Dean Ray Koontz

Falešná vzpomínka

Kapitola 1

Toho lednového úterý, kdy se její život navždy změnil, se Martine Rhodesová vzbudila s bolestí hlavy, překyselila si žaludek, když zapila čiva aspiriny grapefruitovým džusem, postarala se sama sobě o monumentální potíže s účesem, když místo vlastního šamponu použila omylem Dustinův, zlomila si nehet, spálila topinku, zjistila, že se ve skříňce pocl kuchyňským dřezem hemží mravenci, zlikvidovala je sprejem, jímž se oháněla stejně odhodlaně jako Sigourney Weaverová plameiiometem v těch starých filmech o mimozemských vetřelcích, výsledný masakr uklidila za pomoci papírových ručníků, broukala si Bachovo Requiem, když vážně ukládala drobná tělíčka k odpočinku clo odpadkového koše, a přečkala telefonický hovor se svou matkou Sabrinou, která se dosud modlila za krach Martinina manželství, a to tři roky po svatbě. Přes to všechno si uchovala dobrou náladu, protože po svém nebožtíku otci, Robertu Woodhousovi přezdívaném „Usměvavý Bob“, zdědila optimistické založení, nevídanou schopnost zvládnout cokoli a hlubokou lásku k životu, nemluvě o modrých očích, černočerných vlasech a nehezkých prstech na nohou. Díky, tati.

Když přesvědčila svou stále doufající matku, že manželství Rhodesových je i nadále šťastné, navlékla si Martie koženou bundu a vzala svého zlatého retrívra Valeta na ranní procházku. Bolest hlavy s každým krokem slábla.

Slunce si ostřilo své paprsky o brousek jasné východní oblohy. Na západě ovšem vítr vanoucí od moře postrkoval zlověstně vyhlížející masu temných mraků.

Pes se ustaraně díval na nebe, podezřívavě čenichal a stražil svěšené visi na šustící a chrastící palmové listy rozvlněné větrem. Válet zjevně věděl, že přichází bouře. Byl to milý, hravý pes. Hlasité zvuky ho ale děsily, jako by byl v předchozím životě vojákem a pronásledovaly ho vzpomínky na bitevní pole a kanonádu.

Naštěstí pro něj však s sebou ošklivé počasí v jižní Kalifornii málokdy přineslo hrom. Obvykle se rozpršelo znenadání, déšť syčel ulicemi, šeptal v listí, a tyto zvuky dokonce i Valetovi připadaly uklidňující.

Většinu dní chodila Martie ráno se psem na hodinovou procházku úzkými uličkami Corony Del Mař, ale každé úterý a čtvrtek měla zvláštní povinnosti, které jejich výpravy v tyto dny omezovaly na patnáct minut. A Válet jako by měl v hlavě kalendář, protože v úterý a ve čtvrtek nikdy nezdržoval a vykonal svou potřebu blízko u domova.

Dnes ráno, jen jeden blok od jejich domu, se na travnatém pruhu mezi chodníkem a obrubníkem pes ostýchavě rozhlédl, diskrétně zvedl levou nohu a jako obvykle se vyčural, jako by se styděl za takový nedostatek soukromí.

Ani ne o blok dál se připravoval dokončit druhou polovinu svých ranních potřeb, když projíždějící popelářské auto vystřelilo do výfuku a vylekalo ho. Přikrčil se za palmou a opatrně vyhlížel za kmenem nejdřív z jedné a pak z druhé strany, přesvědčený, že se to strašné auto určitě vrátí.

„Už můžeš,“ ujistila ho Martie. „To veliké ošklivé auto je pryč. Už je to dobré. Je tady bezpečno.“

Valeta to příliš nepřesvědčilo. Zůstával ostražitý.

Martie naštěstí po Usměvavém Bobovi zdědila i svatou trpělivost, zvlášť pokud šlo o Valeta, kterého milovala skoro tak, jak by milovala dítě, kdyby nějaké měla. Byl milý a krásný: světle zlatý, s dlouhými zlatými a bílými chlupy na nohou, měkkými sněhobílými praporky na zadku a s huňatým ocasem.

Samozřejmě, když pes přičapl a vyřizoval si svoje, jako právě teď, Martie se na něj nikdy nedívala, protože se styděl jako jeptiška v topless baru. Při čekání tiše zpívala „Vzpomínky mi zůstanou“, protože to ho vždycky uklidňovalo.

Když začala druhý verš, po páteři jí začalo náhle stoupat mrazení, až se odmlčela. Nebyla nikdy zvlášť pověrčivá, ale jak sejí ledové chvění propracovávalo k zátylku, zmocnil sejí pocit bezprostředního ohrožení.

Obrátila se a napůl očekávala, že uvidí blížícího se útočníka nebo ženoucí se auto. Ale byla v té klidné vilkové ulici sama.

Neřítilo se k ní nic, co by jí mohlo ublížit. Pokud se tu něco hýbalo, hnal to vítr. Stromy a keře se chvěly. Po chodníku poskakovalo pár uschlých hnědých listů. Girlandy třásní a vánočních světélek od nedávných svátků chrastily a šustily pod střechou nedalekého domu.

Martie si uvědomila, že zadržuje clech, a vydechla. Pořád byla nesvá, ale připadala si hloupě. Když jí clech zahvízdal mezi zuby, uvědomila si, zeje měla celou dobu zaťaté.

Nejspíš byla pořád ještě vyděšená po tom snu, který ji po půlnoci probudil a který už měla po několik předchozích nocí. Člověk vytvořený z mrtvých práchnivějících listů, přízračná postava. Vířící, zuřivá.

Pak jí zrak padl na vlastní dlouhý stín, který se táhl po pečlivě ostříhaném trávníku, obkreslil obrubník a poskládal se na popraskaný betonový chodník. Její nepříjemný pocit nevysvětlitelně přerostl v paniku.

Udělala krok zpět, pak druhý, a její stín ji samozřejmě následoval. Teprve když ustoupila o třetí krok, uvědomila si, že právě tahle silueta ji tak vyděsila.

Směšné. Ještě absurdnější než její sen. Ale na tom jejím stínu bylo něco divného, byl jaksi zkreslený, rozervaný, zlověstný.

Srdce jí bušilo ták prudce jako pěst na vrata. , V ostrém úhlu ranního slunce vrhaly zkreslené stíny i stromy a domy, ale v jejich protažených a pokřivených tvarech nic děsivého neshledávala jedině ve svém vlastním.

Chápala, jak absurdní je její strach, ale její úzkost se tím nezmenšila. Pokoušela se o ni hrůza, za raku ji držela panika.

Stín jako by pulzoval pomalým důrazným tepem vlastního srdce. Jak na něj hleděla, ochromil ji strach. Martie zavřela oči a pokoušela se ovládnout. Na okamžik si připadala tak lehká, jako by ji mohl vítr zvednout a nést clo vnitrozemí s těmi neúprosně se blížícími mraky, směrem k neustále se zužujícímu pruhu jasné modré oblohy. Ale když se několikrát zhluboka nadechla, tíže se jí pomalu vracela.

Když se znovu odvážila pohlédnout na svůj stín, neviděla na něm už nic neobvyklého. Dlouze si oddechla úlevou.

Srdce jí bušilo dál, teď už nikoli iracionální hrůzou, ale pochopitelnou starostí o původ této podivné epizody. Nikdy dřív nic takového nezažila.

Válet, hlavu tázavě nakloněnou, na ni upřeně hleděl.

Někdy během té doby upustila jeho vodítko.

Dlaně měla vlhké potem. Otřela šije o džínsy.

Když si Martie uvědomila, že pes dokončil svou potřebu, vsunula ruku do plastikového sáčku, který použila jako rukavici. Protože byla ohleduplná sousedka, pečlivě sebrala Vale to vo dílo, obrátila jasně modrý pytel naruby, zatočila ho a zavázala na dva uzle.

Retrívr na ni hloupě hleděl.

„Kdybys někdy náhodou pochyboval, jestli tě mám ráda,“ řekla mu Martie, „tak si uvědom, že tohle dělám každé ráno.“

Válet se tvářil vděčně. Nebo se mu jen ulevilo.

Tento známý ponižující rituál jí vrátil duševní rovnováhu. Malý modrý sáček a jeho teplý obsah ji připoutal k realitě. Podivná příhoda ji pořád znepokojovala, nedala jí pokoj, ale už ji neděsila.

Skeet seděl vysoko na střeše, silueta proti zachmuřenému nebi. Měl halucinace a sebevražedné sklony. Tři tučné vrány kroužily pět metrů nad jeho hlavou, jako by vycítily budoucí zdechlinu.

Tady dole na zemi stál na příjezdové cestě Motherwell, velké pěsti opřené v bok. I když byl obrácený zády k ulici, bylo z jeho postoje znát, že zuří. Měl chuť rozbít někomu hlavu.

Kapitola 2

Dusty zaparkoval dodávku u chodníku, za hlídkovým vozem s velikým emblémem soukromé bezpečnostní agentury, která se starala o tenhle drahý uzavřený rezidenční areál. Vysoký muž v uniformě stál vedle auta a nějak se mu dařilo vypadat autoritativně a zbytečně zároveň.

Třípatrový dům, na jehož špici Skeet Caulfield rozvažoval nad svou křehkou smrtelností, byla výstřednost zvící tisíce čtverečních metrů a čtyř milionů dolarů. Několik středomořských stylů moderní španělský, klasický toskánský, pseudořecký a časný Taco Bell tu splácal dohromady architekt, který měl buď mizerné vzdělání, nebo velký smysl pro humor. Celé hektary příkrých taškových střech se tiskly na sebe navzájem v chaotickém nadbytku, protkaném příliš mnoha komíny, špatně maskovanými jako zvonice s kupolemi. Chudák Skeet seděl na nejvyšším hřebeni, hned vedle nejošklivější z těch věžiček.

Strážce si zřejmě nebyl jistý, jak má v takové situaci reagovat, ale chtěl budit zdání, že něco dělá, a tak řekl: „Co pro vás můžu udělat, pane?“

„Já jsem majitel malířské firmy,“ odpověděl Dusty.

Ošlehanému strážnému byl buď Dusty podezřelý, nebo mžoural od přírody, v každém případě měl na tváři tolik vrásek, že vypadal jako origami. „Malířské firmy?“ opakoval nedůvěřivě.

