám po krk. Můžete tomu věřit nebo ne, je to pravda. Novinářští čmuchalové můžou vaši záslužnou práci jenom zkomplikovat a způsobit smrt lidí, které byste jinak zachránil. Teď už to chápu.“

„Fajn.“

„A nepřišla jsem vás vydírat. Stejně soudě podle vašeho nehorázně rozhazovačného životního stylu pochybuju, že vám zbylo víc, než osmnáct dolarů.“

Neusmál se. Jenom se na ni díval těma svýma modromodrýma očima.

Řekla: „Nechci brzdit vaši práci nebo ji nějak ohrozit. Nechci vás uctívat jako druhý příchod Krista, vzít si vás, rodit vám děti nebo z vás vydolovat smysl života. Beztoho jediný, kdo zná smysl žití, je Elvis Presley a ten tráví čas v hibernaci v nějaké kobce v jeskyni na Marsu.“

Jeho tvář zůstala nehybná jako kámen. Tvrdý chlápek.

„A teď k tomu, co bych chtěla,“ pokračovala Holly, „chci ukojit svoji zvědavost, chci vědět, jak děláte to, co děláte, a proč to vlastně děláte.“ Pak zaváhala. Zhluboka se nadechla. Teď přijde to hlavní: „A chci v tom jet s váma.“

„Co tím myslíte?“

Mluvila rychle, spojovala věty dohromady ze strachu, že ji přeruší, než to ze sebe všechno dostane, a už jí nedá šanci mu to vysvětlit. „Chci s váma pracovat, pomáhat vám, přispět svým dílem k vaší misi nebo jak tomu říkáte, chci zachraňovat lidi nebo vám aspoň pomáhat je zachraňovat.“

„Není s čím pomáhat.“

„Určitě se něco najde,“ naléhala.

„Jenom byste překážela.“

„Poslyšte, jsem inteligentní…“

„No a?“

„… mám dobré vzdělání…“

„Já taky.“

„… a kuráž…“

„Ale já vás nepotřebuju.“

„… jsem kompetentní, výkonná…“

„Je mi líto.“

„Do háje!“ vykřikla, spíš z pocitu marnosti než ze vzteku. „Tak mě vemte jako sekretářku, i když žádnou nepotřebujete. Budu vám dělat Pátka, budu vaše pravá ruka nebo aspoň spřízněná duše.“

Nevypadal, že by jím ty prosby pohnuly. Jen se na ni upřeně díval, až z toho znervózněla, ale oči od něho neodvrátila. Cítila, že využívá svůj neobyčejně pronikavý pohled jako nástroj ovládnutí a zastrašení, ale rozhodla se, že se nedá jen tak lehce zmanipulovat. Umanula si, že nepřipustí, aby tohle střetnutí zformoval podle svých představ dřív, než vůbec začne.

Nakonec řekl: „Takže vy chcete být moje Lois Laneová.“

Chvíli vůbec nechápala, o čem mluví. Pak jí to došlo: Metropolis, Daily Planet, Superman.

Věděla, že se ji snaží rozzlobit. Byl to další způsob, jak jí manipulovat. Jestli k němu začne být hrubá, bude mít důvod ji vyhodit. Pokud chce nechat dveře mezi nimi otevřené, musí zůstat klidná a rozumná.

Ale nemohla klidně sedět a zároveň ovládat své rozčilení. Potřebovala ze sebe dostat trochu té zlostné energie, která ji rozpalovala jako přehřátý kotel. Odsunula židli od stolu, vstala a začala přecházet sem a tam. „Ne, to je přesně to, co nechci být. Já nechci být vaše kronikářka, vaše neohrožená reportérka. Novinařiny mám po krk.“ Ve stručnosti mu to vysvětlila: „Nechci být ani vaše omdlívající obdivovatelka nebo ta holčina, co to sice myslí dobře, ale pořád se dostává do průšvihů a nechá pak na vás, abyste ji vysvobodil ze spárů bídného Lexe Luthora. Tady se děje něco úžasného a já chci být přitom. Jo, je to nebezpečné, ale stejně v tom chci být s váma, protože to, co děláte, je tak… smysluplné. Chci k tomu přispět, jak nejlíp budu moct, udělat v životě něco užitečnějšího, než jsem dělala doteď.“

„Apoštolové nápravy světa jsou většinou tak zaujatí sami sebou a bezděky arogantní, že nadělají víc škody než užitku,“ řekl.

„Nejsem apoštol. Takhle si to nepředstavuju. Vůbec mě nezajímá chvála za mou šlechetnost a sebeobětování. Nepotřebuju se cítit morálně nadřazená. Jenom užitečná.“

„Svět je plný apoštolů,“ pokračoval neoblomně. „Kdybych potřeboval pomocníka, což nepotřebuju, proč bych si měl z těch všech ostatních apoštolů vybrat zrovna vás?“

Nemožný chlap. Měla sto chutí mu jednu vrazit.

Namísto toho pochodovala dál sem a tam a přitom říkala: „Když jsem včera vlezla do letadla pro toho malého kluka, pro Norbyho, tak… prostě, samotnou mě to strašně překvapilo. Nevěděla jsem, ze mám v sobě něco takového. Nebyla jsem statečná, celou tu dobu jsem se děsně bála, ale dostala jsem ho odtamtud a ještě nikdy mi nebylo tak dobře.“

„Líbí se vám, jak po vás lidi koukají, když vědí, že jste hrdinka,“ řekl rezolutně.

Zavrtěla hlavou. „Ne, to není pravda. Kromě jednoho záchranáře nikdo nevěděl, že jsem odtamtud Norbyho vytáhla. Líbilo se mi, jak jsem se potom na sebe koukala já sama, to je všechno.“

„Takže vás bere risk, hrdinství, vy jste taková amatérská kaskadérka.“

Teď měla chuť vrazit mu dvě. Pěkně na každou tvář jednu. Plesk, plesk. Až by se mu protočily panenky. To by jí udělalo moc dobře.

Ovládla se. „Fajn, v pořádku, když to vidíte takhle, prosím, jsem amatérská kaskadérka.“

Neomluvil se. Jenom na ni dál upíral oči.

Holly řekla: „Pořád lepší, než šňupat denně půl kila kokainu, nemyslíte?“

Neodpověděl.

Byla čím dál zoufalejší, ale snažila se nedat to na sobě znát. „Včera, když bylo po všem, když jsem předala Norbyho tomu záchranáři, víte, co jsem cítila? Ze všeho nejvíc? Ne euforii z toho, že jsem ho zachránila – tu taky, ale to nebylo to hlavní. A taky ne pýchu nebo vzrušení nad tím, že jsem zvítězila nad smrtí. Nejvíc jsem cítila vztek. Překvapilo mě to, dokonce vystrašilo. Měla jsem takovou zlost, že malý kluk málem přišel o život, že mu strýček zemřel před očima, že musel trčet mezi mrtvolami pod hromadou sedadel, že jeho nevinnost je navždy tatam a že už se nikdy nebude moct radovat ze života jako ostatní děti. Chtěla jsem někoho praštit, chtěla jsem, aby se mu někdo omluvil za to, co musel prožít. Ale osud není slizoun v laciném obleku, člověk ho nemůže pěkně zmáčknout a donutit, aby se omluvil, jediné, co může dělat, je dusit se ve vlastním vzteku.“

Nezvyšovala hlas, ale mluvila čím dál prudčeji. Rázovala pořád rychleji, celá rozrušená. Vášeň začala převládat nad vztekem, což ještě víc prozrazovalo, jak je zoufalá. Ale nemohla přestat.

„Jenom se dusit vzteky. Pokud ovšem člověk není Jim Ironheart. Vy s tím umíte něco provést, můžete dokázat něco, co ještě nikdo nedokázal. A když jsem vás teď poznala, nemůžu žít dál tak jako předtím, nemůžu pokrčit rameny a odkráčet, protože vy jste mi dal možnost najít v sobě sílu, o které jsem nevěděla, že ji mám, protože vy jste mi dal naději, když jsem ani nevěděla, že po něčem toužím, ukázal jste mi způsob, jak uspokojit potřebu, o které jsem do včerejška neměla ani potuchy, potřebu bít se, nedat se, plivnout smrti do obličeje. Nemůžete mi teď sakra zaklapnout dveře před nosem a nechat mě stát na prahu!“

Zíral na ni.

Blahopřeju, Thornová, pomyslela si s opovržením. Ztělesnění vyrovnanosti a sebekázně, zářivý příklad sebeovládání.

Jenom na ni zíral.

Na jeho chladné chování odpověděla žárem, na jeho vysoce účinné mlčení nekonečnou kaskádou slov. Jediná šance a takhle ji promarnit.

Cítila se mizerně. Náhle z ní vyprchala všechna energie, kterou dosud překypovala. Posadila se. Dala lokty na stůl a zabořila obličej do dlaní. Nevěděla, jestli se rozpláče nebo začne ječet. Neudělala ani jedno. Jen si unaveně povzdechla.

„Dáte si pivo?“ zeptal se.

„Jo, dík.“

* * *

Paprsky zapadajícího slunce jako tahy ohnivého štětce prosvítaly skrz žaluzie na okně v kuchyni a vrhaly na strop měděné pruhy. Holly se ve své židli sesunula níž a Jim se na své naklonil dopředu. Dívala se na něho, zatímco on upíral pohled na svou nedopitou láhev piva.

„Už jsem vám to říkal v letadle. Nejsem médium,“ trval na svém. „Neumím předvídat věci jen tak, když se mi zachce. Nemám vize. Využívá mě nějaká vyšší síla.“

„Nemohl byste to trošku objasnit?“

Pokrčil rameny. „Bůh.“

„Promlouvá k vám Bůh?“

„Ne, neslyším hlasy, ani Jeho, ani nikoho jiného. Čas od času mě něco nutí být v určitou dobu na určitém místě…“

Pokusil se co nejlépe vysvětlit, jak se dostal k McAlburyho škole v Portlandu a na ostatní místa, kde někoho zázračně zachránil. Pověděl jí také, jak ho Otec Geary našel v kostele na podlaze u zábradlí před oltářem s Kristovými stigmaty na čele, na rukou a na boku.

Byla to šílená historka, podivný druh mystiky, kterou by mohli splácat dohromady kacířský katolík a zkouřený indiánský šaman ve spolupráci s tvrďáckým policajtem, jaké hraje Clint Eastwood. Holly to fascinovalo. Ale řekla: „Nebyla bych upřímná, kdybych tvrdila, že v tom vidím dílo velké Boží ruky.“

„Já ano,“ řekl tiše a dal najevo, že jeho přesvědčení je pevné a že nepotřebuje její souhlas.

Přesto pokračovala: „Někdy jste musel jednat pěkně tvrdě, třeba s těma chlápkama, co v poušti unesli Susie a její matku.“

„Dostali, co zasloužili,“ řekl rázně. „V některých lidech je příliš mnoho temnoty, zkaženost, kterou by se nepodařilo vymýtit ani za tři sta let rehabilitace. Zlo je skutečné, chodí po zemi. Ďábel někdy pracuje pomocí přesvědčování. Jindy prostě vypustí do světa všelijaké sociopaty, kterým chybí gen soucitu nebo svědomí.“

„Netvrdím, že jste v některých situacích nebyl nucen použít násilí. Pokud vím, neměl jste na vybranou. Jenom mi připadá – je těžké si představit, že Bůh nabádá svého posla, aby si vzal na cestu pušku.“

Upil trochu piva. „Četla jste Bibli?“

„Ovšem.“

„Říká se tam, že Bůh pohubil zkažený lid Sodomy a Gomory horoucí lávou, zemětřesením a ohnivým deštěm. A jednou taky přece zatopil celý svět. Nechal utopit faraónovy vojáky v Rudém moři. Pochybuju, že by dělal cavyky kvůli jedný obyčejný brokovnici.“

„Asi jsem spíš myslela na Boha z Nového zákona. Možná už jste o něm taky slyšel – plný pochopení, soucitu, milosrdenství.“

Znovu na ni upřel ty svoje oči, které byly někdy tak přitažlivé, že se jí podlamovala kolena, a jindy zas tak chladné, až se třásla. Před chvilkou ještě hřály, teď byly ledové. Pokud o tom měla předtím nějaké pochyby, bylo jí teď z jeho mrazivé odpovědi jasné, že ji ještě do svého života nepřijal. „Narazil jsem na takové lidské bahno, že nazvat je zvířaty by byla urážka zvířat. Kdybych si myslel, že i k nim je Bůh milosrdný, nechtěl bych mít s Bohem nic společného.“

* * *

Holly stála u dřezu, čistila houby a krájela rajčata, zatímco Jim odděloval bílky od žloutků na dvě nízkokalorické omelety.

„Lidi umírají pořád a všude, člověku málem před vraty. A vy často lítáte přes půl Ameriky, abyste někoho zachránil.“

„Jednou taky do Francie,“ potvrdil její podezření, že se na svých misích dostal i do ciziny. „Jednou Německo, dvakrát Japonsko, jednou Anglie.“

„Proč vám ta vyšší síla nedává práci jenom v okolí?“

„Nevím.“

„Přemýšlel jste někdy, co je na těch lidech, které zachraňujete, tak zvláštního? Proč zrovna oni a ne někdo jiný?“

„Jo. Myslel jsem na to. Každý týden čtu v novinách o nevinných lidech, kteří byli zavražděni nebo zemřeli při nehodě přímo tady v jižní Kalifornii, a říkám si, proč Bůh nevybral je místo nějakého kluka z Bostonu. A napadlo mě jedině, že ten kluk v Bostonu – že se na něho ďábel chystal dřív, než přijde jeho čas, a On mě poslal, abych tomu zabránil.“

„Většinou zachraňujete mladé lidi.“

„Taky jsem si toho všiml.“

„Ale nevíte proč?“

„Nemám zdání.“

* * *

Kuchyně voněla vejci, cibulí, houbami a zelenými paprikami. Jim se rozhodl udělat na pánvi jednu velikou omeletu a pak ji rozpůlit.

Holly se starala o přípravu topinek z celozrnného chleba. Řekla: „Proč by měl Bůh chtít zachránit Susie a její matku, ale nechat zemřít jejího otce?“

„Nevím.“

„Nebyl to zlý člověk, že ne?“

„Ne, nevypadal na to.“

„Tak proč je nezachránil všechny?“

„Když bude chtít, abych to věděl, řekne mi to.“

Jimova jistota, že je v Boží milosti a pod Jeho vedením, a to, jak lehce přijímal, že Bůh chce, aby někteří lidé zemřeli a jiní ne, to všechno Holly trochu znervózňovalo.

Na druhé straně, jak jinak mohl reagovat na své mimořádné zážitky? S Bohem se nemá cenu hádat.

Vzpomněla si na jednu otřepanou větu, ze které nespočetní přeborníci populární psychologie udělali klišé: Bože, dej mi odvahu změnit, co nemůžu přijmout, přijmout, co nemůžu změnit, a moudrost rozeznat jedno od druhého. Ať už klišé nebo ne, je to nanejvýš rozumný přístup.

Když byly první dvě topinky hotové, vyndala je a dala opékat další dvě. Přitom říkala: „Když chtěl Bůh zachránit Nicolase O’Connera před smrtí usmažením, když vybuchla ta kabelová šachta, proč radši nezabránil tomu výbuchu?“

„Já nevím.“

„Nezdá se vám divné, že Bůh musí použít vás, hnát vás přes celou zemi a hodit vás na toho kluka vteřinku předtím, než to vybouchne? Proč nemohl třeba… co já vím… třeba jenom plivnout na dráty nebo tak, spravit to trochou božských slin dřív, než všechno vyletělo do povětří? Nebo místo aby vás poslal až do Atlanty, abyste tam v tom krámě zabil Normana Rinka, proč mu Bůh radši trochu nezmáčkl mozek, proč mu nepřivodil mrtvici?“

Jim mistrně nadhodil a převrátil omeletu na pánvi. „Proč stvořil myši, aby soužily lidi, a kočky, aby zabíjely myši? Proč stvořil mšice, které ničí rostliny, a berušky, aby žraly mšice? A proč nám nedal oči vzadu na hlavě, když nám dal tolik důvodů, proč bychom je tam potřebovali?“

Namazala první dva krajíce tence máslem. „Chápu, co chcete říct. Boží cesty jsou nevyzpytatelné.“

„Přesně tak.“

* * *

Jedli u stolu v jídelním koutě. Kromě topinek měli k omeletě plátky rajčat a vychlazené pivo.

Purpurové sukno soumraku se dalo do pohybu a postupně odhalovalo nahotu noci.

Holly řekla: „Ale vy přece nejste jenom loutka.“

„Jsem.“

„Máte určitou moc ovlivnit výsledek.“

„Vůbec žádnou.“

„Bůh vás poslal do toho letadla zachránit jenom Dubrovekovy.“

„To je pravda.“

„Ale pak jste vzal věc do rukou sám a zachránil mnohem víc lidí než jenom Christine a Casey. Kolik jich mělo umřít?“

„Sto padesát jedna.“

„A kolik opravdu zemřelo?“

„Čtyřicet sedm.“

„Jo, takže jste zachránil o sto dva lidi víc, než určil Bůh.“

„S váma to dělá sto tři, ale jenom protože mi to dovolil, pomohl mi to udělat.“

„Cože – chcete říct, že Bůh chtěl, abyste zachránil jenom Dubrovekovy, ale pak si to rozmyslel?“

„Vypadá to tak.“

„Bůh si není jistý, co přesně chce?“

„Já nevím.“

„Bůh je někdy popletený?“

„Já nevím.“

„Bůh je kecka?“

„Holly, já prostě nevím.“

„Moc dobrá omeleta.“

„Děkuju.“

„Nemůžu dost dobře pochopit, proč by si měl Bůh vůbec cokoli rozmýšlet. Vždyť je koneckonců neomylný, že jo? Takže se nemohl napoprvé splést.“

„Já se takovýma otázkama nezabývám. Prostě na to nemyslím.“

„To je vidět,“ řekla.

Šlehl po ní pohledem a Holly pocítila plnou sílu jeho očí v jejich arktické podobě. Pak se soustředil na svůj talíř a na pivo a odmítl reagovat na její další konverzační manévry.

Uvědomila si, že není o nic blíž získání jeho důvěry, než když ji váhavě pozval do domu. Pořád ji ještě hodnotil a na body pravděpodobně prohrávala. Mohla zvítězit jedině knokautem a myslela, že ví, co to bude, ale nechtěla ho použít, dokud nepřijde pravá chvíle.

Když Jim dojedl, vzhlédl od prázdného talíře a řekl:

„Tak jo, poslechl jsem si vaši řeč, nakrmil jsem vás a teď si přeju, abyste šla.“

„To teda nepřejete.“

Přimhouřil oči. „Slečno Thornová…“

„Před chvilkou jste mi říkal Holly.“

„Slečno Thornová, nenuťte mě, abych vás odsud musel vyhodit.“

„Ale vy nechcete, abych odešla,“ stála na svém Holly a snažila se, aby to znělo sebevědoměji, než opravdu cítila. „Všude, kde jste někoho zachránil, jste prozradil jenom křestní jméno. Nikdo se o vás nic víc nedozvěděl. Jenom já. Řekl jste mi, že žijete v jižní Kalifornii. Řekl jste mi, že vaše příjmení je Ironheart.“

„Nikdy jsem netvrdil, že jste špatná reportérka. Umíte z lidí páčit informace…“

„Nic jsem z vás nepáčila. Řekl jste mi to sám. A kdybyste mi to nechtěl říct, tak by to z vás nevypáčil ani grizzly s inženýrským titulem a sochorem v tlapě. Dala bych si ještě pivo.“

„Žádal jsem vás, abyste odešla.“

„Nevstávejte. Vím, kde máte lahváče.“

Vstala, došla k ledničce a vytáhla další láhev. Na ni to byl odvážný kousek, ale třetí pivo jí poskytlo záminku, i když chatrnou, zůstat a hádat se s ním dál. Včera večer vyžahla v motelu v Dubuque tři piva. Ale to byla ještě plná adrenalinu, superčilá a vznětlivá jako siamská kočka na benzedrinu, což ničilo alkohol, hned jak se jí dostal do krve. A přesto se svalila do postele jako dřevorubec po celodenní šichtě. Jestli se mu tady zpije do bezvědomí, určitě se probudí venku na ulici ve svém autě a už se k němu do domu nikdy nedostane. Odzátkovala láhev a vrátila se s ní ke stolu.

„Vy jste chtěl, abych vás našla,“ řekla a dosedla na židli.

Sledoval ji pohledem tak žhavým jako mrtvý tučňák přimrzlý ke kře. „Chtěl, jo?“

„No jistě. Proto jste mi řekl svoje příjmení a kde vás najdu.“

Neřekl nic.

„A pamatujete si, co jste mi řekl, když jsem vás vysadila na letišti v Portlandu?“

„Ne.“

„To byla ta nejlepší věta, kterou mě kdy chlap balil.“

Nechala ho čekat ještě o chvilku déle a mezitím se napila přímo z lahve. „Těsně předtím než jste za sebou přibouchl dvířka a odešel do haly, jste řekl: ‚Vy taky, slečno Thornová.‘“

„To teda jako balení moc nezní.“

„Byla to romantika jak vyšitá.“

„‚Vy taky, slečno Thornová.‘ A co jste mi řekla předtím vy? ‚Vy jste ale blb, pane Ironheart‘?“

„Ha ha ha,“ řekla. „Zkuste to pokazit, honem, zkuste to, stejně nemůžete. Řekla jsem, že vaše skromnost je příjemná, a vy jste na to řekl, ‚Vy taky, slečno Thornová‘. Zrovna teď mi srdce udělalo buchy buch buchy buch, jenom jsem si na to vzpomněla. Ale jó, však vy jste moc dobře věděl, co děláte, vy hade jeden. Řek‘ jste mi jméno, kde bydlíte, pořád jste na mě kulil ty svoje oči, ty svoje mizerný oči, dělal nesmělýho, pak jste mě převálcoval tím svým ‚Vy taky, slečno Thornová‘ a odkráčel jak Bogart.“

„Myslím, že byste už to pivo neměla dopíjet.“

„Jo? A já si zas myslím, že tu zůstanu hezky sedět až do rána a budu pít jedno za druhým.“

Povzdechl si. „V tom případě bych si měl dát taky jedno.“

Vzal si ho a znovu se posadil.

Holly si řekla, že asi činí pokrok.

Anebo je to nějaká bouda. Tohle přátelský posezení u piva bude asi jenom další trik. Mazanej je dost, to se musí nechat. Třeba se ji snaží zpít do němoty. Jenže tuhle bitvu prohraje, protože jí samotné se to podaří daleko dřív než s jeho pomocí!

„Chtěl jste, abych vás našla.“

Neřekl na to nic.

„Víte, proč jste chtěl, abych vás našla?“

Neřekl nic.

„Chtěl jste, abych vás našla, protože jsem vám opravdu připadala příjemná a vy jste ten nejosamělejší, nejsmutnější chlap odsud až po Severní pól.“

Neřekl nic. To mu šlo. Mistr světa, když šlo o to mlčet zrovna v tu pravou chvíli.

Holly řekla: „Mám chuť vám nafackovat.“

Neřekl nic.

Ta trocha sebedůvěry, kterou jí pivo dodalo, se najednou začala vytrácet. Cítila, že zas prohrává. V pár kolech získala určitě převahu na body, ale jeho mlčení ji teď začalo zase odrovnávat.

„Proč se mi honí hlavou všechny ty metafory z boxu?“ zeptala se ho. „Nesnáším box.“

Ucucnul ze své láhve a kývnut hlavou směrem k jejímu pivu, ze kterého zatím vypila jen třetinu: „Vážně trváte na tom, že to dopijete?“

„To si pište, že jo.“ Uvědomovala si, že jí pivko začíná nebezpečně stoupat do hlavy, ale pořád byla ještě dost střízlivá na to, aby poznala, že přišla chvíle na její konečný úder. „Jestli mi neřeknete o tom místě, budu tu sedět a pít, dokud ze mě nebude tlustá ošuntělá notorická stará baba. A zemřu tady ve věku dvaaosmdesát let s játrama jako meloun.“

„O místě?“ Vypadal vyvedený z míry. „O jakém místě?“

Teď. K drtivé ráně zvolila tichý, ale zřetelný šepot: „O tom větrném mlýně.“

Nesložil se sice v ringu na zem, ani mu kolem hlavy nekroužily komiksové hvězdičky, ale viděla, že to s ním zalomcovalo.

„Vy jste byla ve mlýně?“ zeptal se.

„Ne. Tak on opravdu existuje?“

„Když nevíte ani to, jak o tom pak můžete vůbec něco vědět?“

„Ze snů. Ze snů o větrném mlýně. Poslední tři noci.“

Zbledl. Hlavní světlo nesvítilo. Seděli ponoření ve stínu. Jediné osvětlení pocházelo od světel nad sporákem a nad dřezem a od stolní lampy z přilehlého obývacího pokoje. Přesto si Holly všimla, jak pod opálenou pokožkou zbledl. Připadalo jí, že se jeho tvář před ní v přítmí vznáší jako oválná křídla veliké sněhobílé můry.

Neobvyklost a mimořádná živost jejího děsivého snu – a skutečnost, že sen účinkoval i poté, co se probudila – ji přivedly k názoru, že to má co dělat s Jimem Ironheartem. Dvě setkání s paranormálnem v tak rychlém sledu prostě musela mít nějakou spojitost. Přesto se jí ulevilo, když Jimova ohromená reakce potvrdila její podezření.

„Vápencové stěny,“ řekla. „Dřevěná podlaha. Těžké dřevěné dveře s železným kováním, které vedou na nějaké kamenné schody. Žlutá svíčka v modrém talířku.“

„Už léta se mi o něm zdává,“ řekl tiše. „Jednou nebo dvakrát za měsíc. Častěji ne. Až na poslední tři noci. Ale jak je to možné, že se nám zdá stejný sen?“

„Kde stojí ten skutečný mlýn?“

„Na dědečkově farmě, severně od Santa Barbary. V údolí Santa Ynez.“

„A tam se vám stalo něco strašného, nebo co?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, vůbec ne. Měl jsem to tam hrozně rád. Byla to… moje svatyně.“

„Tak proč jste zbledl, když jsem o něm začala?“

„Vážně?“

„Představte si bílou kočku, která honí myš a za rohem narazí na dobrmana. Tak jste byl bledý.“

„Když se mi zdá o tom mlýně, vždycky je to děsivé…“

„To mi nemusíte říkat. Ale kdyby to pro vás bylo dobré místo, svatyně, jak říkáte, proč jsou sny o něm tak hrozné?“

„Já nevím.“

„Už jsme zas tam, kde jsme byli.“

„Já vážně nevím,“ stál na svém. „Proč se o něm zdálo vám, když jste tam nikdy ani nebyla?“

Znovu se trochu napila, což k vyjasnění myšlenek moc nepřispělo. „Možná proto, že na mě promítáte svůj sen. Abyste mezi námi jako navázal spojení, abyste mě k sobě přivedl.“

„Proč bych vás měl chtít k sobě přivést?“

„Tisíceré díky.“

„Ať už je to jak chce, jak už jsem vám říkal, nemám žádné parapsychologické schopnosti. Jsem jenom nástroj.“

„Tak je to ta vaše vyšší síla,“ řekla. „Posílá mi stejný sen, protože nás chce dát dohromady.“

Přejel si rukou obličej. „Už je toho na mě moc. Jsem děsně unavený.“

„Já taky. Ale je teprve půl desáté a máme toho k povídání ještě spoustu.“

„Včera jsem nenaspal víc než hodinku,“ řekl.

Opravdu vypadal vyčerpaně. Po sprše a holení sice prokoukl, ale černé kruhy pod očima měl teď ještě tmavší. A po tom, co tak zbledl, když mu Holly řekla o snu s větrným mlýnem, se mu barva do tváře už nevrátila.

Řekl: „Můžeme pokračovat zítra ráno.“

Holly se zamračila: „To teda ne. Ráno se vrátím a vy mě nepustíte dovnitř.“

„Pustím.“

„To říkáte teď.“

„Jestli se vám zdá ten sen, tak jste v tom se mnou, ať už se mi to líbí nebo ne.“

I Jeho tón se změnil z chladného ve studený a bylo jasné, že když říkal „ať už se mi to líbí nebo ne“, myslel tím „i když se mi to nelíbí“.

Byl to zřejmě odjakživa samotář. Viola Morenová, která ho měla moc ráda, tvrdila, že byl u studentů a kolegů moc oblíbený. Ale mluvila taky o tom jeho vnitřním smutku, který ho odděloval od ostatních. Od té doby, co nechal učení, téměř přestal vídat ji i ostatní známé ze školy. Přestože ho zjištění, že se jim oběma zdá tentýž sen, velice zaujalo, přestože ji nazval „příjemnou“, přestože ho do určité míry přitahovala, bylo vidět, jak těžko snáší její vpád do své samoty.

Holly řekla: „Kdepak. Až sem ráno přijdu, budete fuč, já nebudu vědět, kam jste se poděl, a třeba se už nikdy nevrátíte.“

Neměl sílu odporovat. „Tak tu přespěte.“

„Máte volný pokoj?“

„Jo. Ale není tam postel. Snad byste mohla spát na gauči v obýváku, ale je strašně starý a nepohodlný.“

Odnesla nedopité pivo vedle do obývacího pokoje a vyzkoušela prosezenou hnědou pohovku. „To bude stačit.“

„Jak je libo.“ Tvářil se lhostejně, ale Holly vycítila, že to jenom předstírá.

„Máte nějaké rezervní pyžamo?“

„Kristepane.“

„No tak pardon, ale já si žádné sebou nevzala.“

„Moje vám bude moc velké.“

„Aspoň bude pohodlnější. A taky bych se chtěla osprchovat. Jsem celá ulepená od krému na opalování a z toho, jak jsem byla celé odpoledne na slunci.“

S výrazem člověka pronásledovaného osudem, kterého neohlášeně navštívila nejneoblíbenější příbuzná, ji zavedl nahoru, ukázal jí koupelnu a přinesl pyžamo a ručníky.

„Snažte se být potichu,“ řekl. „Mám v úmyslu do pěti minut spát jako špalek.“

* * *

Holly se kochala proudem teplé vody a oblaky páry a byla ráda, že sprcha neodplavila nic z její pivní opice. I když předešlou noc spala líp než Jim Ironheart, posledních pár dní se jí nedostalo plných osm hodin odpočinku a těšila se na pivem navozený spánek dokonce i na prosezené pohovce.

Zároveň ji ale znepokojovalo, že její myšlenky jsou pořád zmatené a rozmazané. Potřebuje mít všech pět pohromadě. Koneckonců je v domě nepopiratelně podivného muže, který je pro ni stále z velké části tajemstvím, chodící záhadou. Neví skoro nic o tom, co má v srdci, které uvádí do oběhu víc tajemství a stínů než krve. Zdálo se jí, že přes všechen chlad ve vztahu k ní je to dobrý člověk s přátelskými úmysly, a těžko si dokázala představit, že by od něj hrozilo nějaké nebezpečí. Na druhé straně nebylo nic neobvyklého dočíst se v novinách o šíleném masovém vrahovi, kterého – poté, co brutálně povraždil své přátele, rodinu a spolupracovníky – šokovaní sousedé popsali slovy „opravdu milý člověk“. Přes vlastní tvrzení, že je Boží posel, mohl Jim Ironheart klidně přes den hrdinně riskovat vlastní život pro záchranu úplně neznámých lidí a v noci s maniackou škodolibostí mučit koťata.

Nicméně když se utřela čistotou vonícím nadýchaným ručníkem, dlouze si přihnula z láhve. Řekla si, že pořádný hluboký a bezesný spánek stojí za to riziko, že bude rozčtvrcena v posteli.

Natáhla si jeho pyžamo a ohrnula nohavice a rukávy.

V ruce láhev s pivem, ve které zbývalo posledních pár doušků, tiše otevřela dveře a vyšla z koupelny na chodbu. Dům byl strašidelně tichý.

Po cestě ke schodům míjela otevřené dveře Jimovy ložnice a nakoukla dovnitř. Po každé straně postele byla na zdi připevněna mosazná lampička s nastavitelným ramenem. Jedna z nich vrhala úzký klín jantarového světla na pomačkanou pokrývku. Jim ležel v posteli na zádech, ruce založené na dvou polštářích pod hlavou a vypadal, že je vzhůru.

Zaváhala a pak se postavila do otevřených dveří. „Díky,“ řekla tiše, kdyby snad přece jen spal, „už je mi mnohem líp.“

„Bezva.“

Holly vstoupila dovnitř a došla k posteli tak blízko, že viděla ve svitu lampy zářit jeho modré oči. Byl do půl pasu přikrytý, ale neměl na sobě vršek od pyžama. Hruď a paže měl hubené, ale pěkně vypracované.

„Myslela jsem, že touhle dobou už budete spát,“ řekla.

„Chtěl bych, potřebuju to, ale nedaří se mi vypnout mozek.“

„Viola Morenová říká, že v sobě máte hluboký smutek.“

„Koukám, že jste se snažila.“

Upila z láhve malý doušek. Zbýval poslední. Posadila se na kraj postele. „Mají vaši prarodiče ještě tu farmu s mlýnem?“

„Jsou mrtví.“

„To je mi líto.“

„Babička umřela před pěti lety a děda o osm měsíců později, jako by to bez ní už nemělo pro něj cenu. Vedli klidný, naplněný život. Ale občas se mi po nich stýská.“

„Máte nějaké příbuzné?“

„Dva bratrance v Akronu,“ řekl.

„Stýkáte se?“

„Dvacet let jsem je neviděl.“

Dopila zbytek piva a prázdnou láhev postavila na noční stolek.

Pár minut ani jeden z nich nepromluvil. To ticho ale nebylo trapné. Naopak, bylo příjemné.

Vstala a přešla na druhou stranu postele. Odhrnula přikrývku, natáhla se vedle něho a položila hlavu na zbývající dva polštáře.

Zřejmě ho to nepřekvapilo. Ani ji.

Po chvíli se chytili za ruce a leželi bok po boku, pohled upřený do stropu.

Holly řekla: „To muselo být zlé přijít o rodiče v deseti letech.“

„Moc zlé.“

„Jak k tomu došlo?“

Zaváhal. „Dopravní nehoda.“

„A pak jsi šel bydlet k babičce a dědečkovi?“

„Jo. První rok byl nejhorší. Byl jsem… na tom špatně. Hodně času jsem strávil v tom mlýně. Bylo to moje zamilované místo, chodil jsem si tam hrát… a být sám.“

„Přála bych si s tebou vyrůstat odmalička.“

„Proč?“

Vybavil se jí Norby, kluk, kterého vytáhla ze sarkofágu pod sesutými sedadly. „Abych tě poznala dřív, než ti zemřeli rodiče, jaký jsi byl tehdy, nedotčený.“

Zase chvíli mlčky leželi.

Když se znovu ozval, mluvil tak potichu, že ho Holly sotva slyšela přes tlukot vlastního srdce: „Viola má v sobě taky smutek. Vypadá jako nejšťastnější člověk na světě, ale přišla o muže ve Vietnamu a nikdy se z toho nevzpamatovala. Otec Geary, ten kněz, co jsem ti o něm vyprávěl, vypadá jako nějaký zbožný farář z předválečných sentimentálních katolických filmů, ale když jsem ho potkal, byl unavený a nejistý svým posláním. A ty… jsi hezká a milá a určitě výkonná ve svém povolání, ale nikdy bych neřekl, že umíš být tak zarytě vytrvalá. Působíš dojmem ženy, která snadno proplouvá životem, baví ji život i práce, ale nikdy nezamíří proti proudu, jde cestou nejmenšího odporu. A přitom spíš připomínáš buldoka, když se do něčeho pořádně zakousneš.“

Holly pozorovala strop strakatý světlem a stínem, svírala jeho chlapskou ruku a chvíli uvažovala o tom, co říkal. Nakonec se ozvala: „Kam tím vším míříš?“

„Lidi jsou vždycky… složitější, než si myslíš.“

„To má být postřeh… nebo varování?“

Vypadal překvapený. „Varování?“

„Třeba mě chceš varovat, že jsi jiný, než se zdáš.“

Po další dlouhé odmlce řekl: „Třeba.“

Zase ticho. Pak Holly řekla: „Myslím, že je mi to fuk.“

Obrátil se k ní. Přisunula se k němu s plachostí, jakou po léta nepocítila. Jeho první polibek byl něžný a opojnější, než tři láhve nebo tři basy piva.

Holly si uvědomila, že sama sebe vodila za nos. Pivo potřebovala ne proto, aby utišila nervy nebo aby si zajistila nerušený spánek, ale aby získala odvahu ho svést – nebo nechat se svést. Poznala, že je propastně osamělý a taky mu to řekla. Teď pochopila, že její osamělost tu jeho převyšuje a že jen maličká část jejího skleslého ducha pramenila z rozčarování nad novinařinou, většina byla prostě důsledkem toho, že byla téměř celý svůj dospělý život sama.

Dvoje pyžamové kalhoty a jeden vršek jako by se na nich rozpustily, tak jako se někdy vypaří šaty v erotických snech. Dotýkala se ho rukama se stále větším vzrušením a žasla nad tím, že hmat může rozlišit tak jemné odstíny tvarů a povrchu a dokáže vzbudit tak intenzívní touhu.

Měla směšně romantickou představu o tom, jaké to bude se s ním milovat, fantazie děvčete se zasněnýma očima plná vášně, sladké něhy a čistého bouřlivého sexu, to vše ve skvělé rovnováze, každý sval v jejich tělech se ohýbá a stahuje v dokonalé souhře nebo chvílemi v bezdechém kontrapunktu, každý milostný výpad je svědectvím o vzájemné kapitulaci, dva spojeni v jedno, vnější svět rozumu přemožen vnitřním světem citu, žádné nemístné slovo, žádný nepatřičný vzdech, těla, která se pohybují a zapadají do sebe v témže záhadném rytmu, v jakém neviditelná vesmírná síla působí příliv a odliv, v rytmu, který ten akt pozdvihuje nad biologickou potřebu a činí z něj mystický zážitek. Její představy byly samozřejmě absurdní. Ve skutečnosti to bylo něžnější, divočejší a mnohem lepší než ve fantazii.

* * *

Usnuli jako dvě lžíce v příborníku, ona s břichem přitisknutým na jeho záda, s lůnem na jeho teplém zadku.

O několik hodin později, v té části noci, která až dosud bývala ze všech nejosamělejší, je oba zároveň probudil tichý poplach obnovené touhy. Otočil se k ní, ona ho uvítala a tentokrát se pohybovali s ještě větší naléhavostí, jako by po prvním milování jejich potřeba nebyla otupena, ale přiostřena, tak jako jedna dávka heroinu jenom zvyšuje narkomanovu touhu po další.

Když se dívala do jeho krásných očí, měla pocit, že hledí přímo do výhně jeho duše. Pak ji uchopil za boky, napůl ji nadzvedl z matrace a pomalu do ní pronikl, a ona ucítila pálení ve škrábancích po obou stranách těla a vzpomněla si na pařáty té obludy, která jako zázrakem vystoupila ze snu. Jak jí do mělkých ran vystřelila bolest, její představa se na okamžik změnila a zachvátil ji podivný pocit, že se dívá do chladného modrého plamene, který hoří bez žáru. Ale byla to jen reakce na pálení v ranách a bolestí vyvolané vzpomínky na ten příšerný sen. Když pustil její boky a sjel rukama pod ni, nadzvedl ji a ona se vztyčila v odpověď, byl už zas zosobněné teplo, ani náznak chladu. Společně vytvořili tolik žáru, že stačil sežehnout tu krátkou vidinu zledovatělé duše.

* * *

Bledý svit neviditelného měsíce osvěcoval hradbu uhlově černých mraků, které se hnaly po noční obloze.

Na rozdíl od předchozích snů stála teď Holly venku na štěrkové cestičce, která vedla mezi rybníkem a kukuřičným polem ke dveřím starého větrného mlýna. Vápencová stavba se před ní zdvihala v ostrém úhlu a přestože Holly zřetelně rozpoznala mlýn, měla pocit něčeho cizího, nezemského.

Obrovské lopatky se zubatými okraji zlomených nebo chybějících dřevěných výplní se odrážely proti zlověstné obloze a připomínaly nakloněný kříž. Přestože zuřivý vítr posílal po inkoustově černém rybníku stříbrné vlnky a chrastil v kukuřici, lopatky se ani nepohnuly. Mlýn očividně nebyl po mnoho let v provozu a mechanismus byl nejspíš příliš zrezivělý na to, aby se ramena mohla otáčet.

V úzkých oknech hořejší místnosti blikalo přízračné kalné světlo. Za sklem se po vnitřních vápencových stěnách pohybovaly podivné stíny.

Nechtěla se k té budově přiblížit už ani o píď, ještě nikdy ji žádné místo tak neděsilo, ale nemohla se zastavit. Přitahovalo ji to kupředu, jako by byla očarovanou otrokyní nějakého mocného černokněžníka.

Nalevo od ní, v rybníce, něco nehrálo s odrazem mlýna ve svitu měsíce a ona se otočila, aby se podívala. Obrazec světla a stínu na vodní hladině byl obráceně, než měl být. Stín mlýna nebyl temný geometrický tvar promítnutý na vodu skrz filigrán měsíčního svitu. Naopak, odraz mlýna byl jasnější než povrch rybníka kolem něj, jako kdyby mlýn světélkoval, nejsvětlejší objekt ve tmě, zatímco ve skutečnosti se jeho kvádry tyčily jako hrozivý ebenový pilíř. Tam, kde byla vysoká okna ve skutečném mlýně naplněna mihotavým světlem, pluly v tom neskutečném odrazu černé obdélníky jako prázdné oční jamky v bezmasé lebce.

Vrrrrrz… vrrrrrz… vrrrrrz…

Vzhlédla.

Těžké lopatky se chvěly ve větru a začínaly se otáčet. Roztlačily zkorodované soukolí, které přes hřídel pohánělo mlýnské kameny ve spodní místnosti.

Holly si strašně přála se probudit nebo aspoň utéct zpět po štěrkové cestičce, po které přišla, ale táhlo ji to neúprosně vpřed. Obří lopatky se začaly otáčet po směru hodinových ručiček, nabíraly na rychlosti, a jak se ozubená kola rozhýbávala, už tolik neskřípěly. Připadaly jí jako prsty obrovité ruky a zubatý konec každého rozbitého křídla byl pařát.

Došla ke dveřím.

Nechtěla dovnitř. Věděla, že uvnitř ji očekává něco tak hrůzného jako muka pekelná, o kterých horlí fanatičtí kazatelé a novodobí inkvizitoři. Jestli tam vkročí, nikdy se už ven živá nedostane.

Lopatky se na ni seshora snášely, míjely jí hlavu tak o půl metru, roztřepené dřevo se po ní natahovalo: Šššum, šššum, šššum, šššum.

V sevření transu, který nad ní měl větší moc než její hrůza, otevřela dveře. Překročila práh. Se zlovolností oživlých předmětů, která se vyskytuje jen ve snech, se jí dveře vytrhly z ruky a zabouchly se za ní.

Před ní ležela temná místnost, ve které o sebe drhla opotřebená kamenná kola.

Nalevo v přítmí rozpoznala sotva viditelné schody vedoucí nahoru. Seshora se ozvěnou ozývaly naříkavé zvuky a strašidelné výkřiky, jako noční koncert divoké zvěře v džungli, až na to, že žádný z těch hlasů nezněl jako hlas pumy, opice, ptáka nebo hyeny. Součástí té směsice byly elektronické zvuky a něco jako ostrý bzukot hmyzu procházející stereofonním zesilovačem. Celou tu kakofonii podtrhoval monotónně pulzující třídobý basový refrén, který se šířil kamennými stěnami schodiště, a než stačila vyšlapat půl cesty do prvního patra, i jejími kostmi.

Po levé straně minula úzké okno. Na noční obloze zajiskřila dlouhá série záblesků a u paty mlýna, jako v zrcadlové síni na pouti, tmavá hladina zprůhledněla. Odhalilo to hloubku rybníka, jako by blýskání vycházelo zpod vody, a Holly uviděla na dně spočívat nesmírně zvláštní těleso. Přimhouřila oči ve snaze lépe ten předmět zahlédnout, ale blesky se náhle vytratily.

I ten letmý pohled však stačil k tomu, aby Holly zamrazilo až do morku kostí.

Čekala v naději, že se začne znovu blýskat, ale noc zůstala neprůhledná jako dehet a na okno náhle zabubnoval černý déšť. Protože stála v polovině schodiště, mihotalo se teď kolem ní víc kalného oranžového a žlutého světla, než ji dostihlo dole u dveří. Sklo v okně, jehož pozadí teď bylo černočerné, odráželo světélkování natolik, že posloužilo jako matné zrcadlo a ukázalo Holly její tvář.

Ale to, co spatřila, nebyla její vlastní tvář. Patřila ženě o dvacet let starší než Holly a vůbec se jí nepodobala.

Ještě nikdy ve snu neobývala tělo někoho jiného. Teď pochopila, proč se nemohla od mlýna odvrátit, když byla venku, a proč musela vyjít do místnosti v prvním patře, přestože si uvědomovala, že sní. Její neschopnost vlády nad sebou nebyla obvyklá bezmocnost, která mění sny v noční můry, ale důsledek toho, že obývala cizí tělo.

Žena se odvrátila od okna a začala stoupat nahoru vstříc nelidským skřekům, výkřikům a šepotům, které se na ni valily spolu s pohyblivým světlem. Kolem ní duněly vápencové stěny třídobým basovým rytmem, jako by mlýn byl živá hmota s obrovským tříkomorovým srdcem.

Stůj, vrať se, vždyť tam nahoře zemřeš, křičela Holly, ale žena ji neslyšela. Holly byla jen pozorovatelkou vlastního snu, ne jeho aktivní účastnicí, nemohla ovlivnit, co se stane.

Krok za krokem. Výš.

Těžké dřevěné dveře byly dokořán.

Přešla přes práh. Do pokoje s vysokým stropem. Nejdřív jí oči padly na chlapce. Stál uprostřed místnosti, celý vystrašený. Malé ruce měl u boků, sevřené v pěst. U nohou mu stála v modrém talířku tlustá dekorativní svíčka. Vedle ní ležela kniha a Holly na barevném obalu zahlédla slovo „mlýn“.

Chlapec se k ní otočil, krásné modré oči potemnělé hrůzou, a řekl: „Já se bojím, pomož mi, ty stěny, ty stěny!“

Uvědomila si, že všechen ten zvláštní jas kolem nevyzařuje pouze ze svíčky na podlaze. Světlo prosvítalo i ze stěn, jako by nebyly postaveny z vápence, ale z napůl průhledného a magicky oslnivého křemene v jantarovém odstínu. Okamžitě viděla, že v samém nitru toho kamene je něco živého, nějaká světélkující substance, která se může pohybovat pevnou hmotou tak snadno, jako se pohybuje plavec ve vodě.

Stěna se nadouvala a pulzovala.

„Už to jde,“ řekl chlapec očividně se strachem, ale v jeho hlase jako by zaznělo i zvrácené vzrušení, „a nikdo to nezastaví!“

Najednou se to zrodilo ze stěny. Křivka kvádrů spojených maltou se rozpukla jako houbovitá membrána hmyzího vajíčka. A z nitra odporného neřádu, který se objevil místo vápence…

„Ne!“

S dusivým výkřikem se probudila.

Posadila se na posteli. Něco se jí dotklo a ona se s trhnutím odtáhla. Díky tomu, že pokoj byl zalitý ranním slunce, viděla, že to byl jenom Jim.

Sen. Pouhý sen.

Ale tak jako před dvěma dny v motelu v Laguna Hills se příšera ze snu snažila prorazit si cestu do bdělého světa. Tentokrát nevystupovala ze stěny. Ze stropu. Přímo nad postelí. Vybílený strop už nebyl bílý, ale posetý jantarovými a hnědými skvrnami, napůl průhledný a světélkující, jako byl kámen ve snu, mokvavý odporným slizem a vydutý, jak se jakýsi nepostižitelný tvor pokoušel prodrat do ložnice.

Domem se rozlehl hřmící třídobý rytmus ze sna – tum dum DUM, tum dum DUM.

Jim se vyhrabal z postele a postavil se na nohy. V noci si zase natáhl pyžamové kalhoty, stejně jako Holly vklouzla do prostorného vršku, který jí sahal málem po kolena. Přelezla na jeho stranu. S hrůzou zírali na pulzující porodní vak, ve který se teď strop proměnil, a na přízračnou zmítající se hmotu, která se snažila prorazit membránou ven.

Nejstrašnější na tom bylo, že se všechno odehrávalo za denního světla. Žaluzie na oknech nebyly úplně dovřené a místnost byla pokrytá proužky ranního slunečního svitu. Když vás něco z neznáma navštíví kolem půlnoci, člověk se ani tolik nediví. Ale slunce má přece moc zapudit všechny příšery.

Jim položil Holly ruku na záda a postrčil ji k otevřeným dveřím do předsíně. „Utíkej, rychle!“

Udělala tím směrem dva kroky, když se náhle dveře samy od sebe zabouchly. Jakoby působením neobyčejně mocného poltergeista od stěny vedle Holly náhle vyrazil mahagonový prádelník, starý a ošuntělý jako všechny ostatní předměty v domě, a málem ji porazil na zem. Vznesl se do vzduchu a narazil do dveří. Prádelník následovala skříňka a židle, takže jediný východ z pokoje byl dokonale zabarikádovaný.

Okna na druhém konci pokoje skýtala možnost úniku, ale museli by se přikrčit, aby proklouzli pod stále se zvětšující střední částí stropu. Holly přijala nelogičnost zlého snu za bílého dne a nechtěla podlézt pod tím kluzkým a obscénně tepajícím vakem ze strachu, že se najednou rozevře a nestvůra uvnitř ji polapí.

Jim ji stáhl za sebou do přilehlé koupelny a kopnutím zavřel dveře.

Holly začala místnost překotně obhlížet. Jediné okno bylo vysoko a nebylo dost velké, aby jím mohli prolézt. Stěny koupelny nebyly zasaženy organickou transformací, která postihla ložnici, ale i ony se otřásaly basovými tóny třídobého tepu nelidského srdce.

„Co to hergot je?“ ptal se Jim.

„Nepřítel,“ odpověděla okamžitě, překvapená, že to neví. „Nepřítel z toho snu.“

Nad jejich hlavami, nejprve v místě, kde strop ložnice přecházel ve strop koupelny, se bílá barva začala měnit v rudou a hnědou, jako by jí náhle začala prosakovat krev a žluč. Lesklý nátěr na stropě se proměnil v živoucí povrch a začal pulzovat do rytmu.

Jim zatáhl Holly do kouta vedle toaletní skříňky a ona se k němu bezmocně schoulila. Za těhotným průhybem prověšujícího se stropu uviděla odpudivou změť podobnou frenetickému hemžení milionu červů.

Bušení zesílilo do ohlušujícího dunění.

Uslyšela vlhký, trhavý zvuk. Tohle přece není možné, to se mi musí jenom zdát, pomyslela si, ale nebyl to sen a ten zvuk byl skutečnější než věci, které viděla na vlastní oči, protože byl tak hnusný a tak odporně intimní, příliš skutečný, než aby to byl přelud nebo sen.

Dveře se rozlétly a strop nad nimi se roztrhl a zasypal je sutí.

Ale s tím výbuchem moc přeznívající noční můry skončila a realita konečně dostala navrch. Nic příšerného se nevhrnulo dovnitř otevřenými dveřmi a za nimi ležela jen sluncem zalitá ložnice. Ačkoli strop vypadal naprosto organicky, když se na ně řítil, po jeho transformaci teď nezůstala ani stopa, byl to zase jen obyčejný strop.

Sprška suti obsahovala kusy prken, úlomky a prach z omítky, dřevěné třísky a nadýchané chumáče laminátové izolace – ale nic živého.