Dusty měl na sobě bílé plátěné kalhoty, bílý rolák, bílou džínovou bundu a bílou čepici, která měla nad štítkem modrý nápis RHODESOVO MALÍŘSTVÍ. To všechno dohromady by správně mělo dodat jeho tvrzení na věrohodnosti. Uvažoval o tom, že se podezřívavého strážného optá, jestli je tahle část města zamořená lupiči přestrojenými za malíře, instalatéry a kominíky, ale místo toho řekl prostě: „Jsem Dustin Rhorles,“ a ukázal na nápis na své čepici. „Ten člověk na střeše patří k mé partě.“

„Partě?“ muž se ušklíbl. „Vy tomu říkáte parta?“

Buď chtěl být sarkastický, nebo jeho konverzační schopnosti nestály za nic.

„Většina malířských firem říká parta, ano,“ řekl Dusty a zadíval se nahoru na Skeeta, který mu zamával. „My jsme tomu říkávali jednotka rychlého nasazení, ale zákazníky to odrazovalo, znělo to moc agresivně, tak teď tornu říkáme parta jako všichni.“

„Hm,“ kývl strážný. Zamžoural ještě víc. Bylo možné, že se snaží jen přijít na to, o čem to Dusty vlastně mluví, nebo se třeba rozhodoval, jestli mu má jednu ubalit nebo ne.

„Nebojte, my Skeeta sundáme,“ ujistil ho Dusty.

„Koho?“

„Toho skokana,“ vysvětlil Dusty a vykročil po cestě k Motherwellovi.

„Nemám radši zavolat hasiče?“ vyrazil za ním strážný.

„Ne. On se před skokem nepodpálí.“

„Tohle je slušná čtvrť.“

„Slušná? Úplně úžasná.“

„Sebevražda by naše obyvatele rozčílila.“

„Posbírali bychom střeva, nacpali pozůstatky do pytle, spláchli krev hadicí a nikdo by se nic nedozvěděl.“

Dustyho překvapilo a potěšilo, že se nikdo z obyvatel nepřišel na to drama podívat. Bylo tak brzo ráno, že možná ještě jedli lívanečky s kaviárem a pili šampaňské a pomerančový džus ze zlatých pohárů. Dustyho klienti, Sorensonovi, na jejichž střeše Skeet koketoval se smrtí, byli naštěstí na dovolené v Londýně.

Dusty řekl: „Dobrejtro, Nede.“

„Hajzl,“ odpověděl Motherwell.

Já?“

„On,“ řekl Motherwell a ukázal na Skeeta na střeše.

Ned Motherwell měřil metr čtyřiadevadesát a vážil skoro sto dvacet kilo, což znamenalo, že byl o patnáct centimetrů vyšší a skoro o padesát kilo těžší než Dusty. Paže by nemohl mít svalnatější, ani kdyby mu místo nich transplantovali nohy těžkých tažných koní. Měl na sobě tričko s krátkým rukávem a žádnou bundu, i když chladné foukalo, s počasím si Motherwell dělal asi tolik starostí co žulová socha.

Motherwell poklepal na telefon, který měl za pasem, a prohlásil: „Sakra, šéfe, volal jsem vás málem už včera. Kde jste byl?“

„Volal jste mi před deseti minutami a od té doby jezdím přes křižovatky na červenou a kosím školní děti na přechodech.“

„V téhle čtvrti je nejvyšší povolená rychlost čtyřicet kilometrů v hodině,“ vložil se do toho vážně strážný.

Motherwell se zamračil na Skeeta Caulfielda a zahrozil pěstí. „Člověče, já bych mu nejradši vyrazil zuby.“

„Je to kluk, který neví, co se s ním děje,“ namítl Dusty.

Je to vylízaný feťák,“ nesouhlasil s ním Motherwell.

„V poslední době byl čistý.“

„Je to kanál.“

„Vy jste tak velkorysý, Nede.“

„Důležité je, že mám mozek a že si ho nehodlám vygumovat drogami a že nechci mít nic společného s lidmi, co se sami ničí jako on.“

Ned, parťák, patřil k Rovným. Tohle překvapující, ale stále silnější hnutí lidí tak mezi patnácti a třiceti lety spíš muži než ženami žádalo od svých příznivců, aby se vyhýbali drogám, přílišnému pití alkoholu a nezávaznému sexu. K jejich hnutí patřil rocknroll na plné pecky, divoký tanec, sebeovládání a sebeúcta. Skoro každé z oficiálních vládních hnutí by je bylo rádo přijalo pod svá křídla jako inspirující kulturní trend kdyby Rovní celým tím systémem nepohrdali a neodsuzovali obě hlavní politické strany bez rozdílu. Občas, když v klubu nebo na koncertě mezi sebou objevili narkomana, zmlátili ho, div nevypustil duši, a ani se nenamáhali předstírat, že to dělají pro jeho dobro, což byl také zvyk, kterým se lišili od hlavního politického proudu.

Dusty měl rád jak Motherwella, tak Skeeta, i když každého z jiného důvodu. Motherwell byl chytrý, vtipný a spolehlivý i když trochu předpojatý. Skeet byl milý a laskavý i když byl pravděpodobně odsouzen k sebestřeclnérnu životu bez radosti, dnům bez účelu a k osamělým nocím.

Motherwell byl z těch dvou mnohem lepší zaměstnanec. Kdyby se byl Dusty přísně řídil učebnicovými pravidly úspěšného manažera, byl by Skeeta z party už dávno vyhodil.

Jak by byl život snadný, kdyby se člověk řídil jen zdravým rozumem, jenže občas se ta nejjednodušší cesta nezdá být tou nejsprávnější.

„Nejspíš bude lít,“ podotkl Dusty. „Tak proč jste ho vůbec na tu střechu posílal?“

„Nikam jsem ho neposílal. Řekl jsem mu, aby obrousil rámy oken v přízemí. A než jsem se otočil, byl tam nahoře a vykřikoval, že skočí dolů na cestu.“

„Já tam pro něj dojdu.“

„Já jsem to zkoušel. Čím jsem k němu byl blíž, tím byl hysteričtější.“

„Nejspíš z vás má strach,“ podotkl Dusty.

„A právem. Jestli já ho zabiju, tak to bude mnohem horší smrt, než kdyby si rozrazil lebku o chodník.“

Strážný vytáhl mobil. „Asi bude nejlepší, když zavolám policii.“

„Ne!“ Dusty si uvědomil, že to řekl příliš ostře, zhluboka se nadechl a klidněji pokračoval: „V takovéhle čtvrti lidé nestojí o skandály, pokud se jim dá jenom trochu předejít.“

Kdyby přišli policisté, nejspíš by Skeeta dostali bezpečně dolů, jenže pak by ho strčili do psychiatrické léčebny a tam by ho drželi nejmíň tři dny. A to poslední, co mohl Skeet potřebovat, bylo padnout do rukou některému z těch cvokařů, co jsou celí nadšení z psychofarmak a co by mu namíchali takový koktejl prášků, že by ho sice krátkodobě uklidnil, ale dlouhodobým výsledkem by bylo ještě víc zkratovaných obvodů, než jich Skeet měl v hlavě už teď.

„V takovéhle čtvrti,“ pokračoval Dusty, „nikdo nestojí o divadlo.“

Strážný se rozhlédl po obrovských domech, královských palmách a majestátních fíkusech, udržovaných trávnících a záhoncích a řekl: „Dávám vám deset minut.“

Motherwell pozvedl pěst a zahrozil jí na Skeeta.

Skeet se svatozáří vran nad hlavou zamával.

Strážný podotkl. „Ten stejně na sebevraždu nevypadá.“

„Ten cvok tvrdil, že je šťastný, protože vedle něj sedí anděl smrti,“ vysvětloval Motherwell, „a ten anděl mu ukázal, jaké to je na druhé straně, a on prohlásil, že to tam fakt je děsně cool.“

„Já si s ním promluvím,“ řekl Dusty. Motherwell se zamračil. „Na mluvení se vykašlete. Postrčte ho.“

Kapitola 3

Jak obloha, obtěžkaná nevyčerpaným deštěm, klesala k zemi a zvedal se vítr, Martie a pes se poklusem vrátili domů. Několikrát se cestou podívala po svém spěchajícím stínu, ale pak bouřkové mraky pohltily slunce a její temný společník zmizel, jako by se vsákl do země, jako by odešel do nějakého podsvětí.

Cestou se rozhlížela po okolních domech a uvažovala, jestli byl někdo u okna a viděl její podivné chování. Jen doufala, že navenek nevypadala tak bláznivě, jak se cítila.

V této malebné čtvrti byly domy většinou staré a malé, i když mnoho z nich bylo s láskou vyzdobeno a mělo víc charakteru než polovina lidí, které Martie znala. Převládala španělská architektura, ale byly tu i anglické chalupy, francouzské chaumiěres, německé domky a bungalovy ve stylu art deco. Dohromady to tvořilo milou směs, protkanou krajkou vavřínů, palem, voňavých eukalyptů, kapradí a vodopádů bouganvilleí.

Martie, Dusty a Válet žili v dokonale vyvážené dvoupatrové miniatuře viktoriánského domu, nazclobené jako perníček. Dusty ho natřel v onom barevném, ale přitom elegantním stylu viktoriánských domů, jaké se najdou na některých ulicích San Franciska: světle žluté pozadí, modré, šedé a zelené ozdoby, a růžová byla uvážlivě využita na jediný detail na římsy a parapety.

Martie jejich domov milovala a považovala ho za vynikající doklad Dustyho nadání a zručnosti.

Když ho ovšem poprvé uviděla její matka, prohlásila, že by to bylo dobré bydlení tak pro klauny.

Když Martie otevírala dřevěná vrata na severní straně domu a vešla za Valetem po cihlovém chodníčku na zahradu, napadlo ji, zda její neopodstatněný strach nepochází z toho deprimujícího telefonického rozhovoru s matkou. Koneckonců, největším zdrojem stresu v jejím životě bylo to, že se Sabrina odmítala smířit s Dustym. Tyhle dva lidi Martie milovala na celém světě nejvíc a zoufale si přála, aby mezi nimi zavládl mír.

Dustyho se ten problém vlastně netýkal. To Sabrina byla jedinou válčící stranou v tomto smutném sporu. A co hůř, to, že se Dusty odmítal do války zapojit, zřejmě jen podněcovalo její nepřátelství.

Martie se zastavila u popelnic za domem, zvedla víko jedné z nich a odhodila tam plastikový sáček plný Valetova nadělení.

Možná že ta její náhlá nevysvětlitelná úzkost se zrodila z matčiných stížností na Dustyho údajný nedostatek ctižádosti a toho, co Sabrina považovala za odpovídající vzdělání. Martie měla strach, že matčina nenávist časem její manželství otráví. I proti své vůli by se mohla začít na Dustyho dívat matčinýma nemilosrdně kritickýma očima. Nebo možná Dusty začne Martie nesnášet za to, jak málo si ho Sabrina cení.

Ve skutečnosti byl Dusty ten nejmoudřejší člověk, jakého Martie kdy poznala. Měl to v hlavě srovnané dokonce ještě lépe než kdysi její otec a Usměvavý Bob byl neporovnatelně chytřejší, než naznačovala jeho přezdívka. A pokud šlo o ctižádost. no, ona sama by vždycky dala přednost laskavému manželovi před ctižádostivým, a v Dustym bylo víc laskavosti než v Las Vegas peněz.

A kromě toho ani Martie svou kariérou nenaplnila matčino očekávání. Když získala bakalářský titul v oboru obchod a marketing a pak získala i titul MBA, nevydala se přímou cestou do výšin obchodní slávy. Místo toho zůstala na volné noze jako tvůrkyně videoher. Prodala několik drobnějších hitů čistě vlastní produkce a na smlouvu připravovala scénáře, postavy a kouzelné světy založené na myšlenkách jiných lidí. Vydělávala slušné peníze, i když ještě ne závratné, a tušila, že jako žena v muži ovládaném světě bude mít nakonec obrovskou výhodu, protože se dokáže na věci dívat z jiného úhlu. Ta práce se jí líbila a nedávno podepsala smlouvu na vytvoření úplně nové hry podle Tolkienovy trilogie Pán prstenů, z které by mohly plynout takové honoráře, že by udělaly dojem i na Strýčka Skrblíka. Její matka ovšem pohrdlivě hovořila o její práci jako o „těch karnevalových bláznivinách“, snad proto, že Sabrina si spojovala videohry s hracími automaty, hrací automaty se zábavními parky a zábavní parky s karnevalem. Martie si říkala, že má docela štěstí, že její matka nezašla ještě dál a neoznačuje ji za exponát v panoptiku.

Válet ji doprovázel po schodech k zadnímu vchodu. Martie ho oslovila: „Psychoanalytik by třeba řekl, že tu chvilku tam byl můj stín symbolem mé matky, její negativity“

Válet se na ni usmál a zavrtěl ocasem.

„a ten krátký záchvat úzkosti vyjadřoval podvědomou obavu, že máma. no, že bude schopná mi nakonec poplést hlavu a nakazit mě tou svou jedovatostí.“

Martie vylovila z kapsy u bundy klíče a odemkla dveře.

„Proboha, teď mluvím jako studentka tak v půlce základního kurzu psychologie.“

Často si se psem povídala. Pes poslouchal, ale nikdy neodpověděl, a jeho mlčení bylo jedním z pilířů jejich skvělého vztahu.

„Nej pravděpodobnější je,“ pokračovala, když šla za Valetem do kuchyně, „že v tom žádný psychologický symbol nebyl a že mi jenom začíná strašit ve věži.“

Válet zafuněl, jako by s touto diagnózou souhlasil, a pak se nadšeně vrhl na vodu ve své misce.

Pět dopolední v týdnu po dlouhé procházce buď ona, nebo Dusty strávili půl hodiny kartáčováním psa na zadní verandě. V úterý a ve čtvrtek čištění následovalo po odpolední procházce. Jejich dům byl víceméně bez psích chlupů a ona hodlala dohlédnout na to, aby to tak zůstalo.

„Nesmíš pelichat, dokud ti nedovolíme,“ připomněla Valetovi. „A nezapomínej to, že tady nejsme, neznamená, že se smíš válet po nábytku nebo že máš neomezený přístup k ledničce.“

Obrátil oči v sloup, jako by chtěl vyjádřit, jak ho její nedostatek důvěry uráží. Pak pokračoval v pití.

Martie rozsvítila v malé koupelně přiléhající ke kuchyni. Měla v úmyslu zkontrolovat si makeup a rozčesat si vlasy zcuchané větrem.

Když přistoupila k umyvadlu, znovu jí náhle sevřel hruď strach a zdálo se jí, jako by měla srdce bolestivě stisknuté. Tentokrát sejí nezmocnil pocit, že má za zády nějaké smrtelné nebezpečí jako předtím. Teď se bála pohlédnout do zrcadla.

Byla najednou tak slabá, že se musela předklonit. Svěsila ramena a měla pocit, jako by jí někdo naložil na záda těžkou hromadu kamení. Sevřela okraje oběma rukama a hleděla do prázdného umyvadla. Iracionální strach ji tak tížil, že prostě fyzicky nedokázala vzhlédnout.

Vypadlý černý vlas, její vlastní, ležel v křivce bílého porcelánu, jedním koncem se stáčel kolem mosazné výpusti, a dokonce i tohle vlákénko se zdálo hrozivé. Neodvažovala se pozvednout oči, jen zatápala po kohoutku, pustila horkou vodu a vlas spláchla.

Nechala vodu téct a vdechovala stoupající páru, ale ani ta nedokázala zahnat narůstající mrazení, které se jí vrátilo. Konečně se okraje umyvadla, které křečovitě svírala, trochu zahřály, ačkoli její ruce zůstávaly studené. Zrcadlo čekalo. Martie už na něj nedokázala myslet jako na pouhou neživou věc, neškodnou tabuli skla se stříbrným povlakem vzadu. Zrcadlo cekalo.

Nebo spíš něco v tom zrcadle čekalo, až se jí bude moci podívat do očí. Nějaká bytost. Něco. něco přítomného.

Nezvedla hlavu, jen pohlédla vpravo a uviděla Valeta stát ve dveřích. Za normálních okolností by se psovu zmatenému výrazu zasmála, teď by smích vyžadoval vědomé úsilí a až by z ní konečně vyšel, vůbec by to neznělo jako srních.

I když měla strach ze zrcadla, měla také a mnohem intenzivněji strach ze svého vlastního bizarního chování, své zcela neobvyklé ztráty sebeovládání.

Pára sejí srážela na tváři. Vnikala jí do krku, dusila ji. A syčící a bublající voda jí začala připadat jako zlomyslné hlasy, zlé chichotání.

Martie zavřela kohoutek. V tom relativním tichu si uvědomila, že její dech je rychlý a přerývaný oním neklamným tempem zoufalství.

Předtím na ulici jí vyčistilo hlavu, když zhluboka dýchala, zahnalo to strach a její zkreslený stín už jí nepřipadal hrozivý. Tentokrát ale každý dech jako by napájel její hrůzu, jako kyslík rozdmýchává oheň.

Byla by z místnosti utekla, ale všechny její síly se vytratily. Nohy měla jako z gumy a bála se, že by někde upadla a rozbila si hlavu. Musela se držet umyvadla.

Snažila se sama sebe přesvědčit, doufala, že se dokáže vrátit ke stabilitě drobnými krůčky logiky. Zrcadlo jí nemůže ublížit. Není to bytost. Jen věc. Neživý předmět. Obyčejné sklo, proboha.

Nic, co v něm snad uvidí, ji nemůže ohrozit. Není to okno, za kterým by mohl stát nějaký šílenec a nakukovat dovnitř s nepříčetným úsměvem, v očích chuť vraždit, jako to bývá v některých hororových filmech. V zrcadle nemůže být nic než obraz malé koupelny a Martie samotné.

Logika nefungovala. V temné oblasti své mysli, kam se dosud nikdy nedostala, našla pokřivenou krajinu pověrčivosti.

Začala být přesvědčena, že ten někdo v zrcadle nabývá na moci a podstatě právě pro tyhle její pokusy překonat rozumem svou hrůzu, a zavřela oči, aby to nepřátelské zjevení nezahlédla ani koutkem oka. Každé dítě ví, že ten bubák pod postelí je tím silnější a nebezpečnější, čím víc se jeho existence popírá, že nejlepší je nemyslet na to hladové zvíře tam dole v prachu pod matrací, s dechem páchnoucím krví jiných dětí. Nemysli na něj vůbec, na ty šílené žluté oči a černýjazyk s trny. Nemysli na to, protože pak se docela rozplyne a konečně přijde požehnaný spánek a po něm ráno, kdy se probudíš ve své pohodlné posteli, pod teplou peřinou, a ne v žaludku nějakého démona.

Válet se otřel o Martie a ona div nezaječela hrůzou.

Když otevřela oči, uviděla, že pes k ní vzhlíží jedním z těch prosebných a ustaraných výrazů, jaké zlatí retrívři dovedli téměř k dokonalosti.

I když se opírala o umyvadlo a byla přesvědčená, že bez té podpory se zhroutí, pustila se jednou rukou. Celá roztřesená se sehnula, aby se Valeta dotkla.

A jako by pes byl bleskosvod, kontakt s ním jako by Martie uzemnil, a jako praskající elektrický výboj z ní sklouzla část té paralyzující úzkosti. Děs se zmírnil na pouhý strach.

I když byl Válet přátelský, milý a krásný, byl především plachý. Jestli v téhle malé místnůstce nic neděsí jeho, pak tu žádné nebezpečí není. Olízl jí ruku.

Martie načerpala odvahu od psa a konečně zvedla hlavu. Pomalu. Třásla se přitom v očekávání strašných věcí.

V zrcadle se neobjevil žádný příšerný obličej, žádná neskutečná krajina, žádný duch, jen její vlastní tvář, z níž se vytratila veškerá barva, a známá koupelna za ní.

Když se podívala sama sobě do modrých očí, srdce sejí znova rozbušilo, protože v jistém velmi hlubokém smyslu začala být sama sobě cizí. Tahle roztřesená žena, která se lekla vlastního stínu, které se zmocnila panika při představě, že by se měla podívat do zrcadla. to přece nebyla Martine Rhodesová, dcera Usměvavého Boba, která vždycky pevně svírala otěže života a řídila ho s nadšením a nadhledem.

„Co se to se mnou děje?“ zeptala se ženy v zrcadle, ale její obraz jí to nedokázal vysvětlit a pes také ne.

Zazvonil telefon. Šla ho do kuchyně vzít.

Válet ji následoval. Hleděl na ni zmateně, nejdřív vrtěl ocasem, pak už ne.

„To je omyl,“ řekla nakonec a zavěsila. Všimla si, jak na ni pes podivně hledí. „Co je s tebou?“

Válet iia ni jen zíral, srst zlehka naježenou.

„Přísahám, že tě nevolala ta pudlice odvedle.“

Když se vrátila do koupelny a k zrcadlu, pořád ještě sejí nelíbilo, co v něm viděla. Ale teď už věděla, co s tím.