Samotná díra ve stropě uváděla Holly v úžas. Dvě noci předtím v motelu, ačkoli se stěna vyboulila a vlnila jako živoucí hmota, vrátila se do původního stavu bez jediné trhliny. O přítomnosti příšery ze sna nezůstal žádný důkaz kromě škrábanců na Hollyiných bocích, o kterých by pravděpodobně psycholog prohlásil, že si je způsobila sama. Když bylo po všem, mohlo jí to připadat jen jako fantastický přelud.

Ale spoušť, ve které stáli teď, nebyla přelud. Mrak bílého prachu všude kolem byl skutečný.

Šokovaný Jim vzal Holly za ruku a vyvedl ji z koupelny. V ložnici se strop nezřítil. Vypadal přesně tak, jako předešlého večera – hladký, bílý. Ale u dveří byl nakupený nábytek, jako by ho vyplavila povodeň.

Šílenství straní temnotě a světlo je královstvím rozumu. Pokud bdělý svět neskýtá útočiště před nočními můrami, jestli denní světlo nenabízí útočiště před šílenstvím, pak útočiště není nikde, nikdy, pro nikoho.

2

Podkrovní světlo, jediná šedesátiwattová žárovka visící z trámu, nedosahovalo do všech koutů té natěsnané zaprášené místnosti. Jim prozkoumával baterkou všechny možné skuliny, obhlížel rozvod topení, nakoukl za oba komíny a hledal něco, co roztrhlo strop v koupelně. Neměl ani ponětí, co vlastně čeká, že najde. Kromě baterky měl u sebe také nabitý revolver. Ta věc, která zničila strop, do koupelny nesestoupila, takže musí být někde nahoře v podkroví. Ale Jimovo vlastnictví bylo velmi skromné, a tak neměl nahoře pod střechou co skladovat, takže úkrytů tam bylo pomálu. Brzy se ujistil, že jedinými nájemníky podkroví jsou pavouci a malá kolonie vos, která si postavila hnízdo v místě styku dvou trámů.

Uniknout z toho prostoru bylo nemožné. Kromě padacích dveří, kterými sám přišel, byly jedinými východy ventilační výřezy v obou štítech. Každý měřil asi třicet na šedesát centimetrů a byl pokrytý těsně přiléhající mřížkou, kterou bylo možné odstranit pouze s pomocí šroubováku. Obě mřížky pevně držely.

Část podlahy byla z prken, ale na některých místech ležela mezi obnaženými podlažními trámy, které byly zároveň stropními trámy dolejších místností, pouze izolace. Kachní chůzí po těchto souběžných nosnících se Jim opatrně přiblížil k trhlině nad koupelnou. Podíval se dolů na zaneřáděnou podlahu, kde před chvílí s Holly stáli.

Co se to tady sakra stalo?

Nakonec usoudil, že tam nahoře odpověď nenajde, vrátil se k otevřenému poklopu a sešplhal do komory v prvním patře. Přiklapl skládací žebřík ke stropu místnůstky, čímž zároveň uzavřel vstup do podkroví.

Holly na něho čekala v chodbě. „Tak co?“

„Nic,“ odpověděl.

„Věděla jsem, že tam nic nebude.“

„Co se to tu vlastně stalo?“

„Je to jako v tom snu.“

„V jakém snu?“ ptal se.

„Říkal’s, že se ti taky zdává o tom mlýně.“

„To je pravda.“

„No tak víš o tom bušení ve stěnách.“

„Ne.“

„A jak se ty stěny proměňují.“

„Ne, prokristapána, o tom nic nevím! Ve svém snu jsem v tom pokoji ve mlýně, je tam svíčka a za okny prší.“

Vzpomněla si, jak ho překvapilo, když se strop v ložnici nafoukl a proměnil.

Jim řekl: „V tom snu mám pocit, že se něco blíží, něco děsivého a strašného…“

„Nepřítel,“ řekla.

„To je ono! I když kdoví, co to vlastně je. Jenže v mých snech nikdy nepřijde. Vždycky se dřív probudím.“

Přešel na druhý konec chodby do ložnice a Holly šla za ním. Zůstal stát vedle potlučeného nábytku, který mezitím odtlačil od dveří, a konsternovaně hleděl na neporušený strop.

„.Ale vždyť jsem to viděl,“ řekl, jako by ho Holly obviňovala, že lže.

„Já vím,“ řekla. „Já taky.“

Otočil se k ní a vypadal ještě zoufaleji než předevčírem na palubě letadla odsouzeného k záhubě. „Musíš mi vyprávět ty svoje sny, chci je slyšet všechny, každý detail.“

„Počkej, všechno ti řeknu. Ale pojďme se nejdřív osprchovat a obléknout. Chci odsud pryč.“

„Jo, fajn, já taky.“

„Je ti jasné, kam teď musíme, že jo?“

Zaváhal.

Odpověděla za něho: „Do mlýna.“

Přikývl.

Sprchovali se dohromady, jen aby ušetřili čas a protože oba byli ještě příliš rozechvělí, než aby byli v té chvíli každý sám. Napadlo ji, že v jiné náladě by pro ni tahle situace měla příjemně erotický nádech. Ale takhle to bylo překvapivě platonické, když se vezme v úvahu žhavá vášeň uplynulé noci.

Dotkl se jí až poté, co vystoupili ze sprchy a spěšně se utírali. Naklonil se k ní, políbil ji na koutek úst a řekl: „Do čeho jsem tě to holka zatáhnul?“

* * *

O něco později, když Jim rychle balil kufr na cestu, se Holly zatoulala k pracovně v prvním patře, která sousedila s jeho ložnicí. Místnost vypadala nepoužívaně. Desku stolu pokrývala tenká vrstva prachu.

Knihovna byla jako ostatní pokoje v domě skromně zařízená. Levný stůl Jim pravděpodobně koupil v nějakém bazaru s kancelářským nábytkem. Kromě toho byly v místnosti jen dvě lampy, otáčecí křeslo, dvě knihovničky přetékající ohmatanými tituly a ještě jeden prázdný pracovní stůl.

Bylo tam aspoň dvě stě knih a všechny pojednávaly o různých náboženstvích: silné svazky o historii islámu, judaismu, buddhismu, zen buddhismu, křesťanství, hinduismu, taoismu, šintoismu a dalších; sebrané spisy Tomáše Akvinského a Martina Luthera; úvahy o vztahu vědy a náboženství; bible v několika verzích; korán; tóra včetně Starého zákona a talmudu; buddhistická Tripitaka, hinduistická Agama, zarathuštrovská Zendavesta a brahmánská Véda.

Navzdory překvapivé úplnosti této části jeho osobní knihovny byla nejzajímavější věcí v pokoji sbírka fotografií, která zabírala dvě stěny. Přes třicet snímků velkého formátu, pár barevných, většina černobílých. Na všech figurovali titíž tři lidé: nesmírně okouzlující bruneta, pohledný muž s výraznými rysy a řídnoucími vlasy a dítě, které nemohlo být nikdo jiný, než Jim Ironheart. Ty oči. Na jedné fotografii byl Jim se svými rodiči – museli to být oni – když byl ještě malé miminko, ale na ostatních nebyl nikde o moc mladší než čtyři a nikdy starší než asi deset let.

Samozřejmě, v deseti mu rodiče zemřeli.

Někde byl malý Jim s tatínkem, jinde s maminkou a Holly si domyslila, že chybějící rodič byl ten, kdo snímek pořizoval. Na hrstce z nich byli všichni tři pohromadě. Za ta léta matka ještě zkrásněla. Otcovy vlasy nepřestaly řídnout, ale s narůstajícími roky se zdál čím dál šťastnější. Jim si vzal příklad z matky a byl stále hezčí a hezčí.

Na pozadí fotografií byla často známá nebo památná místa nebo silniční ukazatele s jejich jmény. Jim s oběma rodiči před Carnegie Hall, když Jimovi bylo asi šest. Jim s maminkou u ukazatele na Grand Canyon, za nimi panoramatická vyhlídka. Všichni tři před zámkem Šípkové Růženky uprostřed Disneylandu, když Jimovi bylo sedm nebo osm. Beale Street v Memphisu, kolébka blues. Sluncem zalitý hotel Fontainebleau v Miami Beach. Vyhlídková paluba s pohledem na Mount Rushmore s reliéfy čtyř amerických prezidentů vytesanými ve skále. Buckhinghamský palác v Londýně. Eiffelova věž. Hotel Tropicana v Las Vegas. Niagarské vodopády. Zdálo se, že byli úplně všude.

V každém případě, ať držel fotoaparát kdokoli a ať byli kdekoli, ti na snímku vypadali opravdu šťastně. Ani jedna tvář na žádné z fotografií nebyla strnulá v neupřímném úsměvu nebo zachycená s výrazem netrpělivého „tak už dělej, krucinál“, který se tak hojně vyskytuje ve většině rodinných alb. Často se namísto pouhých úsměvů srdečně smáli a v několika případech byli zvěčněni při nějakém řádění. A všichni se navzájem nějak dotýkali, nestáli jen prostě vedle sebe nebo v nepřirozených postojích. Většinou měli ruce kolem ramen, objímali se, občas se líbali na tvář nebo jinak nenuceně vyjadřovali vzájemnou náklonnost.

Chlapec na fotografiích v ničem nepřipomínal muže náchylného k depresím, ve kterého mezitím dospěl, a Holly si uvědomila, že předčasná smrt rodičů ho hluboce poznamenala a změnila. Bezstarostný usměvavý kluk ze snímků byl navždy ztracen.

Jedna černobílá fotografie ji zvlášť zaujala. Byl na ní pan Ironheart vsedě na židli a Jim, asi sedmiletý, mu seděl na klíně. Měli na sobě smokingy. Paní Ironheartová stála za manželem, ruku položenou na jeho rameni, v přiléhavých flitrových koktajlových šatech, které dávaly vyniknout její nádherné postavě. Dívali se přímo do objektivu. Na rozdíl od ostatních fotografií byla tahle pečlivě naaranžovaná, v pozadí nic než umělecky nařasená drapérie, na první pohled dílo profesionálního fotografa.

„Byli skvělí,“ řekl Jim ode dveří. Neslyšela ho přicházet. „Žádné dítě nemělo nikdy lepší rodiče než jsem měl já.“

„Hodně jste toho procestovali.“

„Jo, pořád někam jezdili. Strašně rádi mi ukazovali nový místa a vysvětlovali mi historii, přírodu a zeměpis na skutečných příkladech. Byli by z nich báječní učitelé, to ti řeknu.“

„A čím byli?“

„Táta byl účetní u Warner Brothers.“

„V tom filmovém studiu?“

„Hm.“ Usmál se. „Bydleli jsme v Los Angeles. Máma chtěla být herečkou, ale nikdy neměla moc nabídek. Takže většinou dělala hostesku v restauraci na Melrose Avenue nedaleko Paramountu.“

„Byli jste šťastní, že?“

„Vždycky.“

Ukázala na snímek, kde byli všichni oblečeni s třpytivou formálností. „Zvláštní příležitost?“

„Když měli něco slavit jen oni dva, jako třeba výročí svatby, vždycky trvali na tom, abych byl s nimi. Pořád mi dávali najevo, jak mě mají rádi, co pro ně znamenám. Na té fotce mi bylo sedm a pamatuju si, že ten večer dělali velké plány. Říkali, že budou spolu do sta let a každý rok budou šťastnější a šťastnější, budou mít ještě kupu dětí, velký dům, navštíví každý kout světa a pak společně umřou ve spánku. Ale už za tři roky byli… pryč.

„Je mi to moc líto, Jime.“

Pokrčil rameny. „Už je to tak dávno. Pětadvacet let.“ Podíval se na hodinky. „Pojď, musíme vyrazit. Cesta na farmu nám potrvá čtyři hodiny a už je devět.“

* * *

V motelu v Laguna Hills se Holly rychle převlékla do džínsů a modré kostkované košile a zabalila si věci. Jim uložil její tašku do kufru auta.

Zatímco vracela klíč od pokoje a platila u přepážky v kanceláři motelu, cítila, jak ji zpoza volantu pozoruje. Byla by samozřejmě zklamaná, kdyby se na ni rád nedíval. Ale pokaždé, když se na něho podívala, byl za svými tmavými brýlemi tak nehybný, chladný a bez výrazu, že ji jeho soustředěná pozornost znervózňovala.

Přemýšlela, jestli dělá dobře, když s ním jede do údolí Santa Ynez. Až vyjde z kanceláře a nasedne k němu do auta, bude Jim jediný člověk na světě, který ví, kde je. Všechny své poznámky o něm má u sebe, mohly by se ztratit i s ní. Pak by z ní byla jen osamocená žena, která zmizela během dovolené.

Když úředník dopsal stvrzenku, Holly napadlo, jestli by neměla zatelefonovat rodičům do Filadelfie a říct jim, kam jede a s kým. Ale jenom by je vyplašila a pak by jim musela co půl hodiny volat a přesvědčovat je, že je všechno v pořádku.

Rozhodnutí, že v Jimovi je víc světla než temnoty, a moment jejího odevzdání už jsou stejně za ní. A že ji někdy trochu zneklidňuje… co se dá dělat, to byla jedna z věcí, která ji k němu od počátku přitahovala. Nádech nebezpečí jen zvyšoval jeho přitažlivost. V hloubi srdce je to dobrý člověk.

Bylo pošetilé začít se strachovat o svoji bezpečnost poté, co se s ním předešlé noci milovala. První noc sexuálního podlehnutí představuje pro ženu, tak jak to nikdy nemůže platit pro muže, okamžik největší zranitelnosti ve vztahu k danému muži. Pokud samozřejmě předpokládáme, že nepodlehla výhradně z tělesné potřeby, ale protože dotyčného miluje. A Holly dotyčného milovala.

„Zamilovala jsem se do něho,“ řekla nahlas. Překvapilo ji to, protože se předtím snažila sama sebe přesvědčit, že jeho kouzlo je z valné části výsledkem výjimečného mužného šarmu, živočišného magnetismu a záhadnosti.

Mladík za přepážkou, o deset let mladší než Holly, a proto náchylnější věřit tomu, že láska kvete všude kolem a jeden se jí nevyhne, se na ni zazubil. „Je to paráda, co?“

Holly se podepsala na stvrzenku a zeptala se: „Věříte na lásku na první pohled?“

„Proč ne?“

„No, vlastně to není úplně na první pohled. Znám ho od dvanáctého srpna, takže to je… šestnáct dní.“

„A to ještě nejste svoji?“ zavtipkoval mladík.

Když se Holly vrátila k autu a nasedla, řekla: „Až se dostaneme na místo, nerozřežeš mě na kusy motorovou pilou a nezahrabeš pod mlýn, že ne?“

Zřejmě mu neušel její pocit zranitelnosti a neurazil se, protože s hranou vážností odpověděl: „Ne ne. Pod mlýnem je plno. Musel bych tvoje pozůstatky zahrabat po celé farmě.“

Rozesmála se. Co ji to jenom napadlo se ho bát?

Naklonil se k ní a políbil ji. Dlouze a sladce.

Když se od sebe odpoutali, Jim řekl: „Pro mě je to stejný risk jako pro tebe.“

„Ujišťuju tě, že jsem ještě nikdy nikoho sekyrou nerozsekala.“

„Já to myslím vážně. Nemám štěstí v lásce.“

„Já taky ne.“

„Tentokrát to bude jinak, pro nás pro oba.“

Dal jí další polibek, kratší a sladší než ten první, pak nastartoval a vycouval z parkoviště.

V pevném odhodlání udržet umírajícího cynika v sobě naživu si Holly připomněla, že jí vlastně zatím neřekl, že ji miluje. O svém vztahu k ní se doposud vyjadřoval jen opatrně a nepřímo. Možná, že na něj není o nic větší spoleh než na muže, kterým uvěřila v minulých letech.

Na druhé straně, ona mu vlastně taky neřekla přímo, že ho miluje. Sama nemluvila o vlastních citech o nic vášnivěji než on. Snad proto, že do jisté míry stále cítila potřebu se chránit, bylo pro ni snazší vylít své srdce před úředníkem než před Jimem.

* * *

Po cestě se zastavili v non-stopu pro borůvkový koláč a dva kelímky kávy a pokračovali dál směrem na San Diego. Hodina ranní dopravní špičky už pominula, ale na některých místech auta ještě stále ucpávala všechny pruhy a pohybovala se jako stádo hlemýžďů, které někdo nahání k vyhlášené labužnické restauraci.

Holly, pohodlně uvelebená na předním sedadle, vyprávěla Jimovi o svých čtyřech strašidelných snech, jak slíbila. Začala tím prvním z páteční noci, který se ještě odehrával ve tmě, a skončila u snu z předešlé noci, který byl ze všech nejfantastičtější a nejstrašlivější.

Jima neobyčejně fascinovalo, že se jí zdálo o větrném mlýně, aniž by předem věděla o jeho existenci. A v neděli v noci, po letecké havárii, se jí zdálo o něm jako o desetiletém chlapci ve mlýně, přestože nemohla vědět, že mlýn je pro něj známé místo, ani že tam strávil spoustu času, právě když mu bylo deset.

Ale většina jeho otázek se vztahovala k poslednímu snu. S pohledem upřeným na silnici se ptal: „Kdo byla ta žena ve snu, když jsi to nebyla ty?“

„Já nevím,“ odpověděla Holly s posledním soustem koláče v ústech. „Neměla jsem vůbec ponětí, kdo by to mohl být.“

„Uměla bys ji popsat?“

„Viděla jsem jenom její odraz v okně, takže ti toho bohužel moc říct nemůžu.“ Dopila zbytek kávy z velkého plastikového kelímku a na chvíli se zamyslela. Vyvolat v duchu scény z toho snu bylo k jejímu překvapení snazší než obyčejně. Sny se většinou vytrácejí z paměti velice rychle, ale na tenhle si vzpomínala docela živě, jako by to nebyl sen, ale skutečný zážitek. „Měla široký dokonalý obličej, spíš žensky půvabný než krásný. Oči posazené daleko od sebe a plná ústa. Na pravé tváři znaménko krásy, myslím, že to nemohla být skvrna na okně, jenom taková malá tečka. Vlnité vlasy. Říká ti to něco?“

„Ne,“ odpověděl. „Nikoho takového neznám. Řekni mi, co jsi viděla na dně rybníka, když se zablesklo.“

„Nejsem si jistá, co to bylo.“

„Popiš to, jak nejlíp umíš.“

Chvilku uvažovala, ale potom zavrtěla hlavou. „Nemůžu. Vybavit si tvář té ženy bylo poměrně lehké, protože když jsem ji uviděla, věděla jsem, že je to tvář, lidská tvář. Ale to, co leželo na dně rybníka… to bylo zvláštní, nic takového jsem ještě nikdy neviděla. Nevěděla jsem, na co se dívám a zahlídla jsem to na tak malou chviličku… prostě teď nevím. Je v tom rybníku vážně něco neobyčejného?“

„O ničem takovém jsem nikdy neslyšel,“ řekl Jim. „Nemohla to být potopená loďka, pramice nebo tak?“

„Ne,“ řekla. „Vůbec ne. Bylo to mnohem větší. Potopila se tam kdysi nějaká loďka?“

„Pokud vím, tak ne. Ale tahleta voda je zrádná. Umělé nádrže bývají mělké, ale tahle je hluboká, uprostřed má asi patnáct metrů. Nikdy nevysychá a během suchých let se nezmenšuje, protože pod ní není obyčejná vodonosná vrstva, ale artéská studna.“

„Jaký je mezi tím rozdíl?“

„K vodonosné vrstvě se provrtáváš, když hloubíš studnu, je to něco jako nádrž nebo proud spodní vody. Na artéskou studnu nenarazíš tak často. Do té nemusíš vrtat, abys našla vodu, protože z ní voda sama pod tlakem vyvěrá na povrch. Dalo by ti pěknou fušku zkoušet tu vodu zastavit.“

Dopravní spleť se začala uvolňovat, ale Jim nevyužíval příležitosti k přejíždění z pruhu do pruhu a předjíždění pomalejších vozidel. Víc než rychlá jízda ho zajímaly její odpovědi.

Řekl: „A v tom snu, když jsi vyšlapala po schodech až nahoru – nebo když ta žena vyšlapala nahoru – uvidělas tam stát desetiletého kluka a poznalas, že jsem to já.“

„Ano.“

„Přece teď nevypadám, jako jsem vypadal v deseti, tak jak jsi mě poznala?“

„Hlavně podle očí,“ odpověděla Holly. „Moc se za ty roky nezměnily. Ty si člověk nesplete.“

„Hodně lidí má modré oči.“

„To myslíš vážně? Drahoušku, tvoje modré oči jsou vedle jiných modrých očí to, co je Sinatrův hlas vedle hlasu Kačera Donalda.“

„Jsi zaujatá. Co jsi viděla v té stěně?“

Znovu to popsala.

„Živý kámen? To je čím dál tím divnější.“

„No na nudu si poslední dobou stěžovat nemůžu,“ souhlasila.

Provoz na dálnici ještě zřídl a Jim mohl konečně plně využít své řidičské umění. Zacházel se svým vozem tak, lak prvotřídní žokej zachází s plnokrevníkem, když z něj dostane tu trochu výkonu navíc, která jim vyhraje závod. Jimův ford byl pouhý sériový model bez jakékoli modifikace, ale reagoval, jako by se cítil nejméně na porsche.

Po chvíli začala klást otázky Holly. „Jak to, že žiješ tak skromně, když jsi milionář?“

„Koupil jsem dům a přestěhoval se tam. Praštil jsem s prací.“

„To jo, ale žádné honosné sídlo to není. A většina nábytku jsou staré krámy.“

„Potřeboval jsem soukromí vlastního domu, abych mohl meditovat a odpočívat mezi… úkoly. K tomu nepotřebuju žádný přepych.“

Po několika minutách mlčení pokračovala: „Padla jsem ti do oka tak jako ty mně hned na začátku, v Portlandu?“

Usmál se, ale očima z dálnice neuhnul. „Vy taky, slečno Thornová.“

„Takže to přiznáváš!“ řekla Holly potěšeně. „Balils mě.“

Úsek cesty až do Ventury ujeli velice rychle, ale pak Jim zase začal zpomalovat. Agresivita se z jeho jízdy pomalu vytratila.

Holly si nejdřív myslela, že ho ukolébává výhled. Silnice z Ventury se vinula podél nádherných kusů pobřeží. Modré moře stouplo, modré nebe kleslo, mezi ně se vklínila zlatá zem a jediný viditelný neklid v tom jasném letním dni byl příboj s bílou čepicí pěny, který v nízkých vlnách plynul ke břehu a rozbíjel se v lehkou vodní tříšť.

Ale neklid panoval i v Jimovi a Holly si jeho novou nervozitu uvědomila, až když si všimla, že krajině nevěnuje nejmenší pozornost. Měla podezření, že nezpomalil kvůli scenérii, ale proto, aby oddálil příjezd na farmu.

Před Santa Barbarou sjeli z dálnice, projeli městem a zamířili do hor, za kterými leželo údolí Santa Ynez. Tou dobou už byla Jimova nálada nepopiratelně o poznání temnější. Na Hollyiny pokusy o konverzaci odpovídal krátce a nesoustředěně.

Silnice vedla dál do půvabné krajiny nízkých kopců a polí pozlacených suchou letní trávou, se skupinkami kalifornských dubů a koňskými ranči s úhlednými bílými ohradami. Tady nepanovala věcná a upracovaná farmářská atmosféra jako v některých jiných údolích. Tu a tam byly sice rozesety skutečně využívané vinice, ale jednotlivé farmy často působily spíš jako panská sídla, udržovaná jako útočiště bohatých mužů z Los Angeles, kteří se víc zajímají o pěstování malebného alternativního životního stylu než o skutečnou úrodu.

„Budeme se muset stavit ve Svenborgu pro nějaké věci, než zamíříme na farmu,“ řekl Jim.

„Jaké věci?“

„Nevím. Ale až se zastavíme… budu vědět, co budeme potřebovat.“

Nechali za sebou odbočku na Solvang směrem na západ a chvíli jeli podél řeky Santa Ynez. Odbočili na východ a dojeli do Svenborgu, nejbližšího města od farmy Ironheartových.

Na začátku dvacátého století se v údolí Santa Ynez usadily skupinky Američanů dánského původu ze středozápadu, mnozí z nich s úmyslem založit obce, které by udržovaly dánské lidové umění, zvyky a vůbec dánský způsob života. Nejúspěšnějším z nich se stal Solvang, o kterém Holly kdysi psala reportáž – město se stalo velkou turistickou atrakcí díky své starobylé malebné dánské architektuře, svým krámkům a restauracím.

Svenborg, s necelými dvěma tisíci obyvatel, nebyl tak důkladně, promyšleně, autenticky, tvrdošíjně dánský jako Solvang. Depresivní štukové budovy v pouštním stylu, ošlehané domy z překládaných prken s nenatřenými verandami, které Holly připomněly texaský venkov, montované bungalovy a přeplácané bílé viktoriánské domy s širokými verandami stály vedle budov typicky dánských s hrázděnými zdmi, doškovými střechami a okny s tabulkami z olovnatého skla. Ve městě bylo šest větrných mlýnů a jejich lopatky se odrážely proti srpnové obloze. Byla to prostě další taková jedinečná kalifornská směsice, které občas vyzněly v nečekaně rozkošnou harmonii, ale ve Svenborgu to přehnali a výsledkem byl nesoulad.

„Tady jsem prožil konec dětství a celé dospívání,“ řekl Jim, když se pomalu šinuli po tiché, stinné hlavní třídě. Holly napadlo, že jeho náladovost může jít na vrub Svenborgu téměř stejnou měrou jako jeho tragické rodinné historii.

To bylo do určité míry nefér. Ulice byly lemované vysokými stromy, okouzlující pouliční lampy vypadaly, jako by je dovezli ze staré dobré Evropy, a většinu chodníků tvořily ladně zakřivené a časem vyboulené stuhy ošlapaných cihlových dlaždic. Asi dvacet procent města pocházelo přímo z nostalgického středozápadu Bradburyho románu, ale zbytek – zdánlivě poklidná atmosféra maloměsta, která může skrývat hrůzná tajemství – patřil do filmu Davida Lynche.

„Pojďme si udělat malou prohlídku,“ navrhl Jim.

„Měli bychom se dostat včas na farmu.“

„Už jsou to jenom necelé dva kilometry, budeme tam za pár minut.“

Podle Holly se tam měli tím spíš hned rozjet. Unavilo ji sedět tak dlouho v autě.

Ale vytušila, že Jim jí chce z nějakého důvodu město opravdu ukázat, nejde mu jenom o to oddálit jejich příjezd na rodinnou farmu. Podvolila se. Poslouchala vlastně se zájmem, co říkal. Teď už věděla, že mu dělalo potíže mluvit o sobě samém a že někdy činil osobní vyznání nepřímo nebo dokonce náhodou.

Projeli kolem lékárny U Handahla na východním konci Hlavní třídy, kam si místní chodili pro léky na recept, pokud nedali přednost víc než třicetikilometrové jízdě do Solvangu. Byla to také jedna ze dvou restaurací ve městě, „s výčepem limonády jako vystřiženým z padesátých let“, jak tvrdil Jim. Dále sloužila jako poštovní úřad a jediná trafika. Byl to příjemný podnik, se spoustou věžiček na střeše, s kupolí pokrytou měděnkou a s okenními skly se zabroušenými hranami.

Aniž by vypnul motor, zaparkoval Jim naproti knihovně v Kodaňské uličce. Byl to nevelký viktoriánský dům s mnohem menším počtem vnějších ozdob, než většina domů v okolí. Byl čerstvě natřený, kolem rostly dobře udržované keře a na vysokém mosazném stožáru před budovou plápolaly vlajky Spojených států a Kalifornie. Přesto knihovna působila prostým a politováníhodným dojmem.

„V takhle malém městě je vůbec div najít knihovnu,“ řekl Jim. „A díky Bohu za ni. Tak často jsem sem jezdil na kole… kdybych měl sečíst všechny ty kilometry, tak jsem asi objel půlku světa. Co naši zemřeli, knížky pro mě byly kamarádi, poradci, psychiatři. Knížky mě udržovaly při zdravém rozumu. Paní Glynnová, to byla zdejší knihovnice, skvělá ženská, přesně věděla, jak se musí na stydlivého, nevyrovnaného kluka, aniž by ho shazovala. Byla mojí průvodkyní po těch nejexotičtějších koutech světa a po dávno minulých dobách – to všechno aniž by se na krok vzdálila od svých polic s knihami.“

Holly ho ještě nikdy neslyšela mluvit o něčem tak láskyplně a ani zpola tak lyricky. Svenborgská knihovna a paní Glynnová měly zjevně na jeho život trvalý a příznivý vliv.

„Nezajdeme ji teda dovnitř pozdravit?“ navrhla Holly.

Jim se zamračil. „Určitě už tady nepracuje, nejspíš už ani není naživu. Vždyť je to pětadvacet let, co jsem sem začal chodit, a osmnáct, co jsem odešel studovat pryč. Potom už jsem ji nikdy neviděl.“

„Jak byla stará?“

Zaváhal. „Dost,“ řekl, zařadil rychlost a zamířil pryč. A utnul tak hovor o nostalgické návštěvě.

Projížděli kolem parku Tivoli, malého kousku zeleně, který byl až k smíchu nepodobný svému kodaňskému jmenovci. Žádné fontány, hudebníci, tanec, hry, zahradní pivnice. Bylo tam jen pár růžových keřů, několik záhonů pozdních letniček, nepravidelný trávník, dvě lavičky a ve vzdáleném koutě dobře zachovalý větrný mlýn.

„Proč se ty lopatky neotáčí?“ zeptala se Holly. „Vždyť trochu fouká.“

„Ani jeden z těch mlýnů už nepumpuje vodu ani nemele zrno,“ vysvětloval Jim. „A protože jsou převážně dekorativní, nemá smysl poslouchat hluk, který vydávají. Už dávno na ně přimontovali brzdy.“ Když na konci parku zahýbali za roh, dodal: „Jednou tady natáčeli film.“

„Kdo?“

„Nějaké studio.“

„Z Hollywoodu?“

„Zapomněl jsem, které to bylo.“

„Jak se jmenoval?“

„Nepamatuju se.“

„Kdo v něm hrál?“

„Nikdo známý.“

Holly si v duchu udělala o filmu záznam, protože si říkala, že měl pro Jima a pro město asi větší význam, než byl ochoten přiznat. Zmínil se o něm jen tak mimochodem mezi řečí a jeho stručné odpovědi na její otázky Holly upozornily na nevyřčený podtext.

Nakonec přijeli na jihovýchodní konec Svenborgu a Jim pomalu projížděl kolem Zaccovy garáže, velké boudy z vlnitého plechu postavené na betonových základech, před kterou stála dvě zaprášená auta. Přestože budova byla za dobu svého trvání natřená několikrát, teď už se jí po mnoho let štětka nedotkla. Početné nátěry byly sloupané v nahodilých obrazcích a hojně poseté rezavými skvrnami, což vytvářelo nechtěný dojem vojenské kamufláže. Rozpraskaný asfalt před garáží byl rozrytý výmoly vyplněnými štěrkem a okolní pozemek se ježil suchou trávou a plevelem.

„S Nedem Zaccou jsem chodil do školy,“ řekl Jim. „Tehdy to tu patřilo jeho tátovi, Vernon se jmenoval. Nikdy to nebyl kšeft na zbohatnutí, ale vypadalo to tu líp než teď.“

Veliké rolovací dveře, jaké bývají v leteckých hangárech, byly otevřené a vnitřek byl plný stínů. V přítmí matně zářil nárazník starého chevroletu. Garáž byla sešlá, ale rozhodně nepůsobila nebezpečným dojmem. Přesto Holly přešel mráz po zádech, když do toho temného prostoru nahlédla.

„Ned byl strašný hajzl, školní šikanista,“ řekl Jim. „Ten člověku dovedl udělat ze života peklo, když se mu zachtělo. Měl jsem z něho hrozný strach.“

„Škoda, žes tehdy ještě neuměl Taekwon Do, mohls mu to nandat.“

Neusmál se, jenom jí přes rameno upřeně zíral na garáž. Měl divný, znepokojivý výraz. „Jo, škoda.“

Když se znovu otočila k budově, z nejhlubší temnoty do šedého polostínu právě vystupoval muž v džínsách a tričku, pomalu obcházel chevrolet a utíral si ruce do hadru. Sluneční paprsky na něho nedosáhly, takže Holly neviděla, jak vypadá. Několika kroky obešel auto a zase se vytratil do tmy, jako když na měsícem ozářeném hřbitově zahlédnete ducha.

Vycítila, že to přízračné zjevení byl Ned Zacca. Sevřel se jí žaludek a zvlhly dlaně, což ji udivilo, protože kdysi představoval hrozbu pro Jima a ne pro ni.

Pak Jim šlápl na plyn, garáž zůstala za nimi a ujížděli zpátky do města.

„Co přesně ti Zacca dělal?“

„Co ho jenom napadlo. Byl to vyložený sadista. Od té doby už si několikrát poseděl ve vězení. Ale došlo mi, že je zpátky.“

„Došlo? Jak?“

Pokrčil rameny. „Prostě jsem to vycítil. Kromě toho je Ned jeden z těch, který nikdy nechytí při něčem velkým. Z pekla štěstí. Čas od času do toho spadne, ale vždycky za něco malýho. Je to blbec, ale šikovnej.“

„Proč jsi tam jel?“

„Vzpomínky.“

„Většinu lidí, když je popadne nostalgie, zajímají jenom dobré vzpomínky.“

Na to Jim neodpověděl. Ještě před příjezdem do Svenborgu se začal stahovat do sebe jako želva postupně zalézá do krunýře. Teď už byl téměř ve stejné zadumané, odměřené náladě, ve které ho našla včera odpoledne.

Krátká projížďka jí nepřinesla příjemný pocit bezpečí a přátelskosti malého městečka, naopak, cítila se odříznutá od světa, na konci neznáma. Byla pořád v Kalifornii, nejlidnatějším státě unie, jen něco přes sto kilometrů od Santa Barbary. Svenborg sám měl téměř dva tisíce obyvatel, takže byl větší než spousta zapadákovů podél hlavních silničních tahů. Pocit izolace byl spíš psychologického rázu než skutečný, ale neopouštěl ji.

Jim zastavil u Centralu, prosperujícího podniku, který sestával z benzínové pumpy s laciným benzínem, malého krámku se sportovním zbožím pro rybáře a stanaře a dobře zásobeného obchodu s potravinami, pivem a vínem. Holly nabrala u samoobslužné pumpy benzín a šla za Jimem do sportovní prodejny.

Místnost byla přecpaná zbožím, které přetékalo z regálů, viselo od stropu a stálo vyrovnané na linoleu. Na stojanu u dveří klinkaly rybářské návnady. Vzduch byl cítit po gumových holínkách.

Jim už zatím u pultu navršil dva kvalitní lehké spací pytle s nafukovací podložkou, svítilnu a jednu náplň plynu, objemnou cestovní chladničku, dvě velké baterky a baterie do nich a pár dalších věcí. U pokladny markoval zboží vousatý muž s brýlemi silnějšími než lahvové sklo a Jim čekal s otevřenou peněženkou.

„Myslela jsem, že jedeme do mlýna,“ řekla Holly.

„Jedeme,“ odpověděl Jim. „Ale pokud nechceš spát na dřevěné podlaze bez jakéhokoli pohodlí, tak tohle potřebujeme.“

„Nevěděla jsem, že tam budeme nocovat.“

„Já taky ne. Dokud jsem nevešel sem a neslyšel se žádat o tyhle věci.“

„Nemohli bychom přespat v motelu?“

„Nejbližší je až na druhé straně města směrem k řece.“

„To je hezká projížďka,“ řekla Holly s pocitem, že by rozhodně dala přednost dlouhé jízdě před nocí strávenou ve mlýně.

Její zdráhání jen částečně plynulo z představy, že mlýn bude nepohodlný. To místo je přece pro ně pro oba dějištěm jejich nočních můr. A taky se od příjezdu do Svenborgu cítila jaksi… ohrožená.

„Ale něco se má stát,“ řekl. „Nevím co, prostě… něco. Ve mlýně. Cítím to. Dostaneme… některé odpovědi. Ale může to chvilku trvat. Musíme být připravení čekat, musíme být trpěliví.“

Ačkoli to byla Holly, kdo cestu do mlýna navrhl, najednou o žádné odpovědi nestála. V matné předtuše pocítila těžko definovatelnou, ale blížící se tragédii, krev, smrt a temnotu.

Jim na druhou stranu jako by ze sebe shodil olověnou tíhu svých předchozích obav a načerpal nový optimismus. „Je to dobré… to, co děláme, kam jedeme. Cítím to, Holly. Víš, jak to myslím? Cítím, že přijet sem byl ten správný tah, že máme před sebou něco děsivého, ano, něco, co nás parádně vystraší, možná opravdu vážné nebezpečí, ale taky něco, co nás pozdvihne.“ Oči mu zářily a byl celý rozrušený. Takhle ho ještě neviděla, dokonce ani když se milovali. Ať už to bylo cokoli, co s ním ta jeho vyšší síla prováděla, byla s ním v tom momentě v kontaktu. Pozorovala jeho tichou extázi. „Cítím… že přijde jakýsi krásný okamžik, nádherné odhalení, zjevení…“

Obrýlený pokladní odstoupil od pokladny a přinesl jim účet s výslednou sumou. Zazubil se a zeptal se: „Novomanželé?“

Vedle v obchodě ještě koupili led do chladničky, pomerančový džus, dietní colu, chleba, hořčici, olivový nářez a balený plátkový sýr.

„Olivový nářez,“ užasla Holly. „Ten jsem nejedla asi od čtrnácti, to jsem se dozvěděla, že mám tepny.“

„A co tohle,“ řekl, popadl balíček koblih s čokoládovou polevou a přidal ho do košíku k ostatním věcem. „Sendviče, čokoládové koblihy… a samozřejmě brambůrky. Ty na pikniku nesmějí chybět. Beru ty vroubkované, jo? A taky sýrové tyčinky. Brambůrky a tyčinky, ty jdou k sobě.“

Holly ho takhle neznala – skoro jako malý kluk, kterého na pohled nic netíží. Vypadal, jako by se chystal s kamarády na túru, na malé dobrodružství.

Přemýšlela, jestli její vlastní obava je opodstatněná. Byl to přece Jim, jehož předtuchy byly dosud vždycky správné. Možná ve mlýně opravdu přijdou na něco nádherného, odhalí tajemství jeho včasných zásahů, možná se dokonce střetnou s tou vyšší silou, o které mluvil. Třeba ten strašný Nepřítel, přestože dokáže prorůst ze sna do skutečného světa, není tak hrozný, jak se zdá. Když pokladní u kasy vybíral drobné, aby jim mohl dát nazpět, Jim řekl: „Počkejte, ještě něco,“ a spěchal na druhý konec krámu. Když se vrátil, měl v ruce dva linkované bloky a tenký černý fix. Obrátil se k Holly: „Budeme je dneska v noci potřebovat.“

Naložili věci do auta, vyjeli z parkoviště a zamířili na farmu. Holly ukázala na bloky a fix, které měla na klíně v samostatném sáčku. „Na co to budeme potřebovat?“

„Nemám páru. Jenom jsem najednou věděl, že je musíme mít.“

„To je celý Bůh,“ řekla, „za každou cenu záhadný, nepochopitelný.“

Po chvíli mlčení se Jim ozval: „Už si nejsem tak jistý, že ke mně mluví Bůh.“

„Vážně? Co tě k tomu přivedlo?“

„No, hlavně ty věci, o kterých jsi mluvila včera večer. Jestli Bůh nechtěl, aby Nicky O’Conner v Bostonu zemřel, proč prostě nezabránil tomu výbuchu? Proč mě musel honit přes celou zemi a ‚hodit‘ mě na toho kluka, jak jsi to vyjádřila? A proč by si měl rozmyslet, kolik lidí v letadle přežije, nechat jich naživu víc jenom proto, že já jsem se rozhodl, že to tak má být? Na tohle všechno jsem se už sám sebe ptal, ale tys nebyla ochotná smířit se s odpověďmi, které mně stačily.“ Na chvíli odtrhl pohled od silnice, usmál se na ni a zopakoval jednu z otázek, kterými se do něho předešlého dne strefovala: „Je Bůh kecka?“

„Čekala bych, že…“

„Co?“

„Když ty sis byl tak jistý, že je v tom ruka Boží, to musí být trošku zklamání začít brát v úvahu méně vznešené možnosti. Čekala bych, že tě to trochu sebere.“

Zavrtěl hlavou. „Vůbec ne. Vždycky mi dělalo potíž uvěřit, že mým prostřednictvím jedná Bůh. Víš, zdál se to být takový nesmysl, ale zůstal jsem u toho, protože prostě nebylo lepší vysvětlení. Myslím, že pro to pořád neexistuje lepší vysvětlení, ale napadla mě jiná možnost, a ta je tak zvláštní a svým způsobem nádherná, že si bez Boha krásně vystačím.“

„Jaká jiná možnost?“

„Ještě o tom nechci mluvit,“ řekl. Sluneční paprsky a stíny stromů se prolínaly na zaprášeném předním skle a honily se mu po tváři. „Chtěl bych si to promyslet a ujistit se, že to dává smysl, než ti to předložím, protože vím, že tebe není lehké přesvědčit.“

Vypadal šťastně. Opravdu šťastně. Holly se moc líbil už od té doby, co ho uviděla poprvé, nehledě na jeho náladovost. I pod jeho zlostným pohledem vycítila příslib laskavosti, pod jeho nevrlostí něhu, pod zevnějškem horšího člověka člověka lepšího, ale v téhle vzletné náladě jí připadal k zulíbání.

Hravě ho štípla do tváře.

„Copak?“ zeptal se.

„Jsi rozkošný.“

Jak vyjížděli ze Svenborgu, Holly připadlo, že rozmístění domů a ostatních budov připomíná spíš pionýrské osídlení než moderní zástavbu. Ve většině měst byly budovy víc nahuštěny do centra, kdežto směrem k okraji se pozemky zvětšovaly a přibývalo volného prostranství, až nakonec poslední stavby ustoupily venkovské oblasti. Ale když přijeli na hranice Svenborgu, rozhraní města a venkova bylo skoro jako narýsované podle pravítka, nepřehlédnutelné. Domy skončily a začínala divočina, mezi nimi jen zoraný pruh půdy proti požárům, a Holly musela myslet na pionýry na Divokém Západě, budující svá stanoviště s obezřelostí vůči hrozbám, které můžou povstat z okolní pustiny, jež nezná zákony.

Uvnitř svých hranic se město zdálo zlověstné a plné temných tajemství. Ale zvenčí – a Holly se k němu otočila, když začali stoupat do mírného kopce – nevypadalo hrozivě, ale ohroženě, jako by jeho obyvatelé věděli, cítili v kostech, že v té zlaté zemi kolem čeká něco hrůzného a jednou si to pro ně přijde.

Třeba se báli jenom ohně. Jako ve velké části Kalifornie byla půda tam, kam lidé nepřivedli vodu, zcela vyprahlá.

Údolí bylo uhnízděno mezi dvěma horskými pásmy na severu a na jihu a bylo tak široké a hluboké, že bylo zeměpisně rozmanitější, než některé celé státy na východě – ačkoli v tuhle roční dobu bylo nedotčené deštěm od začátku jara a na většině míst hnědé a vysušené. Jeli přes oblé zlatavé kopce a hnědé louky. Vyhlídkové body jejich tříkilometrové trasy odkrývaly průhledy na vyšší kopce zarostlé věčně zelenými křovinami, postranní údolíčka, kde bujely skupinky kalifornských dubů, a malé zelené vinice obklopené rozsáhlými suchými poli.

„To je krása,“ řekla Holly při pohledu na světlé kopce, svítivě zlaté louky a nahnědlá křoviska. Dokonce ani duby, jejichž shluky označovaly místa s poměrně vysokou hladinou spodní vody, neměly svěží, ale napůl vyprahlý stříbrozelený nádech. „Krása, ale taky sud střelného prachu. Co by dělali, kdyby to tu začalo hořet?“

Než otázku dořekla, vjeli do zatáčky a napravo od silnice spatřili pás zčernalé půdy. Z křovin a trávy zbyly jen žilky šedobílého popela na uhlově černých sazích. Muselo se to stát nejvýš před pár dny, protože v srpnovém vzduchu bylo ještě pořád cítit spáleninu.

„Tenhle se daleko nedostal,“ řekl Jim. „Vypadá to nanejvýš na čtyři hektary. Tady jsou rychlí, při prvním pramínku kouře jsou na nohou. Ve městě je dobrovolný sbor, kousek dál v údolí je základna federálních jednotek a všude kolem pozorovatelny. Když tu člověk žije, na tuhle hrozbu nezapomene – jenom si za čas uvědomí, že se s tím dá něco dělat.“

Zdálo se, že Jimovi to nedělá starosti a to tu žil nějakých osm let, takže Holly se snažila potlačit svoji pyrofobii. Ale i když už přejeli přes tu zuhelnatělou zem a necítili ve vzduchu spálené křoví, Holly nešla z hlavy představa toho obrovského údolí za noci, v jednom ohni od severu na jih, víry rudých, oranžových a bílých plamenů jako tornáda, požírající všechno, co leží mezi baštami obou horských pásem.

„Naše farma,“ oznámil náhle, až Holly poskočila na sedadle.

Jim zpomalil a ona se podívala nalevo od asfaltové silnice.

Třicet metrů od cesty, za povadlým pruhem trávy, stálo stavení. Nebylo postaveno v žádném konkrétním architektonickém stylu, byl to jen obyčejný, ale útulně vyhlížející jednopatrový domek s bílou fasádou, červenou střechou a prostornou verandou. Mohli ho klidně zvednout ze základů kdekoli na středozápadě a tady ho posadit na nové, podobných domků byly ve státech kukuřičného pásu tisíce.

Asi sto metrů nalevo od domu stála červená stodola se zašlou větrnou korouhví ve tvaru koně s povozem na vrcholku špičaté střechy. Nebyla veliká, jen asi poloviční než stavení, které samo o sobě nebylo nijak impozantní.

Vzadu mezi domem a stodolou byl vidět rybník a budova na jeho vzdáleném břehu poskytovala tu nejpoutavější podívanou z celé farmy. Větrný mlýn.

3

Jim zastavil na příjezdové cestě mezi domem a stodolou a vystoupil. Musel ven, protože pohled na to místo ho zasáhl víc, než čekal – pocítil současně zamrazení v žaludku a vlnu horka, která mu stoupla do tváří. Přesto, že z otvorů v přístrojové desce proudil chladný průvan, vzduch v autě se zdál teplý a zatuchlý, s příliš nízkým obsahem kyslíku, než aby Jimovi stačil. Stál na čerstvém letním vzduchu, zhluboka dýchal a snažil se neztratit sebekontrolu.

Dům se slepými okny neměl nad ním téměř žádnou moc. Když se na něj podíval, pocítil jenom sladkou melancholii, která by se mohla, kdyby jí dal čas, prohloubit ve znepokojující smutek nebo dokonce zoufalost. Ale byl schopen se na dům podívat, normálně dýchat a otočit se k němu zády, aniž by ho popadlo mocné nutkání podívat se ještě jednou.

Stodola na něho neměla vůbec žádný citový dopad, ale mlýn, to byla jiná. Když obrátil pohled na ten vápencový kužel na druhém břehu velkého rybníka, měl pocit, jako by se sám měnil v kámen, jako nešťastné oběti mytické Medúzy, když spatřily její tvář lemovanou hady místo vlasů.

Kdysi o Medúze četl. V jedné z knížek od paní Glynnové. To bylo v době, kdy si z celého srdce přával také uvidět tu strašnou ženu a nechat se proměnit v necitelný kámen…

„Jíme?“ řekla Holly z druhé strany auta. „Jsi v pořádku?“

Patrový mlýn byl díky výšce obou místností – ta v prvním patře byla ještě vyšší než v přízemí – vysoký jako čtyřposchoďový dům. Ale Jimovi se v tu chvíli zdál mnohem větší, tak impozantní jako dvacetipatrová věž. Kdysi světlý kámen za léta ztmavnul. Popínavý břečtan, jehož kořeny byly napájeny z přilehlého rybníka, se pnul vzhůru po hrubé kamenné fasádě a snadno se uchycoval v hlubokých rýhách zdiva. Bez patřičné údržby břečtan obrostl půlku mlýna a úplně zakryl úzké okno v prvním patře poblíž dveří. Dřevěné lopatky vypadaly ztrouchnivěle. Každé ze čtyř ramen bylo asi deset metrů dlouhé, takže celé rozpětí bylo dvacet metrů, a každé bylo asi metr a půl široké se třemi řadami dřevěných křídel. Od té doby, co tu byl naposled, se jich hodně polámalo nebo upadlo úplně. Lopatky zamrzly v čase ne v poloze kříže, ale jako písmeno X, dvě směřovaly k rybníku a dvě k obloze. I za horkého jasného dne připadal Jimovi mlýn hrozivý a připomínal mu strašlivého odrbaného strašáka do zelí, který chňape po nebi svýma kostnatýma rukama.

„Jíme?“ opakovala Holly a vzala ho za paži.

Trhl sebou, jako by ji neznal. Ve skutečnosti na vteřinu zahlédl nejen její tvář, ale také tvář dávno mrtvou, tvář…

Ale ten okamžik dezorientace pominul. Byla tu zas jen Holly, její totožnost už nesplývala s totožností jiné ženy, jak tomu bylo v jejím včerejším snu.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se znovu.

„Jo, jasně, to jenom… vzpomínky.“

Jim byl Holly vděčný, když odvedla jeho pozornost od mlýna k domu. Řekla: „Líbilo se ti u babičky a u dědečka?“

„Jmenovali se Lena a Henry Ironheartovi. Byli skvělí. Ujmuli se mě. Tolik pro mě vytrpěli.“

„Vytrpěli?“ opakovala Holly.

Uvědomil si, že je to moc silné slovo, a přemýšlel, proč ho asi použil. „Myslím obětovali. Nejrůznější věci, víš, maličkosti, ale kdyby se to sečetlo…“

„Vzít si na starost desetiletého kluka není jenom tak lehká věc,“ řekla Holly. „Ale pokud jsi nevyžadoval kaviár a šampaňské, neřekla bych, že by s tebou museli nějak strašně strádat.“

„Po tom, co se stalo s našima, jsem byl… uzavřený, ve špatném stavu, nekomunikoval jsem. Věnovali mi hodně svého času, hodně lásky, snažili se mě dostat zpátky… z okraje propasti.“

„Kdo tady bydlí teď?“

„Nikdo.“

„Ale neříkal’s, že prarodiče umřeli před pěti lety?“

„Neprodalo se to. Nebyli kupci.“

„Komu to tu patří?“

„Mně. Zdědil jsem to.“

Rozhlížela se kolem se zřejmým ohromením. „Ale vždyť je to nádhera. Kdyby se zaléval trávník a udržoval se zelený a kdyby se vytrhal plevel, bylo by tu kouzelně. Proč by to nemělo jít prodat?“

„Zaprvé je tady moc velký klid, a dokonce i přírodní týpci, kteří sní o životě na farmě, mají většinou na mysli farmu v blízkosti kin, knihkupectví, dobrých restaurací a spolehlivých opravářů aut evropských značek.“

Zasmála se. „Miláčku, v tobě se skrývá kus roztomilého cynika.“

„A taky je to bída, snažit se vydělat si na živobytí na takovémhle místě. Je to jenom malá stará farma, ani ne padesát hektarů. Není dost velká, aby si na sebe vydělala chovem krav na maso nebo na mlíko, nebo pěstováním jednoho druhu obilí. Děda s babičkou měli slepice, vajíčka prodávali. Díky mírnému podnebí sklízeli dvě úrody. V únoru rozkvetly jahody a vydržely až do května. Jahody byly to jediný, co neslo peníze. Pak se sklízela kukuřice, rajčata – opravdový rajčata, ne ty umělohmotný, co teď všude prodávají.“

Viděl, že Holly se farma nelíbí o nic méně než předtím. Stála s rukama v bocích a rozhlížela se, jako by uvažovala o koupi.

„Copak nejsou lidi, kteří se živí jinak než farmařinou a kteří by tu rádi žili už jen kvůli tomu klidu a tichu?“

„Tohle není oblast zámožných lidí, jako Newport Beach nebo Beverly Hills. Místní nemají nadbytečné peníze, aby je utráceli na pěstování životního stylu. Jediná šance, jak takovouhle nemovitost prodat, je najít nějakého bohatého filmového producenta nebo šéfa nahrávací společnosti, který by to koupil kvůli pozemku, nechal by strhnout budovy a vystavěl palác, aby se mohl chlubit novým doupětem, což je dneska v módě.“

Během rozhovoru byl stále neklidnější. Byly tři hodiny. Do setmění spousta času. Ale najednou se začal bát přicházející tmy.

Holly kopla do plevele, který se vyklubal nahoru jednou z mnoha děr v asfaltovém povrchu příjezdové cesty. „Chce to trošku uklidit, ale jinak všechno vypadá zachovale. Vážně je to pět let, co zemřeli? Dům a stodola jsou ve slušném stavu, nátěr vypadá starý nanejvýš rok, dva.“

„Taky že je.“

„Snažíš se to udržet prodejné, co?“

„Jasně. Proč ne?“

Vysoké hory na západě spolknou slunce dřív, než ho dokáže pohltit oceán v Laguna Niguel. Stmívání tady přichází dřív než tam, ale trvá déle. Jim si uvědomil, že zkoumá protahující se purpurové stíny se strachem člověka ve filmu o upírech, který spěchá do úkrytu, než se s rachotem otevřou víka rakví.

Co je to se mnou? kroutil hlavou.

Holly se zeptala: „Myslíš, že bys tu sám někdy chtěl bydlet?“

„Nikdy!“ řekl tak prudce a výbušně, že polekal nejen Holly, ale i sám sebe. Znovu otočil hlavu k mlýnu, jako by ho přemohl temný magnetismus. Přejel mu mráz po zádech.

Věděl, že ho Holly pozoruje.

„Jíme,“ řekla tiše, „co se ti tady stalo? Co se pro rány Boží v tom mlýně před pětadvaceti lety stalo?“

„Já nevím,“ odpověděl roztřeseně. Otřel si rukou tvář. Ruku měl teplou, tvář studenou. „Na nic zvláštního nebo divného si nepamatuju. Hrával jsem si tam. Byl tam… chládek a ticho… bylo tam hezky. Nic se tam nestalo. Nic.“

„Něco ano,“ stála na svém. „Něco se tam stalo.“

* * *

Holly ho neznala dost dlouho na to, aby věděla, jestli se často pohybuje po té emocionální horské dráze, jako od chvíle, kdy dneska vyjeli z Orange County, nebo jestli jsou jeho nedávné prudké změny nálady netypické. Když v Centralu kupovali jídlo na piknik, najednou se vynořil z deprese, která na něj přišla před příjezdem do údolí, a málem začal jásat. Pohled na farmu ho zpražil jako studená sprcha a větrný mlýn se pak rovnal pádu do ledové propasti.

Byl zřejmě ztrápený ve stejné míře, jako byl obdařený mimořádnými schopnostmi. Holly by mu byla moc ráda pomohla ulehčit jeho trápení. Zapochybovala, zda od ní bylo moudré nutit ho sem jet. Novinářská kariéra, i když neúspěšná, ji naučila skočit doprostřed odvíjející se události, urvat příležitost, vhodný moment a běžet za věcí. Ale tahle situace asi vyžaduje větší opatrnost, zdrženlivost, promyšlenost a lepší plánování.

Nasedli zpátky do auta a projeli mezi domem a stodolou a kolem rybníka. Štěrková cesta, kterou si pamatovala ze snu, byla tak široká, aby se na ni směstnali koně s povozem. Ford se na ni hravě vešel a mohli tak zaparkovat až přímo u mlýna.

Když zas vystoupila z auta, stála vedle kukuřičného pole. Z opuštěného pozemku za břevnovým plotem trčelo jen pár vysušených divokých stonků. Obešla auto zezadu a postavila se vedle něho na břeh rybníka.

Voda, hrající modrou, zelenou a šedou, připomínala břidlicovou tabulku o průměru sedmdesát metrů. Byla také skoro tak nehybná jako kus břidlice. Vážky a jiný hmyz se na letmý okamžik snášely na hladinu a čeřily vodu. Slabé proudy, které zdaleka nestačily k vytvoření vlnek, téměř neznatelně rozechvívaly vodu blízko břehům, u kterých bujely zelené vodní rostliny a několik trsů pampasové trávy s bílými chocholy.

„Pořád si nemůžeš vzpomenout, cos vlastně v tom snu viděla?“ zeptal se Jim.

„Ne. Asi je to stejně fuk. Ne všechno ve snu je důležité.“

Tichým hlasem, skoro jako kdyby mluvil sám k sobě, řekl: „Tohle bylo důležité.“

Bez vírů, které by zdvihly usazeninu ode dna, voda nebyla kalná, ale ani čirá. Holly odhadovala, že je vidět jenom asi metr pod hladinu. Jestli byl rybník opravdu uprostřed hluboký patnáct metrů, jak říkal Jim, zbýval velký prostor, ve kterém se mohlo něco skrývat.

„Pojďme se podívat po mlýně,“ řekla.

Jim vytáhl z auta jednu novou svítilnu a dal do ní baterie. „I za denního světla tam bývá trochu tma.“

Dveře byly v chodbičce, přistavěné k základům kuželovité hlavní budovy, něco jako vchod do eskymáckého iglú. Byly sice odemčené, ale zkřivené, a závěsy měly zrezivělé. Chvíli Jimovi vzdorovaly, pak se s pronikavým praskáním a skřípěním rozlétly dovnitř.

Krátký, klenutý přístavek ústil do hlavní místnosti ve mlýně, která měla v průměru asi dvanáct metrů. Čtyři okna, rovnoměrně rozmístěná po obvodu, filtrovala přes špinavá skla sluneční svit, vysávala z něho přitom radostnou letní žluť a propůjčovala mu šedý zimní nádech, který k projasnění temnoty moc nepřispíval. Jimova velká baterka odhalila prachem a pavučinami pokryté soustrojí, které Holly nemohlo připadat exotičtější, ani kdyby to byly turbíny jaderné ponorky. Byla to těžkopádná technika jiného století – masivní dřevěná soukolí, čepy, hřídele, mlýnská kola, kladky, stará zetlelá lana – tak obrovitá a složitá, že to všechno připomínalo práci jiného, méně vyvinutého živočišného druhu spíš než dílo lidských bytostí z jiného věku.

Jim v prostředí větrných mlýnů vyrostl, a přestože se přestaly používat ještě před jeho narozením, uměl pojmenovat veškeré detaily. Světelným kuželem z baterky ukazoval na věci a pokoušel se Holly vysvětlit, jak mlýn fungoval. „Normálně by sis ty mechanismy nemohla takhle prohlídnout. Ale vidíš, prkna pod čelním ozubeným kolem jsou shnilá, moc z nich nezbylo, a můstek se prolomil, když se uvolnily a spadly ty obrovské kameny.“

Když stáli venku, mlýn v něm vzbuzoval pocit strachu, ale poté, co vešli dovnitř, se mu nálada začala měnit. K Hollyinu překvapení začal Jim při objasňování mlýnského mechanismu projevovat některé známky chlapeckého nadšení, které viděla poprvé v Centralu ve Svenborgu. Těšily ho vlastní vědomosti a chtěl se před ní trochu vytáhnout, tak jako se intelektuálské dítě vždycky rádo pochlubí, co se dozvědělo v knihovně, zatímco jeho vrstevníci hrají venku baseball.

j Namířil si to k vápencovým schodům nalevo od nich, bez váhání začal stoupat nahoru a přitom se jednou rukou lehce dotýkal zakřivené zdi. Rozhlížel se kolem s mírným úsměvem na tváři, jako by ho teď zaplavovaly jen dobré vzpomínky.

Holly jeho extrémně proměnlivá nálada nešla na rozum a snažila se přijít na to, jak ho mlýn mohl děsit a těšit zároveň, a tak ho trochu váhavě následovala do místnosti v prvním patře. Ona žádné dobré vzpomínky na mlýn neměla, jen hrůzné obrazy ze svých nočních můr, a ty se jí teď, jak stoupala nahoru za Jimem, vrátily. Díky svému snu už úzké točité schody znala, i když po nich vlastně stoupala poprvé, a byl to prapodivný pocit, mnohem tajuplnější než pouhé déja vu.

V polovině schodiště se zastavila u okna, z něhož bylo vidět na rybník. Sklo bylo pokryté prachem. Otřela jednu tabulku rukou a podívala se na vodní plochu pod sebou. Na okamžik se jí zazdálo, že pod klidnou hladinou zahlédla něco nezvyklého, ale pak si uvědomila, že to byl jen odraz mraku plujícího po obloze.

„Co je tam?“ zeptal se s chlapeckou dychtivostí Jim. Zastavil se pár schodů nad ní.

„Nic. Jenom stín.“

Vystoupili do horní místnosti, která se ukázala být nezajímavá, čtyři až pět metrů v průměru a v nejvyšším bodě necelých pět metrů na výšku. Zakřivená vápencová stěna se vinula dokola a sbíhala se u stropu, takže se zdálo, že oba stojí uvnitř klenuté špice rakety. Kámen nebyl napůl průhledný jako ve snu a nehrála v něm žádná zvláštní jantarová světýlka. V klenutém prostoru byl vybalancován tajemný mechanismus, s jehož pomocí se kroužení větrem poháněných lopatek měnilo ve vodorovný pohyb, který otáčel svislou dřevěnou hřídelí. Silná hřídel mizela v díře uprostřed podlahy.

Holly si připomněla, jak stáli dole a dívali se vzhůru skrz zborcené a polámané podlážky mnohaúrovňového mlýnského soustrojí, a opatrně zkusila dřevěnou podlahu. Nikde nebylo vidět nic ztrouchnivělého. Prkna a nosníky pod nimi vypadaly důkladně.

„Toho prachu,“ poznamenal Jim. Pod nohama se jim při každém kroku zdvihaly obláčky.

„A těch pavouků,“ dodala Holly.

Se zhnuseným výrazem pokukovala po vysátých zbytcích hmyzu, které visely ve spleti pavučin opředených kolem mechanismu nad jejich hlavami. Nebála se pavouků, ale ráda je taky neměla.

„Musíme to tu trochu vyčistit, než rozbijeme tábor,“ řekl Jim.

„Měli jsme ve městě koupit koště a pár dalších věcí.“

„V domě nějaké věci na uklízení jsou. Přinesu je a ty můžeš zatím začít nosit věci z auta.“

„No jo, v domě!“ rozradostnil Holly spásný nápad. „Když jsme vyrazili na cestu do mlýna, neuvědomila jsem si, že to všechno vlastně patří tobě, že tady nikdo nebydlí. Můžeme odnést spacáky dovnitř a přespat tam a sem můžeme zajít, kdykoli se nám zachce.“

„To sice není špatný nápad,“ řekl Jim, „ale není to tak jednoduché. Něco se stane tady, Holly, tady dostaneme odpovědi nebo alespoň zjistíme, jak se k nim dostat. Cítím to. Vím to… no, prostě, jako to ostatní. Ale nemůžeme si sami určit, kdy se to začne dít. Tak to nefunguje. Nemůžeme požadovat, aby Bůh, nebo kdo za tím vším stojí, strčil kartu do píchačky a servíroval nám zjevení výhradně v pracovní době. Musíme tu zůstat a obrnit se trpělivostí.“

Povzdechla si. „Tak jo, dobře, když…“

Přerušily ji zvonky.

Bylo to sladké stříbrozvučné zvonění, ani příliš temné ani řinčivé, příjemně libozvučné, a trvalo jen dvě nebo tři vteřiny. Bylo tak lehké a jásavé, že by vlastně mělo ve zdech té tíživé kamenné budovy působit lehkovážně. Ale nebylo lehkovážné ani v nejmenším, protože v Holly nevysvětlitelným způsobem vyvolalo vážné asociace – myšlenky na hřích, pokání a spásu.

Zvuk se vytratil dřív, než se stačila rozhlédnout po jeho původu. Chtěla se zeptat Jima, co to bylo, když se ozval zas.

Tentokrát Holly už věděla, proč ho spojovala s otázkami duchovna. Byl to tentýž tón, jaký mělo zvonění ministrantů při mši. Sladké zvonky ji přenesly do vzpomínek na nard a myrhu z jejích univerzitních let, kdy si pohrávala s myšlenkou na přestup ke katolicismu.

Zvonění znovu utichlo.

Otočila se na Jima a viděla, že se usmívá.

„Co je to?“ zeptala se.

„Úplně jsem na to zapomněl,“ odpověděl udiveně. „Jak jsem na to mohl zapomenout?“

Znovu to zacinkalo, průzračný, čistý zvuk.

„Na co jsi zapomněl? Co je to za zvonky?“

„To nejsou zvonky,“ řekl do pohasínajícího zvuku. Zaváhal, a když se zvonění vrátilo počtvrté, řekl nakonec: „To zvoní v tom kameni.“

„Zvonící kámen?“ zeptala se ohromeně.

Zvonky se ozvaly ještě dvakrát a Holly začala přecházet po místnosti, nakláněla hlavu tu na jednu, tu na druhou stranu, až jí nakonec připadalo, že ta hudba opravdu vychází z vápencových stěn, nese se ne z jednoho místa, ale z každého kvádru té zakřivené plochy, odevšad stejně hlasitě.

Řekla si, že kámen přece nemůže zvonit, a k tomu tak libozvučně. Větrné mlýny jsou nezvyklé stavby a třeba mají důmyslnou akustiku. Z jednoho školního výletu do Washingtonu si pamatovala, jak jim průvodce ukazoval místo v rotundě Kapitolu, ze kterého byl i šeptaný hovor architektonickým trikem přenesen přes celou ohromnou kopuli až někam dozadu, kde mohli zvědavci poslouchat každé vyřčené slovo. Možná to tady funguje podobně. Když se zazvoní na zvonky nebo vydá nějaký jiný zvuk na určitém místě někde v přízemí, zvláštnost místní akustiky je roznese se stejnou hlasitostí podél celé stěny na obou poschodích. Takové vysvětlení bylo logičtější, než představa zázračného zvonícího kamene – dokud nezačala přemýšlet o tom, kdo by tam dole tajně vyzváněl a proč.

Položila ruku na stěnu.

Vápenec byl chladný. Ucítila slabé chvění.

Zvonění ustalo.

Chvění ve zdi také.

Čekali.

Když bylo jasné, že se zvonění už neozve, Holly se zeptala: „Kdys to slyšel naposled?“

„Když mi bylo deset“

„A co se stalo potom, co to mělo znamenat?“

„Já nevím.“

„Ale vždyť jsi říkal, že sis na to zrovna vzpomněl.“

Oči mu zářily vzrušením. „Jo, pamatuju si na to zvonění. Ale ne, co ho způsobilo, nebo co se stalo potom. Ale řekl bych… myslím, že je to dobré znamení, Holly.“ I V hlase mu zazněl náznak vytržení. „To znamená, že se stane něco krásného, něco… nádherného.“

Holly byla zklamaná. Navzdory mystickému aspektu Jimových záchranných misí – a navzdory svým vlastním zážitkům s paranormálními sny a příšerami v nich – přijela na farmu s nadějí, že pro všechny ty události najde logické vysvětlení, odpovědi na všechny otázky. Neměla zdání, jakých odpovědí se jim dostane. Ale měla tichou víru ve vědecké metody. Přesné výzkumné procedury v kombinaci s důkladným uvažováním, užitím dedukční a indukční logiky podle potřeby, přinesou výsledky. Ale teď se zdálo, že logika jí je k ničemu. Mátl ji Jimův smysl pro mystiku, i když si musela přiznat, že přijímal nelogická vysvětlení – všechny ty řeči o Bohu – vlastně od začátku a nijak to neskrýval.

„Ale Jime, jak jsi mohl zapomenout něco tak podivuhodného jako zvonící stěny nebo vůbec cokoli z toho, co se ti tady přihodilo?“

„Myslím, že jsem to jenom tak nezapomněl. Byl jsem přinucen zapomenout.“

„Kým?“

„Někým, kdo zrovna znovu rozezněl ty zvonky, kdo vězí za všemi těmi nedávnými událostmi.“ Zamířil k otevřeným dveřím. „Pojď, uklidíme tady a zabydlíme se. Musíme se připravit na to, co má přijít.“

Šla za ním ke schodům, ale pak se zastavila a dívala se za ním, jak bere schody po dvou jako dítě vzrušené před nadcházejícím dobrodružstvím. Všechny jeho zlé předtuchy a strach z Nepřítele jako by se vypařily jako kapky vody na rozžhavené plotně. Na své emocionální horské dráze právě dosáhl nejvyššího bodu na trati.

Něco ji přinutilo vzhlédnout. Nade dveřmi v místě, kde stěna přechází ve strop, byla veliká pavučina. Tučný pavouk, tělo velké jako nehet na jejím palci a tenké nohy dlouhé skoro jako její malíček, lesklý jako hrudka vosku a tmavý jako kapka krve, lačně vysával bledé škubající se tělo polapené můry.

4

S pomocí smetáku, lopatky, kbelíku s vodou, mopu a několika hadrů učinili horní místnost obyvatelnou, než by řekl švec. Jim dokonce z domu přinesl sprej na okna a papírové ubrousky, takže mohli z oken seškrábat a smýt špínu a pustit dovnitř víc světla. Holly pronásledovala a zabila nejen pavouka od dveří, ale i sedm dalších, které vyšťárala v temných skulinách s baterkou v ruce, až si byla jistá, že jí žádný neunikl.

Místnost pod nimi se samozřejmě hemžila nespočtem dalších pavouků. Rozhodla se na to nemyslet.

V šest hodin se den začal vytrácet, ale uvnitř bylo dost světla, takže zatím nemuseli rozsvěcovat svítilnu. Seděli po indiánsku na spacích pytlích, na zemi mezi sebou cestovní chladničku. Její víko jim posloužilo za stůl. Nachystali na něj tlusté sendviče, otevřeli sáčky s brambůrky a tyčinkami a plechovky zázvorové limonády. Přestože Holly vlastně neměla žádný oběd, nepomyslela na jídlo, dokud ho nezačali připravovat. Teď měla větší hlad, než by za podobných okolností čekala. Všechno jí nesmírně chutnalo, připadala si jako na gurmánském reji. Bílý chleba se sýrem, olivovým nářezem a hořčicí jí připomněl dětský apetit, intenzívní chutě a zapomenuté nevinné požitkářství mládí.

Při jídle moc nemluvili. Ticho ani jednomu z nich nepřišlo trapné a navíc si tak pochutnávali, že ani ta nejvtipnější konverzace by nemohla situaci vylepšit. Nebyl to ale jediný důvod jejich mlčenlivosti. Holly alespoň vůbec nenapadalo, o čem za takových bizarních okolností mluvit – sedí v rozpadávajícím se mlýně a čekají na setkání s něčím nadpřirozeným. V takové chvíli nemohli mluvit o ničem banálním, na druhou stranu ale vážná diskuse na jakékoli téma by vyzněla absurdně.

Cítím se trochu směšně,“ promluvila nakonec.

„Já taky,“ připustil Jim. „Trochu.“

V sedm hodin, když otevírala balíček s koblihami, si najednou uvědomila, že ve mlýně není žádný záchod.

„Kam budem chodit na záchod?“

Zdvihl z podlahy svůj svazek klíčů a podal jí ho. „Zajdi si do domu. Všechno tam funguje. Je to vedle kuchyně.“

Uvědomila si, že se pokoj plní stíny, a když pohlédla do okna, viděla, že venku se sešeřilo. Odložila koblihy a řekla: „Rychle tam zaběhnu, abych byla zpátky, než bude úplná tma.“

„Tak běž.“ Jim zdvihl ruku jakoby v přísaze na vlajku: „Přísahám při všem, co je mi svaté, že ti nechám aspoň jednu koblihu.“

„Ať je jich tu polovina, až se vrátím, jinak tě poženu svinským krokem do Svenborgu pro nový.“

„Vidím, že koblihy jsou u tebe vážná věc.“

„To si piš.“

Usmál se. „Toho si u žen cením.“

Vzala si baterku, aby zdolala dolní patro, vstala a přešla ke dveřím. „Radši rozsviť tu lampu.“

„Jasně. Až se vrátíš, bude tady pěkné útulné tábořiště.“

Začala scházet dolů po úzkých schodech. Přepadl ji strach z odloučení od Jima a s každým krokem rostl. Nebála se být sama. Bála se nechat o samotě jeho. Což bylo směšné. Je to dospělý muž a k tomu mnohem schopnější účinné sebeobrany než průměrný člověk.

Spodní patro mlýna bylo mnohem tmavší, než když ho viděla poprvé. Špinavá okna se závěsy pavučin nepropouštěla dovnitř téměř nic ze slabého světla soumraku.

Když docházela ke klenutému vchodu do chodbičky, přepadl ji podivný pocit, že ji někdo pozoruje. Věděla, že jsou ve mlýně sami, a nadávala si, že je takové tele. Ale než došla ke vchodu, její úzkost tak narostla, že neodolala a posvítila si baterkou do místnosti za sebou. Stíny zahalovaly staré soustrojí jako černý krepdešín ve strašidelném zámku na pouti – ustoupily stranou, když se jich dotkl kužel světla z baterky, a lehce sklouzly zpět, když je světlo minulo. V žádném koutě, který obnažila, se špeh neukrýval. Někdo se ale může schovávat za některou částí mlýnského mechanismu a možná by měla ty ruiny prohledat.

Ale hned zas měla hloupý pocit, že se nechá tak snadno vystrašit. Zakroutila hlavou nad tím, kam se poděla ta kdysi neohrožená reportérka, a vyšla ven.

Slunce se schovalo za hory. Obloha byla purpurová a tmavě, měňavě modrá, tak jako na starých žánrových obrazech. Ze stinných útočišť podél břehů rybníka kvákalo několik žab.

Celou cestu podél vody a stodoly až k zadním dveřím do domu Holly stále na sobě cítila slídivé oči. Ale přestože bylo možné, že někdo číhá ve mlýně, nebylo příliš pravděpodobné, že by celá rota špehů zaujala strategické pozice ve stodole, v okolních polích a na vzdálených vrších, s úmyslem pozorovat každý její pohyb.

„Blbče,“ řekla si posměšně, když jedním z Jimových klíčů odemykala dveře.

Měla sice baterku, ale bezmyšlenkovitě otočila vypínačem na zdi. Překvapilo ji, že elektřina je pořád ještě připojená.

Ještě víc ji však překvapilo to, co světlo odhalilo – dokonale zařízená kuchyně. U okna stál stůl a čtyři židle. Ze stropní konstrukce se houpaly měděné hrnce a kastroly a poblíž sporáku visely na zdi držáky s noži a dalšími potřebami. Na kuchyňské lince stál opékač topinek a mixer. K ledničce byl magnetem ve tvaru plechovky Budweiseru připevněn nákupní seznam s patnácti položkami.

Cožpak se Jim majetku svých prarodičů nezbavil, když před pěti lety zemřeli?

Holly přejela prstem po stole a nechala za sebou čáru v tenké vrstvě prachu. Ale byl to tak nanejvýš tříměsíční nános, ne pětiletá vrstva špíny.

Zašla si na záchod. Pak se začala rozhlížet po chodbě, vešla do jídelny a do obývacího pokoje, kde byl kompletní nábytek také pokryt lehkým pláštěm prachu. Některé obrazy visely nakřivo. Háčkované dečky chránily křesla a pohovky před poškozením. Dávno nenatažené stojací hodiny netikaly. Stojan na časopisy vedle lenošky v obýváku přetékal nejrůznějšími publikacemi a v mahagonové vitríně pod prachovým kabátkem matně zářily tretky.

Nejdřív ji napadlo, že Jim nechal dům zařízený, aby ho mohl pronajmout, než najde kupce. Ale na jedné stěně v obývacím pokoji visely zarámované fotografie, které by Jim na pospas nájemníkům neponechal. Byl na nich jeho otec jako asi jednadvacetiletý mladík, jeho otec a matka ve svatební parádě a Jim ve věku asi pět nebo šest let s oběma rodiči.

Čtvrtý, poslední obrázek byl dvojportrét, hlava a ramena mile vyhlížejícího páru kolem padesátky. Muž měl statnější postavu, výrazné, pravidelné rysy, ale bylo poznat, že je to Ironheart. Žena byla spíš pohledná, co se ženskosti týče, než krásná, a některé rysy její tváře bylo možno najít u Jima i jeho otce. Holly nepochybovala, že to jsou Jimovi prarodiče po otci, Lena a Henry Ironheartovi.

Lena Ironheartová byla žena, v jejímž těle Holly přebývala ve včerejším snu. Široká, čistá tvář. Široko posazené oči. Plná ústa. Vlnité vlasy. Přirozené znaménko krásy, jenom taková malá tečka na oblině její pravé tváře.

I když Holly Jimovi tuto ženu správně popsala, nepoznal ji. Třeba nepovažoval její oči za široko posazené nebo její ústa za plná. Třeba se jí vlasy vlnily jen v určitém období jejího života díky návštěvám u kadeřníka. Ale znaménko krásy přece muselo zapnout vypínač jeho paměti, dokonce i pět let po její smrti.

Pocit, že je sledována, Holly zcela neopustil ani poté, co vešla do domu. Teď, když se dívala na tvář Leny Ironheartové na fotografii, zesílil natolik, že se otočila na podpatku a přehlédla celý obývací pokoj.

Byla sama.

Rychle přešla do chodby a odtamtud do předsíně. Nikde nikdo.

Do druhého patra vedlo tmavé mahagonové schodiště. Prach na sloupku a na zábradlí byl neporušený – žádné známky po dlaních, žádné otisky prstů.

Upřela pohled nahoru a řekla: „Haló?“ Její hlas zněl v tom prázdném domě podivně nevýrazně.

Nikdo jí neodpověděl.

Váhavě začala stoupat nahoru.

„Kdo je tam?“ zvolala.

Odpovědělo jí jenom další ticho.

Se zamračeným výrazem se zastavila na třetím schodu. Podívala se nazpět do předsíně a pak znovu nahoru na odpočívadlo.

To ticho bylo příliš hluboké, nepřirozené. Dokonce i v opuštěném domě bývají slyšet nějaké zvuky, občasné vrznutí, ťuknutí nebo zapraskání, jak se roztahuje nebo stahuje staré dřevo, rachot uvolněné okenní tabule, které se dotkl vítr. Ale tenhle dům byl tak tichý, že si Holly mohla myslet, že ohluchla, až na to, že slyšela zvuky, které sama vydávala.

Pokročila o další dva schody. Znovu se zastavila.

Ještě pořád cítila, že ji někdo pozoruje. Jako by ji sám starý dům pozoroval se zlovolným zájmem, živý a schopný vnímat, tisíci očima ukrytýma za dřevěnými lištami a ve vzorku tapet.

Nad ní vířila v paprscích světla zrnka prachu.

Na okna tiskl svou purpurovou tvář soumrak.

Stála čtyři schody pod odpočívadlem, částečně pod druhou polovinou schodiště, které vedlo do chodby nahoře, kam zatím nedohlédla, a najednou si byla jistá, že na ni v prvním patře něco čeká. Nemusel to být nutně Nepřítel, dokonce snad ani nic živého a zlého, ale něco strašného, na pohled otřesného.

Srdce jí divoce tlouklo. Když polkla, ucítila v krku knedlík. Nadechla se a z úst jí vyšel podivný, chraptivý zvuk.

Pocit, že je sledována a že je navíc na pokraji hrůzného objevu, ji naprosto přemohl a ona se otočila a spěchala se schodů. Nevyrazila jen tak hala bala z domu, vrátila se, kudy přišla a pozhasínala všechna světla. Ale nedá se říct, že by nějak zvlášť otálela.

Obloha venku byla purpurově černá tam, kde se stýkala s horami na východě, purpurově rudá nad horami na západě a mezi tím safírově modrá. Zlatá pole a kopce zešedly až do uhlova, jako by je, zatímco byla v domě, sežehl požár.

Když přešla dvůr a pokračovala podél stodoly, přesvědčení, že je pozorována, jenom zesílilo. S obavou pohlédla na otevřený černý čtverec seníku a na okna na obou stranách velkých červených vrat. Síla, která jí svírala žaludek, byla tak primitivní, že překonávala pouhý instinkt. Cítila se jako pokusná krysa s dráty zavedenými do mozku, které vědci při laboratorním experimentu posílají elektrické impulsy přímo do živých mozkových tkání, které ovládají reflex strachu a vyvolávají paranoidní představy. Nikdy nic podobného nezažila, věděla, že se pohybuje na samém pokraji paniky, a ze všech sil se pokoušela vzchopit.

K štěrkové cestičce, která zatáčela kolem rybníka, už nedošla, ale doběhla. Zhasnutou baterku držela před sebou jako kyj a byla připravená udeřit, kdyby proti ní něco vyrazilo.

Zazvonily zvonky. Přestože hlasitě oddechovala, zaslechla čisté, stříbrozvučné trylky srdcí perfektně naladěných zvonků.

Na okamžik ji udivilo, že ten zvuk je slyšet i vně mlýna a na dálku, protože budova byla od ní ještě na půl cesty kolem rybníka. Ještě než utichlo první zazvonění, něco se jí mihlo v periferním vidění a ona otočila pohled od mlýna směrem k vodní hladině.

Ze středu rybníka se směrem ke břehům šířily soustředné kruhy krvavě rudého světla, jako se hladina čeří, když pustíte kámen do hluboké vody. Ten pohled Holly přimrazil k zemi, málem klesla na kolena, jak jí štěrk ujel pod nohama.

Když zvonění utichlo, rudé světlo na hladině okamžitě zhaslo. Voda teď byla mnohem tmavší, než když se na ni dívala odpoledne. Neměla už v sobě všechny ty temné odstíny břidlice, ale byla černá jako vyleštěná tabulka obsidiánu.

Zazněly zvonky a ze srdce rybníka znovu začalo pulzovat rudé světlo. Všimla si, že každý nový kruh se rodí ne na vodní hladině, ale někde v hloubce, nejdřív září jen matně, ale rychle stoupá, a když se přiblíží k povrchu, rozletí se na všechny strany skoro jako přehřátá žárovka a vysílá ke břehům vlny světla.

Zvonění ustalo. Voda ztmavla.

Žáby podél břehů už nekvákaly. Nikdy neumlkající svět přírody ztichl stejně jako předtím dům. Nebylo slyšet jediné zavytí kojota, bzukot hmyzu, houkání sovy, třepotání netopýřích křídel ani šustot v trávě.

Znovu zazvonily zvonky a ve vodě se objevilo světlo, tentokrát ale nebylo rudé jako krev, spíš do oranžova a jasnější než předtím. Na břehu tu zvláštní záři odrážely bílé chocholky pampasové trávy, takže žhnuly jako obláčky hořícího zemního plynu.

Ode dna rybníka něco stoupalo.

Pulzující světélkování se vytratilo s dalším odezněním zvonků a Holly tam stála sevřená strachem, vědoma si toho, že by měla vzít nohy na ramena, ale neschopná jediného pohybu.

Zvonky.

Světlo. Tentokrát temně oranžové. Po červené ani památky. Jasnější než kdy předtím.

Holly rozbila pouta strachu a vyrazila ke mlýnu.

Chvějivé světlo na všech stranách oživovalo ponurý soumrak. Kolem se rytmicky míhaly stíny jako Apači tančící kolem válečného ohně. Za plotem se ježily mrtvé kukuřičné klasy, odporné jako ostnaté nohy a opancéřovaná těla kudlanek nábožných. A mlýn jako by se nějakým kouzlem proměňoval z kamene v měď či dokonce ve zlato.

Když doběhla k otevřeným dveřím do mlýna, zvonění ustalo a světlo pohaslo.

Přehnala se přes práh a zabrzdila ve tmě na kraji spodní místnosti. Okny teď dovnitř neproudilo žádné světlo. Tma byla černá jako smůla. Jak šmátrala po tlačítku na baterce, nemohla se pořádně nadechnout, jako by jí do plic začala proudit sama černočerná tma a dusila ji.

Baterka se rozsvítila, zrovna když se zvonky opět ozvaly. Holly přejela světlem kolem sebe, aby se ujistila, že se po ní ze tmy nic ani nikdo nenatahuje. Pak našla schodiště a vyrazila vzhůru do prvního patra.

Když dorazila k oknu v půlce schodů, přitiskla tvář k tabulce, kterou odpoledne otřela rukou. Dole v rybníce se rozvlněné volské oko světla ještě více zjasnilo, teď až do jantarova.

S Jimovým jménem na rtech vyběhla zbývající schody.

Po cestě se jí v hlavě začaly bláznivě odvíjet verše Edgara Alana Poea, které se naučila kdysi dávno ve škole a myslela, že je už zapomněla:

Odměřuje čas, čas, čas –

jeho ochraptělý hlas

zní jak zvon, zvon, zvon, zvon,

zvon, zvon, zvon, –

smutném štkaní, v naříkání jako zvon.

Vrazila do pokoje, kde stál Jim v jemném bílém svitu jejich plynové svítilny. Usmíval se, otáčel dokola a s očekáváním hleděl na stěny kolem sebe.

Zvonění právě utichlo a Holly zvolala: „Jime, pojď honem, pojď se podívat, něco je v rybníku!“

Vrhla se k nejbližšímu oknu, ale to nevedlo přímo na rybník a tak daleko za roh nedohlédla. Zbylá dvě okna směřovala úplně na opačnou stranu, takže je ani nezkoušela.

„Zvonění v kameni,“ řekl Jim zasněně.

Holly se vrátila ke schodišti, když se zvonky ozvaly znovu. Zastavila se a ohlédla, aby se ujistila, že Jim jde za ní, protože jí připadal trochu jako omámený.

Spěchala dolů po schodech a v hlavě jí zněly další verše z Poeovy básně:

Slyš ryk na poplach, toť zvon –

slitý zvon!

Jakou hrůzou plní náhle jeho strašidelný tón

tichou, dřímající noc.

Nikdy nebyla ten typ člověka, kterému se v dané chvíli vždycky vybaví příhodné verše. Nevzpomínala si, že by citovala nebo dokonce četla poezii – kromě přeslazených tirád Louisy Tarvohlové! – od dob studií.

Když doběhla k oknu, začala horečně čistit dlaní další okenní tabulku, aby měli lepší výhled na podívanou dole. Světlo teď bylo zase krvavě rudé a tlumenější, jako kdyby to, co předtím stoupalo k hladině, klesalo zase zpět dolů.

O ten strašný zvon, zvon, zvon!

Jaký strašidelný tón

dráždí sluch!

Připadala si jako blázen, že uprostřed tak úžasných a zároveň děsivých událostí v duchu recituje poezii, ale ještě nikdy nebyla v takovém stresu. Možná takhle pracuje lidská mysl – splašeně vytahuje na světlo dávno zapomenuté vědomosti, když se má setkat s vyšší silou. Protože právě k tomu tady určitě dojde, myslela si, setkají se s vyšší mocí, možná to bude Bůh, ale spíš ne. Nevěřila, že v rybníku žije Bůh, ačkoli každý pastor nebo kněz by jí asi řekl, že Bůh žije všude, ve všech věcech. Bůh je jako čtyřmetráková gorila, která může žít, kde se jí zachce.

V momentě, kdy k ní Jim dorazil, zvonění přestalo a rudé světlo v rybníku se rychle vytratilo. Vtěsnal se vedle ní a přitiskl obličej na sklo.

Čekali. Uběhly dvě vteřiny. Další dvě.

„To snad ne,“ řekla. „Sakra práce, chtěla jsem, abys to viděl.“

Ale zvonění se nevrátilo a rybník zůstal ponořen do houstnoucího soumraku. Během několika okamžiků se na vše kolem snese noc.

„Co to bylo?“ ptal se Jim, odvraceje se od okna.

„Něco jak z filmu od Spielberga,“ řekla vzrušeně, „stoupalo to k hladině, úplně z hloubky, impulsy světla do rytmu těch zvonků. Myslím, že odtamtud ten zvuk pochází, z té věci v rybníku, a nějak se přenáší do stěn ve mlýně.“

„Jak z filmu od Spielberga?“ kroutil Jim hlavou.

Pokusila se mu to vysvětlit: „Bylo to nádherné a strašlivé, hrůzné a zvláštní, strašidelné a pekelně vzrušující.“

„Jako v Blízkých setkáních třetího druhu? Nějaká vesmírná loď nebo co?“

„Jo. Ne. Nejsem si jistá. Já nevím. Možná ještě něco fantastičtějšího.“

„Fantastičtějšího než vesmírná loď?“

Její úžas a dokonce i strach ustoupily pocitu nemohoucí zoufalosti. Nebyla zvyklá na to, že nemůže najít ta správná slova, aby popsala věci, které viděla nebo cítila. Ale tváří v tvář tomuto muži a jedinečným událostem, které ho provázely, její slovní zásoba a talent na plynulou formulaci vět ostudně selhaly.

Jo, do prdele!“ řekla nakonec. „Ještě fantastičtější. Fantastičtější, než jak to ukazujou ve filmech.“

„Pojď,“ řekl Jim a začal se vracet po schodech nahoru, „půjdem zpátky.“ Holly pořád otálela u okna, a tak sešel dolů a vzal ji za ruku. „Ještě to není za náma. Myslím, že to teprve začíná. A naše místo je tam nahoře. Prostě vím, že to tak je. Pojď, Holly.“

5

Znovu seděli na spacích pytlech.

Svítilna vrhala perlově stříbřitou záři a měnila žlutobéžovou barvu vápence v bílou. Uvnitř skleněného cylindru hořel se slabým syčením plyn, až se zdálo, že skrz podlahu místnosti stoupají šeptající hlasy.

Jim byl v zenitu své emocionální horské dráhy, plný dětské radosti a očekávání, a tentokrát tam byla Holly s ním. Záře v rybníku ji vyděsila, ale zapůsobila na ni i v jiných směrech. Zažehla v ní hluboké psychologické odezvy na primitivní úrovni podvědomí, zapálila rozbušky úžasu a naděje, které neuhasitelně hořely a syčely vstříc nějaké vytoužené explozi víry, emocionální katarzi.

Smířila se s tím, že Jim není jediný nevyrovnaný člověk v místnosti. V jeho srdci je možná víc zmatku než v jejím, ale ona je svým způsobem stejně prázdná jako on. Když se poprvé setkali v Portlandu, Holly byla vyhaslá cynička, jen tak proplouvající životem, která se ani nesnažila odhalit a zaplnit prázdná místa v srdci. Nepoznala neštěstí a bolest jako on, ale teď si uvědomovala, že vést život prostý radosti stejně jako utrpení může vyústit v zoufalství. Dny, týdny a roky trávila honbou za cíli, na kterých jí vlastně nezáleželo, které vlastně nikdy zcela nepřijala za své, bez někoho opravdu blízkého, a tak jí duši rozežírala hniloba. Ona a Jim byli jako jin a jang, zformovaní tak, aby každý vyplnil prázdnotu v tom druhém, aby se uzdravili pouhým dotekem. Hodili se k sobě neuvěřitelně dobře a jejich svazek se zdál nevyhnutelný, ale skládanka nemusela být nikdy vyřešena, kdyby se její polovičky nesešly na stejném místě ve stejný čas.

Teď celá nervózní a vzrušená čekala na setkání s mocí, která k ní Jima přivedla. Byla připravená na Boha nebo na něco úplně jiného, ale stejně dobrého. Nechtělo se jí věřit, že to, co viděla v rybníce, byl Nepřítel. To v rybníce bylo jiné, nějaká spojitost sice mezi nimi mohla existovat, ale Nepřítel to nebyl. I kdyby jí Jim neřekl, že přijde něco krásného a dobrého, časem by sama pochopila, že světlo ve vodě a zvonění v kameni nezvěstovalo krveprolití a smrt, ale radostné vytržení.

Zpočátku mluvili stručně ze strachu, že mnohomluvná konverzace zabrání té vyšší síle v zahájení dalšího kontaktu.

„Jak dlouho už tady ten rybník je?“ zeptala se Holly.

„Dlouho.“

„Byl tu dřív, než sem přišli Ironheartové?“

„Hm.“

„Dřív, než tu byla farma?“

„Určitě.“

„Nejspíš odjakživa?“

„Nejspíš.“

„Co nějaké místní legendy?“

„Co tím myslíš?“

„Strašidelné příběhy, Lochneska nebo tak něco.“

„Ne, o tom jsem nikdy neslyšel.“

Zmlkli a čekali.

Pak se Holly ozvala znovu: „Jaká je ta tvoje teorie?“

„Co?“

„Ve Svenborgu jsi říkal, že máš svoji teorii, zvláštní a zároveň nádhernou, ale nechtěl jsi o ní mluvit, než si to pořádně promyslíš.“

„Jo, už vím. Možná je to víc než teorie. Když jsi říkala, žes ve snu viděla něco v tom rybníku… nevím proč, ale přišlo mi na mysl setkání…“

„Setkání?“

„Jo, tak jaks to říkala. Něco… odjinud.“

„Mimo tento svět,“ řekla Holly a vybavila si hru zvonků a záři uprostřed rybníka.

„Jsou tam, někde tam ve vesmíru jsou,“ řekl s tichým nadšením. „Je moc velký na to, aby tam nebyli. A jednou přijdou. Někdo se s nima setká. Tak proč ne zrovna já nebo ty?“

„Ale vždyť to muselo být pod vodou, už když ti bylo deset.“

„Možná jo.“

„Proč by to tam bylo tak dlouho?“

„Já nevím. Třeba je to tam mnohem déle. Stovky let. Tisíce.“

„Ale co dělá vesmírná loď v rybníku?“

„Třeba je to pozorovací stanice, která monitoruje lidskou civilizaci, něco jako když my postavíme základnu v Antarktidě, abychom mohli studovat tamější podmínky.“

Holly si uvědomila, že mluví jako děti, které za letní noci sedí venku pod hvězdami, zlákané jako všechny děti k hloubání o neznámu a fantazírování o exotických dobrodružstvích. Na jedné straně jí jejich rozumování připadalo absurdní, dokonce směšné, a nemohla uvěřit, že uplynulé události by mohly mít tak prosté a zároveň fantastické vysvětlení. Ale na druhé straně, z pohledu věčného dítěte v sobě, si zoufale přála, aby to byla pravda.

Už asi dvacet minut se nic nedělo a Holly se postupně začala snášet zpátky na zem z výšin rozrušení a nervového vypětí, do nichž ji katapultovala světla pod hladinou. Stále naplněná úžasem, který ji už ale duševně neochromoval, si vzpomněla, co se dělo těsně před tím, než se na vodě objevila světla. To drtivé, nadpřirozené, skoro panické vědomí, že ji někdo pozoruje. Už o tom chtěla říct Jimovi, když si vzpomněla na další zvláštnosti, které našla v domě.

„Je úplně zařízený,“ řekla. „Vůbec jsi to tam po dědečkově smrti nevyklidil.“

„Nechal jsem ho zařízený, kdyby ho chtěl někdo pronajmout, než se najde kupec.“

Téměř stejných slov sama v duchu použila, když stála uvnitř a pokoušela se vysvětlit si tu podivnou nesrovnalost. „Ale nechals tam i všechny jejich osobní věci.“

Nedíval se na ni, ale na stěny v očekávání nějaké známky nadlidské existence. „Kdyby se našel nájemník, vyklidil bych to.“

„Tos to tak nechal skoro pět let?“

Pokrčil rameny.

Holly řekla: „Celou tu dobu se tam víceméně pravidelně uklízelo, až na poslední měsíce.“

„To kdyby se objevil nájemník.“

„Naskakuje mi z toho husí kůže, Jime.“

Konečně se na ni podíval. „Jak to?“

„Je to jak mauzoleum.“

Jeho modré oči byly úplně neproniknutelné, ale Holly měla pocit, že ho otravuje, možná proto, že tyhle světské řeči o nájemnících, úklidu a majetku ho oddalovaly od příjemnějších úvah o setkání s mimozemšťany.

Vzdychl si a řekl: „Máš pravdu, je to trochu divný.“

„Tak proč…?“

Pomalu otočil knoflíkem svítilny a snížil přívod plynu do hořáku. Ostré bílé světlo změklo do bledé záře měsíčního odstínu a tma k nim postoupila o krok blíž. „Po pravdě řečeno, nemohl jsem se přinutit dědovy věci zabalit. Osm měsíců před tím jsme spolu procházeli věci po babičce, když umřela, a bylo to drsný. Když… odešel tak brzy po ní, bylo to na mě moc. Tak dlouho byli to jediné, co jsem měl. Pak jsem najednou přišel i o ně.“

Modř jeho očí zakalil zmučený výraz.

Holly projela vlna soucitu, natáhla se přes chladničku a vzala ho za ruku.

Řekl: „Pořád jsem s tím otálel a čím déle jsem to odkládal, tím nemožnější mi připadalo vůbec s tím začít.“

Znovu si povzdechl. „Kdybych našel nějakého nájemníka nebo kupce, přinutilo by mě to dát věci do pořádku, ať už by to bylo jakkoli nepříjemné. Ale tahle stará farma je asi tak prodejná jako náklad písku na poušti.“

Zavřít dům po dědečkově smrti, ničeho se po čtyři roky a čtyři měsíce ani nedotknout, kromě občasného úklidu – to byla výstřednost. Jinak se na to nešlo dívat. Zároveň ji ale taková výstřednost dojímala. Od začátku cítila, že Jim je pod slupkou zloby, pod hrdinou z ocele jemný člověk, a tu jeho měkkosrdcatost měla ráda stejně jako všechno ostatní.

„Provedeni to spolu,“ řekla. „Až zjistíme, co se to s náma kčertu děje, ať už nás tohle zavede kamkoliv, přijde chvíle, kdy spolu projdeme dědečkovy věci. Když na to budeme dva, nebude to tak těžké.“

Usmál se na ni a stiskl jí ruku.

Vzpomněla si ještě na něco. „Jime, pamatuješ, jak jsem ti popsala tu ženu ze včerejšího snu?“

„Trochu.“

„Říkal jsi, že ti nikoho nepřipomíná.“

„No a?“

„Ale v domě visí její fotka.“

„Její fotka?“

V obýváku, ten párek kolem padesátky, je to tvoje babička a dědeček, Lena a Henry?“

„Jo, to jsou oni.“

„To je ta žena ze snu.“

Zamračil se. „To je divné, ne?“

„Možná. Ale divnější je, žes ji nepoznal.“

„Tvůj popis asi moc neseděl.“

„Ale copak jsi neslyšel, jak jsem říkala, že má znaménko krásy…“

Najednou se mu zúžily oči a sevřel jí ruce ve svých dlaních. „Rychle, ty bloky.“

Zmateně se zeptala: „Cože?“

„Něco se stane, cítím to, a potřebujeme ty bloky, co jsme koupili.“

Pustil její ruku a ona ze sáčku vedle sebe vytáhla dva žluté linkované sešity a fix. Vzal je od ní, zaváhal a začal se rozhlížet po stěnách a stínech nad jejich hlavami, jako by čekal na pokyn, co dál.

Zazněly zvonky.

* * *

Jimem při tom melodickém zvuku projela vlna vzrušení. Věděl, že stojí na pokraji objasnění událostí nejen posledního roku, ale uplynulých pětadvaceti let. A to není všechno. Víc. Mnohem víc. Zvonky ohlašovaly zjevení ještě vyššího porozumění, transcendentálních pravd, vysvětlení základního smyslu celého jeho života, minulého i budoucího, jeho původu a osudu a smyslu bytí vůbec. Bez ohledu na grandióznost té představy cítil, že než opustí mlýn, bude mu zjeveno tajemství stvoření a že dosáhne stavu osvícení, který hledal – a nenašel – v náboženství.

Zvonění se ozvalo podruhé a Holly se začala zvedat. Jimovi došlo, že chce nejspíš znovu sejít po schodech k oknu a vyhlédnout na rybník. Rychle řekl: „Ne, počkej. Tentokrát to bude tady.“

Holly zaváhala a posadila se nazpět.

Zvonění ustalo. Jim pocítil nutkání odsunout cestovní chladničku a položit na zem mezi sebe a Holly jeden ze sešitů. Nebyl si jistý, co má dělat s tím druhým a s fixem, ale po krátké chvíli nerozhodnosti si je ponechal.

Když se melodické zvuky ozvaly potřetí, doprovázel je neskutečný světelný impuls ve vápencové stěně. Rudá zář se zdála vyvěrat zevnitř kamene v jednom místě přímo naproti ním. Pak náhle prosvištěla pokojem kolem dokola a obklopila je pulzujícím kruhem světla.

Ve chvíli, kdy je ten podivuhodný zdroj světla začal obkružovat, vyrazila Holly zdušený výkřik strachu a Jim si vzpomněl, co mu vyprávěla o svém včerejším snu. Ta žena – ať už to byla jeho babička nebo ne – vystoupila po schodech do místnosti nahoře, uviděla jantarovou záři ve zdech, jako by mlýn byl výtvor z barevného skla, a byla svědkem, jak se z kamenných kvádrů rodí něco nepředstavitelně odporného.

„Neboj,“ utěšoval ji horlivě, „tohle není Nepřítel. To je něco jiného. Tohle není nebezpečné. To je jiné světlo.“

Pouze s ní sdílel ujištění, která se do něj vlévala působením vyšší síly. Modlil se, aby se nemýlil, aby opravdu nehrozilo žádné nebezpečí, příliš dobře si pamatoval odpornou proměnu stropu ve vlastní ložnici v Laguna Niguel před necelými dvanácti hodinami. Ve slizké hmyzí kukle, která vypuchřela z obyčejné stěny, pulzovalo světlo. Stvoření, které se uvnitř zmítalo, by rozhodně nikdy nechtěl vidět z větší blízkosti.

Během dalších dvou sérií lahodného zvonění se barva světla změnila v jantarovou. Ale jinak ničím nepřipomínala hrozivou záři na stropě jeho ložnice, která měla úplně jiný odstín – ohavná žluť zahnívající hmoty nebo hustého tmavého hnisu – a která tepala v třídobém rytmu se zlověstným duněním, které teď nebylo slyšet.

Holly nicméně vypadala vystrašeně.

Přál si, aby ji mohl k sobě přitáhnout a obejmout ji kolem ramen. Ale musel věnovat všechnu svou pozornost vyšší síle, která se snažila k němu proniknout.

Zvonění ustalo, ale světlo nezmizelo. Tetelilo se, blikalo, pohasínalo a zase rozjasňovalo. Pohybovalo se po jinak tmavé stěně v myriádách jednotlivých měňavkovitých tvarů, které neustále stékaly dohromady a vytvářely nové obrazce jako v dětském kaleidoskopu. Proměnlivé vzory se míhaly na všech stranách, od podlahy až k vrcholu klenutého stropu.

„Připadám si jako v batysféře, celé skleněné, spuštěné hluboko v moři,“ řekla Holly. „A kolem nás černými hloubkami stoupají, klesají a krouží obrovská hejna světélkujících rybek.“

Byl by ji zlíbal za to, jak celý zážitek popsala mnohem lépe, než by dokázal on, slovy, která mu nedají zapomenout na to, co viděl, ani kdyby žil do sta let.

Příznačná záře nesporně pramenila zevnitř kamene; ne z jeho povrchu. Bylo vidět do nitra té hmoty, nyní průhledné, jako by byla pomocí alchymie přeměněna ve tmavý, průsvitný křemen. Jantarová záře projasnila místnost víc než svítilna, kterou Jim před chvílí stáhnul. Jeho třesoucí se ruce měly zlatavou barvu stejně jako Hollyina tvář.