Kapitola 4

Dusty prošel pod tiše šustícími listy palmy, kolébající se ve větru, na druhou stranu domu. Tam našel Fostera „Fiká“ Newtona, třetího člena party.

Fík měl za páskem rádio svou neodmyslitelnou elektronickou transfuzi. Přes sluchátka na hlavě mu odkapávalo jeho povídání přímo do uší.

Neposlouchal programy zabývající se politickými otázkami ani problémy moderního života. Neustále, ve dne i v noci, věděl Fík, kde si má naladit pořacl zabývající se UFO, únosy mimozemšťany, telefonickými vzkazy mrtvých, bytostmi ze čtvrté dimenze a Velkou nohou.

„Ahoj, Fíku.“

„Ahoj.“

Fík poctivě smirkoval okenní rám. Mozolnaté prsty měl bílé obroušenou barvou.

„Víte to o Skeetovi?“ zeptal se Dusty, když po kamenném chodníčku Fiká obcházel.

Fík kývl a řekl: „Na střeše.“

„Předstírá, že skočí.“

„Nejspíš skočí.“

Dusty se překvapeně zastavil a obrátil. „Myslíte?“ Newton byl obvykle tak mlčenlivý, že od něj Dustin nečekal jinou odpověď než pokrčení rameny. Místo toho Fík řekl: „Skeet v nic nevěří.“ „Jak v nic?“ zeptal se Dusty. „V nic, tečka.“

„On to není tak špatný kluk.“

Fík odpověděl tak, že na jeho poměry to znělo jako slavnostní projev: Jeho problém je, že vlastně nic není.“ Foster Newton měl obličej kulatý jako měsíček, plná ústa, nos rudý jako třešně a na konci právě tak okrouhlý, a k tomu zarudlé plné tvářičky, takže by vlastně správně měl vypadatjako hýřivý požitkář, před vzhledem karikatury ho však zachraňovalyjasné šedé oči, ještě zvětšené silnými brýlemi a plné smutku. Nebyl to okamžitý smutek související se Skeetovými sebevražednými snahami, ale trvalý žal, s nímž Fík zřejmě sledoval všechno a všechny.

„Dutý,“ dodal Fík. „Skeet?“ „Prázdný.“ „On se najde.“ „Už nehledá.“

„To je pesimismus,“ přizpůsobil se Dusty Fíkovu ůsečnému stylu konverzace. „Realita.“

Fík naklonil hlavu ke straně, protože ho zaujala debata v rádiu, kterou Dusty slyšel jenom jako slabý plechový šepot unikající ze sluchátek. Fík stál, ruku se smirkem nataženou k rámu, oči plné ještě hlubšího smutku, který se zřejmě zrodil z podivnosti toho, co právě poslouchal, nehybný tak, jako by ho právě zasáhl paralyzující paprsek mimozemské zbraně.

Dusty, znepokojený Fíkovou chmurnou předpovědí, spěchal k dlouhému hliníkovému vysouvacímu žebříku, po kterém se předtím vyšplhal Skeet. Chvilku uvažoval o tom, jestli ho nemá přestěhovat dopředu. Skeet Caulfield seděl vepředu, za příkrým hřebenem oranžových pálených tašek, které se zvedaly jako šupinatý hřbet spícího draka.

Tento dům stál na svahu, a několik kilometrů směrem na západ, za přeplněnými činžáky Newport Beach a za jeho přístavem, ležel Tichý oceán. Obvyklá modř moře teď klesla ke dnu jako usazenina a vlny přijaly mnoho odstínů šedé, občas i se skvrnami černé odraz zlověstné oblohy. Na obzoru se nebe a voda spojovaly v obrovité temné vlně, která, kdyby byla skutečná, by narazila na břeh takovou silou, že by se přehnala až přes Skalnaté hory tisíc kilometrů na východ.

Za domem, nějakých ďvanáct metrů pod Dustym, byla dlážděná atria, která představovala bezprostřednější nebezpečí než přicházející bouře. Mnohem snadněji si dokázal představit sebe, jak tam leží rozplácnutý na břidlici, než zaplavené Skalnaté hory.

Obrátil se zády k oceánu a k nebezpečné propasti, nahnul se v pase vpřed, ruce poněkud rozpřáhl a pozvedl, aby sloužily jako protiváha k nebezpečnému zpětnému tahu gravitace, a vydal se na cestu. Od moře zatím vál jen silný vánek, ještě ne tak docela vítr, přesto byl ale řáď, že ho má v zádech a že ho spíš přimačkává ke střeše, než aby ho od ní zvedal. Na vrcholu dlouhého stoupání se posadil obkročino na hřeben a podíval se k přední části domu, přes další svahy té složité střechy.

Skeet seděl na dalším hřebeni rovnoběžném s tím jeho, vedle dvojitého komína maskovaného jako nízká zvonička. Omítnutá věžička měla nahoře oblouky z falešného pískovce, na nich měděnou kupoli ve španělském koloniálním stylu a na ní stála zkrácená, ale nazdobená gotická vížka, která v téhle nesourodé architektuře vypadala asi tak nemístně, jako by se tu vyjímala velká neonová reklama na Budweiser.

Skeet seděl zády k Dustymu, kolena přitažená k bradě, a hleděl na tři vrány, které inu kroužily nad hlavou. Vztahoval k nim paže, jako by je k sobě volal, jako by je vyzýval, aby se mu posadily na hlavu a ramena, jako by nebyl malíř pokojů, ale svatý František z Assisi rozmlouvající se svými opeřenými přáteli.

Dusty se kolébal jako tučňák, pořád ještě obkročmo na hřebeni, směrem k severu, až do místa, kde se nižší střecha, mířící od západu k východu, vsunula pod okap té, po které postupoval. Slezl z hřebene a sestupoval po oblých taškách dolů, tentokrát zakloněný, protože teď ho gravitace naopak táhla dolů. U okraje se přikrčil, zaváhal a pak přeskočil přes okap a dopadl o metr níž, každou ze svých gumových podrážek se zachytil na jiné straně hřebene.

Neměl ale rovnoměrně rozloženou váhu, a tak začal přepadávat doprava. Snažil se chytit rovnováhu, ale uvědomil si, že to nedokáže. Než se naklonil příliš daleko a spadl, což by ho skoro jistě stálo život, vrhl se vpřed a dopadl na břicho na hřeben střechy, pravou nohu a ruku pevně tiskl k jižnímu srázu střechy, levou nohu a ruku k severnímu, a držel se jako vyděšený kovboj při rodeu, který se zuby nehty snaží nespadnout z rozzuřeného býka.

Chvíli tak ležel a prohlížel si skvrnitý oranžovohnědý povrch a patinu uschlých lišejníků na taškách. Připomnělo mu to obrazy Jacksona Pollocka, i když tohle bylo jemnější, mělo to hlubší význam a také pro oko to bylo příjemnější.

Až přijde déšť, povlak suchého lišejníku se rychle změní v sliz a tašky budou zrádně kluzké. Bude se muset dostat ke Skeetovi a pak ze střechy dolů dřív, než začne bouře.

Nakonec se dal znovu do pohybu vpřed, k menší zvonici.

Tahle neměla klasickou kupoli. Báň na ní byla miniaturou těch, které bývají na mešitách, obložená keramickými dlaždicemi s islámským vzorem zvaným Strom z ráje. Majitelé domu nebyli muslimové, takže tento exotický detail zřejmě použili jen proto, že ho považovali za vizuálně přitažlivý i když tady nahoře jediní lidé, kteří ho mohli obdivovat zblízka, byli pokrývači, malíři a kominíci.

Dusty se zachytil skoro dvoumetrové věžičky a vstal. Přehmátl rukou z jednoho průduchu ke druhému pod okrajem báně a opatrně se šoural kolem té stavbičky k dalšímu kusu volné střechy.

Znovu obkročil hřeben, přikrčil se a spěchal dál, k další falešné zvonici s dalším Stromem z ráje. Připadal si jako Quasimodo, hrbáč z Notre Dáme, nebyl sice zdaleka tak ošklivý jako ten chudák, ale také zdaleka ne tak obratný.

Opatrně se protáhl kolem další věžičky a pokračoval na konec východozápadního hřebene, do míst, kde mizel pod okapy další severojižní střechy, korunující přední křídlo domu. Skeet tu nechal krátký hliníkový žebřík, po kterém se dalo vystoupit od okapu vzhůru, a Dusty po něm vylezl. Na konci žebříku se pozvedl do přikrčeného opičího postoje a začal znova stoupat.

Když se Dusty konečně dostal na poslední hřeben, Skeet nevypadal ani překvapeně, ani vyděšeně. „Dobrejtro, Dusty.“

„Ahoj, mladéj.“

Dustymu bylo devětadvacet, jen o pět let víc než mladšímu muži, ale přesto bral Skeetajako dítě. „Můžu si sednout?“ zeptal se Dusty. Skeet se usmál a řekl: „Příjemná společnost.“ Dusty si sedl vedle něj, zadek na hřebeni, kolena přitažená, podrážky pevně opřené o tašky.

Daleko na východě, za vrcholky stromů rozhoupanými větrem, za kopci San Joaquin, se zdvihalo pohoří Santa Ana, hnědé a vyschlé, byl teprve samotný začátek období dešťů. Mraky kolem jejich mohutných korun vypadaly jako špinavé turbany.

Na cestě pod nimi rozprostřel Motherwell velikou plachtu, ale jeho samotného nebylo nikde vidět.

Strážný se na ně nahoru mračil a pak se podíval na hodinky. Dal Dustymu deset minut na to, aby dostal Skeeta dolů.

„Promiň,“ řekl Skeet. Jeho hlas byl přízračně klidný.

„Co mám prominout?“

„Že skáču zrovna v práci.“

„Mohl sis to nechat na volný čas,“ souhlasil Dusty.

„Jo, jenže já jsem chtěl skočit, až budu šťastný, ne až budu nešťastný, a já jsem nejšťastnější v práci.“

„No, snažím se, aby se mým lidem v zaměstnání líbilo.“

Skeet se tiše zasmál a otřel si mokrý nos hřbetem ruky.

Skeet sice nikdy nebyl žádný hromotluk, ale kdysi byl šlachovitý a houževnatý, teď byl hrozně hubený, až vyzáblý, ale přitom vypadal měkce, jako by ta váha, kterou ztratil, byly jen svaly a kosti. Taky byl bledý, i když často pracoval na sluníčku, i přes slabé opálení se na povrch drala přízračná bledost, takže byl spíš šedý než hnědý. Měl na sobě laciné tenisky z černého plátna s bílou gumovou podrážkou, červené ponožky, bílé kalhoty a odrbaný světle žlutý svetr s odřenými náplety, které mu plandaly kolem vyhublých zápěstí, a vypadal v tom jako kluk, jako dítě ztracené v poušti bez jídla a vody.

Skeet si znova otřel nos do rukávu a řekl: „Asi na mě leze rýma.“

„Nebo je to jenom vedlejší efekt.“

Skeetovy oči byly obvykle medově hnědé a výrazně zářivé, ale teď byly tak uslzené, že se zdálo, že část barvy se rozmáčela a zůstala jen kalná žluť. „Ty myslíš, že jsem tě zklamal, co?“

„Ne.“

„Ale jo. A je to tak. Mně to nevadí.“

„Ty mě nemůžeš zklamat,“ ujistil ho Dusty.

„Ale zklamal jsem. Oba jsme věděli, že to tak dopadne.“

„Můžeš zklamat jenom sebe.“

„Klid, bráško.“ Skeet chlácholivě poplácal Dustyho po koleni a usmál se. „Já ti nevyčítám, že jsi ode mě čekal moc, a nevyčítám sobě, že jsem to všechno tak zvoral. To už je za mnou.“

Dvanáct metrů pod nimi vyšel Motherwell z domu a docela sám nesl matraci z manželské postele.

Vlastníci domu byli na dovolené a nechali klíče u Dustyho, protože některé vnitřní zdi v místnostech s větším provozem také potřebovaly vymalovat. Ale tahle část práce byla už hotová.

Motherwell hodil matraci na plachtu, kterou si předtím rozprostřel, podíval se nahoru na Dustyho a Skeeta a vrátil se dovnitř.

I z výšky dvanácti metrů Dusty viděl, že strážnému se nelíbí, že Motherwell plení dům, aby mohl vytvořit to své improvizované doskočiště.

„Co sis vzal?“ zeptal se Dusty.

Skeet pokrčil rameny a obrátil tvář vzhůru ke kroužícím vránám a sledoval je s takovým přihlouplým úsměvem a s takovou posvátnou úctou, že by ho člověk mohl považovat za zarytého ochránce přírody, který začal den sklenicí čerstvě vymačkané šťávy z organicky pěstovaných pomerančů, celozrnným koláčkem bez cukru, omeletou z tofu a desetikilometrovým během.

„Musíš si přece pamatovat, co sis vzal,“ naléhal Dusty.

„Koktejl,“ řekl Skeet. „Prášky.“

„Na povzbuzení, na uklidnění?“

„Nejspíš obojí. A asi ještě něco. Aleje mi docela dobře.“ Spustil oči z ptáků a položil pravou ruku na Dustyho rameno. „Už si nepřipadám jako podělánek. Už jsem v pohodě, Dusty.“

„Přesto bych rád věděl, co sis vzal.“

„Proč? Možná je to ten nejlepší recept, co kdo kdy vymyslel, a ty bys ho nepoužil.“ Skeet se usmál a přátelsky štípl Dustyho do tváře. „Ty ne. Nejsi jako já.“

Motherwell vyšel z domu s další matrací z další manželské postele. Položil ji vedle té první.

„To je pitomost,“ ukázal Skeet dolů na matrace. „Skočím prostě na jednu nebo na druhou stranu.“

„Koukej, ty nebudeš skákat na Sorensonovic cestu,“ prohlásil Dusty rozhodně.

„Těm to bude jedno. Jsou v Paříži.“

„V Londýně.“

„To je jedno.“

„A nebude jim to jedno. Naštve je to.“

Skeet zamrkal podlitýma očima a řekl: „Proč? To jsou takoví suchaři nebo co?“

Motherwell se hádal se strážným. Dusty slyšel jejich hlasy, ale nerozuměl tomu, co říkají.

Skeet pořád ještě držel Dustyho za ramena. ,Je ti zima.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Dusty. Jsem oukej.“

„Třeseš se.“

„To není zimou. Mám strach.“

„Ty?“ Skeet se podíval tak nevěřícně, že dokonce zaostřil pohled. „Strach? Z čeho?“

„Z výšky.“

Motherwell a strážný zamířili do domu. Odtud to vypadalo, jako by Motherwell držel toho člověka kolem zad, jako by ho napůl pozvedával a hnal ho s sebou.

„Z výšky?“ Skeet na něho zíral s otevřenými ústy. „Vždycky, když se musí něco natřít na střeše, chceš to dělat sám.“

„A žaludek se mi přitom kroutí na uzel.“

„Neblázni. Ty se nikdy ničeho nebojíš.“

„Ale jo.“

„Ty ne.“

„I já.“

„Ty ne!“ trval Skeet na svém s náhlým vztekem.

„Dokonce i já.“

Skeetova nálada se v okamžiku docela změnila a on prudce odtáhl ruku z Dustyho ramene. Celý se schoulil a začal se pohupovat tam a zpátky na tom úzkém sedátku, jaké mu poskytoval hřeben střechy. Jeho hlas byl plný úzkosti, jako by Dusty nepřiznal jen strach z výšek, ale jako by mu oznámil, že trpí rakovinou v posledním stadiu: „Ty ne, ty ne, ty ne, ty ne.“

V tomhle stavu by Skeet mohl zabrat na několik sladkých lžic soucitu, ovšem kdyby usoudil, že ho Dusty jen chlácholí, mohl by začít být mrzutý, uzavřený, snad dokonce nepřátelský, což bylo za normálních okolností nepříjemné, a dvanáct metrů nad zemí i nebezpečné. Obvykle lépe reagoval na přátelské, ale pevné chování, humor a chladnou pravdu.

Dusty skočil Skeetovi do jeho prozpěvování ty ne tím, že řekl: „Ty jsi takový srab.“

„Ty jsi srab.“

„Chyba. Ty jsi srab.“

„Ty jsi takový úplný srab,“ hádal se Skeet.

Dusty zavrtěl hlavou. „Ne, já jsem psychologický progeront.“

„Cože?“

„Psychologický, to znamená ,týkající se duševní stránky člověka. Progeront znamená ,člověk postižený progerontif, což je ,vrozená abnormalita charakterizovaná předčasným a rychlým stárnutím, jejíž vinou postižený už v dětství vypadá jako starý člověk.“

Skeet zakýval hlavou. „No jo, viděl jsem o tom nějaký pořad v televizi.“

„Takže psychologický progerontje někdo, kdo je duševně starý už jako dítě. Psychologický progeront. Můj táta mi tak říkal. Někdy to dokonce zkracoval na iniciály PP. Říkal třeba: Jak se dneska má můj pé pé? nebo Jestli mě už nechceš vidět pít další whisku, pé pé, tak můžeš zvednout zadek a jít si na zahradu chvíli hrát se sirkárna.“

Skeeta opustily úzkost a hněv právě tak rychle, jak přišly, a on soucitně řekl: „No páni. Takže to nebylo z lásky, co?“

„Ne. Nějako srab.“

Skeet se zamračil: „Který z nich byl tvůj táta?“

„Doktor Trevor Perm Rhodes, profesor literatury, specialista na dekonstruktivistickou teorii.“

„Aha, doktor Dekon.“

Dusty se zadíval na pohoří Santa Ana a parafrázoval doktora Dekona: „Jazyk nedokáže popsat realitu. Literatura nemá žádný stabilní vztahový rámec, žádný skutečný význam. Interpretace každého čtenáře je stejně platná a je důležitější než autorský záměr. Vlastně nic v životě nemá význam. Realita je subjektivní. Hodnoty a pravda jsou subjektivní. Život sám je vlastně určitý druh iluze. Bia bia bia, pojďte, dáme si ještě skotskou.“

Vzdálené hory rozhodně skutečné vypadaly. I střecha pod jeho zadkem se zdála skutečná, a kdyby padl hlavou dolů na cestu, buď by se zabil, nebo nadosmrti zmrzačil, což by sice nepoddajného doktora Dekona nepřesvědčilo o ničem, ale pro Dustyho to bylo reálné až dost.

„A těch výšek se bojíš,“ zeptal se Skeet, „kvůli něčemu, co udělal?“

„Kdo doktor Dekon? Ne. Výšky mi prostě vadí, to je všechno.“

Skeet, mile vážný ve své ustaranosti, radil: „Ale mohl bys přijít na to proč. Promluv si s psychiatrem.“

„Já spíš půjdu domů a promluvím si se svým psem.“

„Já jsem prošel hodně terapií.“

„A jak ti to pomohlo, co?“

Skeet se rozesmál tak, že mu od nosu odlétla nudle. „Promiň.“

Dusty vytáhl z kapsy papírový kapesník a nabídl mu ho.

Skeet se vysmrkal a řekl: „No, já. já jsem něco jiného. Co si pamatuju, bál jsem se všeho.“

„Já vím.“

„Vstávání, lehání a všeho mezi tím. Ale teď už se nebojím.“ Otřel si nos kapesníkem a podal ho Dustymu.

„Nech si ho,“ řekl Dusty.

„Díky. Víš, proč se už nebojím?“

„Protože jsi nafetovaný?“

Skeet se nejistě zasmál a kývl. „Ale taky proto, že jsem viděl Druhou Stranu.“

„Druhou stranu čeho?“

„Velké D, velké S. Navštívil mě anděl smrti a ukázal mi, co na nás čeká.“

„Vždyť jsi ateista!“ připomněl mu Dusty.

„Už ne. To už mám všechno za sebou. To bys měl mít radost, co, brácho?“

„Ty to máš nějakjednoduché. Polkneš pilulku, najdeš Boha.“

Skeet se zašklebil tak, že vystoupily rysy jeho lebky, protože byly děsivě blízko u povrchu jeho vyhublého obličeje. „Dobrý, ne? No a ten anděl mi dal taky instrukce, abych skočil, tak skáču.“

Vítr prudce zesílil, zahvízdal po střeše, chladnější než dřív, a přinesl s sebou slanou vůni vzdáleného oceánu a pak s ním jako proroctví na okamžik přilétl dějící pach rozkládajících se mořských chaluh.

Dustymu se vůbec nechtelo vstát a škrábat se po strmé střeše zpátky nahoru v tomhle vichru, takže se modlil, aby vítr brzo zase polevil.