Ale temná zákoutí zůstala a ustavičně se pohybující světlo oživilo i stíny kolem nich.

„Co teď?“ zeptala se Holly tiše.

Jim si povšiml, že se něco stalo s blokem na zemi. „Podívej.“

Nahoře na první stránce se objevila slova. Vypadalo to, jako by je napsal prst namočený v inkoustu:

JSEM S VAMI.

6

Světelné představení její pozornost sice, mírně řečeno, rozptýlilo, ale Holly přesto nevěřila, že by se Jim mohl naklonit nad blok a napsat ta slova, aniž by upoutal její pozornost. Jenže se jí také nechtělo věřit, že tu zprávu zanechala nějaká nehmotná bytost.

„Myslím, že nás vybízí, abychom se ptali,“ řekl Jim.

„Tak se zeptej, co to je,“ odpověděla okamžitě Holly.

Napsal otázku do druhého sešitu, který držel v ruce, a ukázal ji Holly:

Kdo jsi?

Dívali se, jak se odpověď objevuje v prvním bloku, který ležel před nimi v takovém úhlu, že mohli oba číst. Slova nebyla do papíru vypálena ani napsána inkoustem, který by kouzelně kapal ze vzduchu. Nepravidelná, kostrbatá písmena se objevovala jako matné šedé tvary a postupně tmavla, jako by vyplouvala ze stránky sešitu, jako by to nebyl pět setin milimetru silný papír, ale několik metrů hluboká nádrž s tekutinou. Okamžitě poznala, že je to podobný efekt jako světelné body, které stoupaly prostředkem rybníka, předtím než se rozpukly a vytvořily na vodě soustředné kruhy. Takhle se také světlo nejdřív objevovalo ve vápencové stěně, než kamenné kvádry zprůsvitněly.

PŘÍTEL.

Kdo jsi? Přítel.

Byl to zvláštní způsob, jak se pojmenovat. Ne ‚tvůj přítel‘ nebo ‚váš přítel‘, ale Přítel.

Na mimozemskou inteligentní bytost, pokud celá věc opravdu byla tak jednoduchá, mělo to jméno v sobě zvláštní duchovní implikace, připomínky božství. Člověk dal Bohu všeliká jména – Jehova, Alláh, Brahma, Zeus – ale ještě více titulů. Bůh je Všemohoucí, Věčný, Nekonečný, Otec, Spasitel, Stvořitel, Světlo. Přítel jako by patřil přímo na ten seznam.

Jim rychle napsal další otázku a ukázal ji Holly:

Odkud jsi?

Z JINÉHO SVĚTA.

Což mohlo být kdekoli od brány nebeské až po Mars.

Z jiné planety?

ANO.

„Panebože,“ řekla Holly, která nemohla zadržet pocit posvátné hrůzy.

Tak žádný Boží posel. Mimozemšťan.

Vzhlédla od papíru a její pohled se setkal s Jimovým. Jeho oči zářily jasněji než kdy předtím, ačkoli chromově žluté světlo jim propůjčilo výjimečný zelený odstín.

Neposedná vzrušením se vztyčila na kolenou, pak dosedla nazpět na lýtka. Vrchní stránka bloku byla zaplněna odpověďmi. Holly váhala jenom chvíli, potom ji vytrhla a odložila, aby viděli na další. Oči jí létaly sem a tam mezi Jimovými otázkami a rychle se objevujícími odpověďmi.

Z jiné sluneční soustavy?

ANO.

Z jiné galaxie?

ANO.

To v rybníku je tvoje loď?

ANO.

Jak dlouho už jsi tady?

10 000 LET.

Jak tak Holly koukala na to číslo, připadl jí tenhle moment víc jako ze snu než některé z věcí, které se jí zdály v posledních dnech. Po tolika tajemstvích najednou odpovědi – ale zdálo se jí, že je dostávají příliš snadno. Nevěděla, co vlastně čekala, ale nepředstavovala si, že temnota, ve které se pohybovali, se vyjasní tak rychle, jako by do ní kápli kouzelný univerzální mycí prostředek.

„Zeptej se, proč je tady,“ řekla Holly, odtrhla druhý list a přiložila ho k prvnímu.

Nalistoval ve svém bloku novou stránku a napsal otázku: Proč jsi tady?

Na papíru se objevilo: ABYCH POZOROVAL, STUDOVAL, POMÁHAL LIDSTVU.

„Víš, co mi to připomíná?“ řekla Holly.

„Co?“

„Jeden sci-fi seriál z padesátých let.“

„To je na tebe trochu moc dávno, ne?“

„Dávají to na kabelové televizi.“

„Ale proč ti to tak připadá?“

Svraštila čelo nad slovy ABYCH POZOROVAL, STUDOVAL, POMÁHAL LIDSTVU a řekla: „Nepřijde ti to trochu… otřepané?“

„Otřepané?“ Popudilo ho to. „Ne, vůbec ne. Protože nemám ani páru, jak by kontakt s mimozemšťanem měl vypadat. Nemám s tím zrovna moc zkušeností, rozhodně ne tolik, abych si dopředu dělal nějaké konkrétní představy nebo si hrál na experta.“

„Promiň. Já nevím… je to prostě… tak dál, uvidíme, kam to povede.“

Musela si přiznat, že není o nic méně vystrašená než ve chvíli, kdy se poprvé objevilo světlo ve stěnách. Srdce jí pořád divoce bušilo a nebyla schopná se zhluboka nadechnout. Stále cítila, že je v místnosti přítomno něco nadlidského, možná dokonce vyšší moc, a připadala si před ní malá a bezvýznamná. Když vezme v úvahu úkazy v rybníku, světélkující impulsy, které stále ještě proplouvaly stěnami, a slova, rodící se v bloku, byla by beznadějně pitomá, kdyby necítila posvátnou hrůzu.

Ale její úžas nepopiratelně oslaboval pocit, že ta bytost formuje jejich setkání, jako by to byl starý filmový nebo televizní scénář. Jim se sarkasmem v hlase řekl, že on nemá tolik zkušeností s mimozemšťany, aby si vytvořil určité naděje, které mohou být zklamány. Ale to není pravda. Vyrostl v šedesátých a sedmdesátých letech, takže byl stejně zahlcený výplody sdělovacích prostředků jako ona. Oba byli vystaveni vlivu stejných televizních pořadů a filmů, časopisů a knih; vědeckofantastický prvek měl na masovou kulturu význačný vliv po celý jejich život. Za ta léta nasbíral plno detailních představ o tom, jaký jednou bude kontakt s mimozemšťany, a ta substance ve stěně jim vyhovovala všem dohromady. Hollyina jediná představa byla, že skutečné setkání třetího druhu nebude připomínat nic, co si jsou spisovatelé a scénáristi schopní vymyslet i v těch nejzběsilejších úletech fantazie, protože když mluvíme o životě z jiného světa, mimozemský znamená právě mimozemský, jiný, mimo rámec jednoduchého srovnání nebo porozumění.

„Dobře,“ řekla, „možná je to v tom, jak je mi to všecko povědomé. Třeba používá naše moderní mýty jako schůdnou cestu k tomu, aby se nám představil, abychom vůbec byli schopní to pochopit. Protože pravděpodobně je od nás tak radikálně odlišný, že bychom nebyli nikdy sto porozumět jeho opravdové podstatě nebo vzhledu.“

„Přesně tak,“ řekl Jim. Napsal další otázku: Proč vidíme světlo ve stěnách?

TO SVĚTLO JSEM JÁ.

Holly nečekala, až Jim napíše další otázku. Zeptala se přímo: „Jak se můžeš pohybovat skrz stěnu?“

Protože mimozemšťan se zdál tolik bazírovat na formě, trochu ji překvapilo, když netrval na písemných dotazech. Hned dostala odpověď: MOHU SE STÁT SOUČÁSTÍ ČEHOKOLI, POHYBOVAT SE SKRZ TO, VZÍT NA SEBE PODOBU TÉ VĚCI.

„Nevytahuje se náhodou trochu?“ řekla Holly.

„Nechápu, jak můžeš být v takové chvíli sarkastická,“ řekl Jim netrpělivě.

„Nejsem sarkastická,“ vysvětlovala mu. „Jenom se snažím to pochopit.“

Vypadal pochybovačně.

Holly se znovu obrátila na bytost z jiného světa: „Chápeš, proč mi to dělá takové problémy, že?“

V sešitě: ANO.

Holly odtrhla další list. Postavila se na nohy, stále nepokojnější a nervóznější, i když přesně nevěděla proč. Než zformulovala další dotaz, otočila se dokola a očima přitom sledovala světelnou hru v kameni. „Proč je tvůj příchod provázen zvukem zvonků?“

Na papíru se neobjevila žádná odpověď.

Opakovala otázku.

Stránka zůstala prázdná.

Holly řekla: „Nejspíš obchodní tajemství.“

Cítila, jak jí z pravé podpažní jamky vyrazil pramínek studeného potu a stekl po boku dolů. Byla ještě plná dětského úžasu, ale zase v ní začal vzrůstat strach. Něco neklapalo. Něco víc, než jen příběh plný klišé a frází, kterými je bytost krmila. Nedokázala jasně určit, co ji vlastně vystrašilo.

Do vlastního sešitu Jim rychle napsal další otázku a Holly se sklonila, aby ji přečetla: Zjevil ses mi v této místnosti, když mi bylo deset let?

ANO. ČASTO.

Postaral ses o to, abych na to zapomněl?

ANO.

„Nezdržuj se psaním otázek,“ řekla Holly. „Prostě se ptej jako já.“

Jima její nápad očividně vyvedl z míry a Holly překvapilo, že chtěl zůstal u svého pera a bloku i poté, co viděl, že její vyřčené otázky byly zodpovězeny. Chvíli se zdráhal, ale nakonec pero a sešit odložil. „Proč jsem musel zapomenout?“

I vestoje lehce přečetla slova napsaná tučným písmem:

NEBYL JSI JEŠTĚ PŘIPRAVEN SI PAMATOVAT.

„Zbytečné záhady,“ zamumlala. „To se pozná chlap.“

Jim odtrhl popsanou stránku a přiložil ji k ostatním. Zarazil se a kousal se do rtu, očividně u konce s nápady, na co se ptát dál. Nakonec řekl: „Jsi mužského nebo ženského rodu?“

MUŽSKÉHO.

„Nejspíš není ani jedno ani druhé,“ ozvala se Holly. „Je nakonec z jiné planety, takže se stejně dobře může rozmnožovat partenogenezí.“

MUŽSKÉHO, znovu se objevilo na papíře.

Jim zůstal sedět, nohy pod sebou; na tváři neutuchající výraz úžasu, v té chvíli dětštější než kdy předtím.

Holly nechápala, jak je možné, že její úzkost neustále roste, zatímco Jim pořád bezmála poskakuje nadšením.

Řekl: „Jak vypadáš?“

JAK SE ROZHODNU, ABYCH VYPADAL.

„Mohl by ses nám zjevit jako muž nebo žena?“ ptal se Jim dál.

ANO.

„Jako pes?“

ANO.

„Jako kočka?“

ANO.

„Jako brouk?“

ANO.

Zdálo se, že bez jistoty svého bloku a pera je Jim odsouzen pouze k nejapným otázkám. Holly málem čekala, že se zeptá na mimozemšťanovu nejoblíbenější barvu, jestli má radši Coca-Colu nebo Pepsi-Colu a jestli se mu líbí country.

Ale on se zeptal: „Kolik máš roků?“

JSEM DÍTĚ.

„Dítě?“ opakoval Jim. „Ale říkals, že jsi tady už deset tisíc let.“

PŘESTO JSEM DÍTĚ.

Jim řekl: „Znamená to, že tvůj druh je dlouhověký?“

JSME NESMRTELNÍ.

„Panejo!“

„Lže,“ řekla Holly.

Jim se zhrozil nad její drzostí: „Panenko skákavá, Holly!“

„Jo, lže.“

Tohle byl zdroj jejího obnoveného strachu – to, že k nim Přítel není upřímný, nehraje na rovinu, podvádí. Měla pocit, že jimi naprosto pohrdá. V tom případě měla asi mlčet, pokorně se klanět jeho moci a snažit se ho nerozzlobit.

Místo toho řekla: „Kdyby byl opravdu nesmrtelný, nepovažoval by se za dítě. Nemohl by o sobě uvažovat v takových kategoriích. Dětství, mládí, dospělost, to jsou věkové kategorie, kterými se živočišný druh zabývá, když má vymezenou dobu života. Ale když jsi nesmrtelný, mohl ses narodit nevinný, nevědomý, nevzdělaný, ale nerodíš se mladý, protože nikdy nezestárneš.“

„Nejsi náhodou trochu hnidopich?“ zeptal se Jim skoro uraženě.

„Nejsem. Vždyť nám lže.“

„Možná použil slovo ‚dítě‘, jenom aby nám zase přiblížil něco pro nás těžko pochopitelného.“

ANO.

„Prdlajs,“ řekla Holly.

„Tak sakra, Holly!“

Jim pečlivě odtrhával z bloku další stránku. Holly přešla ke stěně a prohlížela si vířící obrazce světla. Zblízka byly krásné a zvláštní, ne jako plynulý proud fosforeskující tekutiny nebo ohnivé potoky lávy, ale jako sršící roje světlušek, miliony třpytících se teček, které skutečně připomínaly její analogii se světélkujícími rybkami.

Holly napůl čekala, že se stěna před ní náhle vyboulí a roztrhne. Porodí něco hrůzného.

Chtěla couvnout. Místo toho přistoupila blíž. Její nos byl jen tři centimetry od metamorfovaného kamene. V tak těsné blízkostí se jí z toho dmutí, proudění a víření milionu zářivých buněk zatočila hlava. Zeď nevydávala žádné teplo, ale Holly se zdálo, že cítí blikání světla a stínu na tváři.

„Proč je tvůj příchod provázen zvukem zvonků?“ zeptala se.

Po několika vteřinách promluvil zpoza ní Jim: „Žádná odpověď.“

Otázka vypadala nevinně a byla jednou z těch, na které se logicky museli zeptat. Neochota bytosti odpovědět Holly upozornila, že zvonění musí mít nějaký zásadní význam. Když porozumí tomuhle, může to být první krok na cestě k tomu dozvědět se o tom tvoru něco skutečného, pravdivého.

„Proč je tvůj příchod provázen zvukem zvonků?“

Jim referoval: „Žádná odpověď. Myslím, že by ses už na to neměla ptát, Holly. Očividně nechce odpovědět a popuzováním nic nezískáme. Tohle není Nepřítel, to je…“

„Jo, já vím. To je Přítel.“

Zůstala u stěny a cítila, že stojí tváří v tvář cizímu tvoru, přestože neměl nic, co by odpovídalo obličeji. Jeho pozornost teď byla soustředěna na ni. Byl přímo tam.

Znovu se zeptala: „Proč je tvůj příchod provázen zvukem zvonků?“

Instinkt jí napověděl, že ta nevinná otázka a její o něco méně nevinné opakování ji uvedlo do velkého nebezpečí. Srdce jí bušilo tak silně, až si říkala, že to Jim musí slyšet. Přítel pravděpodobně vládne takovými schopnostmi, že nejen slyší dunění jejího srdce, ale také ho vidí poskakovat jako splašeného králíka v kleci její hrudi. Moc dobře ví, že se Holly bojí. Sakra, co když umí přečíst i její myšlenky? Musí ukázat, že ji neodradí ani strach.

Položila ruku na světlem naplněný kámen. Jestli ty světélkující mraky nejsou jen promítnutím Přítelova vědomí, jen iluzí nebo obrazem vytvořeným pouze pro ně dva, jestli je ten tvor skutečně živý v kameni, jak jim tvrdil, pak je teď kámen jeho masem. Její ruka leží na jeho těle.

Stěnou proběhly slabé vibrace v podobě zřetelných, kroužících vírů. To bylo všechno, co cítila. Žádný žár. Plameny v kameni byly evidentně chladné.

„Proč je tvůj příchod provázen zvuky zvonků?“

„Holly, nedělej to,“ řekl Jim. Poprvé mu v hlase zazněla starost. Možná i on začal pochovat, že Přítel není tak úplně přítel.

Ale pohánělo ji podezření, že v této konfrontaci záleží na silné vůli a že pokud bude stát neochvějně na svém, jejich setkání s Přítelem může dostat nový tón. Neuměla by vysvětlit, proč o tom byla tak přesvědčená. Prostě instinkt, ne ženský, ale instinkt bývalé reportérky.

„Proč je tvůj příchod provázen zvukem zvonků?“

Zazdálo se jí, že postřehla nepatrnou změnu v záchvěvech, které se jí tetelily pod rukou, ale mohla to být jen její fantazie, protože záchvěvy samotné byly těžko postřehnutelné. Hlavou se jí mihla představa, jak kamenný kvádr náhle rozpuká v zubatou tlamu a ukousne jí ruku, krev tryská plným proudem a z roztrhaného pahýlu zápěstí trčí bílá kost.

Přestože se neovladatelně třásla, neustoupila ode zdi ani z ní nestáhla ruku.

Napadlo ji, jestli jí tu strašnou představu neposlal Přítel.

„Proč je tvůj příchod provázen zvukem zvonků?“

„Holly, panebože…“

Jim se zarazil a pak řekl: „Počkej, je tam odpověď.“

Na pevné vůli tedy záleželo. Ale proč proboha? Proč by se měla nějaká všemocná mimozemská síla z jiné galaxie nechat zastrašit jejím neochvějným odhodláním?

Jim přečetl odpověď: „Je tam… ‚Pro efekt?‘“

„Pro efekt?“ opakovala Holly.

„Jo. P-R-O, pak E-F-E-K-T, potom otazník.“

Ke stěně řekla: „To chceš říct, že to zvonění je jenom divadýlko, že tím dodáváš svému příchodu dramatický efekt?“

Po několika vteřinách Jim řekl: „Žádná odpověď.“

„A proč ten otazník?“ ptala se Přítele. „Cožpak ty sám nevíš, co ty zvonky znamenají, odkud ty zvuky přicházejí, co je dělá a proč? To jenom hádáš, když říkáš ‚pro efekt‘? Jak to, že nevíš, co to je, když tě to vždycky doprovází?“

„Nic,“ řekl Jim.

Zírala do zdi. Vířící světelné body ji stále víc dezorientovaly, ale ona oči nezavřela.

„Další zpráva,“ řekl Jim. „‚Odcházím.‘“

„Srabe,“ řekla Holly tiše do amorfní tváře ve stěně. Ale zaplavil ji přitom studený pot.

Jantarové světlo začalo tmavnout, pomalu se měnilo v oranžové.

Holly konečně odstoupila ode zdi. Podklesly jí nohy a málem upadla. Došla ke svému spacáku a klesla na kolena.

Na papíru se objevila nová slova: VRÁTÍM SE.

„Kdy?“ zeptal se Jim.

AŽ ZAČNE PŘÍLIV.

„Jaký příliv?“

V LODI JE PŘÍLIV A ODLIV, SVĚTLO A TEMNOTA. JÁ PŘICHÁZÍM SE SVĚTLEM, ON S TMOU.

„Kdo je on?“ ozvala se Holly.

NEPŘÍTEL.

Světlo ve stěnách bylo teď rudooranžové, tlumenější, ale ustavičně kolem dokola vrhalo mihotavé záblesky.

Jim řekl: „Sdílíte spolu loď?“

ANO. DVĚ SÍLY. DVĚ BYTOSTI.

Zase lže, pomyslela si Holly. To samé jako ty zvonky: divadýlko.

ČEKEJTE NA MŮJ NÁVRAT.

„Počkáme,“ řekl Jim.

NESPĚTE.

„Proč nemůžeme spát?“ přistoupila Holly na hru.

MOHLI BYSTE SNÍT.

Stránka byla plná. Jim ji rychle utrhl a položil na hromádku k ostatním.

Světlo ve stěnách teď bylo krvavě rudé a postupně se vytrácelo.

SNY JSOU BRÁNY.

„Co nám tím chceš říct?“

Opět ta tři slova: SNY JSOU BRÁNY.

„To je varování,“ řekl Jim.

SNY JSOU BRÁNY.

Ne, pomyslela si Holly, to je výhrůžka.

7

Mlýn byl zase jenom mlýn. Kameny a trámy. Malta a hřebíky. Sedající prach, hnijící dřevo, rezavějící železo, pavouci soukající své sítě v tajných koutech.

Holly seděla přímo naproti Jimovi se zkříženýma nohama a dotýkala se ho koleny. Držela ho za ruce, částečně proto, že z jeho doteku čerpala sílu, a částečně proto, že ho chtěla uklidnit a otupit ostří toho, co se mu chystala říct.

„Poslyš, miláčku, jseš ten nejzajímavější mužský, jakého jsem v životě potkala, a určitě nejvíc sexy ze všech, a taky v hloubi duše ten nejlaskavější. Ale interview vedeš úplně špatně. Tvoje otázky jsou v naprosté většině nepromyšlené, nesnažíš se dostat věci na kloub, honíš se za nepodstatným a většinou vůbec nerozvíjíš ty opravdu důležité odpovědi. A jako reportér jsi natolik naivní, že si myslíš, že dotazovaný je k tobě vždycky upřímný, když ve skutečnosti to tak skoro nikdy není, takže nesonduješ tak, jak je potřeba.“

Nevypadal dotčeně. Usmál se a řekl: „Necítil jsem se jako reportér při interview.“

„Vidíš, chlapečku, a přesně tak to bylo. Přítel má informace a my je potřebujeme, abychom věděli, na čem jsme, abychom mohli udělat to, kvůli čemu jsme přijeli.“

„Přišlo mi to spíš jako… já nevím… jako zjevení. Když Bůh přišel za Mojžíšem s Deseti přikázáními, tak mu asi jenom řekl, co jsou, a jestli měl Mojžíš nějaké nejasnosti, počítám, že nepovažoval za nutné mořit šéfa otázkama.“

„V těch zdech to nebyl Bůh.“

„Já vím. Ten nápad už jsem vzdal. Ale byla to mimozemská inteligence nám o tolik nadřazenější, že do Boha nemá daleko.“

„To právě nevíme,“ řekla trpělivě.

„Jasně že víme. Když pomyslíš na ten vysoký stupeň inteligence a tisíciletí potřebná k vybudování civilizace schopné cestovat po galaxiích – bože, ve srovnání s tím jsme opice!“

„Vidíš, o to mi právě jde. Jak víš, že je z jiné galaxie? Protože věříš tomu, co sis přečetl. Jak víš, že v rybníku je nějaká vesmírná loď? Protože věříš tomu, co ti řekl.“

Jim začínal ztrácet trpělivost. „Proč by nám lhal, co by tím získal?“

„Nevím. Ale nemůžeme vědět, jestli nás nechce zmanipulovat. Až se vrátí zpátky, jak slíbil, chci být připravená. Chtěla bych teď strávit hodinu, dvě nebo i tři, prostě kolik času budeme mít, psaním seznamu otázek, abychom ho mohli podrobit pečlivě naplánovanému výslechu. Musíme mít jasnou strategii, abychom z něho vyždímali skutečné informace, fakta a ne fantazie, a naše otázky s ní musí být v souladu.“ Když se zamračil, rychle pokračovala, než ji stačil přerušit: „Fajn, dobrý, třeba není schopný lhát, třeba je vznešený a čistý, třeba je všechno, co nám řekl, svatá pravda. Ale dobře mě poslouchej, Jime, není to žádné zjevení. Přítel nalinkoval pravidla tím, že tě přiměl koupit sešity a pero. Nastolil systém otázek a odpovědí. Kdyby nechtěl, abychom se ho vyptávali, řekl by ti jenom, ať sklapneš, a udělal by ti přednášku z hořícího keře!“

Zíral na ni. Zamyšleně si kousal ret.

Stočil pohled ke stěně, kde před chvílí světelná bytost proplouvala kameny.

Holly trvala na svém: „Vůbec ses nezeptal, proč chce, abys zachraňoval lidem život, nebo proč některým jo a jiným ne.“

Znovu se na ni podíval, očividně překvapený, když si uvědomil, že nepožadoval odpověď na tu nejdůležitější otázku ze všech. V mléčném svitu jemně syčící svítilny byly jeho oči, které jantarové světlo předtím dočasně zbarvilo do zelena, znovu modré. A byly ztrápené.

„Dobře,“ řekl. „Máš pravdu. Asi jsem se nechal unést. Protože, Holly, ať už je to jak chce, je to všechno… je to ohromující.“

„Je,“ potvrdila.

„Uděláme to, jak chceš, napíšeme seznam pečlivě promyšlených otázek. A až se vrátí, měla by ses ptát ty, protože budeš schopná z luftu reagovat na odpovědi, které bude potřeba rozvinout.“

„Souhlasím,“ řekla s ulehčením, že to navrhl sám, aniž na něj musela tlačit.

Měla na takové věci mnohem lepší průpravu než Jim, ale konkrétně v téhle situaci byla také spolehlivější než on. Přítel s ním byl v kontaktu už jednou předtím a připustil, že se mu šťoural v paměti, když ho nechával zapomenout na jejich setkání před pětadvaceti lety. Holly musela předpokládat, že Jim je zčásti na Přítelově straně, i když si to neuvědomoval. Přítelovy návštěvy v Jimově mysli se možná počítaly na desítky nebo na stovky, když byl Jim ve formativním věku a když byl zvlášť zranitelný díky ztrátě rodičů, a proto podléhal manipulaci ještě snáz než většina desetiletých chlapců. Jimovo podvědomí může být naprogramováno tak, aby chránil Přítelova tajemství, spíš než aby je pomáhal odhalit.

Holly věděla, že balancuje mezi uvážlivou obezřelostí a paranoidní podezřívavostí, možná že paranoia má dokonce trochu navrch. Jenže za daných okolností je lehká paranoia jediný recept na přežití.

Když ale Jim řekl, že si zajde ven na záchod, dala mnohem radši přednost tomu být s ním než sama v té místnosti nahoře. Šla za ním dolů a čekala u auta zády k němu, zatímco močil na plot u kukuřičného pole.

Dívala se na černočernou hladinu rybníka.

Poslouchala žáby, které znovu začaly kvákat. Ozývaly se i cikády. Události toho dne jí otřásly. Teď už jí připadaly zlověstné i hlasy přírody.

Dumala, jestli nenarazili na něco tak zvláštního a mocného, že na to jedna neúspěšná reportérka a bývalý učitel nemůžou stačit. Říkala si, jestli by z farmy neměli radši hned odjet. Ale jestlipak by jim to vůbec bylo dovoleno?

Její strach se nijak nezmenšil od chvíle, kdy se Přítel odporoučel. Spíš se ještě prohloubil. Měla pocit, jako by žili pod tisícitunovým závažím, které zázračně drží na jediném lidském vlasu, ale kouzlo ochabuje a vlas je napjatý a křehký jako skleněné vlákno.

* * *

Do půlnoci snědli šest čokoládových koblih a sepsali sedm stran otázek pro Přítele. Cukr dodává energii a je útěchou v době krize, ale na nervy napjaté k prasknutí nepomáhá. Hollyin pocit úzkosti měl v sobě ostří jako dobře obtažená břitva.

Rázovala po pokoji s blokem v ruce. Řekla: „Tentokrát se nespokojíme s psanými odpověďmi. To jenom zpomaluje výměnu. Budeme trvat na tom, aby s námi mluvil přímo.“

Jim ležel na zádech, ruce složené za hlavou. „On nemluví.“

„Jak to víš?“

„No, předpokládám, že ne, protože jinak by mluvil hned od začátku.“

„Nic nepředpokládej,“ řekla Holly. „Když umí smíchat svoje molekuly se zdí, proplouvat skrz kámen – skrz cokoli, pokud se mu dá věřit – a když umí na sebe vzít jakoukoli podobu, pak taky nabeton umí zformovat ústa a hlasivky a mluvit jako každá jiná vyšší moc, která si sama sebe aspoň trochu považuje.“

„Asi máš pravdu,“ řekl stísněně.

„A taky přece říkal, že se nám může zjevit jako muž nebo žena, když bude chtít, ne?“

„Jo, to je fakt.“

„A to ani nežádám o opravdické zhmotnění, bytost z masa a kostí. Jenom o hlas, hlas bez těla, trochu zvuku k těm frajerským světýlkům.“

Když se tak poslouchala, uvědomila si, že využívá své úzkosti, aby se naštvala, aby si nacvičila agresivní tón, který se jí bude hodit, až se Přítel vrátí. Byl to starý trik, který se naučila, když zpovídala lidi, kteří se chovali pánovitě nebo se ji snažili zastrašit.

Jim se posadil. „Tak jo, asi by mohl mluvit, kdyby chtěl, ale třeba nechce.“

„Už jsme se rozhodli, že ho nemůžeme nechat určovat všechna pravidla, Jime.“

„Ale nechápu, proč si ho musíme znepřátelit.“

„Já se o nic takového nesnažím.“

„Myslím, že bychom měli být aspoň trochu uctiví.“

„Ale to jistě, já mám před ním zatracenou úctu.“

„Nevypadá to tak.“

„Jsem přesvědčená, že by nás mohl zamáčknout jak červy, kdyby chtěl, a to ve mně vzbuzuje nesmírnou úctu.“

„Takovou úctu nemyslím.“

„Žádnou jinou si podle mně zatím nezasloužil,“ řekla Holly, která teď místo přecházení sem a tam obcházela kolem Jima. „Až se přestane pokoušet mě zmanipulovat, dělat na mně bubáky a začne mi dávat odpovědi, které znějí pravdivě, pak k němu možná pocítím úctu z jiných důvodů.“

„Začíná z tebe jít trochu strach.“

„Ze mě?“

„Jsi tak nepřátelská.“

„Nejsem.“

Mračil se na ni. „Mně to připadá jako slepá nenávist.“

„Takhle se dělá moderní novinařina. Ne abys kladl někomu otázky a později je pro čtenáře interpretoval, ty na dotazovaného zaútočíš. Máš vlastní verzi pravdy, kterou chceš prezentovat nehledě na skutečnost, a té se držíš. Nikdy jsem s tím nesouhlasila, nikdy jsem to nedělala, a proto mě ostatní reportéři vždycky předběhli, když šlo o dobrý příběh nebo o povýšení. Ale teď jsem celá žhavá zahájit útok. Velký rozdíl je v tom, že já se chci dobrat pravdy, ne ji různě přitesávat, ale potřebuju z toho našeho mimozemšťana konečně vypáčit pár faktů.“

„Třeba se neobjeví.“

„Řekl, že se vrátí.“

Jim zatřásl hlavou: „Ale proč, když ty se budeš chovat takhle?“

„Chceš říct, že by se mě mohl bát? Co je to potom za vyšší moc?“

Zazněly zvonky a Holly polekaně nadskočila.

Jim se postavil. „Jenom klid.“

Zvonky ztichly, znovu zazvonily, ztichly. Když se ozvaly potřetí, v jednom bodě na stěně se objevilo temně rudé světlo. Sílilo a rozjasňovalo se, pak najednou vybuchlo a rozprsklo se po klenuté místnosti jako planoucí ohňostroj. Poté zvonky utichly a nespočetné jiskry splynuly do pulzujících, ustavičně se pohybujících měňavkovitých tvarů, které znali už z dřívějška.

„Velmi dramatické,“ řekla Holly. Světlo rychle přerůstalo z rudé do oranžové a dál do jantaru, a ona se chopila iniciativy. „Rádi bychom, aby ses obešel bez toho nepraktického způsobu, jakým jsi doposud odpovídal na naše otázky, a prostě k nám mluvil přímo.“

Přítel nereagoval.

„Budeš s námi mluvit přímo?“

Žádná odezva.

Holly se podívala do bloku, který držela v ruce, a přečetla z něj první otázku. „Jsi ta vyšší síla, která posílala Jima zachraňovat lidem život?“

Čekala.

Ticho.

Zkusila to znovu.

Ticho.

Zarputile opakovala svoji otázku.

Přítel nepromluvil, ale zato Jim řekl: „Holly, koukni se na tohle.“

Otočila se a viděla, že prohlíží druhý sešit. Podržel ho před ní a prolistoval prvních deset nebo dvanáct stránek. Přízračné a nestálé světlo prýštící ze zdi bylo dost silné na to, aby viděla, že stránky jsou zaplněny Přítelovým rukopisem.

Vzala mu sešit z rukou a přečetla si první řádek na první straně: ANO. JÁ JSEM TA SÍLA.

Jim řekl: „Stačil už zodpovědět všechny otázky, které jsme si na něho přichystali.“

Holly mrskla sešitem na druhou stranu pokoje. Narazil do okna, ale sklo nerozbil a spadl na podlahu.

„Holly, nemůžeš…“

Zarazila ho ostrým pohledem.

Světlo v proměněném vápenci se začalo pohybovat ještě divočeji než předtím.

Holly se obrátila na Přítele: „Bůh dal Mojžíšovi Desatero přikázání na kamenných deskách, to je fakt, ale měl taky tu slušnost s ním promluvit. Když se Bůh může snížit natolik, aby mluvil s lidskými bytostmi, tak můžeš i ty.“

Nepodívala se, jak na její slova reaguje Jim. Chtěla jen, aby ji nepřerušoval.

Když se Přítel neozval, zopakovala první otázku ze seznamu. „Jsi ta vyšší síla, která posílala Jima zachraňovat lidem život?“

„Ano. Já jsem ta síla.“ Hlas byl tichý, medový baryton. Stejně jako zvonění se zdál přicházet ze všech stran. Přítel se nevynořil ze zdi v lidské podobě, nevytesal do vápence obličej, pouze jen tak z čista jasna zazněl jeho hlas.

Holly přečetla druhou otázku: „Jak víš, že ti lidé mají zemřít?“

„Jsem tvor, který žije ve všech aspektech času.“

„Co tím myslíš?“

„Minulost, přítomnost a budoucnost.“

„Umíš předvídat budoucnost?“

„Žiji v budoucnosti, stejně tak jako v minulosti i přítomnosti.“

Světlo se teď blýskalo s menší intenzitou, jako kdyby mimozemšťan přistoupil na její podmínky a byl zas v dobré náladě.

Jim se postavil vedle ní. Položil jí ruku na paži a jemně ji stiskl, jako by chtěl říct „dobrá prácička“.

Rozhodla se nežádat další objasnění otázky předvídání budoucnosti ze strachu, aby příliš neodbočili a ona pak neměla problém dostat se zpět dřív, než to stvoření znovu oznámí, že odchází. Vrátila se k připraveným otázkám. „Proč chceš, aby Jim zachraňoval jenom určité lidi?“

„Abych pomohl lidstvu,“ zněla zvučná odpověď. Možná v ní zaznělo i trochu přehnaného pocitu vlastní důležitosti, ale to bylo těžko říct, protože hlas byl tak rovnoměrně modulován, téměř jako stroj.

„Ale když denně umírá tolik lidí – a většina z nich je nevinná – proč jsi vybral zrovna tyhle lidi?“

„Jsou výjimeční.“

„V jakém smyslu?“

„Když jim bude dovoleno žít, každý z nich významně přispěje ke zlepšení osudu lidstva.“

Jim řekl: „To mě podrž.“

Holly takovou odpověď nečekala. Rozhodně zněla neotřepaně. Ale nebyla si jistá, jestli tomu věří. Také ji znepokojovalo, že Přítelův hlas jí je čím dál povědomější. Věděla, že už ho někde slyšela, a to v kontextu, který teď podkopával jeho důvěryhodnost, i přes ten hluboký, autoritativní tón. „Znamená to, že nejenom vidíš, co se stane v budoucnosti, ale i co by se mohlo stát?“

„Ano.“

„To vypadá, jako bys přece jenom byl Bůh, nebo ne?“

„Ne. Nevidím tak jasně jako Bůh. Ale vidím.“

Jim byl znovu ve své nejlepší klukovské náladě a usmíval se na kaleidoskopické obrazce světla, očividně vzrušený a potěšený vším, co slyší.

Holly se odvrátila ode zdi, přešla pokoj, dřepla si vedle své tašky a otevřela ji.

Jim se postavil nad ni a zeptal se: „Co to děláš?“

„Hledám tohle,“ řekla a vytáhla poznámkový blok, do kterého si zaznamenala objevy, které učinila při sbírání informací o Jimovi. Vstala, otevřela ho a nalistovala seznam lidí, kterým Jim zachránil život. Obrátila se na tvora pulzujícího ve vápenci a řekla: „Patnáctého května. Atlanta. Sam Newsome a jeho pětiletá dcera Emily. Čím tihle dva přispějí lidstvu, aby byli důležitější než všichni ostatní lidé, kteří toho dne zemřeli?“

Nic se neozvalo.

„No?“ domáhala se odpovědi.

„Emily se stane velkou vědkyní a objeví lék na zhoubnou nemoc.“ Tentokrát Holly s určitostí rozpoznala nafoukaný tón.

„Na jakou nemoc?“

„Proč mi nevěříte, slečno Thornová?“ Přítel mluvil tak formálně jako anglický komorník ve službě, ale Holly se zdálo, že pod důstojným, rezervovaným povrchem zaslechla také lehce trucovitý tón dítěte.

Holly odpověděla: „A.ž se dozvím, jaká je to nemoc, možná uvěřím.“

„Rakovina.“

„Jaká rakovina? Existují různé druhy.“

„Všechny.“

Znovu se podívala do svého bloku. „Sedmého června. Corona. Louis Andretti.“

„Bude otcem dítěte, které vyroste ve velkého diplomata.“

Lepší než umřít na několikanásobné uštknutí chřestýšem, pomyslela si.

Pokračovala: „Dvacátého prvního června. New York. Thaddeus…“

„Stane se velkým umělcem a jeho dílo přinese naději milionům lidí.“

„Vypadal jako fajn kluk,“ řekl radostně Jim, který to všecko žral. „Líbil se mi.“

Holly si ho nevšímala. „Třicátého června. San Francisco…“

„Rachael Steinbergová porodí dítě, které se stane velkým duchovním vůdcem.“

Ten hlas jí vrtal hlavou. Byla si jistá, že už ho slyšela. Ale kde?

„Pátého července…“

„Miami. Carmen Diazová. Porodí dítě, které se stane prezidentem Spojených států.“

Holly se ovívala blokem. „Proč ne rovnou prezidentem světa?“

„Čtrnáctého července. Houston. Amanda Cutterová. Porodí dítě, které bude velkým mírotvorcem.“

„Proč ne rovnou druhý příchod Krista?“ zeptala se Holly.

Jim od ní poodešel. Opíral se o stěnu mezi dvěma okny a kolem něho tiše explodovaly světelné částice. „Co je ti?“ obrátil se na ni.

„Je toho na mě moc.“

„Čeho?“

„Říká, že chce, abys zachraňoval výjimečné lidi.“

„Abych pomohl lidstvu,“ ozval se hlas.

„No jo, no jo,“ řekla Holly ke stěně.

Obrátila se znovu na Jima. „Ale ty lidi jsou trochu moc výjimeční, nezdá se ti? Možná je to moje chyba, ale zdá se mi to přehnané, už je to zas moc otřepané. Z nikoho nevyroste jenom zatraceně dobrý doktor, nebo podnikatel, který vytvoří nové průmyslové odvětví a třeba deset tisíc pracovních příležitostí, nebo poctivý, odvážný policajt, nebo skvělá zdravotní sestra. Ne, tohle budou velký diplomati, velký vědci, velký politici, velký mírotvorci. Velký, velký, velký!“

„To je ta tvoje útočná novinařina?“

„To si piš.“

Odstoupil od stěny a oběma rukama si uhladil vlasy z čela. „Chápu, co myslíš, proč si připadáš jako v nějakém sci-fi z padesátých let, ale zkus se na to podívat takhle. Je to šílená, fantastická situace. Bytost z jiného světa, která disponuje pro nás božskými schopnostmi, se rozhodne mě použít, aby pomohla zlepšit lidský úděl. Není jenom logické, že mě pošle zachránit výjimečné, opravdu výjimečné lidi, namísto toho tvého průmyslového magnáta?“

„.Ale jo, je to logické,“ řekla Holly. „Jenom mi to nezní pravdivě a já mám na podvody dost dobře vyvinutý čich.“

„Proto asi vaše novinářská kariéra byla tak úspěšná.“

Málem by se rozesmála při představě mimozemského tvora, vysoce převyšujícího lidské bytosti, který mrhá svými schopnostmi k pavlačovému hašteření. Ale netrpělivost a rozmrzelost, které postřehla pod povrchem některých předešlých odpovědí, teď byly nepřehlédnutelné a představa hypersensitivního, žlučovitého tvora, který vládne téměř božskou mocí, byla příliš znepokojivá, než aby byla k smíchu.

„Co říkáš takovéhle vyšší síle?“ obrátila se na Jima. „Za chvilku mi začne nadávat do potvor.“

Přítel neřekl nic.

Přečetla z bloku další otázku: „Dvacátého července. Steven Aimes. Birmingham v Alabamě.“

Stěnou proplouvaly světelné obrazce. Tvary teď byly méně ladné a radostné než předtím. Jestliže předešlá světelná přehlídka mohla být vizuálním ekvivalentem jedné z Brahmsových nejmírumilovnějších symfonií, ta nynější připomínala spíš disharmonické kvílení špatného moderního jazzu.

„Co Steven Aimes?“ dožadovala se odpovědi. Měla strach, ale pamatovala si, jak se projev její silné vůle předtím setkal s odezvou.

„Odcházím.“

„To byl krátký příliv,“ poznamenala.

Jantar začal tmavnout.

„Příliv a odliv v lodi nepřichází pravidelně a nemá pokaždé stejné trvání. Ale vrátím se.“

„Co Steven Aimes? Bylo mu sedmapadesát, pořád ještě schopný zplodit nějakého toho velikána, ale nejlepší roky už měl za sebou. Proč jsi zachránil Steva?“

Hlas se trochu prohloubil, začal přecházet z barytonu v bas a také ztvrdnut. „Nebylo by od vás moudré pokoušet se odsud odejít.“

Holly tušila, že to přijde. Jakmile ta slova uslyšela, věděla, že byla napjatá právě očekáváním něčeho takového.

Ale Jim byl jako omráčený. Otočil se a začal se dívat kolem dokola na ztmavlé světelné tvary, které se vpíjely do sebe a znovu oddělovaly, jako by chtěl zachytit biologické uspořádání té věci, aby jí mohl pohlédnout do očí. „Co to znamená? Odejdeme, kdy budeme chtít.“

„Musíte počkat na můj návrat. Jestli se pokusíte o odchod, zemřete.“

„Copak už nechceš pomáhat lidstvu?“ zeptala se Holly ostře.

„Nespěte.“

Jim se vrátil k Holly. Pokud se mu svou agresivitou vůči Příteli předtím odcizila, bylo to zřejmě pryč. V ochranném gestu ji teď objal kolem pasu.

„Neodvažujte se spát.“

Vápencové kvádry se třpytily temně rudou září.

„Sny jsou brány.“

Krvavé světlo pohaslo.

Svítilna znovu skýtala jediné osvětlení. A v šeru, které následovalo po Přítelově odchodu, byl jediným zvukem tichý sykot hořícího plynu.

8

Holly stála nahoře na schodišti a svítila baterkou do tmy pod sebou. Jim si pomyslel, že se asi snaží uhodnout, jestli by jim opravdu mohlo být zabráněno v odchodu z mlýna a pokud ano, do jaké míry s použitím násilí.

Pozoroval ji ze svého stanoviště na spacím pytli a nemohl pochopit, proč se to všechno tak pokazilo.

Přijel do mlýna, protože bizarní a děsivé události v jeho ložnici v Laguna Niguel mu znemožnily nadále ignorovat temnou stránku záhady, která ho už nějakou dobu obklopovala. Předtím byl ochoten nechat se unášet osudem, dělat, co mu bylo sděleno, tahat lidi v poslední minutě z ohně, zmatený, ale odvážný superhrdina, který spoléhá na letadla, když chce někam letět, a který si musí sám prát. Ale vzrůstající vliv Nepřítele a jeho nepopiratelně zlovolný charakter Jimovi pak už nedovoloval věc ignorovat. Nepřítel se pokoušel prodrat na světlo odněkud jinud, snad z jiné dimenze, a s každým pokusem se zdál být blíž cíli. Dozvědět se pravdu o vyšší síle, která stála za jeho činy, nebylo nikdy to nejdůležitější, protože Jim cítil, že se všechno v pravý čas dozví. Dozvědět se něco o Nepříteli se ale stalo nezbytností, která nemohla počkat, pokud chtěl přežít – a Holly také.

Nicméně na farmu se rozjel s tím, že se setká s dobrem stejně tak jako se zlem, že pocítí radost stejně jako strach. Doufal, že to, co se díky svému skoku do neznáma dozví, v něm zanechá lepší pochopení jeho posvátné záchranné mise a nadpřirozených sil v pozadí. Ale teď byl ještě zmatenější, než když do mlýna přijel. Některé události ho opravdu naplnily radostí a úžasem, po kterých prahnul – jednak zvonění v kameni a také to překrásné, téměř božské světlo, které tvořilo Přítelovu podstatu. Byl u vytržení, když se dozvěděl, že není jen zachránce lidských životů – ti lidé jsou tak výjimeční, že jejich záchrana bude znamenat zlepšení osudu celého lidstva. Ale ten blažený pocit vyprchal, když si začal uvědomovat, že Přítel jim buď neříká celou pravdu, nebo, což je horší, vůbec nic z toho, co říká, není pravda. Jeho dětská netýkavost byla nanejvýš znepokojivá a Jim si teď nebyl jistý, jestli aspoň jediný z jeho činů od té doby, co loni v květnu zachránil Newsomovy, byl ve službách dobra a ne zla.

Jeho strach stále ještě zmírňovala naděje. Ačkoli se mu do srdce zadřela tříska beznaděje a začínala hnisat, duchovní infekci zatím zabraňoval optimismus, i když křehký, který měl v sobě odjakživa.

Holly zhasnula baterku, vrátila se od otevřených dveří a usedla na spací pytel. „Já nevím, možná to byla jenom planá výhrůžka, ale nedozvíme se to jinak, než když se pokusíme odejít.“

„Chtěla bys?“

Zavrtěla hlavou. „Jaký by to mělo smysl odsud odcházet? Pokud víme, může nás dostihnout kdekoli. Je to tak? Našel tě v Laguna Niguel, poslal tě na všechny ty mise, našel tě v Nevadě a poslal tě do Bostonu zachránit Nicolase O’Connera.“

„Párkrát jsem cítil, že je se mnou, ať jsem byl kdekoli. Na Floridě, v Houstonu, ve Francii, v Anglii – vedl mě, říkal, co se stane, takže jsem mohl udělat, co se po mně chtělo.“

Holly vypadala vyčerpaně. Měla propadlý obličej a byla bledší, než by ve světle svítilny měla být, a její oči byly podmalované kruhy z únavy. Na chvíli je zavřela a palcem a ukazováčkem si stiskla kořen nosu, na tváři znavený výraz, jako by se pokoušela potlačit bolení hlavy.

Jim celým svým srdcem litoval, že do toho musela spadnout s ním. Ale stejně jako jeho strach a zoufalost, ani ta lítost nebyla absolutní, zmírňovala ji hluboká radost, kterou mu poskytovala její přítomnost. Byl to sice sobecký postoj, ale Jim byl rád, že je Holly s ním, ať už je tahle podivná noc zavede kamkoli. Už nebyl sám.

Prsty stále na kořeni nosu, na čele hluboké vrásky od toho, jak vraštila obočí, Holly řekla: „Tohle stvoření není omezeno na oblast okolo rybníka nebo jen na psychický kontakt na dálku. Může se projevit kdekoli, podle šrámů, které mi zůstaly na bocích, a podle toho, jak se dneska ráno objevilo na stropě v tvojí ložnici.“

„Počkej, počkej,“ řekl Jim, „víme, že Nepřítel se může materializovat na velkou dálku, to jo, ale nevíme, jestli tu schopnost má i Přítel. Z tvého snu se do reality přenesl Nepřítel a dneska ráno se nás pokusil dostat zase Nepřítel.“

Holly otevřela oči a spustila ruku z obličeje. Měla zachmuřený výraz. „Já myslím, že jsou jedno a totéž.“

„Cože?“

„Nepřítel a Přítel. Nevěřím, že v rybníku v té vesmírné lodi žijí dvě stvoření, jestli tam na dně vůbec nějaká je, ale počítám, že asi ano. Podle mě existuje jenom jedna bytost. Přítel a Nepřítel jsou její dvě různé stránky.“

Dosah Hollyina tvrzení byl jasný, ale pro Jima bylo příliš děsivé, než aby ho mohl okamžitě připustit. Spustil na ni: „To snad nemyslíš vážně? To můžeš rovnou říct… že je to šílenec.“

„Přesně to říkám. Trpí mimozemskou obdobou rozštěpení osobnosti. Aniž si to uvědomuje, hraje role obou osobností.“ Jimovi musela být vidět na tváři jeho téměř zoufalá potřeba věřit v Přítele jako v samostatnou a čistě kladnou postaral, protože Holly ho vzala za pravou ruku a rychle pokračovala, než ji stačil přerušit: ,,Dětská netýkavost, grandiózní tvrzení, že mění osud lidské rasy, okázalost jeho příchodu, náhlé přechody od sentimentální dobré vůle k podrážděné zlobě, úplně průhledné lži a zároveň přesvědčení, jak je mazaný, jeho tajnůstkářství v situacích, kdy pro to není žádný dobrý důvod – to všechno dává smysl, když si uvědomíš, že máš co dělat s chorobnou myslí.“

Snažil se v jejím uvažování najít trhliny a jednu našel: „Ale nevěříš přece, že šílená osoba, šílené mimozemské individuum mohlo řídit nepředstavitelně složitý stroj na trase dlouhé mnoho světelných let přes nesčetná nebezpečí a být přitom úplně mimo.“

„Může to být jinak. Třeba zešílel, až když se dostal sem. Nebo možná ani neřídil, všechno bylo na automatiku, samí roboti. Nebo byli na palubě ještě další stejní tvorové, kteří řídili, a třeba jsou teď všichni mrtví. Jime, ani jednou se nezmínil o posádce, jenom o Nepříteli. A v případě, že opravdu věříš jeho mimozemskému původu, zní to pravděpodobně, že by se na mezigalaktický průzkum vydali jenom dva jednotlivci? Třeba ty ostatní zabil.“

Všechny její teorie můžou být pravdivé, jenže tady může být pravdivé cokoli. Mají co do činění s Neznámem s velkým N a možností v nekonečném vesmíru je nekonečně mnoho. Vzpomněl si, jak někde četl, kolik vědců věří, že jakýkoli výplod lidské představivosti, i ten nejfantastičtější, může existovat někde ve vesmíru, protože nekonečná povaha kosmu znamená, že není o nic méně proměnlivý, o nic méně vynalézavý než lidské sny.

Jim tu myšlenku sdělil Holly a pak pokračoval: „Co mi ale vadí je, že teď děláš to, cos sama před chvilkou zavrhla. Snažíš se ho popsat pomocí lidských pojmů, když může pro nás být tak cizí, že ho prostě nemůžeme pochopit. Jak můžeš předpokládat, že druh z vesmíru může vůbec trpět šílenstvím tak jako lidi, nebo že může mít rozpolcenou osobnost? To jsou všechno čistě lidské koncepce.“

Přikývla. „Máš samozřejmě pravdu. Ale teď je to jediná teorie, která mi dává smysl. Dokud se nestane něco, co ji vyvrátí, musím počítat s tím, že nejednáme s racionální bytostí.“

Volnou rukou se natáhl ke svítilně a zvětšil plamen, takže v místnosti teď bylo víc světla. „Panebože, pěkně mě z toho mrazí v zádech,“ řekl a celý se třásl.

„To jsme dva.“

„Jestli je schizofrenik a změní se teď v Nepřítele a nebude se moct dostat zpátky… kdo ví, co s náma udělá?“

„Ani se mi na to nechce myslet,“ řekla Holly. „Jestli má skutečně o tolik vyvinutější intelekt než my, jestli je potomkem dlouhověké rasy se zkušeností a znalostmi, před kterými historie lidstva vypadá jako povídka ve srovnání se všemi velkými spisy světové literatury dohromady, tak určitě zná všelijaké krutosti a mučení, proti kterým Hitler, Stalin i Pol Pot vypadají jako učitelé katechismu.“

Chvilku se nad tím zamyslel, i když se tomu bránil. Nestrávené čokoládové koblihy ho tlačily v břiše.

Holly řekla: „Až se vrátí…“

„Panenko skákavá,“ přerušil ji, „už žádné útočné taktiky!“

„Zpackala jsem to,“ připustila Holly. „Ale můj přístup byl správný, jenom jsem to trochu přehnala. Moc jsem na něho tlačila. Až se vrátí, zmírním techniku.“

Jim cítil, že její teorii šílenství víceméně přijal, ale nebyl ochoten to přiznat. Na těle mu vyrazil studený pot, když pomyslel, co může Přítel provést, jestli ho jejich chování dožene změnit se v tu druhou, temnější sílu. „Proč radši neodhodit konfrontaci úplně, půjdeme mu na ruku, zalichotíme jeho egu a udržíme ho v dobré náladě…“

„To nebude k ničemu. Šílenství nemůžeš udržet na uzdě tím, že ho podporuješ. Jenom se tak prohlubuje. Myslím, že každá sestra v psychiatrické léčebně ti řekne, že nejlepší způsob, jak zacházet s potenciálně násilnými paranoiky je být milý, zdvořilý, ale pevný.“

Vyprostil svou ruku z jejích, protože měl vlhké dlaně. Otřel si je o košili.

Mlýn působil nepřirozeně tiše, jako by byl ve vakuu, kde se zvuk nemůže šířit, zavřený pod obrovským skleněným poklopem a vystavený v muzeu v zemi obrů. Jindy by Jimovi takové ticho asi vadilo, ale teď ho vítal, protože pravděpodobně znamenalo, že Přítel spí nebo se aspoň zabývá jinými záležitostmi.

„Ale on chce dělat dobro,“ řekl Jim. „Ve své druhé podobě může být šílený, může být nebezpečný a skrz naskrz špatný, jako Jekyll a Hyde. Ale stejně jako Jekyllovi mu jde o dobro. Aspoň jedno plus pro nás.“

Holly se zamyslela. „Dobře, na tom asi něco je. Až se vrátí, zkusím z něho vypáčit pravdu.“

„Co mě děsí ze všeho nejvíc – může nám opravdu říct něco, co nám pomůže? I když nám řekne o všem celou pravdu, tak jestli je šílený, dřív nebo později se uchýlí k iracionálnímu násilí.“

Přikývla na souhlas. „Ale musíme to zkusit.“

Nastalo stísněné ticho.

Když se Jim podíval na hodinky, viděl, že je jedna hodina deset minut ráno. Nebyl ospalý. Nemusel se bát, že se propadne do dřímoty, začne snít a otevře tak bránu, ale fyzicky byl vyčerpaný. Přestože vlastně dosud jenom seděl v autě a řídil, a pak seděl nebo stál v horní místnosti a čekal na zjevení, svaly ho bolely, jako by deset hodin manuálně pracoval. Rysy měl propadlé únavou a oči ho pálily. Mimořádný stres může člověka oslabit stejně jako namáhavá fyzická činnost.

Uvědomil si, že si přeje, aby se Přítel nikdy nevrátil, že si to přeje celým srdcem, jako si přeje malý kluk, aby se neuskutečnila návštěva u zubaře. Dal do toho přání celou svoji bytost, jako by byl přesvědčen, tak jak děti někdy bývají, že přání se občas opravdu vyplní.

Vzpomněl si na citát z Chazala, který použil, když učil v hodině literatury o fenoménu nadpřirozena v díle Poea a Hawthorna: Hrůzný zážitek nám vrací gesta našeho dětství. Jestli se někdy vrátí k učení, bude moct udělat mnohem lepší výklad díky tomu, co zažil ve starém mlýně.

Za pět minut půl druhé se Přítel nenadále ohlásil a vyvrátil představu o splněných přáních. Tentokrát jeho příchod nedoprovázelo zvonění. Jen rudé světlo rozkvetlo ve stěně, jako když do čisté vody ukápne červená barva.

Holly se vyhrabala na nohy:

Jim také. Nemohl už v přítomnosti téhle záhadné bytosti uvolněně sedět, protože teď byl víc než napůl přesvědčený, že na ně každou chvíli může s nemilosrdnou krutostí zaútočit.

Světlo se rozdělilo na nespočet rojů, ty se rozletěly po celé místnosti a počaly se zbarvovat do jantarova.

Přítel promluvil, aniž by čekal na otázku: „Prvního srpna. Seattle. Laura Lenaskianová, zachráněná před utopením. Dá život chlapci, který se stane velkým skladatelem a jehož hudba poskytne mnohým útěchu v chmurných dobách. Osmého srpna. Peoria. Doogie Burkette. Stane se v Chicagu záchranářem, vykoná mnoho dobrého a zachrání mnoho lidských životů. Dvanáctého srpna. Portland. Billy Jenkins. Stane se vynikajícím odborníkem na lékařské technologie a jeho vynálezy způsobí revoluci ve zdravotní péči…“

Jim se setkal pohledem s Holly a nemusel ani přemýšlet, co se jí asi honí hlavou – totéž, co jemu. Přítel měl svou nedůtklivou náladu, to dětinské „budete koukat, co já umím“, a předhazoval jim detaily, které měly propůjčit důvěryhodnost jeho fantastickému tvrzení, že mění lidský osud. Ale nebylo možné poznat, jestli to, co říká, je pravda, nebo jestli to jsou jen výmysly, které mají jeho tvrzení podpořit. Důležité asi bylo, že mu strašně záleží na tom, aby mu věřili. Jim neměl ponětí, proč by jeho nebo Hollyin názor měl mít nějakou důležitost pro bytost, která vůči nim byla intelektuálně nadřazená asi tak jako oni vůči myši polní, ale skutečnost, že mu na tom zřejmě opravdu záleželo, mohla být v jejich prospěch.

„… Dvacátého srpna. Mojavská poušť. Lisa a Susan Jawolské. Lisa dá své dceři lásku a porozumění, které děvčeti nakonec umožní překonat těžké psychologické trauma a stát se nejvýznamnější ženou v politické historii lidstva, bojovnicí za osvícení a humánní přístup v politice vlád. Dvacátého třetího srpna. Boston. Nicolas O’Conner, zachráněný před výbuchem elektrického vedení. Stane se knězem, který zasvětí svůj život péči o obyvatele indických chudinských čtvrtí…“

Pokus Přítele čelit Hollyině kritice a ukázat skromnější verzi svojí činnosti byl dětsky průhledný. Malý Burkette nespasí svět, bude jenom výborným paramedikem a Nicholas O’Conner se stane pokorným služebníkem potřebných – ale ti ostatní budou pořád velcí, mimořádní nebo nepředstavitelně talentovaní jedinci. Přítel rozpoznal potřebu dodat svému grandióznímu příběhu na věrohodnosti, ale nebyl schopen se přimět k tomu, aby nějak výrazně zeslabil své domnělé úspěchy.

A ještě něco vrtalo Jimovi hlavou – ten hlas. Čím déle ho poslouchal, tím si byl jistější, že už ho někde slyšel. Ne tady před pětadvaceti lety, dokonce ani ne ve stejném kontextu. Musel to být samozřejmě hlas nějaké lidské bytosti, protože Přítel ve svých přirozených podmínkách jistě nevlastnil nic, co by se podobalo lidským hlasivkám, jeho biologická podstata přece není lidského původu. Hlas, který imitoval jako nějaký komik z vesmírného varieté, patřil člověku, kterého Jim znal. Ale zatím se mu nedařilo ho rozpoznat.

„… Dvacátého šestého srpna. Dubuque. Christine a Casey Dubrovekovy. Christine porodí druhé dítě, které se stane největším genetikem příštího století. Casey se stane mimořádně schopnou učitelkou, která významně ovlivní život svých žáků a která nikdy nezklame ani jediného z nich natolik, aby došlo k sebevraždě.“

Jim měl pocit, jako by dostal kladivem do prsou. Toto urážlivé obvinění, týkající se Larryho Kakonise, otřáslo posledními zbytky jeho víry, že Přítelovým hlavním zájmem je konat dobro.

Holly řekla: „Panejo, to je sviňárna.“

Taková malost Jima znechutila, protože chtěl tolik věřit v Přítelovu proklamovanou dobrotu a čisté úmysly.

Třpytivé roje jantarového světla zakroužily po místnosti, jako by Přítele rozradostnil účinek jeho podlé rány.

Jim byl tak zoufalý, že se na chvíli odvážil pomyslet na to, že tvor ze dna rybníka nemá v sobě ani kousky dobra, ale že představuje čiré zlo. Možná, že lidé, které zachránil od patnáctého května, neměli lidstvo pozdvihnout, ale naopak ho ponížit. Možná, že Nicholas O’Conner ve skutečnosti vyroste v masového vraha. Možná, že Billy Jenkins se stane pilotem bombardéru, kterému rupne v bedně a podaří se mu překonat všechna bezpečnostní opatření, aby mohl na nějaké velké město shodit pár bomb. A možná, že Susie Jawolská, místo aby se stala největší političkou v historii lidstva, bude radikální aktivistkou, která nastražuje bomby do budov velkých firem a samopalem kosí ty, s jejichž názory nesouhlasí.

Ale jak tak nejistě kolísal na pokraji té černé propasti, vybavil si tvář Susie Jawolské, která vypadala jako esence nevinnosti. Nevěřil, že by mohla hrát v životě své rodiny a přátel jinou než pozitivní roli. Jim vykonal dobré věci, tudíž i Přítel vykonal dobré věci, ať už byl šílený nebo ne a i když dokázal být krutý.

Holly se obrátila na světlo ve stěně: „Máme ještě další otázky.“

„Ptejte se, ptejte se.“

Podívala se do svého bloku a Jim doufal, že se bude snažit být méně agresivní. Cítil, že Přítel je labilnější než celou tu dobu předtím.

Holly se zeptala: „Proč sis vybral za svůj nástroj Jima?“

„Hodil se k tomu.“

„Protože bydlel na farmě?“

„Ano.“

„Působil jsi už také někdy stejným způsobem prostřednictvím někoho jiného?“

„Ne.“

„Za celých těch deset tisíc let?“

„To má být trik? Myslíte, že mě vaše otázky obalamutí? Pořád mi ještě nevěříte, když vám říkám pravdu?“

Holly pohlédla na Jima a ten zavrtěl hlavou na znamení, že teď není ten správný čas na hádky a že rozvážnost je nejen lepší stránkou odvahy, ale jejich nejlepší nadějí na přežití.

Pak ho napadlo, jestli je Přítel schopný číst mu myšlenky stejně tak jako nasazovat mu do hlavy pokyny. Nejspíš ne. Kdyby to uměl, určitě by se rozzuřil nad tím, že ho pořád mají za šíleného a urážejí ho.

„Omlouvám se,“ řekla Holly. „Ta otázka vůbec nebyla myšlená jako trik. Jenom se o tobě chceme dozvědět víc. Fascinuješ nás. Jestli ti některé naše otázky připadají urážlivé, prosím rozuměj, že to neděláme úmyslně, jenom z nevědomosti.“

Přítel neodpověděl.

Světlo teď pulzovalo pomaleji a Jim, přestože si uvědomoval nebezpečí výkladu Přítelova chování lidskými pojmy, cítil, že změna tempa a světelných obrazců svědčí o tom, že je v rozjímavé náladě. Přežvykoval si, co Holly právě řekla, a rozhodoval se, jestli jí má uvěřit nebo ne.

Nakonec se jeho hlas ozval znovu a zněl trochu přívětivěji: „Ptejte se.“

Holly přečetla ze sešitu: „Osvobodíš Jima vůbec někdy od jeho úkolu?“

„Chce být od něj osvobozen?“

Holly pohlédla tázavě na Jima.

Vzhledem k tomu, co za posledních pár měsíců prodělal, Jima vlastní odpověď trochu překvapila: „Ne, pokud to, co dělám, je dobrá věc.“

„Je. Jak o tom můžeš pochybovat? Ale bez ohledu na to, jestli mi věříš nebo ne, nikdy tě od toho neosvobodím.“

Zlověstný tón poslední věty zvrátil úlevu, kterou Jim pocítil při ujištění, že nezachraňoval budoucí vrahy a lupiče.

Holly řekla: „Proč jsi…“

Přítel ji přerušil: „Je zde ještě jeden důvod, proč jsem Jima pro tu práci vybral.“

„Jaký?“ zeptal se Jim.

„Potřeboval jsi ji.“

„Potřeboval?“

„Smysl života.“

Jim pochopil. Stále měl z Přítele stejný strach, ale pohnula jím myšlenka, že ho chtěl vlastně zachránit. Tím, že dal jeho rozpadlému a prázdnému životu nový smysl, zachránil ho stejně, jako zachránil život Billyho Jenkinse, Susie Jawolské a všech ostatních, ačkoli ti ušli bezprostřednější smrti než smrti duševní, která hrozila Jimovi. Tahle odpověď naznačovala, že Přítel je schopen slitování. A Jim věděl, že po sebevraždě Larryho Kakonise, kdy se propadl do přehnané deprese, skutečně byl v politováníhodném stavu. Tento soucit, i když to mohla být jen další lež, měl na Jima silnější účinek, než čekal, a do očí mu vstoupily slzy.

Holly řekla: „Proč jsi čekal deset tisíc let, než ses rozhodl použít někoho jako Jim ke změně osudu lidstva?“

„Musel jsem nejdřív prostudovat situaci, sebrat údaje, provést analýzu a pak se rozhodnout, zda můj zásah bude nebo nebude moudrý.“

„A to trvalo deset tisíc let? Proč? To je déle než zaznamenané dějiny lidstva.“

Žádná odpověď.

Zeptala se ještě jednou.

Nakonec se Přítel ozval: „Odcházím.“ Pak, jako by nechtěl, aby si jeho projev soucitu vykládali jako znak slabostí, dodal: „Jestli se pokusíte odejít, zemřete.“

„Kdy se vrátíš?“

„Nespěte.“

„Dříve nebo později budeme muset jít spát,“ řekla Holly. Jantarové světlo kolem nich se proměnilo v rudé a místnost náhle vypadala jako zalitá krví.

„Nespěte.“

„Jsou dvě ráno,“ řekla.

„Sny jsou brány.“

Holly vyletěla: „Nemůžeme zůstat vzhůru navždycky, do háje!“

Světlo zhaslo.

Přítel byl pryč.

* * *

Někde se smáli lidé. Někde hrála hudba a tančilo se a někde se milenci blížili k extázi.

Ale v horní místnosti starého mlýna, která kdysi sloužila jako skladový prostor a teď byla po strop nacpaná očekáváním útoku, panovala nálada jednoznačně ponurá.

Holly strašně vadilo být takhle bezmocná. Celý život byla ženou akce, i když její akce byly většinou spíš destruktivní než konstruktivní. Když se jí práce zdála méně uspokojivá než doufala, nikdy neváhala s ní skončit a dát se do něčeho jiného. Když nějaký vztah ztratil na zajímavosti nebo zhořkl, rychle ho ukončila. Možná, že často couvala před problémy – před zodpovědností být svědomitou novinářkou, když přišla na to, že novinařina je zkorumpovaná jako všechno ostatní, před láskou, před zakotvením a rozhodnutím pro jedno místo – ale co, couvnutí je taky druhem akce. Teď jí bylo upřeno i to.

V tomhle jediném má na ni Přítel dobrý vliv. Před tímhle problémem jí couvnout nedovolí.

Chvíli s Jimem probírali poslední Přítelovo zjevení a zbylé otázky na seznamu. Připsali několik změn a dodatků. Z nových odpovědí získali několik zajímavých a potenciálně užitečných informací. Potenciálně proto, protože byli oba pořád přesvědčení, že nic z toho, co jim Přítel řekl, nemůžou s určitostí považovat za pravdivé.

Ve čtvrt na čtyři už byli příliš unavení, než aby stáli, a od sezení je bolel zadek. Srazili spací pytle k sobě a natáhli se vedle sebe na záda, oči upřené na klenbu nad sebou.

Nechali svítilnu naplno rozsvícenou, aby se udrželi vzhůru. Čekali na Přítelův návrat a přitom si povídali, o ničem důležitém, jen tak o všem, aby zaměstnali hlavu. Bylo těžké usnout uprostřed řeči, a kdyby jeden z nich přece jen začal podřimovat, druhý by to poznal podle náhlého odmlčení. Taky se drželi za ruce, aby i během krátké přestávky v konverzaci jeden ucítil náhlé uvolnění stisku, kdyby druhý začal usínat.

Holly se nebála, že se jí nepodaří udržet vzhůru. Na univerzitě často dělala před zkouškami celou noc a nespat šestatřicet hodin nebyl velký problém. Na začátku její novinářské kariéry, kdy si ještě myslela, že novinařina je pro ni nesmírně důležitá, byla schopná pracovat na článku až do rána – skládat dohromady fakta, dokola poslouchat pásek s rozhovorem nebo se potit nad jediným odstavcem. A za poslední roky také některé noci probděla, většinou díky návalu nespavosti. Stejně byla od přírody noční můra. Prostě hračka.

Ale přestože od chvíle, kdy byla předešlého rána v Laguna Niguel vyburcována z postele, ještě neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin, spánek jí klepal na víčka. Kolotoč vzrušení a osobních změn v jejím životě v posledních pár dnech si zřejmě vybíral svoji daň. A některé noci se moc nevyspala, zčásti díky těm strašným snům. Sny jsou brány. Spánek je nebezpečný, musí zůstat vzhůru. Do háje, neměla by být ještě tolik ospalá, ať už prodělala za poslední dny cokoli. Snažila se pokračovat v rozhovoru s Jimem, i když si chvílemi uvědomovala, že přesně neví, o čem vlastně mluví, a nerozuměla úplně slovům, která vycházela z jejích vlastních úst. Sny jsou brány. Měla skoro pocit, jako by byla zfetovaná, nebo jako by Přítel, poté co je varoval před spánkem, tajně mačkal uspávací tlačítko v jejím mozku. Sny jsou brány. Bojovala proti blížícímu se pádu do zapomnění, ale zjistila, že nemá sílu se posadit… ani otevřít oči. Měla zavřené oči. Neuvědomila si, že má zavřené oči. Sny jsou brány. Ani panika ji nemohla zburcovat. Propadala se hloub a hloub do spánku, i když cítila, že jí srdce tluče silněji a rychleji. Cítila, jak uvolňuje stisk Jimovy ruky a věděla, že on na to varování zareaguje, že ji udrží vzhůru, ale pak cítila povolovat i jeho stisk a pochopila, že podléhají spánku zároveň.

Potácela se ve tmě.

Cítila, že ji někdo pozoruje.

Byl to chlácholivý a zároveň děsivý pocit.

Něco se stane. Smysly jí to napovídaly.

Zatím se ale nedělo nic. Jen tma kolem.

Pak v ní začalo narůstat vědomí, že před ní stojí určité poslání, úkol, který musí vykonat.

Ale to musí být nějaký omyl. Jim je přece vysílán plnit úkoly, ne ona.

Úkol. Její úkol. Ona bude vyslána splnit vlastní úkol. A bude to životně důležité. Její život bude záviset na tom, jak úkol provede. A také život Jimův. Bude na tom záviset osud celého světa.

Ale kolem byla pořád tma.

Holly se jen tak nechala unášet. Bylo to příjemné.

A spala a spala.

Později začala snít. Tahle noční můra byla jaksepatří, pěkně naostro, a předešlé sny o mlýně a Nepříteli se s ní nedaly srovnat. Byla horší, protože v ní byl vykreslen každičký mučivý detail a protože během ní byla v zajetí hrůzy a muk tak intenzivních, že na něco takového nebyla absolutně připravená, dokonce ani po prožití letecké havárie.

Leží pod stolem na dlaždicové podlaze. Na boku. Vykukuje zpod stolu ven. Přímo před ní stojí židle, kovové nohy a oranžové plastikové sedátko, pod židlí poházené dozlatova usmažené hranolky a hamburger, který napůl vyklouzl ven z housky, pod ním list salátu politý kečupem. Pak nějaká žena, stará paní, také leží na podlaze, hlavu otočenou k Holly. Dívá se skrz nohy židle, přes hranolky a hamburger, přímo na ni, překvapeným pohledem, zírá na ni a zírá, ani nemrkne, až pak Holly vidí, že levé oko té paní není tam, kde má být, na jeho místě zeje prázdná díra, z té vytéká krev. Ach paní, paní! Strašné, to je strašné. Pak uslyší hrozný zvuk, tada-tada-tada-tada-tada-tada-tada, nerozpozná ho, slyší křik lidí, mnoha lidí, tada-tada-tada-tada, stále křičí, ale méně než předtím, tříští se sklo, praská dřevo, nějaký muž řičí jako medvěd, řve, rozzuřeně řve, tada-tada-tada-tada-tada-tada-tada-tada. Holly už ví, že to je rachot střelby, těžká rytmická palba automatické zbraně, a chce odtamtud. Otočí se tedy na druhou stranu, protože nechce – nemůže, prostě nemůže! – lézt kolem té staré paní s vystřeleným okem. Ale za jejími zády je holčička, asi osmiletá, leží na zemi v růžových šatečkách, s černými lakovkami a bílými ponožkami na nohou, holčička s blonďatými vlásky, holčička s, holčička s, holčička s černými lakovkami, holčička s, holčička s, holčička s bílými ponožkami, holčička s, holčička s s s s s ustřelenou půlkou obličeje! Rudý úsměv. Přeražené bílé zuby v rudém, pokřiveném úsměvu. Vzlyky, výkřiky a pořád tada-tada-tada-tada, nikdy to neskončí, už nikdy se nezastaví, ten strašlivý zvuk, tada-ta-da-tada. Pak se Holly pohne, zdvihne se na všechny čtyři a plazí se pryč od staré paní a od holčičky s půlkou obličeje. Pod jejíma rukama se nevyhnutelně smekají a kloužou teplé hranolky, sendvič s rybičkami, kaluž hořčice, jak Holly leze, leze, zastavuje se pod stoly, mezi židlemi, pak tápne rukou do ledové kaluže rozlité coly, a když uvidí na povaleném papírovém kelímku obrázek Kačera Dixieho, najednou ví, kde je, je u Dixieho, na jednom z jejích nejoblíbenějších míst na světě, kde dělají žůžo hamburgery. Nikdo už nekřičí, asi si uvědomili, že Dixík není to správné místo na křičení, ale někdo vzlyká a sténá, někdo jiný pořád dokola opakuje prosím vás-prosím vás-prosím vás-prosím vás. Holly se začne plazit ven zpod dalšího stolu a uvidí muže v podivném kostýmu, který od ní stojí asi půl metru, napůl otočený směrem od ní, a Holly si pomyslí, že je to všechno třeba jenom trik, představení na Halloween. Ale není to Halloween. A přece má ten muž na sobě kostým, bagančata, maskáče, černé tričko a baret, jako nosí Zelené barety, jenom tenhle je černý, a musí to být kostým, protože to není opravdový voják, nemůže být voják s takovým velikým nehezkým břichem, které mu visí přes kalhoty, a taky se aspoň týden neholil, vojáci se musí holit, takže tenhle chlap se jenom oblíkl do vojenského. Před ním na zemi klečí dívka, jedna ze servírek, ta hezká s rezavými vlasy, mrkla na Holly, když si psala její objednávku, teď klečí před chlapem ve vojenském převleku, s hlavou skloněnou jako při modlitbě, ale říká jen prosím vás-prosím vás-prosím vás-prosím vás. Chlap na ni řve něco o CIA, vymývání mozků a tajných špionážních sítích řízených ze skladiště restaurace. Pak přestane křičet a chvíli se na děvče dívá, jenom se na ni dívá, a pak říká podívej se na mě, a ona říká prosím vás-prosím vás ne-prosím, a on znovu říká podívej se na mě, a ona tedy zdvihne hlavu a podívá se na něho, a on říká myslíš že jsem padlej na hlavu? Dívka je tak vystrašená, tak hrozně vystrašená, a říká ne prosím vás já o tom nic nevím, a on říká hovno nevíš, a namíří tu velkou pušku na ni, přímo do obličeje, jenom pár centimetrů od něj. Ona říká panebože panebože, a on říká ty jsi jedna z těch krys, a Holly si je jistá, že ten chlap teď odhodí pušku na zem a začne se smát, a všichni, kdo hráli mrtvé, vstanou a budou se taky smát, a dostaví se ředitel a začne se klanět, to bylo krásné představení, jenže on není Halloween. Pak chlap zmáčkne spoušť, tada-ta-da-tada-tada-tada, a rudovláska se rozsype. Holly se jako úhoř otočí nazpět a uhání odkud přišla, co nejrychleji, snaží se dostat pryč od toho muže dřív, než ji zahlédne, protože je to blázen, tak je to, je to cvok. Holly se brodí rozsypaným jídlem a rozlitými nápoji jako předtím, kolem dívenky v růžových šatech, její krví, a modlí se, aby ji ten blázen neslyšel. TADA-TADA-TADA-TA-DA-TADA-TADA. Ale musí střílet druhým směrem, protože do ničeho kolem ní se střely nezarývají, a tak se plazí pořád dál, přes muže, jemuž vyhřezávají vnitřnosti, a teď slyší sirény, venku ječí sirény, poldové toho cvoka dostanou. Pak za sebou uslyší třesk, převrácený stůl, a zní to tak blízko, ohlédne se a uvidí ho, toho cvoka, jde přímo k ní, odsunuje stoly z cesty, odkopává židle, vidí ji. Přeleze další mrtvou ženu a pak je v koutě, na mrtvole muže zhrouceného v koutě, leží mu v klíně, v náručí, a není odtamtud úniku, protože cvok se blíží. Vypadá tak hrozivě, tak strašně a hrozivě, že se Holly nemůže dívat, jak se blíží, nechce vidět pušku před očima jako ta rudovláska, a tak odvrací hlavu, obrací obličej k mrtvému muži…

Probudila se ze sna tak, jako se ještě nikdy z žádného neprobudila, bez křiku, dokonce i bez nehlasného výkřiku zdušeného v hrdle, ale s pocitem na zvracení. Byla schoulená do klubíčka, rukama si objímala kolena, lapala po dechu a dusila se ne něčím, co snědla, ale čirým odporem.

Jim ležel na boku zády k ní. Kolena měl lehce zdvižená v zárodečné poloze. Stále tvrdě spal.

Když popadla dech, posadila se. Nejen, že se třásla, úplně sebou lomcovala. Byla přesvědčená, že slyší vlastní kosti chřestit jednu o druhou.

Byla ráda, že po koblihách už včera večer nic nejedla. Ty jí prošly žaludkem už dávno. Kdyby po nich jedla cokoli dalšího, měla by to teď na sobě.

Přitiskla kolena pod bradu a schovala obličej do dlaní. Seděla tak, dokud se lomcování nezměnilo v třes a třes v občasné mrazení v zádech.

Když znovu zdvihla hlavu, první, čeho si všimla, bylo denní světlo za úzkými okny. Byla to opalizující, růžovošedá slabá záře spíše než ostrý sluneční svit, nicméně bylo to denní světlo. Holly si v té chvíli uvědomila, že nevěřila, že ještě někdy uvidí bílý den.

Podívala se na hodinky. Šest deset. Muselo začít svítat před malou chvilkou. Mohla spát tak dvě, dvě a půl hodiny. Bylo to horší než nespat vůbec, vůbec se necítila odpočinutá.

Ten sen. Měla podezření, že Přítel využil svých telepatických schopností a přinutil ji ke spánku proti její vůli. A díky neobyčejné intenzitě snu byla také přesvědčená, že to on jí poslal ten strašlivý příběh.

Ale proč?

Jim se pohnul a něco zamumlal, pak zas utichl a dýchal zhluboka, ale tiše. Jemu se určitě zdá jiný sen, protože jinak by se zmítal a křičel jako člověk natažený na skřipec.

Holly chvíli seděla, přemýšlela o svém snu, o tom, jestli jí byla zjevena prorocká vize. Varoval ji snad Přítel, že skončí v restauraci U Kačera Dixieho, na podlaze plné jídla a krve, s nepříčetným maniakem se samopalem v patách? Vždy o tom podniku v životě neslyšela a nedovedla si představit absurdnější místo pro svoji smrt.

Žila ve společnosti, kde se ulice hemžily oběťmi drogových válek, a někteří z nich měli tak vygumované mozky, že mohli klidně vzít pušku a jít hledat ty krysy, které pracují pro CIA a z hamburgerové restaurace řídí špionážní síť. Celý život pracovala u novin. Byla svědkem příběhů stejně tragických a stejně nezvyklých.

Po čtvrt hodině už nemohla pomyšlení na svou noční můru snést, ani na vteřinu. Místo, aby ji rozumovou analýzou zneutralizovala, byla zmatenější a rozrušenější, čím déle na ni myslela. Vzpomínky na ta jatka se jí ‚ z mysli nevytratily, jak tomu většinou se sny bývá, naopak je viděla ještě v živějších barvách. Hned teď tomu stejně na kloub nepřijde.

Jim spal a Holly zaváhala, jestli ho má vzbudit. Ale potřeboval si odpočinout stejně jako ona. Nikde nebylo známek, že by Nepřítel používal bránu snů, žádná změna ve vápencových zdech ani v dubové podlaze, takže nechala Jima spát.

Jak se rozhlížela po místnosti, všimla si, že pod oknem u zadní stěny leží jeden ze žlutých sešitů. Včera večer ho odhodila na zem, když jim Přítel odmítal dávat mluvené odpovědi místo písemných a pokusil se jí místo toho nabídnout odpovědi na všechny otázky na seznamu najednou, dřív než je mohla přečíst nahlas. Neměla možnost zeptat se na všechno, co si připravila, a teď ji zajímalo, co v bloku s odpověďmi asi najde.

Co nejtišeji vstala a opatrně přešla pokoj. Nohou zkoušela prkna před sebou, aby se ujistila, že nezapraští, až na ně vstoupí celou vahou.

Ohnula se, aby sešit zdvihla, a najednou uslyšela zvuk, který ji přibil k zemi. Jako tlukot srdce, ale s jedním taktem navíc.

Ohlédla se po zdech, vzhlédla ke klenutému stropu. Světlo z naplno puštěné svítilny a zvenčí stačilo k tomu, aby viděla, že vápenec je pořád jen vápenec a dřevo jen dřevo.

Tum-dum-DUM, tum-dum-DUM…

Zvuk byl velmi slabý, jako by někdo ten rytmus vyťukával na buben někde daleko, mimo mlýn, někde vysoko ve vyprahlých hnědých kopcích.

Ale Holly věděla, co to bylo. Žádný buben. Byl to třídobý rytmus, který vždy předcházel příchodu Nepřítele. Tak jako zvonky, které až na poslední návštěvu předcházely příchodu Přítele.

Zvuk se postupně vytratil.

Nastražila uši, jestli ho ještě nezaslechne.

Byl pryč.

S ulehčením, i když stále roztřesená, zdvihla blok ze země. Listy byly pomačkané a trochu šustily, když se je snažila uhladit.

Jimovo pravidelné oddechování tiše znělo pokojem, stále stejný rytmus, stejný tón.

Holly si přečetla odpovědi na první, pak na druhé stránce. Byly stejné jako ty, které jim Přítel sdělil ústně, ale nezahrnovaly odpovědi na spontánní otázky, které Holly předtím nezapsala. Rychle prošla třetí a čtvrtou stránku, na kterých byl výčet lidí, kterým Jim zachránil život – Carmen Diazová, Amanda Cutterová, Steven Aimes, Laura Lenaskianová – a vysvětlení, jakých velkých věcí jim je souzeno v životě dosáhnout.

Tum-dum-DUM, tum-dum-DUM, tum-dum-DUM…

S trhnutím zvedla hlavu.

Zvuk byl pořád vzdálený, o nic hlasitější než předtím.

Jim ve spánku zasténal.

Holly o krok ustoupila od okna a chtěla ho probudit, ale obávaný zvuk se zase vytratil. Bylo jasné, že Nepřítel je blízko, ale že do Jimova snu bránu nenašel. Jim spánek nutně potřebuje, nemůže bez něj fungovat. Rozhodla se nechat ho spát.

Holly se vrátila k oknu a znovu zdvihla sešit k očím. Nalistovala pátou stránku a ucítila, jak jí kůže na šíji tuhne a krabatí se jako kůže mraženého krocana.

Velmi opatrně, tak, aby listy nešustily víc, než bylo nutné, nalistovala šestou, sedmou, osmou stranu. Všechny byly stejné. Obsahovaly sdělení napsané rozmáchlým rukopisem, který Přítel používal, když ctěnému publiku předváděl své kouzlo se slovy vystupujícími jakoby z vody na povrch. Ale nebyly to odpovědi na její otázky. Byly to dvě věty, které se pravidelně střídaly, bez rozdělovacích znamének, každá z nich zopakovaná třikrát na každé stránce:

MILUJE TĚ HOLLY

ZABIJE TĚ HOLLY

MILUJE TĚ HOLLY

ZABIJE TĚ HOLLY

MILUJE TĚ HOLLY

ZABIJE TĚ HOLLY

Nemohla z těch šesti vět spustit oči a bylo jí jasné, že nemůže jít o nikoho jiného, než o Jima. Soustředila se na ta tři nenávistná slova a snažila se porozumět.

Najednou měla pocit, že už chápe. Přítel ji varoval, že ve svém šílenství bude jednat proti ní, snad proto, že jí má za zlé, že přivedla Jima do mlýna, že kvůli ní začal hledat odpovědi a že odvádí jeho pozornost od jeho úkolu. Pokud Přítel, zdravá půlka mimozemšťanovy osobnosti, mohl ovlivňovat Jimovu mysl a přinutit ho vykonávat záchranné mise, je možné, že by Nepřítel, temná polovina, mohl také ovlivnit jeho mysl a přinutit ho zabít? Místo aby se jeho duševně vyšinutá osobnost materializovala ve zrůdnou příšeru, jako se to stalo v pátek v noci v motelu, nebo jako se o to pokusila včera v Jimově ložnici, mohl by tedy Nepřítel použít Jima proti ní, ovládnout ho víc než předtím Přítel a změnit ho ve smrtící stroj? Šílené dítě v něm by to mohlo zvráceně potěšit.

Ošila se, jako by chtěla zahnat obtížnou vosu.

Ne. To není možné. Dobře, Jim je schopen někoho zabít při obraně nevinných. Ale není schopen zabít nevinného. Žádný mimozemský tvor, jakkoli mocný, nemůže převážit nad Jimovou pravou povahou. V srdci je dobrý, laskavý a starostlivý. Jeho lásku k ní nemůže tahle mimozemská síla podrýt, ať je sebemocnější.

Ale jak to Holly může vědět? To je jenom zbožné přání. Co já vím, říkala si, Nepřítelova schopnost ovládat mysl může být tak velká, že jí za okamžik přikáže, aby se utopila v rybníku, a ona poslechne.

Vzpomněla si na atlantský krám a na Normana Rinka. Jim do něho naládoval osm dávek z brokovnice, nepřestal ani, když už byl očividně mrtvý.

Tum-dum-DUM, tum-dum-DUM…

Stále ještě daleko.

Jim tiše zasténal.

Znovu poodešla od okna a chtěla ho probudit, skoro už na něj zavolala jménem, ale pak si uvědomila, že Nepřítel už ho třeba má ve spárech. Sny jsou brány. Nevěděla, co tím Přítel myslel nebo jestli to mělo sloužit stejně jako zvonky jen pro dramatický efekt. Ale možná, že to mělo znamenat, že Nepřítel může vstoupit člověku do snu a tak i do mysli. Třeba měl Nepřítel tentokrát v úmyslu zrodit se ne ze zdi, ale z Jima, v Jimově osobě, dokonale ho ovládnout jen na jeden vražedný kousek.

Tum-dum-DUM, tum-dum-DUM, tum-dum-DUM…

Trochu hlasitěji, trochu blíž?

Holly cítila, že přichází o rozum. Paranoidní, schizoidní, úplně vyšinutá. Není na tom o nic líp než Přítel a jeho horší půlka. Zoufale se snažila porozumět cizí, neznámé moci, a čím víc přemítala nad různými možnostmi, tím jich bylo víc a tím byly podivnější. V nekonečném vesmíru se může stát cokoli, jakákoli noční můra se může přerodit do skutečnosti. V nekonečném vesmíru je tedy život v podstatě totéž jako sen. Rozjímání o těchto věcech, pod tlakem situace, v níž jde o život, vede nutně k dokonalému zcvoknutí.

Tum-dum-DUM, tum-dum-DUM…

Nemohla se hýbat.

Mohla jen čekat.

Třídobý rytmus se zase vytratil.

Rychle vypustila zadržený dech a opřela se o zeď vedle okna. Vápence se teď bála méně než Jima. Přemýšlela, jestli by ho mohla vzbudit, když není slyšet ten třídobý rytmus. Možná, že Nepřítel existuje v jeho snu – a tudíž i v něm – jen když zaznívá ten trojitý úder.

Bála se něco udělat a bála se nic nedělat. Podívala se na sešit, který držela v ruce. Několik stránek se mezitím otočilo a už neměla před očima MILUJE TĚ HOLLY/ZABIJE TĚ HOLLY. Místo toho se dívala na seznam lidí, které Jim zachránil, spolu s Přítelovými velkolepými vysvětlivkami o jejich důležitosti.

Všimla si řádky, která začínala „Steven Aimes“, a okamžitě si uvědomila, že je jediný, o jehož osudu jim Přítel nic neřekl během jejich včerejších rozhovorů. Pamatovala si ho, protože to byl jediný starší člověk na seznamu, bylo mu padesát sedm. Přečetla si, co bylo napsáno u jeho jména, a mrazení, které cítila na šíji před chvílí, nebylo nic ve srovnání s ledovým rampouchem, který ji teď proklál a rozťal jí páteř.

Steven Aimes nebyl zachráněn, protože bude otcem dítěte, ze kterého se stane velký diplomat, velký umělec nebo velký léčitel. Nebyl zachráněn, protože trvale přispěje k blahobytu lidstva. Důvod pro jeho záchranu byl vyjádřen pouhými devíti slovy, nejhroznějšími devíti slovy, které kdy Holly četla: PROTOŽE VYPADÁ JAKO MŮJ OTEC, KTEREHO JSEM NEDOKÁZAL ZACHRÁNIT. Ne „jako Jimův otec“, jak by měl Přítel napsat. Ne „kterého nedokázal zachránit“, jak by to mimozemšťan určitě formuloval. MŮJ OTEC. NEDOKÁZAL JSEM. MŮJ. JÁ.

Nekonečný vesmír se rozpínal dál a teď se objevila úplně nová možnost, kterou odhalila mnohoříkající slova o Stephenu Aimesovi. Na dně rybníka nebyla žádná kosmická loď. Na farmě se neschovával žádný mimozemšťan, ani deset tisíc let, ani deset let, ani deset dní. Přítel a Nepřítel byli skuteční: nebyly to poloviny, ale třetiny jedné osobnosti, tři bytosti v jedné, v jedné bytosti s obrovskou a nádhernou a hrozivou silou, v bytosti téměř rovné Bohu a zároveň lidské jako Holly. V Jimovi Ironheartovi. Kterým otřásla tragédie, když mu bylo deset let. Který se pracně dal znovu dohromady za pomoci fantazie o božských stvořeních, která cestují vesmírem. Který je stejně tak nebezpečný šílenec jako milující druh. Nechápala, kde získal tu sílu, kterou tak zjevně vládl, nebo proč ani v nejmenším netušil, že ta síla tryská z něj místo z nějaké imaginární mimozemské bytosti. Pochopení toho, že za tím vším je on, že začátek i konec toho tajemství je v něm a ne pod hladinou rybníka, odpovídalo na některé otázky, ale vytvářelo mnohem víc nových. Nechápala, jak něco takového může být skutečnost, ale věděla, že to je, konečně, pravda. Pokud tohle přežije, možná bude mít jednou čas dopátrat se plného porozumění.

Tum-dum-DUM, tum-dum-DUM…

Blíž, ale ještě ne blízko.

Zadržela dech a čekala, až zvuk zesílí.

Tum-dum-DUM, tum-dum-DUM…

Jim se ve spánku pohnul. Tiše zachrápal a zamlaskal, jako obyčejný spáč.

Ale byly v něm tři osobnosti a nejméně dvě z nich vládly neuvěřitelnou silou a nejméně jedna z nich byla smrtelně nebezpečná. A ta se teď blížila.

Tum-dum-DUM…

Holly se znovu opřela o kamennou stěnu. Srdce jí bušilo tak hlasitě, že jí připadalo, jako by se jí napůl natlouklo do krku. Těžce se jí polykalo.

Třídobý rytmus se vytratil.

Ticho.

Posunula se podél točité zdi. Tiché lehké krůčky. Stranou. K dřevěným, kovaným dveřím. Odpoutala se ode zdi jen natolik, aby se mohla natáhnout a hmátnout po své tašce.

Čím blíž byla vrcholu schodiště, tím víc si byla jistá, že se dveře zabouchnou, než se k nim dostane, že se Jim posadí a obrátí se na ni. Jeho modré oči nebudou krásné, ale chladné, tak, jak je už zahlédla dvakrát, plné vzteku, ale chladné.

Dostala se ke dveřím, protáhla se pozpátku na první schod a pořád se neodvažovala spustit oči z Jima. Ale kdyby zkusila couvat po úzkých schodech bez zábradlí, spadla by, zlomila by si nohu nebo ruku. Otočila se zády k místnosti a seběhla po schodech tak rychle, jak jen si troufala, tak tiše, jak to dokázala.

Přestože za okny prosvítalo sametově šedé ráno, dolní místnost byla zrádně tmavá. Neměla baterku, jen spoustu adrenalinu v krvi. Nedokázala si vzpomenout, jestli u zdi bylo složené nějaké harampádí, které by mohlo spustit rámus, kdyby ho shodila, a tak se posunovala pomalu podél vápencové křivky, zády ke zdi. Někde napravo byla chodba přístavku. Když se podívala doleva, sotva zahlédla patu schodiště, po kterém zrovna sestoupila.

Ohledávala pravou rukou zeď, až nahmatala roh. Prošla klenbou do přístavku. Včera večer tam byla naprostá tma, ale teď byla chodba osvětlená tlumeným jitřním svitem, který procházel otevřenými dveřmi.

Ráno bylo zatažené. Na to, že byl srpen, bylo příjemně chladno.

Rybník byl šedivý a tichý.

Ranní hmyz vydával tenký, téměř neslyšný bzukot jako slabé šumění rádia s hlasitostí staženou téměř na nulu.

Přeběhla k autu a pokradmu otevřela dveře.

Znovu ji zachvátila panika, když pomyslela na klíčky. Pak je ucítila v kapse džínů, kam si je uložila včera večer po tom, co byla v domě na záchodě. Jeden klíč od farmy, druhý od domu v Laguna Niguel, dva klíčky od auta, na obyčejném mosazném kroužku.

Hodila tašku a sešit na zadní sedadlo a posadila se za volant, ale nezavřela dveře ze strachu, aby Jima neprobudila. Ještě není volná. Může se vyřítit z mlýna, ovládaný Nepřítelem, skočit přes úzký pás štěrku a vytáhnout ji z auta.

Ruce se jí třásly, když zápasila s klíčky. Jen s potížemi zastrčila ten správný do zapalování. Otočila, sešlápla plyn a skoro vzlykla úlevou, když motor se řvaním naskočil.

Zabouchla dveře, zařadila zpátečku a zacouvala po štěrkové cestě, která lemovala rybník. Kola vymrštila spršku štěrku, která zabubnovala o spodek vozu.

Docouvala na místo mezi stodolou a domem, kde se mohla otočit a vyjet popředu ze vrat, ale místo toho dupla na brzdy. Upřela pohled na větrný mlýn, který byl teď na druhé straně vodní hladiny.

Nemá kam utéct. Ať uteče kamkoli, najde ji. Vidí do budoucnosti, aspoň částečně, i když ne do takových podrobností, jak tvrdil Přítel. Umí přeměnit zeď v zrůdný živý organismus, změnit vápenec v průhlednou látku plnou světelných vírů, promítnout odpornou stvůru do jejích snů a do dveří pokoje v motelu, vystopovat ji, najít ji, lapit ji. Vtáhnul ji do téhle šílené fantazie a nejspíš chce, aby dál hrála svou roli. Přítel – a Jim sám – by ji možná nechal odejít. Ale třetí osobnost – jeho vražedná část, Nepřítel – touží po její krvi. Možná by měla štěstí a ty dvě dobré třetiny by zabránily třetí, aby ho ovládla a šla po ní. Ale pochybovala o tom. Kromě toho nemůže strávit zbytek života čekáním, až se někde nečekaně vyboulí zeď, udělá se z ní tlama a ukousne jí ruku.

A pak je tu ještě jeden problém.

Nemůže ho opustit. Potřebuje ji.

ČÁST TŘETÍ

NEPŘÍTEL

Od dětských let

Já nebýval

Jak ostatní;

Já nevnímal

Co ostatní;

SÁM, EDGAR ALLAN POE

Vibrující struna.

Krystalky ledu

v tlukoucím srdci.

Chladný plamen.

Vychladlá mysl:

zmrzlá ocel,

temný hněv, šílenství.

Chladný plamen.

Obranný val proti

smrti, střetům

a krutému životu:

Chladný plamen.

KNIHA SČÍTANÉ BOLESTI

29. SRPEN OD ČASNÉHO RÁNA

1

Holly seděla v autě, oči upřené na starý mlýn, vystrašená a plná radosti. Ta radost ji překvapila. Snad pocházela z toho, že poprvé v životě našla něco, za co byla ochotná se postavit. Ne jen tak na chvilku, než ji to omrzí. Byla ochotná riskovat za Jima vlastní život, za to, jaký by mohl být, pokud se vyléčí, za to, čím by se mohli stát oni dva dohromady.

I kdyby jí řekl, že může jít, a i kdyby věřila, že opravdu chce, aby odešla, neopustila by ho. Byl její spasení. A ona jeho.

Mlýn se proti popelavé obloze tyčil jako na stráži. Jim se u dveří neobjevil. Možná ještě spí. Tahle záhada zatím v sobě pořád skrývala mnoho tajemství, ale spousta věcí bolestně bila do očí. Nepodařilo se mu vždy všechny zachránit – třeba otce Susie Jawolské – protože nepracoval pro neomylného boha nebo jasnozřivou bytost z jiné planety. Jim je jen člověk, sice neobyčejný, ale jen člověk, a každý člověk má své meze. Bylo jasné, že věří, že své rodiče nechal na holičkách, že zklamal. Jejich smrt mu zatěžovala svědomí a on se snažil vykoupit zachraňováním životů jiných lidí: VYPADAL JAKO MŮJ OTEC, KTERÉHO JSEM NEDOKÁZAL ZACHRÁNIT.

Bylo taky zřejmé, proč se Nepřítel projevoval, jen když Jim spal: Jim měl hrůzu z temné stránky své osobnosti, ze ztělesnění svého hněvu, a když byl vzhůru, horlivě ji potlačoval. U něj doma v Laguna Niguel se Nepřítel zhmotnil v ložnici, když Jim spal, a přetrval chvíli i po jeho probuzení. Když se propadl stropem koupelny, vypařil se jako prchavý sen, kterým ve skutečnosti byl. Sny jsou brány, varoval je Přítel, a bylo to varování od Jima samotného. Ano, sny jsou brány, ale ne pro kruté obludy z vesmíru; sny jsou brány do podvědomí a to, co z nich vychází, je až příliš lidské.

Měla i další kousky skládanky. Jen ještě nevěděla, jak do sebe zapadají.

Měla na sebe vztek za to, že Jimovi v pondělí, kdy konečně otevřel dveře verandy a vpustil ji do svého života, nepoložila ty správné otázky. Trval na tom, že je jen nástroj, že nemá žádné zvláštní schopnosti. Neměla to tak rychle přijímat. Měla do něj víc rýt, dávat otázky víc na tělo. Vedla ten rozhovor tenkrát stejně diletantsky jako později Jim při jejich prvním setkání s Přítelem.

Rozzlobilo ji, jak nepochyboval o ničem, co Přítel řekl. Teď chápala, že vytvořil Přítele stejně, jako si jiné oběti syndromu rozštěpení osobnosti vytvářejí v sobě imaginární postavy – proto, aby přežil ve světě, který ho mátl a děsil. V deseti letech, ve strachu a v osamění, našel útočiště ve fantazii. Vytvořil Přítele, kouzelnou bytost, zdroj útěchy a naděje. Když Holly naléhala, aby Přítel podal logické vysvětlení své existence, Jim jí bránil, protože svým zkoumáním ohrožovala výtvor fantazie, který zoufale potřeboval k vlastnímu bytí.

Sama měla podobné důvody k tomu, aby mu v pondělí večer kladla mírnější dotazy, než by byla měla. On byl ten sen, který umožňoval její bytí. Vstoupil jí do života jako snový hrdina, když s neskutečnou ladností zachránil Billyho Jenkinse. Než ho potkala, neuvědomovala si, jak moc potřebuje někoho jako on. Místo aby ho prozkoumala do hloubky jako každý pořádný reportér, nechala ho, aby zůstal tím, čím chtěl předstírat, že je, protože ho nechtěla ztratit.

Jejich jedinou nadějí teď bylo odkrýt celou pravdu. Jim se nevyléčí, dokud oba neporozumí tomu, proč vznikla tahle prapodivná fantazie a odkud se proboha v Jimovi vzaly ty nadlidské schopnosti, kterými vládl.

Seděla s rukama na volantu, připravená jednat, aniž by věděla jak. Nenapadal jí nikdo, ke komu by se mohla obrátit o pomoc. Potřebovala odpovědi, které se daly najít jen v minulosti nebo v Jimově podvědomí. Obě území byla v této chvíli stejně nedosažitelná.

Náhle jí v záblesku inspirace došlo, že jí Jim dal klíč k rozluštění jeho zbývajících tajemství. Když přijeli do Svenborgu, vzal ji na projížďku městem, která v té chvíli vypadala jako zdržovací taktika na oddálení jejich příjezdu na farmu. Teď si ale uvědomila, že ta okružní jízda obsahovala ta nejvýznamnější odhalení, která jí učinil. Každá z těch nostalgických vzpomínek byla klíčem k minulosti a ke zbývajícím záhadám, které jí po rozluštění umožní, aby mu pomohla.

Stál o pomoc. Jedna část jeho mysli věděla, že je nemocný, chycený v pasti schizofrenní fantasmagorie, a chtěla se osvobodit. Holly doufala, že dokud se nedozvědí, co potřebují, Jim dokáže Nepřítele potlačit. Tenhle nejtemnější odštěpek jeho mysli si nepřál, aby uspěla. Jeli úspěch znamenal jeho smrt, a pro svoji záchranu ji Nepřítel zničí, jestliže se mu naskytne příležitost.

Jestli má mít s Jimem společnou budoucnost a jestli má mít vůbec nějakou budoucnost, musí ji hledat v minulosti a minulost je někde ve Svenborgu.

Stočila volant doprava a začala se otáčet směrem k výjezdové cestě na silnici – a zastavila se. Znovu se podívala na mlýn.

Jim se musí na svém léčení podílet. Nemůže sama vystopovat pravdu a přinutit ho, aby jí věřil. Musí to vidět sám na vlastní oči.

Miluje ho.

Má z něho strach.

S láskou se nedá nic dělat. Patří k ní, jako krev, kost nebo sval. Ale skoro každý strach se dá překonat, když se čelí jeho příčinám.

S podivem nad vlastní odvahou zajela po štěrkové cestě zpátky k mlýnu. Třikrát dlouze stiskla klakson, pak ještě třikrát, chvilku počkala a zatroubila znovu a ještě jednou.