Rozhodl se zariskovat. Spolehl se na to, že Skeetův sebevražedný impuls skutečně povstal, jak sám tvrdil, z jeho nově nalezené nebojácnosti, a doufal, že pořádná porce strachu by mohla toho kluka přinutit znova se držet života. Řekl tedy: „Jsme jenom dvanáct metrů nad zemí a od kraje střechy k chodníku je to nejspíš jenom devět nebo deset. Skočit, to by byl klasický idiotský nápad, protože je dost pravděpodobné, že nakonec nebudeš mrtvý, ale na celý život ochrnutý, příštích čtyřicet let napíchnutý na přístrojích, bezmocný.“

„Ne, umřu,“ řekl Skeet skoro radostně.

„To nemůžeš vědět jistě.“

„Hele, nevytahuj se na mě, Dusty.“

„Já se nevytahuj u.“

„Už kďyž mi tvrdíš, že se nevytahuješ, tak se vytahuješ.“

„No tak se vytahuju.“ „Tak vidíš.“

Dusty se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. „Tohle je přece na nic. Pojď slézt. Odvezu tě na Fashion Island, do hotelu Four Seasons. Můžeme vylézt až nahoru na střechu, čtrnáct, patnáct pater, nebo kolik to má, a můžeš skočit odtamtud, tam si aspoň můžeš být jistý, že to vyjde.“

„Ale ty bys to neudělal.“

„Ale to víš, že jo. Když už to chceš udělat, tak to aspoň udělej pořádně. Nezvorej ještě tohle.“

„Dusty, já jsem nadranc, ale nejsem pitomec.“

Motherwell a strážný vyšli z domu s obrovitou matrací.

Jak bojovali s tím nemotorným předmětem, vypadali jako Laurel a Hardy a skutečně byli k smíchu, ale Skeetův smích připadal Dustymu úplně bez humoru.

Dole na cestě oba muži pustili matraci na ty dvě menší, které už tam ležely.

Motherwell vzhlédl k Dustymu a pozvedl paže dlaněmi nahoru, jako by říkal: MÍ co čekáte?

Jedna z kroužících vran se rozhodla pro vojenské řešení situace a vypustila bombu s přesností, kterou by jí mohlo závidět i to nejvyspělejší vojenské letectvo na světě. Na Skeetově levé botě se rozplácl bílý cákanec.

Skeet se podíval na inkontinentní vránu a pak dolů na svou znečištěnou botu. Jeho nálada se změnila tak rychle a radikálně, že by se mu z toho správně měla zatočit hlava. Jeho přízračný úsměv se rozsypal, jako se propadá zem, a jeho tvář zkřivilo zoufalství. Nešťastným hlasem řekl: „Tohle je můj život,“ natáhl se a šťouchl prstem do nečistoty na své botě. „Můj život.“

„Nebuď směšný,“ ušklíbl se Dusty. „Na to nemáš vzdělání, abys mluvil v metaforách.“

Tentokrát se mu ale nepovedlo Skeeta rozesmát.

Jsem tak strašně unavený,“ řekl Skeet a mnul ptačí trus mezi palcem a ukazováčkem. „Je čas na spaní.“

Když řekl spaní, nemyslel tím spaní. A nemyslel tím ani, že si zdřímne na té hromadě matrací. Myslel tím ten velký spánek pod přikrývkou hlíny a snění s červy.

Skeet se vztyčil na hřebeni střechy. I když byl tenký jako třtina, stál vzpřímený a nezdálo se, že by mu vyjící vítr nějak moc vadil.

Když se ale Dusty obezřetně a přikrčeně zvedl, opřel se do něj vichr a srazil ho dopředu, až ztratil podpatky kontakt se střechou a okamžik horečně balancoval, než se mu podařilo zastavit se v poloze, kde měl těžiště níž.

Buď byl tohle dekonstruktivistický ideální vítr jehož účinky by se lišily podle toho, jak by si ho kdo vykládal, pouhý vánek pro mě, tajfun pro tebe nebo Dustyho strach z výšek způsoboval, že každý závan víc vnímal. Protože už dávno zavrhl nesmyslnou filozofii svého otce, usoudil, že pokud Skeet dokáže stát vzpřímeně a vítr ho přesto neodnese jako balónek, dokáže to on také.

Skeet hlasitěji řekl: „Bude to tak nejlepší, Dusty.“

„Ty toho tak víš, co je nejlepší.“

„Nepokoušej se mi v tom zabránit.“

„Koukej, aspoň zkusit to musím.“

„Nerozmluvíš mi to.“

„To mi začíná být jasné.“

Stáli proti sobě jako dva sportovci, kteří se chystají zahájit nějaký podivný nový zápas na šikmém kurtu Skeet stál vzpřímeně jako basketbalista čekající na první vhazování, Dusty přikrčený jako podměrečný zápasník sumo, který hledá, jak by soupeře zachytil.

„Nechci, aby se ti něco stalo,“ řekl Skeet.

„Já taky nechci, aby se mi něco stalo.“

Pokud byl Skeet pevně rozhodnutý skočit ze střechy Sorensonova domu, nebyla šance mu v tom zabránit. Prudký sklon střechy, vypouklý povrch tašek, vítr a gravitace, to všechno bylo na jeho straně. Dusty mohl doufat jedině v to, že se mu povede nasměrovat toho chudáka tak, aby se zřítil ze střechy přesně ve správném místě a dopadl na matrace.

„Jsi můj kamarád, Dusty. Můj jediný opravdový kamarád.“

„Díky za důvěru, mladej.“

„Takže jsi i můj nejlepší kamarád.“

„Z podstaty věci,“ souhlasil Dusty.

„A když jsi něčí nejlepší kamarád, tak bys mu neměl bránit v cestě ke slávě.“

„Kjaké slávě?“

„K tomu, co jsem viděl na Druhé Straně. K té slávě.“

Jediný způsob, jak si být jistý, že Skeet spadne ze střechy přesně nad matracemi, bylo popadnout ho ve správný okamžik a strhnout ho na ideální místo na okraji střechy. A to znamenalo padnout dolů s ním.

Vítr rozhazoval Skeetovy dlouhé světlé vlasy, což byl poslední přitažlivý fyzický rys, který mu zbyl. Kdysi to býval hezký chlapec, magnet na dívky. Teď bylo jeho tělo zničené, tvář šedá a ztrhaná, oči vypálené jako hlavička dýmky. Jeho husté, lehce vlnité zlaté vlasy se tak nehodily ke zbytku jeho vzhledu, že vypadaly jako paruka.

Až na ty vlasy stál Skeet bez hnutí. I když byl nafetovaný až po uši, byl ostražitý a bdělý a zjevně uvažoval o tom, jak nejlépe uniknout Dustymu a vrhnout se po hlavě dolů na kočičí hlavy.

V naději, že ho rozptýlí nebo aspoň získá trochu času, řekl Dusty: „Vždycky mě zajímalo. jak vlastně vypadá anděl smrti?“

„Proč?“

„Viděl jsi ho, ne?“

Skeet se zamračil. „Jo, no, vypadal oukej.“

Prudký závan větru strhl Dustymu čepici z hlavy a odnesl ji někam do země Oz, ale on nespouštěl oči ze Skeeta. „Vypadal jako Brad Pitt?“

„Proč by měl vypadat jako Brad Pitt?“ zeptal se Skeet a sjel očima stranou a znova k Dustymu, jak se nenápadně podíval k okraji střechy.

„Brad Pitt ho hrál v tom filmu Seznamte se: Joe Black.“

„Ten jsem neviděl.“

Dusty se vzrůstajícím zoufalstvím pokračoval: „Vypadal jako Jack Benny?“

„O čem to mluvíš?“

„Jack Benny ho jednou hrál v jednom hodně starém filmu. Vzpomínáš? Koukali jsme na něj spolu.“

„Já si toho moc nepamatuju. To ty máš fotografickou paměť.“

„Eidetickou. Ne fotografickou. Eidetickou a audilní paměť.“

„Vidíš? Dokonce si ani nepamatuju, jak se tomu říká. Ty víš, co jsi měl před pěti lety k večeři. Já si nepamatuju, ani co jsem dělal včera.“

„Je to stejně jenom taková paráda, ta eidetická paměť. Užitečné to není k ničemu.“

Na střeše se rozstříkly první velké kapky deště.

Dusty se ani nemusel podívat dolů, aby věděl, že se suchý lišejník mění v tenký povlak slizu, protože ho cítil, jemný, ale nezaměnitelný houbový pach, a cítil i vlhké tašky.

Myslí mu proběhl děsivý obraz: On a Skeet kloužou ze střechy, pak letí vzduchem v divokých kotrmelcích, Skeet dopadne na matrace a nemá jediné škrábnutí, jedinou modřinu, kdežto Dusty je přeletí a zlomí si páteř na kočičích hlavách.

„Billy Crystal,“ řekl Skeet.

„Co myslíš Smrt? Anděl smrti vypadal jako Billy Crystal?“

„Co je na tom špatného?“

„Proboha, Skeete, přece nebudeš věřit nějakému nafoukanému, sentimentálnímu, ukecanému andělovi, co vypadá jako Billy Crystal!“

„Mně se líbil,“ řekl Skeet a rozběhl se k okraji střechy.

Kapitola 5

Jako by velká děla bitevních lodí kryla svou palbou vyloďující se jednotky tak zněly tvrdé duté exploze na jižních plážích. Obrovské vlny narážely do pobřeží a kapky vody, které z vln strhával sílící vítr, dopadaly dál od břehu do nízkých dun a mezi řídké trsy trávy.

Martie Rhodesová spěchala po pobřežní promenádě na poloostrově Balboa, což byla široká betonová cesta s domy obrácenými k oceánu na jedné straně a s rozlehlými plážemi na druhé. Doufala jen, že déšť ještě půl hodinky počká.

Úzký tříposchoďový dům Susan Jaggerové byl vmáčknutý mezi podobné stavby. Počasím vybělené cedrové obložení a bílé okenice poněkud připomínaly domy na Cape Cod, i když maličký pozemek nedovoloval plně rozvinout tento architektonický styl.

Dům, stejně jako jeho sousedé, neměl předzahrádku ani vyvýšené zápraží, jen malé patio s několika kytkami v květináčích. Tohle bylo vydlážděno cihlami a mělo bílý plaňkový plot. Branka v plotě nebyla zamčená a veřeje skřípaly.

Susan kdysi bydlela v přízemí a prvním patře se svým manželem Erikem, který třetí patro s vlastní koupelnou a kuchyní používal jako domácí kancelář. V současné době spolu už nežili. Erik se před rokem odstěhoval a Susan se přesunula nahoru a spodní dvě poschodí pronajala tiché dvojici důchodců, jejichž jedinou neřestí zřejmě byla dvě martini před večeří a kteří neměli jiná domácí zvířata než čtyři papoušky.

Po straně domu vedlo příkré vnější schodiště do třetího patra. Když Martie stoupala na malé kryté odpočívadlo, přilétli od oceánu křičící mořští rackové a přelétli jí nad hlavou přes poloostrov směrem k přístavu, kde přečkají bouři na chráněných hradech.

Martie zaklepala, ale pak odemkla, aniž by čekala na odpověď. Susan obvykle nijak netoužila uvítat návštěvu, nechtelo se jí ani zahlédnout svět venku, takže Martie už víc než před rokem dostala klíč.

Duševně se obrnila na nadcházející těžký úkol a vkročila do kuchyně, kde svítilo jediné světlo nad výlevkou. Okenice byly zabedněné a těžké stíny visely jako purpurové prapory.

Místnost nebyla cítit kořením ani vůněmi po vaření. Místo toho tví bylo slabě, ale svíravě znát dezinfekci, čisticí prášek a vosk na podlahu.

„To jsem já,“ zavolala Martie, ale Susan neodpověděla.

Jediné světlo vjídelně vycházelo ze dveří malého skleníčku, na jehož skleněných poličkách se leskla starožitná majolika. Tady bylo cítit leštěnku na nábytek.

Kdyby byla svítila všechna světla, ukázalo by se, že byt je bez poskvrnky, čistší než lékařská ordinace. Susan Jaggerová měla spoustu času, který musela nějak vyplnit.

Podle směsi vůní v obýváku byl koberec nedávno vyšamponovaný, nábytek naleštěný, čalounění vyčištěné a ve dvou nádobkách z červené keramiky, které stály na malých stolcích, vonělo čerstvé potpourri s citrusovou vůní.

Veliká okna, rámující nádherný výhled na oceán, byla zakryta skládanými roletami. Rolety samotné navíc z větší části zakrývaly těžké závěsy.

Ještě před čtyřmi měsíci se mohla Susan aspoň dívat oknem na svět s tesknou touhou, i když už šestnáct měsíců měla hrůzu z toho, že by do něj měla vkročit, a vycházela z domova jen s někým, u koho by mohla hledat citovou podporu. Teď už pouhý pohled na ten rozlehlý otevřený prostor bez zdí a bez střechy, kde by se mohla skrýt, v ní vyvolával fobickou reakci.

Všechny lampy zářily a prostorný obývák byl jasně osvětlený. Ale za zakrytými okny a v nepřirozeném tichu tu panovala pohřební atmosféra.

Susan čekala v křesle, ramena nahrbená, hlavu svěšenou. V černé sukni a černém svetru vypadala jako truchlící pozůstalý. Soudě podle jejího vzhledu by člověk čekal, že paperback v jejích rukou bude Bible, a ne detektivka.

„Je vrah zahradník?“ zeptala se Martie a přisedla na okraj pohovky.

Susan nevzhlédla a řekla: „Ne, jeptiška.“

Jed?“

Susan, oči stále upřené na knížku, zavrtěla hlavou. „Dva sekerou. Jeden kladivem. Jeden garrotou. Jeden acetylénovým plamenem. A dva nastřelovací pistolí.“

„No ne, jeptiška jako masový vrah!“

„Pod hábitem se toho schová.“

„Detektivky se dost změnily od té doby, co jsme je četly na gymplu.“

„A ne vždycky k lepšímu,“ zavřela Susan knihu.

Byly nejlepší přítelkyně od svých deseti let, osmnáct let sdílely víc než detektivky naděje, obavy, štěstí, smutek, smích, slzy, klepy, mladistvé nadšení, tvrdě získané zkušenosti. Během posledních šestnácti měsíců, od chvíle, kdy u Susan tak nevysvětlitelně propukla agorafobie, spolu sdílely víc bolesti než radosti.

„Měla jsem ti zavolat,“ řekla Susan. ,Je mi líto, ale dneska na to sezení nemůžu.“

Byl to rituál a Martie hrála poctivě svou roli: „Ale to víš, že můžeš, Susan. A pojedeš.“

Susan odložila knihu, zavrtěla hlavou a řekla: „Ne, zavolám doktoru Ahrimanovi a řeknu mu, že je mi špatně. Nejspíš na mě leze rýma, nebo možná i chřipka.“

„Nezdá se mi, že bys měla ucpaný nos.“

Susan se ušklíbla. „To je spíš střevní chřipka.“

„Kde máš teploměr? Měla by ses změřit.“

„Ale, Martie, jen se na mě koukni. Vypadám strašně. Obličej jako z těsta, oči jako králík, vlasy jako urousaná sláma. Takhle přece nemůžu ven.“

„Ale, Sooz, vzpamatuj se. Vypadáš stejně jako vždycky.“

„Vypadám strašně.“

„Julia Robertsová, Sandra Bullocková, Cameron Diazová, ty všechny by byly ochotné vraždit, kdyby mohly vypadat tak dobře jako ty, dokonce i když je ti strašně špatně a zvracíš, což není ten případ.“

„Jsem zrůda.“

„No jasně, úplná sloní žena. Budeme ti muset navlíknout přes hlavu pytel a nepouštět k tobě malé děti.“

Kdyby byla krása břemeno, Susan by vůbec nedokázala vstát. Popelavě plavá, zelené oči, drobná s krásně modelovanými rysy, s pletí tak bezvadnou jako broskev z rajské zahrady. Otáčel se za ní skutečně kdekdo.

„Ta sukně na mně praskne. Jsem strašně tlustá.“

„No úplná koule,“ podotkla sarkasticky Martie. „Vzducholoď. Nafukovací balon.“

I když Susanino dobrovolné domácí vězení jí neumožňovalo jiné cvičení než uklízení a dlouhé procházky na běhátku v ložnici, zůstávala štíhlá.

„Přibrala jsem přes půl kila,“ trvala na svém Susan.

„Proboha, to je na akutní liposukci,“ vyskočila Martie z pohovky. „Donesu ti kabát. Plastického chirurga můžeme zavolat z auta a říct mu, aby si připravil pořádnou velikou průmyslovou pumpu, že ničím jiným takovou spoustu sádla neodsaje.“

V malé chodbičce k ložnici stála skříň na kabáty se zrcadlem na posuvných dveřích. Jak se k ní Martie blížila, ztuhla a zaváhala, protože měla strach, že zase propadne té bezdůvodné hrůze jako předtím.

Musí se sebrat. Susan ji potřebuje. Kdyby zase začala bláznit, její úzkost by ještě posílila Susanin strach a možná i naopak.

Když se podívala do velkého zrcadla, neviděla v něm nic, proč by sejí rozbušilo srdce. Přinutila se k úsměvu, ale byl křečovitý. Zadívala se do očí svému odrazu a pak rychle odvrátila zrak a jednu půlku dveří odsunula.

Když Martie sundávala z věšáku pršiplášť, poprvé ji napadlo, jestli její nedávné podivné záchvaty strachu nemohou mít něco společného s tím, kolik za poslední rok strávila času se Susan. Možná se dá čekat, že do sebe člověk vstřebá trochu té přebytečné úzkosti, když se hodně stýká s ženou trpící extrémní formou fobie.

Martie se trochu zarděla hanbou. Dokonce i uvažovat o takové možnosti sejí zdálo předpojaté, nelaskavé a nefér k chudákovi Susan. Fobické poruchy a záchvaty paniky nejsou nakažlivé.

Odvrátila se od dveří skříně a zavřela ji za sebou. Uvažovala při tom, jaký výraz používají psychologové pro strach z vlastního stínu. Ochromující strach z otevřených prostor, který postihl Susan, se jmenoval agorafobie. Ale stíny? Zrcadla?

Martie prošla předsíní zpátky do obýváku a teprve pak si uvědomila, že zavřela dveře za zády, aby se na sebe nemusela znova podívat do zrcadla. Polekalo ji, že jednala s takovou podvědomou averzí, a uvažovala o tom, že se ke skříni vrátí a do zrcadla se podívá.

Susan ji z křesla sledovala.

Zrcadlo může počkat.

Martie nastavila pršiplášť a přistoupila k přítelkyni. „Vstaň, oblékni si to a jdeme.“

Susan sevřela pevně područky křesla, nešťastná z představy, že bude muset opustit své útočiště. „Nemůžu.“

„Když nezrušíš sezení osmačtyřicet hodin předem, musíš ho zaplatit.“

„Můžu si to dovolit.“

„Ne, nemůžeš. Nemáš žádné příjmy.“

Jediná duševní nemoc, která mohla Susaninu kariéru realitní makléřky zničit účinněji než agorafobie, byla neovladatelná pyromanie. Připadala si poměrně v bezpečí uvnitř nemovitosti, když ji předváděla klientovi, ale když se přesunovala od jednoho domu ke druhému, zmocňovala se jí taková ochromující hrůza, že nebyla schopná řídit.

„Mám nájem,“ řekla Susan a myslela tím každoměsíční šek od oněch milovníků papoušků dole.

„Který ani úplně nepokryje hypotéku, daně, sítě a údržbu domu.“

„Ten dům má slušnou hodnotu.“

A to možná bude nakonec to jediné, co bude stát mezi tebou a úplným zruinováním, jestli se té zatracené fobie nezbavíš, pomyslela si Martie, ale nedokázala se přimět, aby ta tvrdá slova vyslovila nahlas, i když by ta chmurná představa možná mohla Susan motivovat k tomu, aby se zvedla z křesla.

Susan pozvedla jemnou bradu v nepřesvědčivém gestu statečného vzdoru a řekla: „Kromě toho mi Erik posílá šeky.“

„Nijak velké. Spíš jenom kapesné. A jestli se s tebou ten hajzl rozvede, tak už od něj možná nedostaneš vůbec nic vzhledem k tomu, že sis do manželství přinesla víc než on a že nemáte děti.“

„Erik není hajzl.“

„Promiň, jestli jsem to neřekla dost ostře. Je to svině.“

„Nemluv tak, Martie.“

„To dost dobře nemůžu. Je to tchoř.“

Susan byla rozhodnuta vyhnout se sebelítosti a pláči, což bylo obdivuhodné, ale stejně rozhodnutá byla i nepřiznat svůj hněv, což už bylo horší. „Prostě ho hrozně vyvádělo z míry, když mě viděl. takhle. Už to nesnesl.“

„Ale ne, ten chudáček malý, citlivý,“ ušklíbla se Martie. „Nejspíš ho to tak rozrušilo, že zapomněl, že v manželském slibu se říká i ,ve zdraví i v nemoci.“

Martie se na Erika zlobila doopravdy, i když si ten hněv záměrně pěstovala a přikládala do něj jako do ohně. Byl vždycky tichý, ústupný a milý a i když svou ženu opustil, poraď bylo těžké ho nenávidět. Martie ale měla Susan příliš ráda, takže Erika nenávidět musela, a ďoufala, že hněv buďe Susan motivovat v boji proti agorafobii.