Ve dveřích se objevil Jim. Vyšel do šedého ranního světla a mžoural na ni.

Otevřela dvířka a vystoupila z auta. „Tak už jsi vzhůru?“

„Vypadám jako náměsíčný?“ zeptal se, když přišel blíž. „Co se děje?“

„Chci si být zatraceně jistá, že jsi vzhůru, úplně probuzený.“

Zastavil se asi metr od ní. „Můžeme otevřít kapotu, já tam strčím hlavu a ty stiskneš houkačku asi tak na dvě minuty, pro jistotu. Co se děje, Holly?“

„Musíme si promluvit. Nastup.“

Zamračeně obešel auto a nasedl vedle ní.

Když se usadil, řekl: „Tohle asi nebude nic příjemného.“

„Ne, nijak zvlášť.“

Lopatky větrného mlýna před nimi se pohnuly. S rachotem a skřípáním se začaly pomalu otáčet a metat kolem třísky a kusy shnilého dřeva.

„Přestaň,“ řekla Jimovi. Bála se, že otáčení lopatek je jen předehra k dalšímu projevu Nepřítele. „Vím, že to nechceš slyšet, ale nepokoušej se mě od toho odvrátit, nezkoušej mě zastavit.“

Neodpovídal. Fascinovaně zíral na mlýn, jako by ji ani neslyšel.

Rychlost lopatek vzrostla.

„Tak sakra, Jime!“

Konečně se na ni podíval, s nelíčeným údivem nad hněvem, který podbarvoval její strach. „Co?“

Dokola, dokola, dokola-dokola-dokola, dokoladokoladokola. Točilo se to jako strašidelná centrifuga na ďábelské pouti.

„Do háje!“ Její strach rostl s tempem otáčejících se lopatek. Zařadila zpátečku, podívala se přes rameno a vysokou rychlostí vycouvala okolo rybníka.

„Kam jedeme?“ zeptal se.

„Ne daleko.“

Mlýn byl ústředním místem Jimovy iluze a Holly připadalo, že bude dobré mít ho na ten rozhovor z dohledu. Stočila auto, dojela na konec příjezdové cesty a zastavila čelem k silnici.

Stáhla okénko a on udělal totéž.

Vypnula motor a otočila se k němu. Přes to všechno, co o něm teď věděla – nebo tušila – chtěla se dotknout jeho obličeje, pohladit ho po vlasech, obejmout ho. Vyvolal v ní mateřské city, o kterých ani nevěděla, že jich je schopná, a taky v ní probudil erotickou odezvu a vášeň, které přesahovaly všechno, co dosud zažila.

Jo, myslela si, a taky v tobě probudil sebevražedné nálady. Hergot, Thornová, vždy ten chlap v podstatě řekl, že tě zabije!

Ale taky řekl, že ji miluje.

Proč nic nejde jednoduše?

Řekla: „Než začnu… chci, abys věděl, že tě miluju.“ Hůř to říct nešlo. Znělo to tak neupřímně. Slova nestačila popsat skutečnost, zčásti proto, že její city sahaly hlouběji, než si kdy představovala, a zčásti proto, že nešlo o jeden cit, ale o směs s dalšími pocity, jako úzkost a naděje. I tak to řekla znovu: „Vážně tě miluju.“

Chytil ji za ruku a usmál se na ni s opravdovým potěšením: „Jsi skvělá, Holly.“

Nebylo to zrovna já-tebe-taky-Holly, ale to bylo v pořádku. Neočekávala romantiku jako z červené knihovny. Tak jednoduché to nebude. Milovat Jima Ironhearta bylo jako milovat zároveň Supermana, zmučeného Maxe de Wintera z Rebeky a Jacka Nicholsona v kterékoli z jeho rolí. Nebylo to snadné, ale rozhodně to nebyla nuda.

„Když jsem včera platila za motel a ty ses na mě díval z auta, uvědomila jsem si, žes mi neřekl, že mě miluješ. Jedu s tebou pryč, svěřuju se ti do rukou a tys to přitom vlastně vůbec neřekl. Pak jsem si ale uvědomila, že já taky ne. Taky jsem hrála divadýlko, držela se zpátky a chránila. No, teď už se nedržím, balancuju vysoko na laně a záchrannou síť nemám – hlavně proto, že jsi mi v noci řekl, že mě miluješ. Tak doufám, žes to myslel vážně.“

Zmateně ji pozoroval.

„Vím, že si to nepamatuješ, ale řekls to. Máš s tím slovem potíže. Možná proto, že jsi ztratil rodiče, když ti bylo jenom deset, bojíš se teď někomu přiblížit, abys tu ztrátu nezažil třeba podruhé. Psychoanalýza na počkání, Holly Freudová. Prostě řekls mi, že mě miluješ, a já to za chvilku dokážu. Než s tím ale začnu, chci, abys věděl, že jsem si nikdy nepředstavovala, že bych k někomu mohla cítit to, co cítím k tobě. I když to, co ti za chvilku řeknu, bude pro tebe těžké přijmout, i když to třeba nedokážeš přijmout, chci, abys věděl, odkud se to vzalo – z lásky, jenom z lásky.“

Zíral na ni: „Nojo, jasně, Holly, ale…“

„Přijde na tě řada.“ Natáhla se, políbila ho a znovu se opřela. „Teď musíš poslouchat.“

Pověděla mu o všem, co vydumala, proč se, ještě když spal, vyplížila z mlýna a proč se vrátila. Poslouchal ji se vzrůstající nevírou a ona opakovaně přerušovala jeho protesty lehkým stiskem ruky, dotekem rukou na rty nebo letmým polibkem. Blok s odpověďmi, který vzala ze zadního sedadla, ho ohromil a zbrzdil jeho námitky. PROTOŽE VYPADÁ JAKO MŮJ OTEC, KTERÉHO JSEM NEDOKÁZAL ZACHRÁNIT. Držel blok v chvějících se rukou a zíral na ten neuvěřitelný řádek. Obrátil list a stránku za stránkou zaplňovalo další překvapující sdělení MILUJE TĚ HOLLY/ZABIJE TĚ HOLLY. Ruce se mu roztřásly ještě silněji.

„Nikdy bych ti neublížil,“ řekl rozechvěle a zíral na popsaný papír. „Nikdy.“

„Vím, že bys nechtěl.“

Doktor Jekyll se taky nechtěl stát vrahounem Hydem.

„Ale i tak si myslíš, že tohle je ode mě, ne od Přítele.“

„Vím to, Jime. Cítím to.“

„Takže když je to od Přítele a Přítel jsem já, nebo moje část, tak podle tebe to vlastně znamená ‚Miluju tě, Holly‘.“

„Ano,“ řekla tiše.

Vzhlédl od bloku a podíval se jí do očí. „Když věříš, že tě miluju, proč nevěříš taky té druhé části?“

„To je právě to. Já věřím, že je v tobě něco temného, co mě opravdu chce zabít.“

Ucuknul, jako by ho uhodila.

Řekla: „Nepřítel chce, abych zemřela. Strašně chce, abych zemřela, protože já jsem tě přiměla, aby ses pokusil vyrovnat s tím, co se s tebou v poslední době dělo, přivedla jsem tě zpátky sem a přinutila tě konfrontovat zdroj tvých představ.“

Začal odmítavě vrtět hlavou.

Pokračovala: „A ty jsi chtěl, abych to udělala. Proto jsi mě k sobě přilákal.“

„Ne, to není…“

„Ano, je.“ Tlačit ho k poznání bylo nesmírně nebezpečné. Ale byla to jediná šance, jak ho zachránit. „Jime, kdybys jen zkusil pochopit, co se stalo, přijmout to, že v tobě existují další dvě osobnosti, nebo aspoň že můžou existovat, snad by to byl začátek Přítelova i Nepřítelova konce.“

Ještě stále kroutil hlavou, když pronesl: „Nepřítel se bez boje nevzdá,“ a v okamžení se mu ve tváři objevil výraz překvapení nad tím, co právě řekl a co to znamená.

„A sakra,“ řekla Holly a pocítila vzrušení, nejen proto, že právě potvrdil celou její teorii, ať už to byl schopen přiznat nebo ne, ale také proto, že těch pět slov dokazovalo, že se chce ze své rozbujelé představy, která mu dosud byla útočištěm, osvobodit.

Byl bledý jako někdo, komu zrovna oznámili, že má rakovinu. Vlastně to bylo zhoubné bujení, i když duševní, ne tělesné.

Otevřenými okénky auta províval větřík, který jako by přinášel Holly novou naději.

Radostný pocit ale dlouho netrval, protože na papíru v Jimových rukou se náhle objevil nový nápis: ZEMREŠ.

„To nejsem já,“ řekl naléhavě, přestože se před chvílí bezděky přiznal. „Holly, to nemůžu být já.“

V bloku se objevil další nápis: PŘICHAZÍM. ZEMŘEŠ.

Holly měla pocit, že svět se změnil v poutový strašidelný zámek, plný duchů a bubáků. Za každou zatáčkou, každým okamžikem, bez jediného varování na ni něco může vyskočit ze stínu nebo taky z plného denního světla. Jenže na rozdíl od poutové obludy tohle způsobí skutečnou bolest, prolije její krev, zabije ji, když to půjde.

V naději, že Nepřítel, tak jako Přítel, se podvolí pevné ruce, vytrhla Jimovi blok a vyhodila ho z okénka: „Kašlu na to, ty kraviny číst nebudu. Poslouchej mě. Jestli mám pravdu, tak Nepřítel je ztělesnění tvého vzteku nad smrtí tvých rodičů. Bylo ti jen deset a tvůj hněv byl tak velký, že tě vyděsil, takže jsi ho ze sebe vytěsnil, vtlačil ho do své druhé podoby. Ale jako oběť syndromu rozštěpení osobnosti jsi výjimečný, protože máš schopnost zhmotnit obě své imaginární identity.“

Souhlas se už v něm uchytil drápkem, ale ještě bojoval proti pravdě: „Co si to tu namlouváme? Že jsem blázen, že jsem něco jako společensky přijatelný cvok, proboha?“

„Nejsi blázen,“ řekla rychle. „Jsi narušený, sužovaný minulostí. Jsi zamčený v duševní bedně, kterou sis sám postavil. Chceš ven, ale nemůžeš najít klíč.“

Zavrtěl hlavou. Na čele mu vyvstaly krůpěje potu a jeho tvář nabyla bledavé zimní barvy. „Maluješ to moc narůžovo. Jestli to, co říkáš, je pravda, tak jsem v tom víc než po uši. Měl bych bejt někde ve vypolstrovaný místnosti, nacpanej Thorazinem.“

Uchopila obě jeho ruce a pevně je stiskla. „Ne. Přestaň. Dokážeš najít cestu ven, dokážeš to, můžeš se dát zase dohromady, vím to.“

„Jak to můžeš vědět? Proboha, Holly, já…“

„Protože nejsi obyčejný člověk, jsi výjimečný,“ přerušila ho ostře. „Máš v sobě tu neuvěřitelnou sílu, se kterou můžeš udělat tolik dobrého. Obyčejní lidé ji nemají, ale ty ji můžeš využít pro sebe, může to být léčivá síla. Copak to nechápeš? Když můžeš rozeznít zvony, rozhýbat srdce návštěvníka z vesmíru, nechat mluvit hlasy jen tak odnikud, když můžeš proměnit zdi v živou tkáň, promítnout obrazy do mých snů, vidět budoucnost a zachraňovat lidem život, tak taky můžeš spravit a scelit sám sebe.“

Zatvrzele odmítal uvěřit. „Jak by nějaký člověk mohl mít takovou moc?“

„Nevím jak, ale ty ji máš.“

„To musí přicházet shůry. Nejsem přeci Superman, proboha.“

Holly uhodila pěstí o klakson. „Máš v malíčku telepatii, telekinezi, všechny ty tele-ptákoviny! Jo, je fakt, že neumíš lítat, nemáš rentgenový oči, neumíš holýma rukama ohýbat ocel a neumíš předhonit letící střelu. Máš k Supermanovi tak blízko, jak jenom člověk může mít. Ve skutečnosti jseš v něčem lepší než on, protože vidíš do budoucnosti. Vidíš jenom něco, jen náhodné záblesky a jenom když se o nic nesnažíš, ale vidíš budoucnost.“

Její přesvědčení ho trochu zviklalo. „A kde jsem k těm kouzlům přišel?“

„Nevím.“

„A s tím to všechno padá.“

„Nic nepadá jenom proto, že já něco nevím.“ řekla bezmocně. „Žlutá nepřestane být žlutá jenom proto, že nevím, proč oko vidí různé barvy. Ty tu sílu máš. Ty jsi ta síla, a ne Bůh nebo nějaký mimozemšťan v rybníce.“

Odtáhl od ní ruce a pohlédl přes přední sklo na silnici a vyschlá pole za ní. Jako by se bál postavit vlastní ohromné síle – asi se obával, že by ho to zatížilo zodpovědností, kterou by nedokázal unést.

Vycítila také, že ho zahanbuje představa, že je duševně chorý, a to natolik, že se jí už nedovedl podívat do očí. Byl tak klidný, tak silný, tak hrdý na svou sílu, že v sobě nemohl připustit ani náznak takové slabosti. Vybudoval si život s důrazem na sebeovládání a soběstačnost, ze své dobrovolné samoty udělal ctnost jako mnich, který nepotřebuje nikoho kromě sebe a Boha. A ona mu tady tvrdí, že jeho rozhodnutí zocelit se a stát se samotářem nebylo promyšlené, ale že to byl zoufalý pokus vypořádat se s bouří citů, která ho hrozila zničit, a že jeho potřeba sebekontroly ho dovedla až za hranici normálního chování.

Přemýšlela o slovech v bloku: PŘICHÁZÍM. ZEMŘEŠ.

Nastartovala.

Zeptal se: „Kam jedeme?“

Zařadila, vyjela na silnici a zabočila vpravo směrem na Svenborg, aniž by mu odpověděla. Místo toho řekla:

„Vynikal jsi něčím jako kluk?“

„Ne,“ řekl trochu moc rychle a ostře.

„Žádné známky nevšedního nadání nebo…“

„Hergot, říkám přeci, že ne.“

Nepokoj a třesoucí se ruce prozrazovaly Jimovu nervozitu a neklid a přesvědčily Holly o tom, že je blízko pravdě. Byl v něčem neobyčejný, byl nadané dítě. Teď když mu to připomněla, uvědomil si, že to prvotní nadání bylo zárodkem sil, které v něm vybujely. Nechtěl to přiznat. Zapírání mu sloužilo jako štít.

„Na co sis zrovna vzpomněl?“

„Na nic.“

„No tak, Jime.“

„Na nic, vážně.“

Nevěděla, jak v tomhle vyptávání pokračovat, a tak řekla jen: „Je to pravda. Máš zvláštní nadání. Žádní mimozemšťani, jseš to ty.“

Ať už to bylo cokoli, na co si právě vzpomněl a co jí nechtěl prozradit, naleptávalo to jeho dosavadní neústupnost. „To se mi nezdá.“

„Je to tak.“

„Možná.“

„Je to tak. Vzpomeň si, včera večer, když nám Přítel řekl, že podle měřítek svého druhu je dítě. To bylo jen proto, že on je dítě, věčné dítě, navždy ve věku, kdy jsi ho vytvořil – deset let. Proto se chová jako dítě, proto se potřebuje chlubit, proto trucuje. Jime, Přítel se nechová jako deset tisíc let staré dítě mimozemšťana, on se chová jako desetiletá lidská bytost.“

Zavřel oči a zaklonil se, jako by ho vyčerpávalo přemýšlet o tom, co mu říkala. Ale ruce sevřené v klíně v pěst prozrazovaly, že jeho vnitřní napětí se nijak nesnížilo.

„Kam jedeme, Holly?“

„Na malý výlet.“ Projížděli mezi kopci a zlátnoucími poli a Holly se stále držela v mírném útoku: „Proto se Nepřítel projevuje jako kombinace všech hororů a katastrofických filmů, kterých se desetiletý kluk může bát. Teď si uvědomuju, že to, co jsem zahlédla ve dveřích ve svém pokoji v motelu, nebyl opravdový tvor. Biologická stavba té věci nedávala vůbec smysl a nebylo na ní nic mimozemského. Bylo to až příliš známé, mišmaš strašáků desetiletého dítěte.“

Neodpovídal.

Pohlédla na něj: „Jime?“

Oči měl stále zavřené.

Rozbušilo se jí srdce. „Jime!“

Zaznamenal úzkost v jejím hlase, narovnal se a otevřel oči. „Co je?“

„Proboha, nezavírej oči na tak dlouho. Mohl bys usnout a já bych si toho nevšimla, dokud…“

„Jak bych mohl usnout s tím vším v hlavě?“

„Nevím. Nechci riskovat. Prosím tě, měj oči otevřené. Když jseš vzhůru, dokážeš Nepřítele potlačit. Vyjde na povrch, jenom když usneš.“

Na čelním skle auta se začala objevovat zleva doprava slova jako zpráva z palubního počítače v kabině moderní stíhačky. Písmena byla asi tři centimetry vysoká: SMRT SMRT SMRT SMRT SMRT SMRT.

Holly to vystrašilo, ale nechtěla to dát znát. „Ať se jde vycpat,“ řekla a zapnula stěrače, jako by ta hrozba byla špína, která se dá setřít. Jenže slova nezmizela a Jim na ně zíral s očividnou hrůzou.

Projeli kolem malého ranče. Vítr jim do okénka zavál vůni čerstvě posečené trávy.

„Kam jedeme?“ zeptal se znovu.

„Na průzkum.“

„Průzkum čeho?“

„Minulosti.“

Sklíčeně řekl: „Já jsem to tvoje vysvětlení ještě nepřijal. Nemůžu. Jak bych mohl, hergot? A jak můžeme dokázat, jestli je to pravda nebo ne?“

„Jedeme do města,“ odpověděla. „Jedem znova na projížďku, jako jsi mě vzal včera. Svenborg – město tajemství a romantiky. Děsná díra. Ale něco tam je. Když jsi mi ukazoval všechna ta místa, podvědomě jsi mi říkal, že odpovědi jsou k nalezení ve Svenborgu. Tak teď je půjdeme spolu najít.“

Na předním skle přibylo dalších šest slov: SMRT SMRT SMRT SMRT SMRT SMRT.

Holly věděla, že nemá moc času. Nepřítel chtěl ven, chtěl ji odkráglovat, rozkuchat její mrtvolu, až z ní zbude jen kouřící hromada vnitřností, dřív než ona bude mít možnost přesvědčit Jima o své teorii – a nechtěl čekat na to, až Jim usne. Nebyla si jistá, jestli Jim, vystavený její snaze postavit ho tváří v tvář pravdě, dokáže i nadále potlačovat svoji temnou stránku. Jeho sebeovládání může povolit a všechno dobré, co v něm je, se potopí v přívalu temnoty.

„Holly, kdyby ve mě opravdu byly všechny tyhle bizarní osobnosti, copak bych se nevyléčil v té chvíli, když jsi mi to vysvětlila, copak by mi hned nespadly klapky z očí?“

„Ne. Nejdřív tomu musíš věřit a pak se s tím můžeš vypořádat. Uvěřit tomu, že tvůj duševní stav není normální, je jen první krok k porozumění a porozumění je jen první bolestný krok k vyléčení.“

„Nemluv jako psychiatr, nemáš na to vzdělání.“

Hledá únik v hněvu, v té mrazivé záři, snaží se ji zastrašit, tak jako už několikrát předtím, když si ji nechtěl pustit k tělu. Nepomohlo to tenkrát a nepomůže to ani teď. Muži jsou někdy tak nechápaví.

Řekla: „Jednou jsem dělala rozhovor s psychiatrem.“

„Bezva, tak to teď jseš kvalifikovaný terapeut.“

„Třeba jo. Ten psychiatr byl sám naprostej cvok, tak co záleží na vzdělání?“

Zhluboka se nadechl a při výdechu se otřásl. „Dobře. Řekněme, že máš pravdu a že někde narazíme na nezvratný důkaz, že já jsem naprostej cvok…“

„Ty nejsi cvok, ty jsi…“

„Jasně, jasně. Jsem narušený, sužovaný, zamčený v duševní bedně. To je jedno, jak to nazveš. Když nějak najdeme důkaz – a já si nedovedu představit jak – co se stane se mnou? Možná se jen usměju a řeknu: ‚No samozřejmě, všechno jsem si to vymyslel, žil jsem ve falešné iluzi. Teď už jsem docela v pořádku, pojďme někam na oběd.‘ Ale nějak se mi to nezdá. Myslím, že ve skutečnosti… se rozletím na kousky, na milion kousíčků.“

„Nemůžu ti slíbit, že pravda, jestli ji najdeme, bude pro tebe vysvobození, protože zatím mi připadá, že jsi nalezl spasení v představách, ne v pravdě. Jenže takhle už to dál nejde, protože Nepřítel mě nesnáší a dřív nebo později mě zabije. Sám jsi mě varoval.“

Podíval se na slova na čelním skle a neřekl nic. Pokud měl ještě stále touhu odporovat, docházely mu argumenty.

Slova začala slábnout, až zmizela úplně.

Mohlo to být dobré znamení, náznak toho, že podvědomě přijal její teorii. Mohlo to taky znamenat, že Nepřítel se rozhodl, že ji hrozbami nezastraší, a chystal se prorazit na povrch a zničit ji.

„Když mě Nepřítel zabije, uvědomíš si, že je částí tebe. A jestli mě miluješ, jak jsi mi prostřednictvím Přítele tvrdil včera večer, co myslíš, že to s tebou udělá? Nezničí to toho Jima, kterého miluju? Nezbude ti jenom jediná osobnost – ta temná, Nepřítel? Vsadila bych se, že jo. Takže jde o tvoje přežití, stejně jako o moje. Jestli chceš mít nějakou budoucnost, musíme se tomuhle prokopat na dno.“

„Co když budeme kopat a kopat a žádné dno nenajdeme? Co pak?“

„Tak budeme kopat dál.“

* * *

Při příjezdu do města, zrovna když se okolí náhle změnilo z mrtvolně hnědých polí v těsné seskupení domů původních usedlíků, Holly znenadání řekla nahlas: „Robert Vaughn.“

Jim sebou překvapeně škubl, ne proto, že by řekla něco záhadného, ale protože to jméno pro něj nabylo okamžitého významu.

„Bože,“ vyhrkl, „to byl ten hlas.“

„Hlas Přítele.“ Podívala se na něj. „Takže tobě byl taky povědomý.“

Robert Vaughn, skvělý herec, hrdina špionážních komedií a nesmírně slizký zloduch v nespočtu filmů. Vládl hlasem s takovou barvou a rozsahem, že dokázal být hrozivý nebo otcovsky uklidňující, podle potřeby.

„Robert Vaughn,“ řekla Holly. „Ale proč? Proč ne Orson Welles, Paul Newman, Sean Connery nebo Méďa Béďa? Příliš podivná volba, než aby neměla nějaký význam.“

„Nevím,“ řekl Jim zamyšleně, ale měl zneklidňující pocit, že by vědět měl. Vysvětlení bylo na dosah. Holly řekla: „Pořád si myslíš, že je to mimozemšťan? Copak by si mimozemšťan nevytvořil nějaký neurčitý hlas? Proč by měl napodobovat zrovna jednoho existujícího herce?“

„Jednou jsem viděl Roberta Vaughna,“ řekl Jim, překvapený mlhavou vzpomínkou, která se v něm probouzela. „Teda ne v televizi nebo v kině, ale živýho, tváří v tvář. Už dávno.“

„Kdy, kde?“

„Nejde… nemůžu… nemůžu si vzpomenout.“

Jim si připadal, jako by stál na úzkém proužku země mezi dvěma srázy, nebezpečí po obou stranách. Mohl si vybrat svůj dosavadní život, plný trápení a zoufalství, jejichž existenci se snažil popřít, ale které ho čas od času přemohly, jako tenkrát, když podnikl svou spirituální cestu do Mojavské pouště na starém Harleyi, s cílem najít východisko, i kdyby tím východiskem měla být smrt. Nebo mohl zvolit nejistou budoucnost, kterou se mu Holly snažila vyobrazit, o které tvrdila, že je plná naděje, ale jemu připadala jako chaos a šílenství. A ten uzoučký proužek, na kterém stál, se kousek po kousku drolil a mizel v hlubinách.

Vzpomněl si na rozhovor s Holly, když předminulou noc leželi vedle sebe v jeho posteli, předtím než se spolu poprvé milovali. Řekl: Lidi jsou vždycky… složitější, než si myslíš.

To má být postřeh… nebo varování?

Varování?

Třeba mě chceš varovat, že jsi jiný, než se zdáš.

Dlouho mlčel a pak řekl: Třeba.

Dala si taky načas: Myslím, že je mi to fuk.

Teď si byl jistý, že ji v té chvíli opravdu varoval. Nějaký hlásek uvnitř mu říkal, že její analýza je správná, že ty bytosti v mlýně jsou jen různé stránky jeho samého. Ale pokud trpí rozštěpením osobnosti, těžko se dá věřit, že jeho stav je možné poněkud lehkovážně popsat jako narušenou nebo pronásledovanou mysl. Jediný správný termín je šílenství.

Přijeli na hlavní ulici. Město vypadalo podivně tmavé a hrozivé – snad proto, že ukrývalo pravdu, která ho přinutí sestoupit z úzkého mentálního bidýlka do jednoho ze dvou zmatených světů.

Vzpomněl si, že někde četl, že vlastní normálností jsou si neochvějně jistí jenom šílenci. Nebyl si neochvějně jistý naprosto ničím, ale moc ho to neutěšilo. Měl podezření, že právě šílenství je skutečná podstata nejistoty, horečná, ale marná snaha najít odpověď a pevnou zem. Tím bodem jistoty nad rozbouřeným chaosem musí být zdravý rozum.

Holly zastavila u chodníku před Handahlovou lékárnou na východním konci Hlavní třídy. „Začneme tady.“

„Proč?“

„Protože to je první zastávka, kterou jsme udělali, když jsi mi ukazoval místa, která pro tebe něco znamenala, když jsi byl kluk.“

Vystoupili z auta pod korunou jedné z magnólií, které spolu s dalšími stromy lemovaly ulici po obou stranách. Parková úprava sice zaoblila ostré hrany, ale zároveň zvýraznila nepřirozený vzhled a disharmonickou atmosféru města.

Holly otevřela dveře domu postaveného v dánském stylu, jejichž skleněné tabule se podél zkosených hran třpytily jako drahokamy, a nad hlavou jim zazvonil zvonek. Společně vešli dovnitř.

Jimovi bušilo srdce. Ne, že by lékárna měla být místem, kde se mu v dětství stalo něco významného, ale proto, že cítil, že je to první krok na cestě za pravdou.

Po levé straně stál výčep s limonádami a kávou. Průchodem bylo vidět několik lidí v jídelní části, kteří snídali u malých stolků. Přímo ve vchodu byl malý novinový stánek s navršenými výtisky ranních novin, převážně místních. Byly tam i časopisy a otáčivý drátěný stojan plný paperbacků.

„Tady jsem si vždycky kupoval knížky,“ řekl. „Už tenkrát jsem měl rád knihy, nikdy jsem jich neměl dost.“

Za dalším průchodem po pravé straně byla lékárna. Připomínala každou jinou soudobou americkou lékárnu, neboť nabízela víc kosmetiky než léků. Jinak byla příjemně starobylá: dřevěné police místo kovu nebo dřevotřísky, pulty z leštěné žuly, příjemná vůně parfémovaných svíček a laciných sladkostí, pach doutníkového tabáku ve skleněné nádobce vedle pokladny, slabý závan etylalkoholu a nejrůznějších léků.

Bylo ještě brzo ráno, ale lékárník už byl za pultem. Byl to sám Corbett Handahl, silný muž se širokými rameny, bílým knírem a bílými vlasy, v jasně modré košili pod naškrobeným bílým pláštěm.

Vzhlédl a řekl: „Bože můj, to je Jim Ironheart. Jak dlouho jsme se neviděli – tři, čtyři roky?“

Potřásli si rukama.

„Čtyři roky a čtyři měsíce,“ řekl Jim. Téměř dodal, od i té doby, co umřel děda, ale spolkl to, aniž věděl proč.

Corbett pokropil žulovou desku pultu čistícím sprejem a utřel ji papírovou utěrkou. Usmál se na Holly: „A vám, ať už jste kdo jste, jsem vděčný za zkrášlení tohohle šedivého rána.“

Corbett byl dokonalý maloměstský lékárník. Dost žoviální na to, aby zapadal mezi obyčejné lidi, přestože ho jeho povolání řadilo mezi privilegovanou vrstvu. Dost vtipný, aby se stal známou postavou, ale s jednoznačným duchem profesionality a poctivosti, který každému dával pocit, že medicíny, které namíchá, jsou bezpečné. Lidé se stavovali jen tak na kus řeči, i když nic nepotřebovali. Obchod prosperoval díky jeho skutečnému zájmu o spoluobčany. Pracoval v lékárně třiatřicet let, z toho dvacet sedm let jako vlastník po otcově smrti.

Handahl byl ten poslední, koho by se člověk měl obávat, ale Jim z něj najednou cítil hrozbu. Chtěl z lékárny pryč, než…

Než co?

Než Handahl řekne něco špatně, odhalí něco, co nemá.

Jenže co by mohl odhalit?

„Jsem Jimova snoubenka,“ řekla Holly k jistému Jimovu překvapení.

„Blahopřeju, Jime,“ řekl Handahl. „Máš velké štěstí. Doufám, že víte, slečno, že si jeho rodina změnila jméno z Ironhead, železná hlava, což je vystihovalo mnohem lépe. Tvrdohlavý rod.“ Zamrkal a zasmál se.

„Jim mě vzal na projížďku městem, ukázat mi oblíbená místa. Výlet za vzpomínkami, dalo by se říct.“

Handahl se na Jima trochu zamračil: „Myslel jsem, že jsi tohle město nikdy neměl rád natolik, abys tu chtěl na něco vzpomínat.“

Jim pokrčil rameny: „Člověk se mění.“

„To rád slyším.“ Handahl se znovu obrátil na Holly. „Začal sem chodit brzo po tom, co se přistěhoval ke svým prarodičům, každé úterý a pátek, když přivezli novou dodávku knih a časopisů ze Santa Barbary.“ Odložil čistící prostředek stranou a začal urovnávat vitrínky se žvýkačkami, mentolkami, zapalovači a kapesními hřebínky. „Jim býval velký čtenář. Ještě pořád tolik čteš?“

„Pořád,“ odpověděl Jim stísněně, se vzrůstající obavou z toho, co by Handahl mohl říct dál. Ale ať se snažil jak chtěl, nemohl přijít na to, co by ten člověk mohl říct tak strašně významného.

„Vzpomínám si, že jsi měl hodně úzké zájmy.“ A k Holly: „Celé kapesné utratil na to, aby měl každou vědecko-fantastickou nebo hororovou novinku, kterou jsme dostali na sklad. To víte, se dvěma dolary na týden se tenkrát dala koupit spousta věcí. Knížka stála pětačtyřicet nebo padesát centů.“

Jima zachvátil klaustrofobický pocit jako těžký, černý mrak. Lékárna na něj začala působit hrozivě stísněným dojmem, přeplněná zbožím, a on chtěl odtamtud.

Už je tady, pomyslel si s náhlým návalem úzkosti. Už je tady.

Handahl řekl: „Možná měl ten zájem o nadpřirozeno po mámě a po tátovi.“

Holly svraštila čelo: „Jak to?“

„Jamieho, Jimova tátu, jsem moc dobře neznal, ale byl jsem jenom o rok pod ním na střední škole. Neuraž se, Jime, ale tvůj táta měl trochu podivínské sklony – i když dneska se svět změnil tak, že už by nám nepřipadaly tak podivínské jako v padesátých letech.“

„Podivínské zájmy?“ pobídla ho Holly.

Jim se rozhlížel po lékárně a snažil se uhodnout, odkud to přijde, které únikové cesty budou zablokované a které snad zůstanou volné. Kolísal mezi váhavým přijetím a odmítnutím Hollyiny teorie, ale teď si byl jistý, že je špatná. Ta síla nebyla v něm. Byla to samostatná bytost, stejně jako Přítel. Byl to mimozemšťan, plný zla, tak jako Přítel byl plný dobra, a mohl se dostat kamkoli, vyjít odkudkoli, každou vteřinu, a teď se blížil, Jim věděl, že je na cestě a chce je všechny zabít.

„No,“ řekl Handahl, „když byl Jamie ještě kluk, chodil sem – býval to krám mého táty – a kupoval ty staré krejcarové sešity plné robotů, příšer a polonahých slečen na obálce. Hodně mluvil o tom, jak jednou pošleme lidi na Měsíc, takže všem připadal trochu praštěný, i když měl asi nakonec pravdu. Ale vůbec mě nepřekvapilo, když jsem slyšel, že nechal účetnictví, našel si ženu od filmu a začal si vydělávat na živobytí jako hypnotizér nebo co.“

„Hypnotizér?“ Holly pohlédla na Jima. „Já myslela, že tvůj táta byl účetní a máma herečka.“

,,Byli,“ řekl úzkostně. „To byli – než dali dohromady to představení.“

Skoro na to představení zapomněl, což ho překvapilo. Jak na to mohl zapomenout? Měl přece všechny fotografie ze zájezdů, na zdech pokoje jich měl spoustu. Každý den se na ně díval, ale přesto zapomněl, že pocházely z cest mezi jednotlivými vystoupeními.

Blíží se čím dál rychleji.

Blízko. Už je hodně blízko.

Chtěl varovat Holly, ale nemohl mluvit.

Něco mu vzalo jazyk a uzamklo čelisti.

Je stále blíž.

Nechce, aby ji varoval. Chce ji překvapit.

Handahl urovnával poslední vitrínku na pultě. „To, co se jim stalo, byla hrozná tragédie. Když jsi pak přijel sem, Jime, byl jsi úplně uzavřený, slova aby z tebe jeden páčil heverem.“

Holly se dívala na Jima místo na Handahla. Cítila, že je strašně rozrušený.

„Po dvou letech, když zemřela Lena,“ pokračoval Handahl, „Jim přestal mluvit úplně, jako by byl němý, jako by už v životě neměl promluvit jediné slovo. Pamatuješ, Jime?“

Holly se udiveně obrátila k Jimovi: „Tvoje babička zemřela druhý rok nato, cos sem přijel, když ti bylo jedenáct?“

Řekl jsem jí před pěti lety, myslel si Jim. Proč jsem jí sakra řekl před pěti lety, když je to čtyřiadvacet let?

Už jde.

Cítí to.

Už jde.

Nepřítel.

Řekl: „Promiňte, potřebuju na čerstvý vzduch.“ Vyběhl z krámu, postavil se vedle auta a zhluboka dýchal.

Ohlédl se a zjistil, že Holly za ním nevyšla. Viděl ji skrz výkladní skříň lékárny, jak mluví s Handahlem.

Už jde.

Holly, nemluv s ním, myslel si Jim. Neposlouchej ho, uteč.

Už jde.

Opřel se o auto a pomyslel si: Jediný důvod, proč se bojím Corbetta Handahla, je to, že ví o mém životě ve Svenborgu víc, než si já sám pamatuju.

Tum-dum-DUM.

Už je tady.

* * *

Handahl se překvapeně díval za Jimem.

Holly řekla: „Myslím, že se nikdy nepřenesl přes to, co se stalo jeho rodičům… a Leně.“

Handahl kývl: „Kdo by se taky přenesl přes tak strašnou věc? Jim byl roztomilý kluk, člověku to mohlo srdce utrhnout.“ Než se stačila zeptat na podrobnosti o Leně, Handahl řekl: „Stěhujete se na farmu?“

„Ne. Jsme tu jenom na pár dní.“

„Vím, že mi do toho nic není, ale je to škoda, že ty pozemky leží ladem.“

„To víte, Jim není žádný farmář,“ řekla, „a když to nechce nikdo koupit…“

„Nikdo to nechce koupit? Slečno, kdyby to Jim dal na prodej, měl by zájemců, že by nevěděl, co s nimi.“

Překvapeně se na něj podívala.

Pokračoval: „Ten pozemek má skvělou artéskou studnu, takže máte dostatek vody v kraji, kde je většinou hodně sucho a voda je vzácná.“ Opřel se o žulový pult a založil si ruce na prsou. „Řeknu vám, jak to funguje – když je ten starý rybník plný, váha té vody stlačí přirozený pramen a zpomalí přítok. Ale když začnete čerpat a zavlažovat pole, pramen se oživí a rybník je pořád plný, skoro jako v hrnečku, vař.“ Sklonil hlavu a mrknul na ni: „Jim vám říkal, že to nemůže prodat?“

„No, myslela jsem…“

„Něco vám povím,“ řekl Handahl, „možná, že ten váš vzpomíná víc, než jsem si myslel. Možná, že tu farmu nechce prodat, protože má na ni tolik vzpomínek.“

„Třeba,“ připustila. „Ale ty vzpomínky jsou špatné i dobré.“

„To máte úplnou pravdu.“

„Jako smrt jeho babičky,“ řekla ve snaze vrátit se k tomu tématu. „To bylo…“

Přerušilo ji chřestění. Otočila se a uviděla pulty plné lahviček šampónů, vlasových tužidel, vitamínů a léků proti rýmě, všechno v trhavém pohybu.

„Zemětřesení,“ řekl Handahl a starostlivě se podíval ke stropu, jako by se bál, že se na ně může zřítit.

Lahvičky se začaly divoce otřásat a Holly pochopila, že je přerušilo něco horšího než zemětřesení. Dostávalo se jí varování, aby se už Handahla na nic neptala.

Tum-dum-DUM, tum-dum-DUM.

Útulný svět starobylé lékárny se začal rozpadat. Lahvičky s třeskotem vylétly z polic přímo na ni. Uhnula a zakryla si hlavu rukama. Některé ji zasáhly, další prolétly okolo ní a zasypaly Handahla. Skleněná nádoba na tabák, která stála vedle pokladny, začala vibrovat. Holly instinktivně padla k zemi. Ještě než dopadla, skleněné víko nádoby se rozlétlo na kusy. Vražedná skleněná střela prosvištěla vzduchem v místě, kde předtím stála. V dešti třpytivých úlomků skla se plazila k východu. Tak tak unikla přeražení páteře, když se těsně za ní z žulového pultu zřítila těžká pokladna. Dostala se ke dveřím dřív, než zdi stačily začít natékat, pulzovat a formovat se do tvaru nezemské bytosti. Proběhla novinovým stánkem ven na ulici a nechala Handahla v té spoušti, o které si jistě bude myslet, že ji způsobilo zemětřesení.

Dlážděný chodník jí pod nohama tepal známým třídobým rytmem.

Doběhla k Jimovi, který se opíral o auto. Třásl se, obličej měl bílý jako stěna, výraz člověka, který stojí nad propastí, hledí dolů a chystá se skočit. Když vyslovila jeho jméno, neodpovídal. Mnoho nechybělo, aby podlehl temné síle, kterou v sobě držel – a živil – celé ty roky a která teď chtěla svobodu.

Strhla ho od auta k sobě, objala oběma rukama, pevně ho stiskla, ještě pevněji, opakovala jeho jméno a přitom čekala, že chodník vyletí v gejzírech dlaždic do vzduchu a ji uchvátí pilovitá klepeta, chapadla nebo vlhké, chladné a nelidské ruce. Ale série trojitých úderů slábla a po chvíli Jim zdvihl ruce a objal ji také.

Nepřítel byl pryč.

Ale byla to jen dočasná úleva.

* * *

Hřbitov byl hned vedle parku Tivoli. Odděloval je od sebe plot ze špičatých tyčí z tepaného železa a směsice stromů – převážně bílé cedry a rozložité kalifornské vavříny. Jim jel pomalu po cestě, která vedla podél vnitřních zdí hřbitova. „Tady.“ Zajel ke straně a zastavil.

Vystoupil z auta a pocítil stejnou klaustrofobii jako předtím v lékárně, i když teď stál na otevřeném prostranství. Břidlicově šedá obloha se tlačila dolů na šedé žulové pomníky, jejichž hranoly, krychle a jehlany se vzpínaly jako hlavice stářím poskvrněných kostí, napůl pohřbených v zemi. Tráva měla v tom pošmourném světle šedozelenou barvu. Stromy byly taky šedozelené a zdálo se, že se nebezpečně naklánějí, jako by se na něj chystaly převrátit.

Přešel na druhou stranu auta k Holly a ukázal na sever: „Tam.“

Vzala ho za ruku. Byl jí za to vděčný. Kráčeli spolu k hrobce jeho prarodičů. Byla na malé vyvýšenině na jinak plochém hřbitově. Oba hroby byly označeny společným žulovým náhrobkem.

Jimovi prudce tlouklo srdce a těžce polykal.

Na pravé straně náhrobku bylo jméno jeho babičky: LENA LOUISE IRONHEARTOVÁ.

Váhavě se podíval na data narození a úmrtí. Bylo jí padesát tři, když zemřela. A byla po smrti už dvacet čtyři let.

Takový pocit musí mít někdo, kdo prodělal vymývání mozku, komu přemalovali paměť a přes ni nastříkali vzorky falešných vzpomínek. Minulost mu připadala jako mlhavá krajina, kterou osvětluje jen tajuplná a nestálá světélkující tvář měsíce napůl schovaného za mraky. Najednou nedokázal pohlédnout na uplynulá léta tak jasně, jak to šlo ani ne před hodinou, a tomu, co ještě viděl, stejně nemohl uvěřit. Jasné vzpomínky se při bližším prozkoumání mohou změnit v pouhou hru mlhy a stínů.

Ve zmatku a strachu se pevně držel její ruky.

„Proč jsi mi o tom lhal, proč jsi mi říkal, že to bylo před pěti lety?“ zeptala se jemně.

„Nelhal jsem. Totiž… nevěděl jsem, že lžu.“ Zíral na kámen, jako by ten leštěný povrch byl oknem do minulosti, a pokoušel se vzpomenout. „Pamatuju si, jak jsem jednou ráno vstal a věděl jsem, že babička je mrtvá. Před pěti lety. Bydlel jsem tenkrát v bytě v Irvine.“ Poslouchal svůj hlas, jako by patřil někomu jinému, a z jeho vyděšeného tónu mu běhal mráz po zádech. „Oblékl jsem se… jel jsem na sever… koupil ve městě kytku… a přišel sem…“

Po chvíli, když Jim nepokračoval, Holly řekla: „Pamatuješ si, že by ten den byl pohřeb?“

„Ne.“

„Ostatní truchlící?“

„Ne.“

„Jiné květiny na hrobě?“

„Ne. Jediné, co si pamatuju… klečel jsem na hrobě, v ruce květiny, které jsem koupil… plakal jsem… dlouho jsem plakal, nemohl jsem přestat.“

Lidé, kteří kolem něj tenkrát procházeli k ostatním hrobům, se na něj dívali se soucitem, pak s rozpaky, když jim došla hloubka jeho citového zhroucení, a nakonec se znepokojením, když svým divokým zoufalstvím začal působit jako pomatený. Pamatoval si dodnes, jak byl tenkrát úplně bez sebe. Zlobně pozoroval kolemjdoucí a nechtěl nic jiného, než zavrtat se do země a přikrýt se jí jako peřinou, uložit se k spánku tam, kde odpočívá jeho babička. Ale nemohl si vzpomenout, proč se tak cítil a proč se tak začíná cítit i teď.

Znovu se podíval na datum jejího úmrtí – 25. září – a strach mu tentokrát zabránil v pláči.

„Co se děje? Pověz mi to,“ pobízela ho Holly.

„Ten den, kdy jsem tu byl s tou kyticí, to bylo poprvé, co jsem tu kdy byl, a ten den si pamatuju jako den její smrti. Pětadvacátého září… jenže před pěti lety místo před čtyřiadvaceti. Bylo to devatenácté výročí její smrti… ale mně tenkrát připadalo, že zrovna zemřela, a tak jsem tomu od té doby věřil.“

Oba mlčeli.

Po ponuré obloze přeletěly dvě vrány, zakrákaly a zmizely za korunami stromů.

Nakonec Holly řekla: „Možná, žes chtěl její smrt sám sobě zapřít, žes ji tehdy odmítl přijmout, když se to před čtyřiadvaceti lety opravdu stalo. Možná, žes ji byl schopen přijmout až po devatenácti letech… když jsi sem přišel s kyticí. Proto sis pamatoval, že zemřela mnohem později než ve skutečnosti. V duchu jsi její smrti dal to datum, kdy sis ji konečně přiznal.“

Hned věděl, že má pravdu, ale vysvětlení mu nijak neulevilo: „Proboha, Holly, to je projev šílenství.“

„Ne,“ řekla klidně. „To je sebeobrana, část obranných valů, které jsi postavil, abys ukryl zážitky z doby, kdy ti bylo deset.“ Odmlčela se, zhluboka se nadechla a řekla: „Jime, jak zemřela tvoje babička?“

„Ona…“

Překvapeně si uvědomil, že si nemůže vzpomenout na příčinu smrti Leny Ironheartové. Další prázdnota plná mlhy. „Já nevím.“

„Myslím, že zemřela ve mlýně.“

Stočil pohled z náhrobku na Holly. Aniž věděl proč, strnul pocitem blížícího se nebezpečí. „Ve mlýně? Jak? Co se stalo? Jak to můžeš vědět?“

„Ten sen, o kterém jsem ti říkala. Jak jsem stoupala po schodech, podívala se oknem na rybník a uviděla ve skle odraz tváře jiné ženy, tváře tvojí babičky.“

„To byl jenom sen.“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že to byla vzpomínka, tvoje vzpomínka, kterou jsi promítl ze svého spánku do mého.“

V panice se mu rozbušilo srdce kvůli něčemu, co nemohl rozpoznat. „Jak to může být moje vzpomínka, když ji sám nemám?“

„Máš ji.“

Zamračil se. „Ne. Nic takového si nepamatuju.“

„Zamkl jsi ji v podvědomí, takže ji můžeš vidět jenom ve snu, ale je tam, určitě.“

Kdyby mu řekla, že celý hřbitov je připevněn na kolotoči a že se pomalu otáčejí pod chmurnou ocelově šedou oblohou, přijal by to snáze než vzpomínku, ke které ho teď vedla. Bylo mu, jako by rotoval mezi světlem a tmou, světlem a tmou, strachem a vztekem…

S velkým úsilím řekl: „Ale v tom tvém snu… byl jsem tam nahoře, když babička přišla.“

„Ano.“

„A jestli tam zemřela…“

„Tak jsi byl svědkem její smrti.“

Neoblomně zavrtěl hlavou. „Ne. To bych si přece proboha pamatoval, nemyslíš?“

„Ne. Myslím, že proto j si potřeboval devatenáct let, aby sis aspoň přiznal, že zemřela. Myslím, žes ji viděl zemřít a že ten šok ti přivodil dlouhodobou ztrátu paměti, kterou jsi překryl falešnými představami, zase jen dalšími představami.“

Zdvihl se lehký vítr a Jimovi něco zachrastilo u nohou. Byl si jistý, že to po něm ze země šátrají kostnaté ruce jeho babičky, ale když se podíval dolů, viděl jenom zvadlé listí, které šustilo, jak ho vítr hnal po trávě.

Každý srdeční tep byl jako úder pěstí do pytle z pískem. Jim se otočil a chtěl se vrátit do auta.

Holly mu dala ruku na paži. „Počkej.“

Vytrhl se jí, skoro ji odstrčil. Ostře se na ni podíval a řekl: „Chci odsud pryč.“

To ji neodradilo. Chytila ho a znovu ho zastavila. „Jime, kde je tvůj dědeček, kde je pohřbený?“

Jim ukázal na náhrobek. „Tady, samozřejmě, s babičkou.“

Pak si všiml levé půlky žulového náhrobku. Předtím se tak soustředil na pravou půlku, na to nesmyslné datum babiččiny smrti, že si nevšiml, co chybělo nalevo. Jméno jeho dědečka tam stálo, tak jak to mělo být, vytesané ve stejnou dobu jako babiččino jméno: HENRY JAMES IRONHEART. A bylo tam datum narození. Ale to bylo všechno. Datum úmrtí nikdo do kamene nevyznačil.

Ocelová obloha se tlačila níž a níž.

Stromy se skláněly stále těsněji, nahýbaly se nad ním. Holly se zeptala: „Neříkal jsi, že zemřel osm měsíců po své ženě?“

Vyschlo mu v ústech. Jen tak tak našel dost slin, aby vůbec promluvil, a stejně slova vycházela v suchém šepotu jako šustivé nárazy písku, hnaného větrem na pouštní skálu. „Co ode mě sakra chceš? Už jsem ti řekl… osm měsíců… čtyřiadvacátého května rok nato…“

„Jak zemřel?“

„Já… já ne… nepamatuju si.“

„Na nějakou nemoc?“

Zmlkni, zmlkni!

„Nevím.“

„Nebo to byla nehoda?“

„Já… prostě… myslím… myslím, že dostal mozkovou mrtvici.“

Velké úseky minulosti byly jako mlha uvnitř mlhy. Uvědomil si, že jen málokdy myslel na minulost. Žil cele v přítomnosti. Nikdy mu nedošlo, že má takové obrovské mezery ve vzpomínkách, protože bylo tolik věcí, na které si prostě nikdy ani nezkusil vzpomenout.

„Copak jsi nebyl dědečkův nejbližší příbuzný?“ zeptala se Holly.

„Ano.“

„Nezařizoval jsi jeho pohřeb?“

Zaváhal a zamračil se. „Myslím, že… ano…“

„Takže jsi jenom zapomněl nechat vytesat datum jeho smrti na náhrobek?“

Zíral na prázdné místo a horečně prohledával stejně prázdnou oblast paměti. Nebyl jí schopen odpovědět. Bylo mu nanic. Chtěl se schoulit, zavřít oči, spát a nikdy se neprobudit, nechat něco jiného probudit místo sebe…

Řekla: „Nebo jsi ho pochoval někde jinde?“

Přes popel vyhaslé oblohy se znova s krákáním přehnaly vrány. Křídly načrtly kaligrafický nápis, jehož význam nebyl o nic rozluštitelnější než prchavé vzpomínky probleskující v šedých hlubinách Jimovy mysli.

* * *

Holly zajela autem za roh k parku Tivoli.

Když odjeli od lékárny, Jim sám chtěl jet na hřbitov, plný obav, co tam najde, ale zároveň dychtivý po střetu se svou zkreslenou minulostí, plný touhy podřídit své vzpomínky pravdě. Ale zážitek ze hřbitova jím otřásl a on už tak nespěchal, aby zjistil, jaká další překvapení ho očekávají. Rád nechal Holly řídit. Měla podezření, že by byl ještě radši, kdyby vyjela z města, dala se na jih a nikdy už s ním o Svenborgu nepromluvila jediné slovo.

Park byl příliš malý na to, aby k němu vedla příjezdová cesta. Nechali auto na kraji ulice.

Holly došla k závěru, že zblízka je park Tivoli ještě méně lákavý, než když ho včera zahlédla z jedoucího auta. Bezútěšný dojem, jímž působil, nebyl jenom dílem zamračené oblohy. Tráva byla napůl sežehnutá několikatýdenním žárem letního slunce, které dokáže pálit velmi intenzívně v každém středokalifornském údolí. Z neudržovaných růžových keřů vybujely šlahouny, pár posledních květů bylo vybledlých a do trnité spleti z nich opadávaly okvětní lístky. Ostatní květiny vypadaly zvadle a obě lavičky potřebovaly nový nátěr.

Jen větrný mlýn byl dobře udržovaný. Byl větší a impozantnější než mlýn na farmě, o dobrých pět metrů vyšší, s ochozem asi ve třetině výšky.

„Proč tu jsme?“ zeptala se.

„Mě se neptej. Ty jsi sem chtěla jít.“

„Nedělej dusno, brouku,“ řekla.