„Erik by se mnou zůstal, kdybych měla rakovinu nebo tak něco,“ řekla Susan. „Já nejsem jenom nemocná, Martie. Já jsem blázen, nic jiného.“

„Ale nejsi blázen,“ namítla Martie. „Fobie a záchvaty úzkosti nejsou totéž jako šílenství.“

„Připadám si jako blázen. Připadám si jako absolutní cvok.“

„Nevydržel to ani čtyři měsíce, co to začalo. Je to hajzl, svině, tchoř a ještě něco horšího.“

Tahle nepříjemná část každé návštěvy kterou Martie v duchu nazývala fáze extrakce byla stresující pro Susan, ale naprosto strašná pro Martie. Dostat svou vzdorující kamarádku z domu znamenalo být pevná a nesmlouvavá, a i když to byla pevnost láskyplná a soucitná, měla pocit, jako by Susan zastrašovala. Martie neuměla být násilnická, dokonce ani pro ďobrou věc, a na konci tohohle čtyř nebo pětihoďinového maratónu hrůzy se vrátí ďomů ďo Corony Del Mař ve stavu naprostého fyzického a duševního vyčerpání.

„Sooz, ty jsi krásná, laskavá, výjimečná a dost chytrá na to, abys to zvládla.“ Martie zatřepala pršipláštěm. „A teď už zveďni zaďek z toho křesla.“

„Proč by ďoktor Ahriman nemohl jezdit na ta sezení ke mně?“

„To, že musíš dvakrát týdně z domu, patří k terapii. Znáš přece tu teorii podstoupit přesně to, co tě děsí. Něco jako očkování.“

„Nepomáhá to.“

„Tak pojď.“

„Je mi čím dál hůř.“

„Vstávej, vstávej.“

„Je to hrozně kruté,“ protestovala Susan. Pustila křeslo a zaťala si prsty do stehen. „Strašně kruté.“

„Fňukale.“

Zamračila se na Martie. „Občas jsi strašně zlá potvora.“

„Jo, to jsem celá já. Býtjoan Crawfordová naživu, vyzvala bych ji na souboj na drátěná ramínka a úplně bych ji rozmašírovala.“

Susan se zasmála, zavrtěla hlavou a konečně se zvedla. „Já nemůžu věřit tomu, že jsem něco takového fakt řekla. Promiň, Martie. Já nevím, co bych bez tebe dělala.“

Martie přidržela kabát tak, aby do něj Susan mohla strčit ruce, a řekla: „Buď pěkně hodná holka a na cestě zpátky od doktora se stavíme pro nějaké dobré čínské papu. Otevřeme si nějakou tu láhev piva a při obědě si zahrajeme binokl, padesát centů za bod.“

„Už mi dlužíš přes šest set tisíc babek.“

„Tak mi zlámej nohy. Dluhy z hazardních her se legálně vymáhat nedají.“

Susan pozhasínala všechny lampy až na jednu, vzala z konferenčního stolku kabelku a vedla Martie ke dveřím.

Když Martie procházela za Susan kuchyní, uvědomila si, že její pozornost přitahuje nebezpečně vypadající nástroj u výlevky. Byl to nůž zvaný mezzaluna, klasický italský kuchyňský nástroj. Oblouková nerezová čepel měla tvar půlměsíce a na každé straně držaďlo, takže se ďala rychle kolébat tam a zpátky a tak krájet a sekat.

Po čepeli jako by přejel výboj jiskřivého světla.

Martie oď něj nemohla odtrhnout oči. Neuvěďomila si, jak ji mezzaluna dokonale fascinuje dokud neslyšela, jak se Susan ptá: „Co se děje?“

Hrdlo se jí stahovalo a jazyk měla jakoby naběhlý.

Chraplavě položila otázku, na kterou už znala odpověď: „Co je tohle?“

„Nikdy jsi ho nevyzkoušela? Je skvělý. Dá se tím bleskově nakrájet cibule.“

Pohled na nůž nenaplňoval Martie hrůzou jako její stín a zrcadlo v koupelně. Byla z něj ovšem nesvá, i když tu svou podivnou reakci nedokázala vysvětlit.

„Martie? Není ti nic?“

„Ne, jasně, jdeme.“

Susan stiskla kliku, ale nechtelo se jí vyjít ze dveří. Martie položila dlaň na ruku své přítelkyně a společně otevřely dveře a pustily dovnitř chladné šedé světlo a ostrý vítr.

Ze Susaniny tváře se vytratila všechna barva při představě, že bude muset překročit práh a vyjít do světa beze střechy.

„Už jsme to dělaly stokrát,“ chlácholila ji Martie.

Susan se držela kliky. „Já tam ven nemůžu.“

„Ale ano,“ ujistila ji Martie.

Susan se pokusila vrátit do kuchyně, ale Martie jí zahradila cestu. „Pusť mě dovnitř, tohle je strašně těžké, to jsou muka.“

„Pro mě taky,“ odsekla Martie.

„Blbost.“ Zoufalství zbavilo Susaninu tvář části její krásy a primitivní hrůzou jí potemněly zelené oči. „Ty si to užíváš, ty to miluješ, ty jsi cvok.“

„Ne, já jsem zlá.“ Martie sevřela veřeje oběma rukama a nepohnula se. „Já jsem ta zlá potvora. To ty jsi ta cvoklá.“

Susan najednou přestala do Martie strkat a chytila se jí, jako by u ní hledala oporu. „Sakra, já chci to čínské jídlo.“

Martie záviděla Dustymu, jehož největší starost ráno byla, jestli počasí vydrží tak dlouho, aby jeho lidé něco udělali.

Velké kapky deště nejdřív jen občasné, ale stále hustší začaly bubnovat do střechy kryjící odpočívadlo.

Konečně překročily práh směrem ven. Martie zavřela a zamkla dveře.

Fázi extrakce měly za sebou. Horší věci je však ještě čekaly, a Martie o většině z toho dosud neměla ani tušení.

Kapitola 6

Skeet se nadšeně hnal po příkré střeše ke kraji, směrem k takovému místu, odkud by spolehlivě dopadl na chodník, o který by se dala pěkně rozbít hlava, a ne na matrace, poskakoval po vypouklých oranžovohněclých taškách jako dítě, které utíká po dláždění ke zmrzlináři, a Dus ty odhodlaně utíkal xa ním.

Kdyby je někdo pozoroval zespoda, muselo by se mu zdát, že oba muži jsou stejně blázniví a že hodlají spáchat společnou sebevraždu.

Dohonil ho za polovinou střechy, popadl ho, strhl ho ze zamyšleného směru a klopýtal spolu s ním šikmo po svahu. Některé tašky jim pod nohama praskaly, mezi nimi se vydrolily kousky malty a rachotivě se valily dolů k okapu. Zůstat na těchhle kutálejících se kouscích vzpřímený, to bylo asi tak těžké jako jít po dětských kuličkách, což všechno ještě komplikoval déšť a kluzký lišejník a Skeetův energický a jásavý odpor, který se projevoval máváním rukou a údery lokty a znepokojivě dětinským hihňáním. Skeetova neviditelná taneční partnerka Smrt jako by mu dodávala nadpřirozenou grácii a rovnováhu, ale pak Dus ty upadl a strhl Skeeta s sebou, spolu se překutáleli přes ty poslední tři metr, možná směrem k matracím, možná ne Dusty ztratil orientaci a přes měděný okap, který zadrnčel jako basová struna.

Dusty vyletěl do vzduchu, překotil se, pustil Skeeta. Pomyslel na Martie, na čistou vůni jejích hedvábných černých vlasů, její šotkovský úsměv, její upřímné oči.

Deset metrů nebylo moc, pouhá tři patra, ale stačilo to, aby se rozbila i nejtvrdší hlava, aby páteř praskla jako zlomený preclík, takže když Dusty dopadl na záda na nakupené matrace, děkoval Bohu, když se odrazil. Pak si uvědomil, že při pádu, kdy každá bleskurychlá myšlenka mohla být jeho poslední, myslel na Martie, a že na Boha si vzpomněl až potom.

Soreiisonovi si koupili prvotřídní matrace. Dusty si nárazem dokonce ani iievyrazil dech.

I Skeet dopadl do bezpečí. Teď ležel tak, jak dopadl, hlavu zabořenou v saténovém potahu, ruce přes hlavu, bez hnutí, jako by byl tak křehký, že i dopad clo vrstev tabulové vaty, pěnové gumy a nadýchaných potahů roztříštil jeho kosti jako vaječné skořápky.

Horní matrace rychle nasakovala deštěm. Dusty se zvedl na kolena. Překulil chlapce tváří nahoru. Skeet měl odřenou levou tvář a v mělké prohlubni brady byl trochu pořezaný. K obojímu nejspíš došlo, jak se kutáleli po střeše, a z ničeho moc netekla krev.

„Kde to jsem?“ zeptal se Skeet.

„Ne tam, kde jsi chtěl být.“

Chlapcovy bronzové oči měly temnou padnu úzkosti, která tam během těch šílených minut na střeše nebyla. „V nebi?“

„Já se postarám, aby ti to připadalo jako peklo, ty feťáku vylízanej!“ zaburácel Motherwell, který stál nad nimi. Popadl Skeeta za svetr a zvedl ho na nohy. Kdyby v té chvíli oblohu rozčísl blesk a otřásl jí hrom, mohl by se Motherwell klidně vydávat za Thora, skandinávského boha bouře. „V my partě si už ani neškrtneš, u mě jsi skončil, ty idiote!“

„Klid, klid,“ řekl Dusty, vyškrábal se na nohy a slezl z matrace.

Motherwell stále ještě držel Skeeta kus nad zemí a prudce se obrátil na Dustyho. ,Já to myslím vážně, šéfe. Bud zmizí, bude fuč, aut, už ho nikdy neuvidím, nebo pro vás už nemůžu pracovat.“

„No dobře, dobře. Hlavně ho postavte na zem, Nede.“

Motherwell ale Skeeta nepustil, naopak s ním zatřásl a hulákal mu do tváře, přičemž kolem sebe