Věděla, že popichovat ho je stejné, jako kopat do balíku s nitroglycerinem, ale neměla na vybranou. Stejně vybuchne, dřív nebo později. Její jediná šance na přežití je přinutit ho, aby přiznal, že on sám je Nepřítel, dřív než ho ta část jeho osobnosti ovládne natrvalo. Měla pocit že jí nezbývá moc času.

Řekla: „Ty jsi včera zařadil park na program prohlídky. Říkals, že tu jednou dělali nějaký film.“ To, co právě řekla, s ní doslova škublo. „Počkej, to tady ses setkal s Robertem Vaughnem? Hrál v tom filmu?“

Jim se otáčel na místě se zmateným výrazem, který se postupně měnil v zamračený, a pozoroval parčík. Nakonec se vydal k mlýnu a Holly ho následovala.

Cestu z plochých kamenů, která vedla ke dveřím mlýna, lemovaly dvě informační tabule, jaké bývají u pamětihodností. Měly kamenné podstavce. Nakloněné plochy s nápisy a ilustracemi chránilo plexisklo ve vodotěsném rámu. Tabule po levé straně, k níž přistoupili nejdřív, obsahovala informace o využívání větrných mlýnů na mletí obilí, čerpání vody a výrobu elektřiny v údolí Santa Ynez od začátku devatenáctého do první poloviny dvacátého století a historii zachovaného mlýna, který stál před nimi a jmenoval se, vcelku příhodně, Svenborgský mlýn.

Bylo to pořádně nezáživné čtení a jediné, co přimělo Holly podívat se i na druhou tabuli, byla tvrdošíjnost a touha po faktech, které z ní kdysi udělaly ucházející novinářku. Nadpis druhé tabule okamžitě vzbudil její zájem – ČERNÝ MLÝN: KNIHA A FILM.

„Jime, podívej se sem.“

Připojil se k ní.

Na tabuli byla fotografie obálky románu pro mladé čtenáře Černý mlýn od Arthura J. Willotta a ilustrace na obálce byla bez pochyby vytvořena podle Svenborgského mlýna. Holly četla text na tabuli se vzrůstajícím úžasem. Willott, který žil v údolí Santa Ynez – v Solvangu, ne ve Svenborgu – byl úspěšným autorem knížek pro mládež. Do své smrti v roce 1982, kdy by mu bylo osmdesát let, napsal padesát dva titulů. Jeho zdaleka nejpopulárnější knihou byl fantastický dobrodružný příběh o starém strašidelném mlýně a chlapci, který objevil, že duchové jsou ve skutečnosti mimozemšťané a že na dně mlýnské nádrže je kosmická loď, která tam leží už deset tisíc let.

„Ne,“ řekl Jim tiše a hněvivě, „ne, to nedává smysl, to nemůže být pravda.“

Holly si vybavila kousek snu, ve kterém se vtělila do Leny Ironheartové a stoupala po mlýnských schodech. Když došla nahoru, našla desetiletého Jima, jak stojí s rukama u boků sevřenýma v pěst. Otočil se k ní a řekl: „Já se bojím, pomož mi, ty stěny, ty stěny!“ U nohou měl žlutou svíčku na modrém talířku. Až teď si vzpomněla, že vedle talířku ležela vázaná kniha v barevném přebalu. Byla to táž obálka jako na tabuli – Černý mlýn.

„Ne,“ řekl Jim znovu a odvrátil se. Znepokojeně se rozhlédl po stromech rozechvěných vánkem.

Holly četla dál. Před pětadvaceti lety, zrovna v době, kdy desetiletý Jim přišel do Svenborgu, byl podle Černého mlýna natočen film. Hlavním dějištěm filmu se stal Svenborgský mlýn. Filmaři u mlýna vyhloubili mělký, ale přesvědčivý rybník, a po natáčení zaplatili jeho odstranění a vytvoření dnešního parčíku.

Jim se pomalu otáčel dokola, zachmuřeně pozoroval stromy a keře a stín pod nimi, který šedivý den nedokázal rozptýlit, a potom řekl: „Něco se blíží.“

Holly nic neviděla a byla přesvědčená, že se ji Jim snaží jen vyrušit ze čtení. Nechtěl přijmout důsledky informací na tabuli, a tak se snažil, aby Holly přestala číst a otočila se s ním.

Ten film musel být pěkný propadák, protože o něm nikdy neslyšela. Zřejmě to byl ten druh výtvoru, který neupoutá nikde jinde než ve Svenborgu a to jen proto, že je natočený podle knížky, kterou napsal místní člověk. Poslední odstavec na tabuli obsahoval podrobnosti o filmu včetně jmen pěti hlavních herců. Žádné kasovní trháky mezi nimi nebyly. Z prvních čtyř znala jen jednoho, Emmeta Walshe, a to byl její velký oblíbenec. Páté jméno patřilo mladému a tehdy neznámému Robertu Vaughnovi.

Zdvihla pohled k siluetě mlýna.

„Co to má znamenat?“ řekla nahlas. Podívala se nahoru na ponurou oblohu a pak zpátky na fotografii přebalu Willottovy knihy. „Co to má sakra znamenat?“

Jim řekl hlasem, který se třásl strachem a zároveň hrozivým toužebným podtónem: „Už se žene!“

Podívala se za jeho upřeným pohledem a na vzdáleném okraji parčíku uviděla, že se zemí se něco děje. Něco jako by se k nim prohrabávalo podzemním tunelem. Tlačilo to před sebou asi metr širokou hromádku hlíny a drnů a pohybovalo se to rychle přímo na ně.

Prudce se otočila na Jima a uchopila ho za loket: „Přestaň!“

„Už je tady,“ řekl s vytřeštěnýma očima.

„Jime, to jsi ty, to jsi jenom ty.“

„Ne… ne já… Nepřítel.“ Zněl napůl v transu.

Holly pohlédla zpět a viděla tu věc podrývat se pod betonovou cestičkou, která se v tom místě rozlomila a zdvihla.

„Jime, hergot!“

Zíral na blížící se smrt a v pohledu se mu mísila hrůza s touhou.

Jedna z laviček se překotila, když se země pod ní nejdřív vyboulila a pak propadla.

Nepřítel byl od nich jen dvacet metrů a rychle se blížil.

Chytila Jima za košili, zatřásla s ním, pokusila se ho přinutit, aby se na ni podíval. „Tenhle film jsem viděla jako malá holka. Jak se to jmenovalo, co? Útočníci z Marsu nebo tak nějak, Marťani vždycky otevřeli v písku díru a stáhli lidi dovnitř.“

Podívala se znovu zpátky. Bylo to patnáct metrů od nich. „Tak tohle nás má zabít, Jime? Nějaká potvora, co udělá díru v písku a stáhne nás dolů, potvora z filmu, co straší desetileté kluky ve spaní?“

Deset metrů.

Jim se třásl a potil. Vypadal, že neslyší nic z toho, co mu Holly říká.

Zakřičela mu do obličeje: „Zabiješ mě a sebe, tak jako se zabil Larry Kakonis, prostě ztratíš sílu a skončíš to, necháš jeden z tvých vlastních výmyslů, aby tě stáhl pod zem?“

Pět metrů.

Čtyři.

„Jime!“

Tři.

Dva.

Bylo slyšet hrůzné klapání čelistí v zemi pod nimi. Zdvihla nohu a vší silou mu podpatkem sedřela zepředu holeň. Vykřikl bolestí a v té chvíli se půda pod nimi pohnula. Holly se s hrůzou podívala na trhlinu pod sebou. Ale hrabání přestalo v téže chvíli, kdy zazněl výkřik. Zem se neotevřela. Nic se z ní nevymrštilo ani je nestáhlo dolů.

Holly se ještě třásla, když ustoupila z rozervaných drnů a narušené půdy v místě, kde předtím stála.

Jim se na ni zděšeně podíval. „To jsem nebyl já. To jsem nemohl být já.“

* * *

Zpátky v autě Jim těžce klesl na sedadlo.

Holly si založila ruce na volantu a opřela o ně hlavu. Jim se podíval okénkem na parčík. Obrovská krtčí chodba tam stále byla. Chodník byl prasklý a rozhrabaný. Lavička převrácená.

Nemohl uvěřit, že ta věc v parku byla jen výplod jeho představivosti, oživený pouze silou jeho vlastní mysli. Celý život se dokázal ovládat, trávil svůj spartánský život v práci a v knihách. Žádné neřesti, žádné požitky. (Až na děsivě příhodnou zapomnětlivost, pomyslel si hořce.) Nic na Hollyině teorii pro něj nebylo tak těžké přijmout jako to, že jediné skutečné nebezpečí, kterému musí oba čelit, je divoká a zuřivá část jeho osobnosti, kterou není schopen vědomě ovládat.

Už se nebál obyčejným strachem. Už se netřásl ani nepotil. Byl v sevření prvotního děsu, ztuhlý a vyschlý jako suchý led.

„To jsem nebyl já,“ opakoval.

„Byl jsi to ty.“ Ten jemný tón byl překvapivý; vždyť věřila, že ji právě málem zabil. Ani nezvýšila hlas, byl ztlumený silou její něhy.

Řekl: „Tak tebe ještě nepustil ten úžasný nápad s rozštěpenou osobností.“

„Ne.“

„Takže tohle byla moje temná stránka.“

„Jo.“

„Která se vtělila do nějakého obrovského červa,“ řekl s pokusem o břitký sarkasmus, který selhal. „Ale tys říkala, že Nepřítel ve mně propuká, jen když spím, a já jsem teď nespal, takže i kdybych byl Nepřítel, jak bych mohl být tamto v parku?“

„Nová pravidla. Podvědomě jsi na pokraji zoufalství. Už tu osobnost nemůžeš ovládat tak snadno jako dřív. Čím blíž budeš k pravdě, tím agresivněji se bude Nepřítel bránit.“

„Když jsem to byl já, proč jsme neslyšeli ten divný rytmický zvuk?“

„To byl vždycky jen dramatický efekt, jako zvonění zvonků před každým zjevením Přítele.“ Zvedla hlavu ze složených rukou a podívala se na něj. „Tentokrát jsi to vyřadil, protože na to nebyl čas. Četla jsem tu ceduli a tys mě chtěl co nejrychleji zastavit. Potřebovals mě vyrušit. A dovol, abych ti řekla, žes to zvládl dokonale.“

Podíval se znova z okna směrem k mlýnu a k tabuli s informacemi o Černém mlýnu.

Položila mu ruku na rameno. „Když vaši zemřeli, byl jsi úplně na dně. Potřeboval jsi uniknout. Očividně to, co napsal starý Willott, poskytlo iluzi, která ti posloužila jako dokonalé útočiště. A podle všeho v něm žiješ dodnes.“

Holly to přiznat nemohl, ale sobě musel přiznat, že se tápavě blíží porozumění, že už téměř vidí svou minulost z nové perspektivy, ve které všechny ty tajemné čáry a úhly zapadnou do nového a srozumitelného tvaru. Holly tvrdí, že jeho symptomy – částečná ztráta paměti, pečlivě vybudované falešné vzpomínky a dokonce i rozštěpená osobnost – nejsou znakem šílenství, ale jsou to jen háčky, kterými se přichytil k zdravému rozumu. Pokud je to pravda, tak co se s ním stane, když se těch háčků pustí? Když vyhrabe pravdu o své minulosti a bude postaven před věci, kterým odmítl čelit, když se jako dítě uchýlil do vlastní představivosti, dožene ho pravda k šílenství tentokrát? Před čím se ukrýval?

„Poslouchej,“ řekla, „hlavní je, žes to stopnul dřív, než se to dostalo k nám, než nám to mohlo ublížit.“

„Pekelně mě bolí holeň,“ řekl s úšklebkem.

„To je dobře,“ poznamenala vesele.

Nastartovala auto.

„Kam teď?“ zeptal se.

„Do knihovny. Kam jinam?“

* * *

Zaparkovala v Kodaňské uličce před malým viktoriánským domem, ve kterém sídlila svenborgská knihovna.

Potěšilo ji, že se jí netřásly ruce, že měla klidný a vyrovnaný hlas a že dokázala řídit, aniž by křižovala po silnici sem a tam. Po té příhodě v parku bylo s podivem, že si nemusí měnit spodní prádlo. Na okamžik necítila nic než čirou hrůzu – ryzí a silný pocit, ničím neposkvrněný. I když po chvíli trochu zeslábl, stále v ní přetrvával a ona věděla, že v ní bude, dokud se z tohohle strašidelného lesa nedostanou ven nebo dokud nezemřou. Rozhodla se, že Jimovi nedá najevo hloubku svého strachu, protože jemu musí být ještě hůř než jí. Byl to konec konců jeho život, který se pomalu měnil v mozaiku chatrných lží. Potřebuje její podporu.

Šli po dlážděné cestičce ke vchodu krytému stříškou a Jim napadal na jednu nohu. Holly si všimla, že pozoruje trávník okolo sebe, jako by si představoval, že se k nim znovu něco začne pod zemí prohrabávat.

Ani to nezkoušej, pomyslela si, nebo budeš mít sedřenou i druhou holeň.

Když procházela dveřmi, přemýšlela, jestli by náhlá bolest zabrala i podruhé.

V dřevem vykládané vstupní hale bylo na cedulce napsáno: ODBORNÁ A ZÁJMOVÁ LITERATURA V PRVNÍM PATŘE. Šipka ukazovala na schodiště po pravé straně.

Hala se zužovala do chodby, ze které byl přístup do dvou velkých místností. Obě byly plné polic s knihami. V místnosti nalevo také stály čtenářské stolky s židlemi a velký pult z dubového dřeva.

Žena u pultu dělala dobrou reklamu životu na venkově: dokonalá plet, lesklé kaštanové vlasy, průzračné světle hnědé oči. Vypadala na pětatřicet, ale pravděpodobně byla o nějakých dvanáct let starší.

Na jmenovce na pultě před ní stálo ELOISE GLYNNOVA.

Když se včera Holly chtěla jít podívat, jestli kdysi tolik obdivovaná paní Glynnová ještě v knihovně pracuje, Jim tvrdil, že už musí být v důchodu, že už před pětadvaceti lety byla „dost stará“. Ve skutečnosti musela tenkrát začínat své první zaměstnání jako čerstvá absolventka vysoké školy.

Ve srovnání s předchozími objevy to bylo jen malé překvapení. Jim včera nechtěl, aby Holly šla do knihovny, a tak prostě lhal. Z jeho obličeje bylo teď jasné, že mládí Eloise Glynnové ho nepřekvapilo. Včera věděl, že neříká pravdu, i když možná nerozuměl tomu, proč lže.

Knihovnice ho nepoznala. Buď byl jedním z dětí, které v člověku nezanechají žádný dojem, anebo, což bylo pravděpodobnější, byla pravda, když říkal, že v knihovně nebyl už osmnáct let, od té doby, co odešel na univerzitu.

Eloise Glynnová se vyznačovala energickým chováním a přístupem, jaké si Holly pamatovala u své tělocvikářky na střední škole. „Willott?“ odpověděla na Hollyinu otázku. „Samozřejmě, Willotta máme celou fůru.“ Vyskočila ze židle. „Můžu vám hned ukázat, kde ho najdete.“ Rychlými kroky obešla pult a vedla je přes chodbu do druhé místnosti. „Byl místní, jak určitě víte. Zemřel před deseti lety, ale dvě třetiny jeho knížek se pořád ještě vydávají.“ Zastavila se před oddělením pro mladé čtenáře a máchnutím ruky ukázala na dvě metrové police Willottových titulů. „Artie Willott byl pracovitý chlapík. I vrabci se styděli, když viděli, jak má pořád napilno.“

Zakřenila se na Holly nakažlivým úsměvem. Holly ho opětovala. „Chtěli bychom Černý mlýn.“

„To je jedna z jeho nejoblíbenějších knih. Ještě jsem snad nepotkala dítě, kterému by se nelíbila.“ Paní Glynnová vytáhla knihu z police téměř bez dívání a podala ji Holly. „To je pro vaše děcko?“

„Pro mě. Dozvěděla jsem se o ní na informační tabuli v parku Tivoli.“

„Já jsem to četl,“ řekl Jim, „ale ona je zvědavá.“

Vrátili se do hlavní místnosti a sedli si ke stolu, který byl od pultu nejdál. Knihu si položili mezi sebe a tak si přečetli první dvě kapitoly.

Neustále se ho dotýkala – jeho ruky, ramene, kolena – aby ho uklidnila. Musela ho nějak udržet pohromadě tak dlouho, než se dozví pravdu a vyléčí se, a jediné lepidlo, o kterém věděla, byla láska. Byla přesvědčená, že každý sebemenší výraz lásky – dotek, úsměv, láskyplný pohled nebo slovo – poskytoval Jimovi vazebnou sílu, která zabrání jeho úplnému rozpadu.

Román byl dobře a poutavě napsaný. To, co jim odhaloval o Jimově životě, bylo tak ohromující, že Holly začala přeskakovat a číst jen určitá místa, šeptat Jimovi celé pasáže a horečně hledat další udivující odhalení.

Hrdina knížky se jmenoval Jim, ne Ironheart, ale Jamison. Jim Jamison žil na farmě, kde byl rybník a starý větrný mlýn. O mlýnu se říkalo, že v něm straší, ale Jim, poté co byl svědkem několika strašidelných příhod, zjistil, že tam není duch, ale mimozemšťan, který sídlí ve vesmírné lodi na dně rybníka a projevuje svou přítomnost ve mlýně. Ukázal se Jimovi jako slabé žluté světlo, které zářilo zevnitř zdí mlýna. Jim komunikoval s mimozemšťanem pomocí dvou žlutých linkovaných sešitů, jeden na Jimovy otázky, druhý na mimozemšťanovy odpovědi, které se objevovaly jako zázrakem. Mimozemšťan mu řekl, že je bytost složená z čisté energie a je na zemi, aby „POZOROVAL, STUDOVAL, POMÁHAL LIDSTVU“. Říkal si PŘÍTEL.

Holly si založila stránku prstem a rychle prolistovala zbytek knížky, aby zjistila, jestli Přítel používá ten svérázný způsob komunikace pomocí sešitů až do konce. Bylo to tak. V příběhu, na kterém Jim Ironheart založil svou vidinu, mimozemšťan nikdy nepromluvil.

„Proto jsi pochyboval, že by tvůj mimozemšťan mohl promluvit, a vzdoroval jsi mému návrhu odmítnout tu hru se sešity.“

Jim už nic nezapíral. V němém údivu zíral na knihu.

Jeho reakce dala Holly naději. Na hřbitově byl tak zoufalý, v očích takový chlad a smutek, že začala pochybovat, jestli dokáže obrátit svou úžasnou sílu do vlastního nitra a vyléčit se. A v parku si už v jednom hrozivém okamžiku myslela, že křehká skořápka normálnosti pukne a vyřine se žloutek šílenství. Ale udržel se pohromadě a zvědavost teď jako by začala vítězit nad strachem.

Paní Glynnová šla něco dělat do skladiště. Žádní jiní návštěvníci nepřišli listovat knihami.

Holly se vrátila k příběhu. Přeskakovala stránky. Někdy v polovině, zrovna po jejich druhém setkání, mimozemšťan vysvětlil Jimovi, že existuje „VE VŠECH ASPEKTECH ČASU“, že vidí do budoucnosti a že chce zachránit život člověku, který má brzo zemřít.

„To mě podrž,“ řekl Jim tiše.

Bez jediného varování se Holly v hlavě rozsvítila vidina s takovou silou a jasem, že knihovna na okamžik zmizela a její vnitřní svět se stal jedinou skutečností. Viděla se, jak je přibitá nahá na zeď, v obscénní parodii ukřižování, z rukou a nohou jí proudí krev (šeptající hlas: zemřeš, zemřeš, zemřeš) a ona otvírá ústa k výkřiku, ale místo zvuku se jí mezi rty vyřinou mraky švábů a ona si uvědomí, že je už mrtvá (zemřeš, zemřeš, zemřeš) a její rozkládající se vnitřnosti se hemží hmyzem a dalšími parazity…

Nenávistná představa jí v mysli zhasla tak náhle, jako se objevila, a Holly se vrátila s trhnutím zpět do knihovny.

„Holly?“ Jim se na ni ustaraně díval.

Jedna jeho část jí poslala tu vizi, o tom není pochyb. Ale Jim, na kterého se teď dívala, nebyl ten Jim, který to udělal. To dítě temnot uvnitř něj, Nepřítel, plný nenávisti a touhy zabít, na ni útočil novou zbraní.

„To nic. Už je to v pořádku.“

Ale nebylo to v pořádku. Bylo jí těžko od žaludku a cítila se poněkud dezorientovaná.

Musela se přinutit, aby se znovu soustředila na Černý mlýn.

Přítel chlapci vysvětlil, že muž, kterého má zachránit, je kandidát na prezidenta Spojených států a bude brzo projíždět Jimovým městem, kde na něj má být spáchán atentát. Mimozemšťan ale chce, aby žil, protože „Z NĚHO BUDE VELKÝ STÁTNÍK A MÍROTVORCE, KTERÝ UŠETŘÍ SVĚT OD VELKÉ VÁLKY“. Přítel chtěl udržet svou přítomnost na Zemi v tajnosti, a tak chtěl atentátníkům zkřížit plány prostřednictvím Jima Jamisona. „JDE O ŽIVOT, JIME, A TY HO ZACHRÁNÍŠ.“

Román neobsahoval zlého mimozemšťana. Nepřítel byl výtvorem Jima Ironhearta, ztělesněním jeho vlastní zuřivosti a sebenenávisti, které potřeboval sám od sebe oddělit a ovládnout.

V hlavě jí zapraskalo a vynořila se další vidina, tak intenzívní, že potlačila skutečný svět. Byla v rakvi, mrtvá, ale přesto při smyslech. Cítila, jak se v ní pohybují červi (zemřeš, zemřeš, zemřeš, zemřeš), jak ohavně páchne její rozkládající se tělo, viděla odraz vlastního shnilého obličeje na vnitřku víka rakve, jako by tam bylo osvětlené zrcadlo. Zdvihla pěsti, jen kosti bez masa a kůže, a začala tlouct do víka. Slyšela, jak se rány ozývají v několikametrové vrstvě země navršené nad ní…

Zpátky v knihovně.

„Holly, co se proboha děje?“

„Nic.“

„Holly?“

„Nic,“ řekla s pocitem, že by byla chyba přiznat, že jí Nepřítel vyděsil.

Dolistovala na konec Černého mlýna.

Na závěr knihy, když Jim Jamison zachránil budoucího prezidenta, se Přítel uchýlil do stavu nehybnosti pod hladinou rybníka a dal Jimovi pokyn, aby zapomněl na jejich setkání a aby si pamatoval pouze to, že politika zachránil ze svého vlastního popudu. Kdyby potlačená vzpomínka na setkání někdy přece jen vyplula na povrch Jimovy mysli, dozvěděl se: „BUDEŠ SI MĚ PAMATOVAT JEN JAKO SEN, JAKO EXISTENCI VE SNU, KTERÝ SE TI KDYSI ZDÁL.“ Světlo se naposled vytratilo ze zdi a zprávy v sešitě zmizely, takže po setkání nezbyla žádná stopa.

Holly zavřela knihu.

Seděli tak chvíli s Jimem a zírali na přebal knihy.

Okolo nich byly tisíce časů a míst, lidí a světů, od Marsu přes Egypt až po Dolní Kotěhůlky, uzavřené ve vazbách knih jako světlo lapené pod matovým stínidlem stojací lampy. Holly skoro cítila, jak čekají, až s prvním otočením stránky budou moct zazářit, oživnout jasnými barvami, pronikavými pachy a lahodnými vůněmi, smíchem a vzlyky, křikem a šepotem. Knihy jsou zapakované sny.

„Sny jsou brány,“ řekla Jimovi, „a příběh v každé knížce je tak trochu sen. Sen Arthura Willotta o setkání s mimozemšťanem a o dobrodružství ti posloužil jako brána ven z tvého zoufalství, útěk ze zdrcujícího pocitu, že jsi nedokázal zachránit své rodiče.“

Od chvíle, kdy mu ukázala sešit s Přítelovými odpověďmi, byl neustále bledý. MILUJE TĚ HOLLY/ZABIJE TĚ HOLLY. Teď se mu začala trochu vracet barva do tváří. Oči měl stále ještě vystrašené a úzkost se ho držela, jako se stíny drží tmy, ale zdálo se, že šátrá, kudy se vydat směrem k vyrovnání se vší tou lží, která tvořila jeho život.

Nepřítele v něm to polekalo. A dohnalo ho to k zoufalství.

Paní Glynnová se vrátila ze skladiště. Dělala teď něco u pultu.

Holly řekla Jimovi ještě tišším hlasem než předtím:

„Ale proč by ses měl cítit zodpovědný za dopravní nehodu, která je zabila? Jak by nějaké dítě v tvém věku mohlo mít tak obrovsky vyvinutý smysl pro zodpovědnost?“

Zavrtěl hlavou: „Nevím.“

Vzpomněla si, co jí říkal Corbett Handahl, položila Jimovi ruku na koleno a řekla: „Přemýšlej, miláčku. Stala se ta nehoda, když byli někde na cestách s tím hypnotizérským představením?“

Zaváhal, zamračil se. „Jo… na cestách.“

„Ty jsi cestoval s nima, že?“

Přikývnul.

Holly si připomněla fotografii Jimovy matky v zářivé róbě a Jima a jeho otce ve smokingu a řekla: „Tys byl v tom představení taky.“

Některé z jeho vzpomínek zjevně stoupaly na povrch jako kruhy světla v rybníku na farmě. Hra citů v jeho obličeji nemohla být předstíraná. Pociťoval upřímný úžas nad tím, jak se osvobozuje od života v temnotě.

Hollyino vzrušení rostlo zároveň s Jimovým. Řekla: „Co jsi v tom představení dělal?“

„Byly to… takové pódiové triky. Máma brala věci od lidí z publika. Táta byl se mnou na pódiu. My jsme… já jsem držel ty předměty a předstíral jsem, že mám parapsychologické vidění, říkal jsem lidem věci o nich samých, které jsem nemohl vědět.“

„Předstírals?“ zeptala se.

Zamrkal. „Možná, že ne. Je to zvláštní… pamatuju si tak málo, i když se snažím.“

„Nebyl to trik. Opravdu jsi to dělal. Proto vaši začali s tím představením. Takže jsi byl nezvykle nadané dítě.“

Přejel prsty po plastikovém obalu, který chránil přebal Černého mlýna. „Ale…“

„Ale?“

„Ještě tolika věcem nerozumím.“

„To já taky, panáčku. Ale blížíme se rozuzlení a já chci věřit, že je to tak dobře.“

Stín, vržený zevnitř, mu znova přejel po obličeji. Než aby zase sklouznul do pochmurné nálady, Holly řekla: „Jdeme.“ Zvedla knížku a nesla ji k pultu. Jim ji následoval.

Paní Glynnová, plná energie, kreslila barevnými tužkami a svítivými značkovači plakát. Vytvářela vydařené pestrobarevné obrázky kluků a děvčat oblečených jako kosmonauti, jeskyňáři, námořníci, akrobati a průzkumníci pralesa. Načrtla tužkou nápis, ještě nevybarvený: TADY JE KNIHOVNA. DĚTI A DOBRODRUZI JSOU VÍTÁNI. OSTATNÍ AŤ ZŮSTANOU VENKU!

„Pěkný,“ řekla Holly upřímně s pohledem na plakát. „Je vidět, že vás ta práce opravdu baví.“

„Aspoň mě to netáhne do hospody,“ řekla paní Glynnová s úsměvem, ze kterého bylo jasné, proč ji děti mají rády.

Holly řekla: „Můj snoubenec o vás vždycky mluví s velkým obdivem. Asi si na něj po pětadvaceti letech už nepamatujete.“

Paní Glynnová se zkoumavě podívala na Jima.

Řekl: „Já jsem Jim Ironheart, paní Glynnová.“

„To víte, že si vás pamatuju! Vždyť jste byl můj nejoblíbenější kluk.“ Vstala, naklonila se přes pult a vyžádala si od Jima objetí. Pustila ho, obrátila se na Holly a řekla: „Tak vy si budete brát mého Jimmyho. To je báječné! Od té doby, co tady pracuju, tudy už prošla spousta dětí, i když je to malé město, a já nechci tvrdit, že si je všechny pamatuju. Ale Jimmy byl mimořádný. Úplně mimořádný kluk.“

Holly znovu vyslechla, jak měl Jim neukojitelný hlad po fantastické literatuře, jak tichý byl během prvního roku ve Svenborgu a jak dočista oněměl v průběhu druhého roku, po náhlé smrti své babičky.

Holly se chytila příležitosti: „Víte, paní Glynnová, jeden z důvodů, proč mě sem Jim zavezl, bylo podívat se, jestli by se nám líbilo žít na farmě, aspoň na nějaký čas…“

„Naše město je hezčí než vypadá,“ řekla paní Glynnová. „Ručím vám za to, že byste tu byli šťastní. A hned vám udělám dvě průkazky do knihovny!“ Posadila se a otevřela zásuvku.

Když vyndala ze zásuvky dvě karty a vzala do ruky pero, Holly řekla: „To víte, Jim… má odsud špatné i dobré vzpomínky a smrt jeho babičky je asi jedna z nejhorších.“

„Abyste rozuměla,“ přidal se Jim, „bylo mi jen deset, když zemřela – vlastně skoro jedenáct – a myslím, že jsem se tak trochu přinutil zapomenout něco z toho, co se tenkrát stalo. Nemám jasné vzpomínky na to, jak vlastně zemřela, žádné podrobnosti, a napadlo mě, jestli si něco nepamatujete…“

Holly si řekla, že by z něho nakonec ještě mohl být docela slušný novinář.

Paní Glynnová řekla: „Na podrobnosti si už nevzpomínám. A počítám, že se už nikdo nikdy nedozví, co tam proboha dělala v tom starém mlýně uprostřed noci. Henry, váš děda, říkal, že si tam někdy chodila jen tak odpočinout od všeho ostatního. Bylo tam ticho a chladno, mohla tam plést a trochu přemýšlet. Tenkrát to samozřejmě nebyla taková ruina jako dneska. Stejně… bylo to trochu zvláštní, že tam šla plést ve dvě hodiny ráno.“

Knihovnice vypočítávala, co si dokázala vzpomenout o smrti Leny Ironheartové. Potvrzovalo to, že Hollyin sen byl skutečně Jimovou vzpomínkou, a Holly pocítila strach a nevolnost. Zdálo se, že Eloise Glynnová neví, co možná neví nikdo, že Lena Ironheartová v tom mlýně nebyla sama.

Byl tam s ní Jim.

A jen on to přežil.

Pohlédla na něj a viděla, že mu z obličeje opět zmizela všechna barva. Nebyl jenom bledý. Byl šedivý jako obloha venku.

Paní Glynnová poprosila Holly o řidičský průkaz, aby mohla vyplnit průkazku do knihovny, a i když o ni Holly nestála, průkaz jí podala.

Knihovnice řekla: „Myslím, Jime, že víc než co jiného vás přes tu bolestnou ztrátu přenesly knížky. Stáhnul jste se do sebe, četl jste od rána do večera a myslím, že jste používal představivost jako nějaké sedativum.“ Podala Holly řidičský průkaz a průkazku do knihovny a řekla: „Jim byl nesmírně nadaný. Uměl se úplně zabrat do knihy, takže se pro něj stala skutečností.“

To jo, pomyslela si Holly, to mu šlo bezvadně.

„Když přišel poprvé a já jsem slyšela, že nikdy předtím nebyl ve škole, že ho vzdělávali rodiče, říkala jsem si, že to je hrozné, i když museli pořád cestovat s tím jejich varietním vystoupením…“

Holly si vzpomněla na galerii fotografií na stěnách Jimovy pracovny v Laguna Niguel: Miami, Atlantic City, New York, Londýn, Chicago, Las Vegas…

„… ale ve skutečnosti odvedli výbornou práci. Udělali z něho milovníka knih a to mu pak dobře posloužilo.“ Otočila se na Jima. „Vy jste se asi dědečka na Leninu smrt nezeptal, protože se bojíte, že by ho to mohlo rozrušit. Ale já myslím, že není tak křehký, jak se zdá, a on by o tom věděl víc než kdokoli jiný.“ Paní Glynnová znovu oslovila Holly: „Děje se něco, slečno?“

Holly si uvědomila, že tam stojí s modrou průkazkou v ruce jako socha, jako jedna ze zkamenělých osob, které čekají na oživení ve světech popsaných v knihách, které jsou vyrovnané v policích v těchto dvou místnostech. Na okamžik nedokázala knihovnici odpovědět.

Jim vypadal příliš ohromený, než aby tentokrát navázal nit rozhovoru. Jeho dědeček žije. Ale kde?

„Ne,“ řekla Holly, „nic se neděje. Jen jsem si uvědomila, kolik už je hodin…“

Zapraskání, vidina: její hlava, oddělená od těla a křičící, její uťaté ruce, které lezou po podlaze jako pavouci, její bezhlavé tělo, které se svíjí a kroutí v smrtelné křeči. Byla rozsekaná na kusy, ale ne mrtvá, neskutečně naživu, zotročená nesnesitelnou hrůzou…

Holly si odkašlala a mrkla na paní Glynnovou, která si ji udiveně prohlížela. „Je totiž hrozně pozdě. Máme být u Henryho ještě před obědem a už je deset hodin. Naše první setkání.“ Blábolila a nemohla přestat. „Moc se na to těším.“

Pokud opravdu nezemřel před čtyřmi lety, jak jí řekl Jim, protože to by se na to netěšila ani trochu. Ale paní Glynnová nevypadala jako okultistka, která by bezstarostně navrhla vyvolat duši zemřelého na malý pohovor.

„Je to milý člověk,“ řekla Eloise Glynnová. „Určitě mu hodně vadilo, když se musel po mrtvičce odstěhovat z farmy, ale může být vděčný, že to s ním nedopadlo hůř. Moje matka, pánbůh s ní, po mrtvici nemohla chodit, mluvit, neviděla na jedno oko a byla tak zmatená, že někdy nepoznala vlastní děti. Chudák Henry má aspoň všech pět pohromadě, aspoň podle toho, co vím. Může mluvit, a povídá se, že ve Fair Haven je kápo všech vozíčkářů.“

„Ano,“ řekl Jim a zněl dutě jako nádražní rozhlas, „taky jsem to slyšel.“

„Fair Haven je moc dobré místo,“ řekla paní Glynnová, „je to od vás, Jime, pěkné, že jste ho dal tam. Není to žádná ohavná díra jako tolik domovů pro staré lidi.“

* * *

Telefonní seznam v budce za rohem jim poskytl adresu útulku Fair Haven na pokraji Solvangu. Holly namířila na jih a pak na západ napříč údolím Santa Ynez.

„Vzpomínám si na jeho mrtvici,“ řekl Jim. „Byl jsem za ním v nemocnici, přijel jsem z Orange County, byl na jednotce intenzívní péče. Předtím jsem… předtím jsem ho neviděl aspoň třináct let.“

Holly to překvapilo a změřila si Jima zničujícím pohledem. „Ty jsi se třináct let nebyl podívat za svým vlastním dědou?“

„Měl jsem pro to důvod…“

„Jaký?“

Chvíli pozoroval silnici a pak vydal hrdelní zvuk, ve kterém zaznělo zklamání a znechucení. „Nevím. Měl jsem důvod, ale nepamatuju si ho. No ale přijel jsem za ním hned po té mrtvičce, když umíral v nemocnici. A pamatuju si ho mrtvýho, hergot.“

„Docela jasně si na to vzpomínáš?“

„Jo.“

„Pamatuješ si, jak leží mrtvý v nemocniční posteli a na monitoru je rovná čára?“

Zamračil se. „Ne.“

„Pamatuješ si, jak ti doktor říká, že děda zemřel?“

„Ne.“

„Pamatuješ si, jak zařizuješ jeho pohřeb?“

„Ne.“

„Tak co je teda jasného na tvojí vzpomínce na dědovu smrt?“

Jim o tom nějakou dobu přemítal. Holly hnala forda po točitých silnicích mezi mírnými kopečky, na kterých stála rozptýlená stavení, podél koňských pastvin, zelených jako rajská zahrada, ohrazených bílými ploty. Tahle část údolí se vyznačovala bujnější vegetací než okolí Svenborgu. Ale obloha zešedla ještě víc a modročerné čáry v mracích vypadaly jako rány.

Nakonec řekl: „Vůbec není jasná, když ji začnu zkoumat podrobně. Je to jenom mlhavý dojem… ne skutečná vzpomínka.“

„Platíš Henryho pobyt ve Fair Haven?“

„Ne.“

„Zdědil jsi jeho majetek?“

„Jak bych mohl něco zdědit, když je naživu?“

„A co opatrovnictví?“

Chtěl to také popřít, ale najednou si vzpomněl na kancelář, na soudce. Výpověď doktora. Dědečkův právník, který v jeho zastoupení dosvědčil, že Henry je při jasném vědomí a žádá svého vnuka, aby spravoval jeho majetek.

„Bože můj, no jo!“ řekl Jim, v šoku nad tím, že je schopen zapomenout nejen na události z dětství, ale i na věci jen pár let staré. Holly vybočila zpoza pomalého farmářského náklaďáku a na rovném úseku silnice šlápla na plyn. Jim jí pověděl, na co si zrovna vzpomněl, i když to byla jen nejasná vzpomínka. „Jak je to možné, takhle žít? Jak to, že si můžu změnit minulost, jak se mi hodí?“

„Sebeobrana,“ řekla jako už několikrát. Zařadila se zpátky před nákladní auto. „Určitě si pamatuješ neuvěřitelnou spoustu podrobností o svém učitelování, o svých žácích za ta léta, o svých spolupracovnících,…“

Byla to pravda. Dokázal si během její řeči snadno vyvolat různé okamžiky z roků strávených ve škole. Byly tak živé, jako by se ty tisíce dnů odehrály současně teprve včera.

„… protože tenhle život tě nijak neohrožoval, byl plný smyslu a poklidu. Jediné, co zapomínáš, co nesmiřitelně odsouváš do nejhlubších koutů paměti, jsou věci spojené se smrtí tvých rodičů, smrtí Leny Ironheartové a lety strávenými ve Svenborgu. Henry do toho patří, takže sis ho vymazal z paměti.“

Nebe vypadalo jako jedna velká pohmožděnina.

Pod mraky viděl kroužit vrány. Bylo jich víc než předtím na hřbitově. Čtyři, šest, osm. Jako by sledovaly auto, doprovázely ho do Solvangu.

Kupodivu si vzpomněl na sen, který ho probudil toho rána, kdy letěl do Portlandu, zachránil Billyho Jenkinse a poznal Holly. Ve snu ho obklopilo hejno vran, jejich krákorání se mísilo do bouřlivého tlukotu křídel a zobáky, kterými na něj útočily, měly ostré jako skalpel.

„To nejhorší nás ještě čeká,“ řekl.

„Co tím myslíš?“

„Nevím.“

„Myslíš to, co se dozvíme ve Fair Haven?“

V chladných proudech ve výšce nad nimi plachtily vrány.

Aniž by tušil, o čem to mluví, řekl: „Blíží se něco temnějšího než noc.“

2

Domov Fair Haven sídlil na předměstí Solvangu ve velké přízemní budově s půdorysem do U, která byla postavena bez jediné stopy vlivu dánské architektury. Byla to prefabrikovaná stavba, navržená z funkčního hlediska, o nic příjemnější na pohled než bylo nezbytně nutné – béžová omítka, střecha z betonových dílců, prosté rovné zdi bez dekorací. Ale byla čerstvě omítnutá a v dobrém stavu, živé ploty byly úhledně sestřižené, trávník čerstvě posečený a cestičky čistě zametené. Holly se tam líbilo. Skoro si tam přála žít, být tak osmdesátiletá, dívat se každý den na něco v televizi, občas si zahrát šachy a nemít jiné starosti, než kam si včera večer položila před spaním zubní protézu.

Chodby uvnitř byly vzdušné a široké, s podlahami ze žlutých vinylových čtverců. Na rozdíl od mnoha jiných opatroven pro staré lidi, vzduch tady nejen nebyl zamořený pachem pacientů, kteří neudrží moč nebo stolici a zůstanou zanedbáni lhostejným personálem, ale ani pronikavou vůní rozprašovače, který někde používají k zakrytí takového pachu. Pokoje, podél kterých s Jimem prošli, vypadaly příjemně, měly velká okna s výhledem na údolí nebo na zahradu. Někteří pacienti leželi na lůžku nebo sklesle seděli v kolečkové židli s prázdným či žalostným výrazem na tváři, ale to byly nešťastné oběti vážných případů mozkové mrtvice nebo pokročilé Alzheimerovy choroby, uzavřené do vzpomínek nebo do utrpení, více méně bez kontaktu s okolním světem. Ostatní vypadali šťastně. Bylo dokonce slyšet smích pacientů, což je v takových místech vzácnost.

Hlavní sestra, která měla službu v sesterně, jim řekla, že Henry Ironheart tráví ve Fair Haven už pátý rok.

Byli uvedeni do kanceláře správcové, paní Danforthové, která nastoupila později, než byl přijat Henry Ironheart. Byla mírně plnoštíhlá, dobře udržovaná a vypadala jako žena protestantského kněze v prosperující farnosti, spokojená sama se sebou, aniž by tím ponižovala své bližní. Nechápala sice, proč si potřebují ověřit něco, co Jim musí vědět i bez toho, ale ověřila záznamy a ukázala jim, že měsíční účet za pobyt Henryho Ironhearta byl pokaždé včas zaplacen šekem od Jamese Ironhearta z Laguny Niguel.

„Jsem ráda, že jste se konečně přijel podívat, a doufám, že to bude pěkné setkání,“ řekla paní Danforthová s jemnou výčitkou, která mu měla nechat pocítit vinu nad tím, že nenavštěvoval dědečka častěji, ale zároveň se ho neměla přímo dotknout.

Vyšli z kanceláře a postavili se do rohu hlavní chodby, z cesty shonu sester a pacientů na kolečkových židlích.

„Nemůžu tam jenom tak přijít,“ říkal Jim tvrdohlavě. „Ne po těch letech. Cítím se… žaludek mám celý stažený. Holly, já se ho bojím.“

„Proč?“

„Nejsem si jistý.“ Zoufalství, téměř panika, způsobily v jeho očích takový neklid, že se do nich radši nedívala.

„Ublížil ti někdy, když jsi byl malý?“

„Myslím, že ne.“ Namáhal se prohlédnout mračna ve své paměti a pak zavrtěl hlavou. „Nevím.“

Holly se pokoušela přesvědčit Jima, aby šli za Henrym spolu, především proto, že se ho bála nechat samotného.

Ale on trval na svém. „Zeptej se ho na většinu toho, co potřebujeme vědět, takže až přijdu já, nebudeme tam muset zůstat o moc déle, kdybychom nechtěli… kdyby to nějak nešlo, kdyby to bylo divný, nepříjemný. Připrav ho na moji návštěvu, prosím tě, Holly.“

Vypadal, že se zasekne, když mu nevyhoví, takže Holly nakonec souhlasila. Když se za ním dívala, jak odchází počkat na zahradu, litovala, že ho pustila z dohledu. Kdyby se zase přestal ovládat, kdyby se Nepřítel zase začal drát na povrch, nikdo tam s ním nebude, aby mu pomohl útoku vzdorovat.

Ochotná sestra pomohla Holly Henryho Ironhearta najít, protože nebyl ve svém pokoji. Ukázala jí ho u hracího stolku ve veselé společenské místnosti, na jejímž druhém konci asi pět obyvatel domova sledovalo v televizi soutěžní pořad.

Henry hrál se svými přáteli poker. Seděli čtyři u stolku, zvlášť navrženého pro vozíčkáře, a nikdo z nich neměl pyžamo nebo tepláky, obvyklý oděv pacientů v podobných domovech. Kromě Henryho tam byli dva křehce vypadající staříci – jeden v bavlněných kalhotech a červeném tričku s límečkem, druhý v kalhotech a bílé košili s motýlkem – a žena s ptačím obličejem a sněhobílými vlasy, která na sobě měla jasně růžový kalhotový kostým. Byli zrovna vpůli napínavé hry, s pořádnou hromadou modrých plastikových žetonů v banku, a tak Holly čekala po straně, aby je nepřerušila. Jeden po druhém se smyslem pro dramatičnost okamžiku odhalili karty, které měli v ruce. Thelma, žena v růžovém kostýmu, s radostným výkřikem shrábla výhru a s hranou škodolibostí přijímala od mužů dobromyslné pochyby nad poctivostí jejího úspěchu.

Holly se nakonec vmísila do jejich žertování a představila se Henrymu Ironheartovi, i když se neuvedla jako Jimova snoubenka. „Ráda bych si s vámi pár minut o něčem promluvila, pokud je to možné.“

„Panečku, Henry,“ řekl muž v červeném tričku, „vždyť jí není ani polovic, co tobě!“

„Vždycky to byl starej zvrhlík,“ ozval se děda s motýlkem.

„Běž se zahrabat, Stewarte,“ obrátila se Thelma na motýlka. „Henry byl a je gentleman.“

„Prokrista, Henry, ty budeš mít po zásnubách, než se dneska dostaneš z tohohle pokoje!“

„To se tobě rozhodně nestane, Georgi,“ pokračovala Thelma. „A pokud jde o mě,“ mrkla, „když je to s Henrym, tak ani na svatbě netrvám.“

Potom se začali řehtat a Holly poznamenala: „Tak se mi zdá, že si tady ani neškrtnu.“

George řekl: „Thelma většinou dosáhne svého, když si jednou zamane.“

Holly si všimla, že Stewart srovnal karty do paklíku a začal je míchat, a honem řekla: „Nerada bych vám přerušila hru.“

„Nedělejte si starosti,“ řekl Henry. Mluvil po mrtvici trochu zastřeně, ale bylo mu dobře rozumět. „Stejně si potřebujeme dát čurací pauzu.“

„Kdybychom si v našem věku nedohodli pauzu na malou,“ řekl George, „nebylo by nás ani v jednom okamžiku u tohohle stolu víc než dva.“

Ostatní odjeli a Holly si k Henrymu přisunula židli.

Už to nebyl ten muž s hranatým obličejem, plný života, kterého viděla na fotografii v obývacím pokoji na farmě. Bez pomoci sestry by ho asi nepoznala. Po mrtvici měl celou pravou stranu zesláblou, ačkoli nebyl ochrnutý, a většinu času držel pravou ruku skrčenou u prsou, tak jako si zraněné zvíře chrání packu. Ztratil spoustu váhy a už nebyl tak statný jako dřív. Obličej neměl úplně vyzáblý, ale dost pohublý, i když měl ve tvářích zdravou barvu. Na pravé líci měl nepřirozeně povolené svaly, takže mu trochu ochably rysy.

Jeho vzhled spolu se špatnou výslovností, která provázela každé jeho slovo, by Holly přivodil depresi nad neúprosným koncem každého lidského osudu – kdyby nebylo jeho očí, které prozrazovaly neporaženou duši. Jeho řeč byla sice poněkud zpomalená, ale byla to mluva chytrého a veselého člověka, který odmítal uspokojit osud zoufalstvím. Pokud své zrádné tělo proklínal, tak v soukromí.

„Jsem Jimova přítelkyně,“ řekla mu.

Udělal ze rtů pokřivené O, což byl zřejmě výraz překvapení. Nejdřív jako by nevěděl, co říct, a pak se zeptal: „Jak se má Jim?“

Rozhodla se jít s pravdou ven. „Moc dobře ne, Henry. Má velké trápení.“

Podíval se jinam, na hromadu žetonů na stolku. „Ano,“ řekl tiše.

Holly předtím napůl očekávala, že se z něj vyklube prznitel malých dětí, napůl odpovědný za Jimův únik před skutečností. Na to tedy rozhodně nevypadal.

„Henry, chtěla jsem se s vámi setkat a promluvit s vámi, protože jsme s Jimem víc než přátelé. Miluju ho a on řekl, že miluje mě, a já doufám, že spolu budeme moct strávit dlouhá léta.“

K jejímu překvapení se v Henryho očích objevily slzy, sklouzly mu po tváři a v jemných záhybech starého obličeje vytvořily lesklé kapičky.

„Nezlobte se, nechtěla jsem vás rozrušit.“

„Ale kdepak, probůh, co vás vede,“ řekl a levou rukou si otřel oči. „Nesmíte se zlobit na starého hloupého dědka.“

„Zdá se mi, že jste toho pravý opak.“

„Víte, nikdy jsem si nemyslel… Prostě, říkal jsem si, že Jim bude vždycky sám.“

„Proč jste si to myslel?“

„No…“

Byl tak nešťastný z toho, že by měl říct něco nedobrého o svém vnukovi, že načisto rozptýlil její mlhavé představy o jeho tyranské roli.

Pomohla mu: „Má zvyk držet si lidi pěkně od těla. Myslel jste to tak?“

Přikývl. „Dokonce i mě. Měl jsem ho ze srdce rád, celou tu dobu, a vím, že on mě má taky rád, svým vlastním způsobem, ale vždycky pro něj bylo těžké si to přiznat a nikdy to nedokázal říct.“ Holly se zrovna chystala položit mu otázku, když náhle prudce zavrtěl hlavou a zkroutil pokřivený obličej do tak zmučeného výrazu, že si na okamžik myslela, že má další mrtvici. „Není to jen v něm. Bůh ví, že ne.“ Jeho výslovnost se zhoršila, když se rozčílil. „Musím si to přiznat – zčásti jsme si vzdálení kvůli mně, kvůli mé vlastní chybě. Neměl jsem ho tenkrát z ničeho obviňovat.“

„Obviňovat?“

„Za Lenu.“

Srdcem jí proběhl stín strachu a zanechal za sebou záchvěv bolesti.

Pohlédla z okna, z něhož bylo vidět do rohu zahrady. Nebyl to ten roh, kam šel Jim. Ráda by věděla, kde je, jak mu je… a kdo je.

„Za Lenu? Tomu nerozumím,“ řekla, i když se obávala, že rozumí.

„Teď se mi zdá neodpustitelné, co jsem tehdy udělal, co jsem si nechal vlézt do hlavy.“ Odmlčel se, s pohledem upřeným ne na ni, ale skrz ni, do dávné doby, na vzdálené místo. „Ale choval se tenkrát tak podivně, ne jako to dítě, kterým kdysi býval. Dřív, než budete moct vůbec pochopit, co jsem udělal, musí vám být jasné, že od té hrůzy v Atlantě byl jako změněný, celý uzavřený do sebe.“

Holly okamžitě pomyslela na Sama a Emily Newsomovy, kterým Jim zachránil život v obchodě v Atlantě, a na Normana Rinka, do kterého ve slepém vzteku vpálil osm dávek z brokovnice. Ale Henry zjevně nemluvil o něčem, co se stalo v Atlantě nedávno. Mluvil o něčem starším, mnohem dál v minulosti.

„Vy nevíte o Atlantě?“ zeptal se, když viděl její zmatený výraz.

Místností zazněly podivné zvuky, které ji vyplašily. Na okamžik je nedokázala rozpoznat, pak si uvědomila, že to je několik ptáků, kteří křičí, jako kdyby chránili hnízda před vetřelci. V místnosti žádní ptáci nebyli, takže předpokládala, že zvuky se nesou ze střechy ozvěnou komínem krbu. Obyčejní ptáci. Křik ustal.

Obrátila se znovu na Henryho. „O Atlantě? Ne, to asi ne.“

„Ani jsem to nečekal. Divil bych se, kdyby vám o tom řekl, i když vás má rád. On o tom prostě nemluví.“

„Co se stalo v Atlantě?“

„Znáte ty restaurace, Kačer Dixie…“

„Proboha,“ zašeptala. Tam přeci byla, ve snu.

„Takže o tom něco víte.“ Jeho oči se proměnily ve studny smutku.

Cítila, jak se jí obličej stáhl žalem, ne pro Jimovy rodiče, které nikdy nepoznala, ani pro Henryho, který je zřejmě měl moc rád, ale pro Jima. „Proboha.“ Víc už neřekla, protože se jí slova zadrhla za závojem slz.

Henry k ní natáhl ruku se stařeckými skvrnami a ona ji uchopila, držela a čekala, až zas bude moct promluvit.

Na druhém konci pokoje v televizní soutěži zvonily zvonce a troubily klaksony.

Jimovi rodiče nezahynuli v dopravní nehodě. Ten příběh byl jeho způsob, jak se vyhnout připomínkám děsivé pravdy.

Ona to věděla. Věděla to a odmítla si to přiznat.

Ten poslední sen nebyl varovnou předpovědí, byla to jen další vzpomínka, kterou Jim promítl do její mysli, když oba spali. V tom snu to nebyla ona. Byla Jim. Tak jako se ve snu dvě noci předtím proměnila v Lenu. Kdyby pohlédla na svou tvář v zrcadle, uviděla by Jimovu podobu místo své vlastní, tak jako viděla Lenu v okně mlýna. Hrůza restaurace zaplavené krví se k ní vrátila v živých obrazech, které nedokázala vytlačit z paměti. Prudce se otřásla.

Podívala se k oknu, na dvorek a sevřel ji strach o Jima. „Měli tam týdenní vystoupení v jednom klubu,“ řekl Henry. „Šli na oběd do Jimovy oblíbené restaurace, kterou si pamatoval z jejich posledního zájezdu do Atlanty.“

Třesoucím hlasem se zeptala: „Kdo byl ten vrah?“

„Cvok. O to bylo těžší to přijmout. Bez motivu, beze smyslu. Šílenec.“

„Kolik zemřelo lidí?“

„Moc.“

„Kolik, Henry?“

„Dvacet čtyři.“

Myslela na malého Jima uprostřed té pohromy, jak se dere o život přes rozbitá těla ostatních zákazníků, místnost plná výkřiků bolesti a hrůzy, čpící pachem krve a zvratků, stolice a moči z pokosených těl. Znova slyšela těžký zvuk automatické zbraně, tada-tada-tada-ta-da-tada-tada, a prosím vás-prosím vás-prosím vás vyděšené mladé servírky. Nedalo se to vydržet ani jako sen, všechna nahodilá hrůza bytí a krutost lidského rodu sražená do jediného zničujícího zážitku, hrůzná zkušenost, ze které by se i dospělý člověk duševně zotavoval po zbytek života. Desetiletému chlapci se asi zotavení zdálo nemožné, skutečnost nesnesitelná, popření nezbytné a představivost jediný nástroj, kterým se přichytit ke zbylému zlomku zdravého rozumu.

„Jimmy byl jediný, kdo přežil,“ řekl Henry. „Kdyby se tam policie dostala o pár vteřin později, nedostal by se z toho ani on. Toho chlapa zastřelili.“ Henryho ruka ji sevřela o něco pevněji. „Jima našli v rohu, Jamiemu na klíně, na tátově klíně, v tátových rukou, celého zalitého… tátovou krví.“

Holly si vzpomněla na konec snu…

… cvok jde přímo po ní, odstrkuje stoly a židle, ona se odplazí do rohu, kde leží mrtvé tělo, a cvok je pořád blíž, blíž, zvedá samopal, nedokáže se na něj podívat tak, jako se na něj podívala ta servírka, než zemřela, takže se otočí tváří k mrtvole…

… a vzpomněla si, jak se s otřesem probudila a chtělo se jí zvracet.

Kdyby měla čas podívat se mrtvole do tváře, viděla by Jimova otce.

Místností se znovu rozlehl ptačí křik. Tentokrát byl hlasitější. Několik pacientů, kteří se mohli pohybovat, se šlo podívat ke krbu, jestli se nějaký pták nezachytil v komíně.

„V tátově krvi,“ opakoval tiše Henry. Bylo jasné, že i po těch letech pro něj byla představa té chvíle nesnesitelně bolestná.

Nejen, že se ten chlapec ocitl v náručí mrtvého otce, ale musel také vědět, že někde v těch troskách leží mrtvá jeho matka, že je sirotek, že je sám.

* * *

Jim seděl na lavičce na zahradě ve Fair Haven. Byl sám.

Na to, že byl konec srpna a letní období sucha by mělo vrcholit, byla obloha nezvykle ztěžklá zadrženou vlhkostí, přestože vypadala jako převrácený popelník. Smíšené letničky, které v kaskádách spadaly z truhlíků dolů na betonové cestičky, bez přístupu slunečního svitu ztrácely polovinu své barevnosti. Stromy se chvěly, jako by je mrazil lehký srpnový vánek.

Něco se blíží. Něco zlého se blíží.

Přimknul se k Hollyině teorii, ujišťoval se, že nic nepřijde, pokud on sám nezpůsobí, aby se to objevilo. Jenom se musí ovládat a přežijí to.

Ale stejně cítil, že se to blíží.

Něco.

Slyšel skřípavé krákání ptáků.

* * *

Ptáci utichli.

Holly se po chvíli uvolnila ze sevření Henryho ruky, vyndala si z kabelky papírový kapesník, vysmrkala se a utřela si oči. Když mohla zase promluvit, řekla: „Dává si vinu za to, co se jim stalo.“

„Vím. Vždycky to tak bylo. Nikdy o tom nemluvil, ale občas bylo poznat, jak se obviňuje, jak si myslí, že je měl zachránit.“

„Ale proč? Bylo mu jen deset let, byl to malý kluk. Co mohl udělat proti dospělému člověku se samopalem? Jak se může, proboha, cítit zodpovědný?“

Henrymu na okamžik vyprchal z očí všechen jas. Jeho ubohý, pokřivený obličej, už tak na pravé straně povislý, se protáhl ještě víc nevýslovným smutkem.

Nakonec řekl: „Mockrát jsem s ním o tom mluvil, posadil jsem si ho na klín, objal jsem ho a povídal si s ním a Lena dělala to samé, ale byl příliš uzavřený do sebe, nechtěl se otevřít, nechtěl říct, proč se obviňuje – proč se nenávidí.“

Holly se podívala na hodinky.

Nechává Jima moc dlouho samotného.

Jenže nemůže Henryho přerušit uprostřed odhalení, pro které sem přišla.

„Přemýšlel jsem o tom celá ta léta,“ pokračoval Henry, „a myslím, že jsem na něco přišel. Ale když jsem to všechno začal chápat, Jim už byl dospělý a už jsme dávno přestali o Atlantě mluvit. Upřímně řečeno, přestali jsme spolu mluvit vůbec.“

„A na co jste tedy přišel?“

Henry si vložil ochablou pravičku do silné levé ruky a zahleděl se na pokroucené uzle, v něž se pod stářím ztenčenou kůží přetvořily jeho klouby. Z jeho postoje bylo cítit, že si není jistý, jestli jí má odhalit to, co sám odhalit chce a potřebuje.

„Miluju ho, Henry.“

Vzhlédl jí k očím.

„Před chvílí jste řekl, že se od vás musím dozvědět něco o Atlantě, protože Jim o tom nemluví, a v podstatě jste měl pravdu. Musím se od vás dozvědět plno věcí, protože Jim mě z některých částí svého života prostě vytěsnil. Opravdu mě miluje, Henry, tím jsem si jistá, ale je sevřený jako pěst, některé věci prostě nemůže pustit. Jestli si ho mám vzít, jestli na to dojde, musím o něm vědět všechno – nebo nikdy nepoznáme štěstí. Společný život nejde stavět na tajemstvích.“

„Máte pravdu.“

„Řekněte mi, proč se Jim obviňuje. Ničí ho to, Henry. Musím vědět, co víte vy, jestli mám mít šanci mu pomoct.“

Povzdychl si a rozhodl se: „Co vám teď řeknu vám možná bude připadat jako pověrčivý nesmysl, ale není to tak. Povím vám to stručně a jednoduše, protože kdybych se to snažil nějak zaobalit, znělo by to ještě absurdněji. Moje žena měla zvláštní schopnost. Asi by se to dalo nazvat předtucha. Ne, že by viděla do budoucnosti, uměla předpovídat, kdo vyhraje dostihy, kde budete za rok nebo něco podobného. Ale někdy… třeba ji pozvali na příští neděli na piknik a ona bez přemýšlení řekla, že od neděle za týden bude pršet jak na potopu světa. A taky že ano. Nebo nějaká sousedka otěhotněla a Lena začala tomu dítěti říkat ‚on‘ nebo ‚ona‘, i když nijak nemohla vědět, co to bude – a vždycky měla pravdu.“

Holly cítila, že poslední kousky skládanky zapadají na svá místa. Henry se na ni podíval, jako by říkal „asi si myslíte, že jsem starej popletenej dědek,“ a ona uchopila jeho nemocnou ruku a konejšivě ji držela.

Chvíli si ji prohlížel a pak řekl: „Vy jste viděla něco zvláštního, co Jim udělal, viďte, něco jako kouzlo?“

„Ano.“

„Takže možná víte, kam směřuju.“

„Možná.“

Neviditelní ptáci zase začali vřeštět. Pacienti, kteří seděli u televize, vypnuli zvuk, rozhlíželi se a pokoušeli se zjistit zdroj toho křiku.

Holly se podívala z okna. Ptáci tam nebyli. Ale věděla, proč jí z toho ptačího vřískání vstávají vlasy na hlavě: mělo to nějakou spojitost s Jimem. Vzpomněla si, jak se na ně díval na hřbitově a jak je pozoroval na obloze po cestě do Solvangu.

„Jamie, náš syn, byl jako jeho matka,“ řekl Henry, jako kdyby ptáky ani nezaslechl. „Někdy prostě věděl věci. Ve skutečnosti byl o něco nadanější než Lena. A když byli Jamie s Carou nějaký čas spolu a Cara otěhotněla, Lena znenadání jednoho dne prohlásila: ‚Bude to mimořádné dítě, bude to opravdový čaroděj.‘“

„Čaroděj?“

„U nás se tak říká lidem se zvláštními schopnostmi, s něčím mimořádným, jako měli Lena nebo Jamie. Ale Lena tenkrát předpověděla něco opravdu nebývalého. Jim se narodil a když mu byly čtyři… prostě začaly se dít věci. Jednou se dotkl mého kapesního hřebínku, který jsem si koupil u místního holiče, a začal vyprávět o věcech, které byly v holičství, přestože tam nikdy v životě nebyl – bydlel s Jamiem a Carou v Los Angeles.“

Odmlčel se a párkrát se zhluboka nadechl. Jeho vada výslovnosti se začala zhoršovat. Pravé víčko mu spadlo. Mluvení ho zřejmě unavovalo jako těžká tělesná práce.

U krbu byl ošetřovatel s baterkou. Nakukoval do sopouchu podél prasklin v kouřovém krytu a snažil se zjistit, jestli se tam nechytil nějaký pták.

Krákání teď přehlušil horečný tlukot křídel.

„Jimmy se jen dotkl předmětu a věděl, kde předtím byl a různé podrobnosti o jeho majiteli. Ne všechno. Prostě věděl, co věděl, a to bylo všechno. Dotkl se třeba něčí osobní věci a věděl, jak se jmenují rodiče té osoby a čím se ta osoba živí. Pak se dotkl vlastnictví někoho jiného a věděl, kam ten člověk chodil do školy a jak se jmenují jeho děti. Pokaždé něco jiného, na to neměl vliv. Ale vždycky na něco přišel, když se snažil.“

Ošetřovatel s třemi radícími pacienty v patách skončil pátrání u krbu a zachmuřeně si teď prohlížel větrací otvory klimatizace. Hádavý křik ptáků se pořád rozléhal po místnosti.

„Pojďme na dvorek,“ řekla Holly a začala vstávat.

„Počkejte,“ řekl Henry trochu znepokojeně, „nechte mě, ať vám tohle dopovím, ať vám to všechno řeknu.“

Prosím tě, Jime, myslela si Holly, vydrž to proboha ještě minutu, ještě minutu nebo dvě.

Váhavě si znovu sedla.

„Jimův mimořádný talent zůstal rodinným tajemstvím, stejně jako nadání Leny a Jamieho. Nechtěli jsme, aby o nás svět věděl, přišel nás okukovat, nadal nám do podivínů a bůhvíčeho ještě. Ale Cara vždycky hrozně chtěla do showbyznysu. Jamie dělal u Warner Brothers, tam ji taky poznal, a chtěl to, co chtěla ona. Rozhodli se, že dají s Jimmym dohromady představení, budou mu říkat zázračné dítě, ale tak, aby je nikdo nepodezříval, že jde o opravdovou schopnost. Dělali, že to jsou triky, všelijaké mrkání na obecenstvo, pobízení, aby uhádli, jak se to dělá – a celou tu dobu to bylo skutečné. Měli z toho i slušné živobytí a prospívalo jim to jako rodině, byli spolu každý den. Už než s tím začali, byli si hrozně blízkou ale potom, když vyrazili na zájezdy, byli si ještě blíž. Žádní rodiče nemilovali své dítě víc než oni Jima a žádní nedostávali víc lásky nazpět. Byli si tak blízcí… nikdo si je nedokázal představit jinak než pohromadě.“

* * *

Vrány se mihly oblohou.

Jim seděl na lavičce a zíral na ně nahoru.

Skoro se ztratily v mracích na východě, prudce otočily a vrátily se.

Chvíli jen tak plachtily nahoře.

Jejich tmavé, špičaté obrysy na pozadí popelavé oblohy vytvářely obraz, který by snadno mohl pocházet z básně Edgara Allana Poea. Jako dítě vášnivě četl Poea a naučil se nazpaměť všechny jeho strašidelné básně. Morbidita měla své kouzlo.

* * *

Ptačí křik náhle přestal. Ticho, které následovalo, bylo jako požehnání, ale Holly kupodivu děsilo přerušení těch skřeků víc, než jejich strašidelný zvuk.

„A Jimova schopnost rostla,“ řekl Henry tiše, ztěžka. Pohnul se v kolečkové židli, ale jeho pravá strana se nechtěla v nové pozici usadit. Poprvé projevil známky roztrpčení nad nemohoucností těla poškozeného mrtvicí. „Když mu bylo šest, stačilo položit minci na stůl a on s ní dokázal pohnout jen tím, že chtěl, aby se pohnula, uměl s ní pohybovat dopředu a dozadu a postavit ji na hranu. Když mu bylo osm, uměl už ovládat malé mince ve vzduchu, nechat je vznášet. V deseti letech to dokázal s většími mincemi, s gramofonovou deskou, s malou plechovkou. Nic úžasnějšího jste ještě neviděla.“

Kdybyste viděl, co dokáže v pětatřiceti, pomyslela si Holly.

„Pro vystoupení nikdy nic z toho nepoužili,“ řekl Henry, „omezili se jen na hádání myšlenek a podobné věci, vzít si osobní věc od někoho z publika a nechat Jima, ať o tom člověku řekne nějaké informace, které každého udivily. Jamie a Cara měli plán použít některé kousky s nadnášením předmětů, ale nikdy nepřišli na to, jak to udělat, aby pravda nevyšla najevo. Pak šli v Atlantě k Dixiemu… a to byl konec všeho.“

Všeho ne. Byl to jen konec jedné věci a temný začátek druhé.

Uvědomila si, proč ji absence ptačího křiku vyváděla z rovnováhy víc než křik samotný. To krákorání bylo jako syčení doutnáku, který dohořívá směrem k výbušné náloži. Dokud bylo slyšet zvuk, dalo se explozi předejít.

„A to je podle mého ten důvod, proč si Jim myslel, že měl rodiče zachránit,“ řekl Henry. „Protože uměl silou své mysli působit různé kousky, nadnášet a posouvat věci, myslel si asi, že měl dokázat zastavit střely v samopalu toho cvoka, zmrazit spoušť, zaseknout zajištění, něco, cokoliv…“

„Mohl to udělat?“

„Možná, že ano, kdo ví. Ale v tu chvíli to byl jenom malý vystrašený kluk. Na ty věci s penězi, deskami a konzervami se musel soustředit. Toho dne na soustředění nebylo kdy, když kolem začaly lítat střely.“

Holly si vzpomněla na ten vražedný zvuk: tada-ta-da-tada-tada…

„Takže když jsme ho přivezli z Atlanty domů, sotva mluvil, jen sem tam nějaké slovo. Nepodíval se člověku do očí. Když zahynuli Jamie a Cara, něco v něm zemřelo a on už to neuměl přivolat zpátky, ať jsme ho milovali sebevíc a zkoušeli to, jak nejlíp jsme dovedli. Jeho schopnosti se taky ztratily. Aspoň to tak vypadalo. Už nikdy neopakoval žádný ze svých kousků a po letech bylo někdy těžké uvěřit, že ty podivné věci vůbec dělal, když byl malý.“

Přes jeho duševní svěžest byl na Henrym Ironheartovi vidět každý z jeho osmdesáti roků. Teď ale vypadal mnohem starší, jako nějaký prastarý kmet.

„Jimmy byl potom pořád tak zvláštní, nedosažitelný a plný vzteku… mohla jste ho milovat, ale zároveň se ho i trochu bát. A potom, Bůh mi odpusť, podezříval jsem ho z…“

„Já vím,“ řekla Holly.

Povolené obrysy jeho obličeje náhle ztvrdly a on se na ni ostře podíval.

„Vaše žena,“ řekla. „To, jak zemřela.“

S horší výslovností než předtím řekl: „Víte toho tolik.“

„Až příliš,“ odpověděla. „Je to zvláštní. Celý život jsem věděla tak málo.“

Henry se znovu začal obviňovat: ,.Jak jsem si mohl myslet, že by desetiletý kluk, i když byl psychicky narušený, mohl shodit ze schodů vlastní babičku, kterou měl tak rád? Příliš pozdě, až za několik let, jsem pochopil, že jsem k němu byl nesmyslně krutý, necitlivý, že jsem se zachoval jako mizerný pitomec. Ale to už mi Jim nedal šanci omluvit se mu za to, co jsem udělal… co jsem si o něm myslel. Odešel na univerzitu a už se nikdy nevrátil. Ani jednou za celých třináct let, dokud jsem nedostal mrtvici.“

Jednou přece jen přišel, myslela si Holly, devatenáct let po Lenině smrti, přijmout to jako skutečnost a dát jí na hrob květiny.

„Kdybych mu to jenom mohl nějak vysvětlit, kdyby mi dal jedinou možnost…“

„Je tu se mnou,“ řekla Holly a znovu vstala.

Tíha strachu, která mu stáhla stařecký obličej, způsobila, že vypadal ještě hubenější než předtím. „Tady?“

„Přišel vám dát tu možnost,“ bylo jediné, co mohla říct. „Mám vás k němu zavézt?“

* * *

Vrány se stahovaly do hejna. Nahromadilo se jich na obloze osm a kroužily dokola.

Jednou o půlnoci,

maje horečku a rozjímaje

nad divnými svazky vědy prastaré a záslužné

když jsem klímal v polospaní, ozvalo se znenadání

velmi jemné zaťukání na dveře a pak už ne.

Skutečným ptákům nahoře Jim zašeptal: „Havran dí: Už víckrát ne.“

Uslyšel kroky a tiché pravidelné skřípání, jako když se otáčí kolo. Vzhlédl a uviděl Holly, jak tlačí po chodníku k lavičce jeho dědečka na kolečkové židli.

Od doby, co odešel na školu, uplynulo osmnáct let a po celou tu dobu až dodnes viděl Henryho jenom jednou. Zpočátku spolu mluvili párkrát po telefonu, ale Jim brzy přestal volat a posléze i zvedat sluchátko. Dopisy zahazoval neotevřené. Teď si na to všechno vzpomínal – a začínal si také vzpomínat proč.

Chtěl vstát. Nohy mu odmítly poslušnost. Zůstal na lavičce.

* * *

Holly zastavila kolečkové křeslo tváří k němu a posadila se vedle něj. „Jak je?“

Němě přikývl, a aby se vyhnul přímému pohledu na dědečka, vzhlédl vzhůru na ptáky, kteří kroužili pod popelavými mraky.

Ani Henry se na Jima nedokázal podívat. Upřeně pozoroval záhony květin, jako by předtím náramně spěchal jenom proto, aby se pokochal pohledem na zahradu.

Holly bylo jasné, že to nebude snadné. Cítila s oběma muži a chtěla jim pomoct ze všech sil, aby se konečně usmířili.

Nejdřív musí vypálit propletené kořeny poslední lži, kterou jí Jim pověděla kterou, ať už vědomě nebo nevědomě, s úspěchem namluvil sám sobě. „Miláčku, to nebyla dopravní nehoda,“ řekla a položila mu ruku na koleno. „Stalo se to jinak.“

Jim odtrhl oči od vran a pozoroval ji s neklidným očekáváním. Viděla, že touží po pravdě a má hrůzu z toho, že ji uslyší.

„Stalo se to v restauraci…“

Jim pomalu odmítavě vrtěl hlavou.

„… v Atlantě,…“

Pořád vrtěl hlavou, ale oči se mu začaly doširoka rozevírat.

„… byl jsi s nimi,…“

Přestal to popírat a na obličeji se mu rozprostřel hrůzný výraz.

„… jmenovalo se to tam Kačer Dixie,“ skončila Holly.

Když v něm jako beranidlo explodovala zasutá vzpomínka, naklonil se na lavičce dopředu, jako by měl zvracet, ale nic takového se nestalo. Sevřel ruce na kolenou do pěstí, obličej se mu stáhl do uzlíku bolesti a začal vydávat krátké neartikulované zvuky, které vyjadřovaly něco víc než smutek a hrůzu.

Ovinula mu ruku okolo skloněných ramen.

Henry Ironheart na ni pohlédl a řekl jen: „Ach, Bože,“ když si uvědomil, k jak hlubokému potlačení vlastních vzpomínek byl jeho vnuk dohnán. „Ach, můj Bože.“ Jimovy přiškrcené bolestné vzdechy se změnily v tiché vzlykání a Henry se znova podíval na květiny, pak na své staré ruce, na své nohy na sklopených opěrkách kolečkové židle, kamkoliv to bylo možné, jen aby se vyhnul Jimovi a Holly, ale nakonec se znovu setkal s Hollyinýma očima. „Byl na léčení,“ řekl v pokusu smýt svou vinu. „Věděli jsme, že by to mohl potřebovat. Vzali jsme ho k psychiatrovi v Santa Barbara. Byli jsme tam několikrát. Dělali jsme, co jsme mohli. Ale ten psychiatr, Hemphill se jmenoval, řekl, že Jim je v pořádku, že už ho k němu nemusíme vodit, prostě po šesti návštěvách řekl, že Jim je v pořádku.“

„Doktoři, co ti kdy vědí? Co mohl Hemphill dělat, když Jima opravdu nepoznal, nemiloval?“

Henry sebou trhnul, jako kdyby ho uhodila, přestože ho svou poznámkou neměla v úmyslu odsuzovat.

„Ne,“ řekla rychle a doufala, že jí uvěří, „jenom chci říct, že mě neudivuje, že jsem se dostala dál než Hemphill. Prostě proto, že Jima miluju. To je jediná věc, která kdy koho vyléčila.“ Pohladila Jima po vlasech a řekla: „Miláčku, nemohl jsi je zachránit. Tenkrát jsi ještě neměl takové schopnosti, jako máš teď. Měl jsi štěstí, žes to přežil. Věř mi, poslouchej mě a věř mi.“

Chvíli seděli mlčky, každý se svou bolestí.

Holly si všimla, že počet vran na obloze vzrostl. Byl už jich aspoň tucet. Nevěděla, jak a proč je tam Jim přitahuje, ale věděla, že to dělá, a pozorovala je se vzrůstajícím strachem.

Položila svoji ruku na Jimovu, aby mu pomohla uvolnit sevřené pěsti. I když pomalu přestal plakat, pěsti měl ztuhlé jako kamenná socha.

Henrymu řekla: „Teď máte tu možnost. Zkuste vysvětlit, proč jste se od něho odvrátil, proč jste… udělal, co jste udělal.“

Henry si odkašlal, nervózně si otřel ústa nemocnou pravou rukou a začal mluvit, aniž by se na někoho z nich podíval. „Prostě… chci, abyste věděla… jak to bylo. Pár měsíců po tom, co jsme ho přivezli z Atlanty, přijeli do Svenborgu filmaři točit film…“

„Černý mlýn,“ řekla Holly.

„Správně. On tou dobou pořád četl… „ Henry přestal a zavřel oči, jako by potřeboval nabrat sílu. Když je otevřel, upřel je na Jimovu sehnutou hlavu a zdálo se, že je připraven setkat se s jeho pohledem, pokud hlavu zvedne. „V té době sis pořád četl, brals to v knihovně poličku za poličkou a kvůli tomu filmu sis přečetl ten Willottův román. Na nějaký čas se to stalo… sakra, copak já vím… člověk snad musí říct, že jsi byl jak posedlý, Jime. Když jsi o té knížce mluvil, byla to jediná věc, která tě dokázala vytáhnout z té tvojí ulity, tak jsme tě posílali, aby ses chodil dívat, jak ten film točí. Pamatuješ? Brzo potom jsi nám začal tvrdit, že v našem rybníku a mlýně je taky mimozemská bytost, jako v té knížce a v tom filmu. Nejdřív jsme mysleli, že je to jenom hra.“

Odmlčel se.

Ticho se protahovalo.

Na obloze se pohybovalo už asi dvacet ptáků.

Kroužení. Ticho.

Holly řekla Henrymu: „A pak vám to začalo dělat starosti.“

Třaslavou rukou si přejel po vrásčitém obličeji, ani ne jako by se snažil setřít své stáří a únavu, ale jako by se snažil zbavit nánosu let a přiblížit ztracenou minulost.

„Trávil jsi ve mlýně hodiny a hodiny. Někdy jsi tam byl celý den. Občas i v noci. Stávalo se, že když někdo z nás šel v noci na záchod, všimli jsme si světla ve mlýně. A to byly dvě nebo tři hodiny ráno a tys nebyl ve svém pokoji.“

Henry se teď odmlčoval častěji. Nebyl unavený. Jen se mu nechtělo odkrýt tuhle část dávno zasuté minulosti.

„Pokud se to stalo takhle uprostřed noci, šli jsme do mlýna a přivedli tě domů, buď já nebo Lena. A tys nám vyprávěl o Příteli, který tam žije. Měli jsme o tebe strach, nevěděli jsme, co dělat… takže… jsme nedělali nic. No a tu noc… tu noc, co zemřela… bylo zrovna před bouří…“

Holly si vzpomněla na sen: Zdvihá se vítr a ona pospíchá po štěrkové cestičce…

„… a Lena mě neprobudila. Šla tam nahoru sama…“

… šplhá po vápencových schodech…

„… pěkně silná bouře, ale já tenkrát dokázal prospat cokoliv…“

… obloha se rozzáří ve chvíli, kdy míjí okénko u schodiště, a přes sklo vidí dole v rybníku podivný obrys…

„… asi jsi, Jime, dělal to, co vždycky, když jsme tě tam v noci našli, četl sis u svíčky tu knížku…“

… nelidské zvuky seshora jí rozbuší srdce a ona stoupá nahoru, postrašená, ale i zvědavá a plná starostí o Jima…

„… nakonec mě vzbudil úder hromu…“

… už je na vrcholku schodů a vidí ho stát, s rukama v pěst u boků, na podlaze žlutá svíčka v modrém talířku a vedle ní kniha…

„… uvědomil jsem si, že Lena je pryč, podíval jsem se z okna a uviděl jsem blikavé světlo ve mlýně…“

… chlapec se k ní obrátí a křičí: Já se bojím, pomož mi ty stěny, ty stěny!…

„… nevěřil jsem vlastním očím, protože mlýnské lopatky se otáčely, a to už tenkrát mlýn nebyl v provozu dobrých deset patnáct let…“

… spatří jantarové světlo ve zdech, nechutné stíny žluče a hnisu. Vápenec se vyboulí a ona si uvědomí, že v kameni je něco neskutečného, něco živého…

„… ale teď se otáčely jako vrtule na letadle, tak jsem na sebe hodil kalhoty a běžel dolů…“

… chlapec říká, se strachem, ale i se zvráceným vzrušením: Už to jde a nikdo to nezastaví!…

„… popadl jsem baterku a vyběhl do deště…“

… křivka kvádrů spojených maltou se rozpukla jako houbovitá membrána hmyzího vajíčka. A z nitra odporného neřádu, který se objevil místo vápence, se ztvárnilo ztělesnění chlapcova temného vzteku na svět a jeho nespravedlnost, podoba jeho nenávisti k sobě samému, jeho přání zemřít, které nabylo kruté a divoké formy, tak hmatatelné, že existuje samo o sobě, odděleně od něj…

„… doběhl jsem ke mlýnu a ty staré lopatky kroužily s neuvěřitelnou rychlostí, šššum, šššum, šššum!“

Hollyin sen zde skončil, ale bylo až příliš snadné představit si, co se asi stalo potom. V hrůze nad zhmotněním Nepřítele, v úžasu nad tím, že chlapcovy povídačky o mimozemšťanech ve mlýně byly pravdivé, Lena ucukla nazpět, zakopla a spadla z točitých schodů, neschopná zastavit pád, protože na schodech bez zábradlí nebylo čeho se zachytit. Při tom pádu si zlomila vaz.

„… vešel jsem dovnitř… a tam jsem ji našel, pod schody, celou potlučenou, krk zkroucený… mrtvou.“

Henry se po dlouhé době odmlčel a zhluboka polkl. Během líčení té bouřlivé noci se na Holly ani nepodíval, hleděl jen na Jimovu sehnutou hlavu. Řekl s jasnější výslovností než předtím, jako by bylo životně důležité, aby to řekl co nejsrozumitelněji: „Šel jsem po schodech nahoru a tam jsem našel tebe, Jimmy. Pamatuješ si na to? Seděls vedle svíčky a knížku jsi svíral v rukou tak pevně, že jsme ti ji mohli vzít až po několika hodinách. Odmítal jsi mluvit.“ Henryho hlas se teď chvěl. „Bůh mi odpusť, ale jediné, na co jsem dokázal myslet, bylo, že Lena je mrtvá, moje Lena je po smrti, a ty jsi se celý rok choval tak divně, i v té chvíli jsi byl takový, s knížkou v rukou, nechtěl jsi se mnou mluvit. Myslím… myslím, že mě tenkrát na chvíli opustil zdravý rozum. Říkal jsem si, žes ji možná strčil, Jimmy. Říkal jsem si, žes mohl být v jedné z těch svých… nálad… a že jsi do ní strčil.“

Snad už pro něj bylo příliš těžké obracet se s tím vším na vnuka, protože teď pohlédl na Holly. „Ten rok po Atlantě byl Jim tak zvláštní… skoro jako cizí dítě. Byl tichý, jak už jsem říkal, ale taky měl v sobě vztek, zuřivost, jaké by žádné dítě nemělo pocítit. Někdy nás to až děsilo. Dával to najevo jedině ve spánku… když se mu něco zdálo… slyšeli jsme, jak křičí, a šli jsme do jeho pokoje… a on kopal a bil do matrace a do polštáře, chňapal po peřině, celý zuřivý, vylíval si zlost na něco ve snu a my jsme ho museli probudit.“

Henry znovu přestal a přejel pohledem z Holly na svoji ohnutou pravou ruku, která mu, napůl k ničemu, ležela na klíně.

Jimova pěst pod Hollyinou rukou zůstávala jako kámen.

„Nikdy jsi mě nebo Lenu neuhodil, Jimmy, byl jsi hodný kluk, nikdy jsme s tebou takové potíže neměli. Ale tu noc ve mlýně jsem tě popadl a třásl jsem s tebou, snažil jsem se tě donutit k přiznání, žes ji strčil ze schodů. Moje chování tenkrát bylo neomluvitelné… až na to, že jsem byl bez sebe smutkem nad Jamiem a Carou, a teď i nad Lenou, všichni okolo mě umírali a zbýval jsi jen ty, a ty jsi byl tak divný, tak divný a uzavřený, že jsem měl z tebe strach, takže jsem se na tebe obořil, když jsem tě měl místo toho vzít do náručí. Obořil jsem se na tebe… a neuvědomil jsem si, co dělám, až po letech… příliš pozdě.“

Ptáci teď létali v menším kruhu. Přímo nad jejich hlavami.

„Nedělej to,“ řekla Jimovi tiše. „Prosím, nedělej to.“

Dokud Jim nezareaguje, Holly nemohla vědět, jestli ta odhalení situaci zlepšují nebo zhoršují. Pokud se obviňuje ze smrti své babičky jenom proto, že mu Henry jeho vinu vštípil, dostane se z toho. Pokud si dává vinu proto, že Lena přišla do komory, viděla Nepřítele zhmotnit se ze zdi a v úleku při ústupu zakopla a spadla ze schodů, pořád ještě může nad minulostí zvítězit. Ale pokud se Nepřítel ode zdi odpoutal a strčil do ní…

„Šest let jsem se k tobě choval jako k vrahovi, než jsi odešel na školu,“ řekl Henry. „Když jsi byl pryč… prostě časem jsem o tom začal přemýšlet s jasnější hlavou a pochopil jsem, co jsem udělal. Neměl jsi nikoho, ke komu by ses mohl obrátit pro útěchu. Tvůj táta, tvoje máma a teď i babička byli po smrti. Chodil sis do města pro knížky, ale s ostatními dětmi ses nemohl dát do party, protože ten Zaccovic mizera, mladý Ned Zacca, byl dvakrát větší než ty a nenechal tě chvíli na pokoji. Neměl jsi klid jinde než v knížkách. Zkoušel jsem ti volat, ale nebral jsi telefon. Psal jsem ti, ale asi jsi ty dopisy nikdy nečetl.“

Jim seděl bez pohnutí.

Henry se znova zaměřil na Holly. „Přišel přece jen zpátky, když jsem měl mrtvici. Seděl vedle mě, když jsem byl na intenzívní péči. Nemohl jsem mluvit, nedokázal jsem říct to, o co jsem se pokoušel, vycházela ze mě slova, která nedávala smysl…“

„Afázie,“ řekla Holly. „Porucha řeči po mrtvici.“

Henry přikývl. „V jednu chvíli, přidrátovaný ke všem těm přístrojům, pokusil jsem se mu říct něco, co jsem pochopil už třináct let před tím – že nikoho nezabil a že jsem k němu byl krutý.“ Oči se mu zaplavily slzami. „Ale vyznělo to úplně špatně, ne jak jsem chtěl, a on to pochopil jinak, myslel, že mu říkám, že je vrah a že se ho bojím. Odešel a dneska ho vidím poprvé od té doby. Už je to přes čtyři roky.“

Jim seděl se sklopenou hlavou.

Ruce v pěst.

Co si pamatoval z té noci v mlýně, z té části, kterou neznal nikdo jiný než on?

Holly vstala z lavičky, protože už nemohla vydržet čekání na Jimovu reakci. Stála a nevěděla, co dál. Nakonec si znovu sedla. Jako předtím mu položila ruku přes sevřenou pěst.

Vzhlédla.

Ptáků přibylo. Bylo jich už asi třicet.

„Bojím se,“ řekl Jim, a to bylo všechno.

„Po té noci,“ řekl Henry, „už nikdy nešel znovu do mlýna, nikdy se nezmínil o Příteli nebo o Willottově románu. Nejdřív jsem byl rád, že se té posedlosti zbavil… nechoval se už tak podivně. Ale pak jsem si začal říkat… jestli vlastně nepřišel o jedinou útěchu, kterou měl.“

„Bojím se vzpomenout si,“ řekl Jim.

Věděla, co tím myslí. Zbývá odhalit jedinou vzpomínku. Jestli jeho babička zemřela nešťastnou náhodou. Nebo jestli ji zabil Nepřítel. Nebo jestli to byl on, jako Nepřítel, kdo ji zabil.

Holly už nemohla vydržet pohled na Jimovu sehnutou hlavu, na Henryho Ironhearta zoufalého vinou a křehkou nadějí, a znovu se podívala nahoru na ptáky – a viděla, jak letí přímo na ně. Bylo jich už přes třicet, tmavé nože rozřezávající ponurou oblohu, nalétávali z výšky přímo na dvorek.

„Jime, ne!“

Henry vzhlédl.

Jim zdvihl obličej, ale ne proto, aby se podíval. On věděl, co se blíží. Zvedl obličej, aby nabídl oči ostrým zobákům a zuřivým pařátům.

Holly vyskočila a udělala ze sebe viditelnější cíl než on. „Jime, proboha, vzpomeň si na to, neboj se toho!“

Slyšela skřeky blížících se ptáků.

„I když to Nepřítel udělal,“ řekla a přitiskla si Jimův vystavený obličej na prsa, aby ho zaštítila, „dokážeš to překonat, můžeš žít dál.“

Henry Ironheart vykřikl hrůzou a ptáci se sesypali na Holly. Opřeli se do ní máchajícími křídly a kroutícími se těly, pak se stáhli zpět a znovu se se škrábáním a třepetáním pokoušeli dostat přes ni k Jimovu obličeji, k jeho očím.

Zatím ji neškrábli ani zobákem ani drápy, ale nevěděla, jak dlouho ji ušetří. Byli nakonec jen novým projevem Nepřítele a Nepřítel nenáviděl ji stejně jako Jima.

Ptáci se vznesli zpátky na oblohu jako spadané listí v prudkém vzdušném víru.

Henry byl vyděšený, ale nezraněný. „Musíte pryč,“ řekla mu.

„Ne,“ odpověděl. Bezmocně se natáhl po Jimovi, který gesto neopětoval.

Když se Holly odvážila znovu vzhlédnout, věděla, že ptáci s nimi ještě neskončili. Vzlétli jen k okraji šedivých mraků, kde se nashromáždilo další hejno. Bylo jich teď padesát nebo šedesát, pohybliví a černí, hladoví a rychlí.

Uvědomovala si, že u oken a posuvných skleněných dveří na zahrádku stojí lidé. Dva ošetřovatelé vyšli ze dveří, ze kterých předtím Henryho vyvezla na setkání s Jimem.

„Zůstaňte tam!“ zakřičela na ně, protože nevěděla, nakolik jsou i oni v nebezpečí.

Jimova zuřivost, namířená na něho samého a snad na Boha za to, že vůbec existuje smrt, by se snadno mohla vylít z břehů a zaplavit i nevinné. Její varování zřejmě ošetřovatele polekalo, protože se zastavili ve dveřích.

Znova zvedla oči. Blížilo se větší hejno.

„Jime,“ řekla naléhavě. Držela jeho obličej v rukou a dívala se do krásných modrých očí, které teď zmrazil chladný plamen nenávisti k sobě samému. „Jen jediný krok, jediná zasutá vzpomínka.“ Byli očima jen pár centimetrů od sebe, ale zdálo se, že ji nevidí. Jako by se díval skrz ni, jako předtím v parku Tivoli, když se na ně řítila podzemní obluda.

Útočící hejno vydávalo ďábelský křik.

„Jime, sakra, třeba to, co se stalo Leně, nestojí za sebevraždu!“

Řvoucí šelest křídel naplnil svět. Strhla si Jimův obličej k tělu. Nepokoušel se vyprostit, stejně jako předtím, což jí dodalo naději. Sklonila hlavu a zavřela oči tak pevně, jak to šlo.

Už byli u nich: hebká peříčka; hladké studené zobáky, které kukaly, dloubaly a pátraly; pařáty, které škrábaly nejdřív jemně, potom bolestivěji, i když ještě ne do krve; kroužili kolem ní jako hladové krysy, vrhali se vpřed, třepetali křídly a vířili jí po zádech, podél nohou, mezi stehny a po těle, pokoušeli se dostat mezi jeho obličej a její prsa, kde by mohli trhat a klovat; bili ji do hlavy; a neustále křičeli, vydávali skřeky jako šílená žena v záchvatu psychopatické zuřivosti, vřískali jí do uší bezeslovné volání po krvi, krvi, krvi, a pak ucítila ostrou bolest v ruce, když jí jeden roztrhl rukáv a zároveň propíchnul kůži.

„Ne!“

Zdvihli se a odletěli. Holly si hned neuvědomila, že jsou pryč, protože jí vlastní bušící srdce a přerývaný dech zněly jako hřmot křídel. Pak zvedla hlavu, otevřela oči a viděla, jak vzlétají k olověné obloze, aby se připojili k dalšímu mračnu ptáků, ke hmotě tmavých těl a křídel. Muselo jich být v té výšce snad na dvě stě.

Pohlédla na Henryho. Ptáci ho poranili na ruce. Během útoku se schoulil v židli, ale teď se znova nakláněl dopředu, natahoval ruku a prosebně opakoval Jimovo jméno.

Podívala se na Jima. Jeho oči byly stále prázdné. Nejspíš byl duchem ve mlýně za té bouřlivé noci, díval se na svou babičku poslední vteřinu před pádem, zmrazil ten okamžik v čase a nebyl schopný posunout film o políčko dál.

Ptáci znovu nalétávali.

Byli ještě daleko, hned pod mraky, ale bylo jich už tolik, že se hřmění křídel neslo na velkou vzdálenost. Jejich skřeky zněly jako hlasy pekla.

„Jime, můžeš se dát cestou Larryho Kakonise, můžeš se zabít. Nedokážu tě zastavit. Ale jestli Nepřítel už nechce moji smrt, jestli chce jenom tvoji, nemysli si, že jsem z toho venku. Když zemřeš ty, tak ať je taky po mně, udělám to, co udělal Larry Kakonis, zabiju se a shniju s tebou v pekle, když tě nemůžu mít jinde!“

Nespočetné části Nepřítele na ni dopadly, sotva k sobě potřetí přitáhla Jimovu tvář. Tentokrát neskryla svůj obličej ani nezavřela oči, ale zůstala uprostřed bouře křídel, zobáků a pařátů. Vracela pohledy stovkám malých, lesklých, černočerných očí, které ji bez mrkání oblétávaly, každé z nich vlhké a hluboké jako odraz noci na hladině moře, každé z nich bezcitné a kruté jako vesmír a jako nejzatvrzelejší z lidských srdcí. Věděla, že když pohlíží do těch očí, dívá se do nejtajnější a nejtemnější části Jimovy osobnosti, která není dosažitelná jiným způsobem, a vyslovila jeho jméno. Nevolala, nekřičela, neprosila, nedávala najevo hněv nebo strach, říkala tiše jeho jméno, znovu a znovu, se vší něhou, kterou k němu cítila, se vší láskou, kterou v sobě měla. Naráželi na ni tak prudce, že bylo slyšet praskání perutí, otvírali zahnuté zobáky a vyráželi jí skřeky přímo do obličeje, hrozivě jí škubali za vlasy a oblečení, tahali, ale netrhali, dávali jí poslední možnost úniku. Pokoušeli se ji zastrašit svýma očima, chladnýma a necitlivýma očima dravců, ale ona se zastrašit nedala, jen opakovala jeho jméno a příslib své lásky, stále dokola, až nakonec – zmizeli.

Nevzlétli zpátky na oblohu jako předtím. Zmizeli. Jeden okamžik byl vzduch plný jejich těl a divokých skřeků – a další okamžik byli pryč, jako by nikdy neexistovali.

Holly držela Jima ještě chvíli v objetí. Pak ho pustila. Stále ještě se díval skrz ni spíš než na ni a vypadal jako v transu.

„Jime,“ řekl Henry Ironheart úpěnlivě, s rukou stále ještě nataženou ke vnukovi.

Po krátkém zaváhání Jim sklouzl z lavičky na kolena před Henryho. Uchopil vrásčitou ruku a políbil ji. Bez jediného pohledu na Holly nebo Henryho Jim řekl: „Babička viděla Nepřítele vyrážet ze zdi. Bylo to poprvé, co se to stalo, poprvé, co jsem to viděl i já.“ Jeho hlas zněl vzdáleně, jako by byl zčásti ještě v minulosti, znovu prožíval tu hroznou chvíli a byl vděčný za to, že se jí nakonec nemusel děsit tak, jak myslel. „Uviděla ho, polekala se a spadla pozadu na schody, zakopla a uklouzla… „ Přitiskl si dědečkovu ruku na tvář a řekl: „Nezabil jsem ji.“

„Já vím, že ne, Jime,“ řekl Henry. „Bože, já vím, že ne.“

Vzhlédl k Holly s tisícem otázek o ptácích, nepřátelích a věcech, které vyrážejí ze zdi. Ale jí bylo jasné, že si bude muset na odpovědi ještě počkat, tak jako čekala ona – a jako čekal i Jim.

3

Po cestě přes kopce do Santa Barbary se Jim schoulil na sedadle, oči zavřené. Zřejmě upadl do hlubokého spánku. Holly usoudila, že potřebuje spánek jako nikdo na světě, vždyť si za posledních pětadvacet let vlastně pořádně neodpočinul.

Už se nebála nechat ho spát. Věděla, že Nepřítel je pryč, stejně jako Přítel, a v Jimově těle žije jen jedna osobnost. Sny už nejsou brány.

Nechtěla se zatím vracet do mlýna, i když tam nechali nějaké věci. Měla také dost Svenborgu a všeho, co v Jimově životě představoval. Chtěla někam, kde ještě ani jeden z nich nebyl, kde můžou myslet na nové začátky bez příchuti minulosti.

Jela tou vyprahlou zemí pod popelavou oblohou, dávala si kousek po kousku dohromady a v duchu studovala výsledný obraz: chlapec nadaný zvláštními schopnostmi, silnějšími než tuší i on sám, přežije masakr u Dixieho, ale vyjde z té tragédie se skvrnou na duši. V zoufalé snaze mít sám o sobě znovu dobré mínění si vypůjčí spisovatelskou fantazii Arthura Willotta a pomocí svých zvláštních schopností stvoří Přítele, ztělesnění jeho nejvznešenějších úmyslů, a Přítel mu sdělí, že má v životě velký úkol.

Jenže ten chlapec je tak plný zoufalství a vzteku, že Přítel sám ho nedokáže vyléčit. Potřebuje třetí bytost, něco, do čeho by mohl odhodit všechny své negativní pocity, všechnu tu temnotu v sobě, která ho děsí. A tak přikrášlí stavbu Willottova příběhu a stvoří Nepřítele. O samotě vede ve mlýně vzrušující rozhovory s Přítelem – a na vybití své zuřivosti jednou zhmotní Nepřítele.

Ale té noci se objeví v nevhodnou chvíli babička. Vyděsí se a spadne…

V hrůze nad tím, co Nepřítel způsobil svou pouhou přítomností, se Jim přinutí zapomenout na celou fantazii, na Přítele i Nepřítele, stejně jako Jim Jamison zapomněl své setkání s mimozemšťanem, když zachránil budoucího prezidenta Spojených států. Pětadvacet let se pokouší udržet ty rozštěpené osobnosti pod pokličkou, potlačuje své nejlepší i nejhorší vlastnosti, vede celkem klidný a nezajímavý život, protože se neodvažuje dotknout svých silnějších citů.

Najde smysl života v učitelování, což ho do jisté míry zachrání – dokud Lamy Kakonis nespáchá sebevraždu. Ocitá se náhle bez opory, cítí, že selhal u Kakonise stejně jako kdysi v případě svých rodičů, a ještě výrazněji, své babičky. Podvědomě touží prožít odvážné a obrodné dobrodružství Jima Jamisona, což znamená vypustit Přítele na svobodu.

Jenže když uvolní Přítele, uvolní zároveň i Nepřítele. Po všech těch letech, kdy ji v sobě ukrýval, je jeho zuřivost mnohem silnější, temnější a hořčí, ve své intenzitě docela nelidská. Nepřítel je mnohem hroznější, než byl před pětadvaceti lety, nebývale vražedná bytost zjevem i povahou…

Takže Jim byl jako jakákoli jiná oběd syndromu rozštěpení osobnosti. Až na jednu věc. Jednu maličkost. K ztělesnění svých imaginárních identit vytvářel nelidské bytosti místo lidských – a dokázal jim dát skutečná těla. Nebyl jako mistři jevištních převleků, kteří jako jediná osoba hrají několik postav najednou. Byl zároveň třemi bytostmi ve třech tělech, a jedna z nich chtěla zabíjet.

Holly zapnula v autě topení. I když venku muselo být nejmíň dvacet stupňů, mrazilo ji. Teplo z otvorů na přístrojové desce ji nezahřálo.

* * *

Na hodinách v recepci bylo 13:11, když je Holly zapisovala v motelu v Santa Barbara. Vyplnila formulář a podala svou kreditní kartu obsluze za přepážkou. Jim zatím spal v autě.

Vrátila se s klíčem a podařilo se jí probudit ho natolik, aby vystoupil z auta a došel do pokoje. Byl jako omámený a hned se uložil do postele, schoulil do klubíčka a okamžitě znovu hluboce usnul.

Holly si z automatu na chodbě nabrala limonádu, led a čokoládové tyčinky.

Když byla zpátky v pokoji, zatáhla závěsy. Rozsvítila lampu a nastavila na stínidle ručník tak, aby světlo zmírnila.

Přisunula si židli k posteli a posadila se. Pila limonádu, pojídala sladkosti a pozorovala ho, jak spí.

To nejhorší bylo za nimi. Představy byly pryč a Jim byl naplno zpátky v chladné realitě.

Jenže Holly nevěděla, jaké budou následky. Nezná ho bez jeho přeludů a neví, jaký bude, když jsou teď všechny pryč. Neví, jestli bude plný optimismu nebo temných myšlenek. Neví, jestli bude stále mít své nadlidské schopnosti. Vyvolal v sobě ty síly, protože je potřeboval k udržení své fantazie a k zachování křehké rovnováhy. Možná, že teď bude umět jen to, co dovedl, než zemřeli jeho rodiče – nadnášet plechovku, otočit minci silou vůle, nic víc. A nejhorší bylo, že nevěděla, jestli ji ještě bude milovat.

Jim prospal i večeři.

Vyšla z pokoje a nabrala si další čokoládové tyčinky. Další žranice. Skončí jako její matka, když se nebude v jídle krotit.

Spal i v deset. V jedenáct. O půlnoci.

Uvažovala, jestli ho má vzbudit. Ale uvědomila si, že on je teď jako v kukle a čeká, až se přerodí ze starého života do nového. Housenka potřebuje čas na přeměnu v motýla. V to aspoň Holly doufala.

Mezi půlnocí a jednou hodinou ráno usnula na židli. Nic se jí nezdálo.

Probudil ji.

Pohlédla do jeho krásných očí, které v tlumeném světle lampy obalené ručníkem nebyly chladné, ale byly stále tajemné.

Nakláněl se nad ní a jemně s ní třásl. „Holly, vstávej. Musíme jet.“

Okamžitě ze sebe setřásla spánek a vztyčila se. „Kam?“

„Do Scrantonu v Pensylvánii.“

„Proč?“

Popadl jednu z nesnězených tyčinek, sloupl obal a zakousl se do ní. „Zítra v půl čtvrté odpoledne se lehkomyslný řidič školního autobusu pokusí předehnat vlak na přejezdu. Když se tam nedostaneme před ním, zahyne dvacet šest dětí.“

Vstala ze židle a řekla: „Ty to víš všechno, od začátku až do konce, ne jenom nějaký kus?“

„No jasně,“ řekl s pusou plnou čokolády. Zakřenil se. „Já tyhle věci vím. Jsem přece senzibil, propána.“

Opětovala mu úsměv.

„Holly, my dva něco dokážeme,“ řekl nadšeně. „Můžeš mi říct, proč Superman ztrácel tolik času u novin, když mohl místo toho dělat něco užitečnýho?“

Hlasem, který přeskakoval úlevou a láskou, odpověděla: „Taky jsem na to nikdy nemohla přijít.“

Dal jí čokoládovou pusu. „Něco takovýho, jako my dva, svět ještě neviděl. Jenom se budeš muset naučit bojová umění, zacházet s bouchačkou a pár dalších věcí. Ale budeš v tom skvělá, o tom nepochybuju.“

Vrhla se mu okolo krku a divoce ho sevřela, plná bezmezné radosti.

Konec

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai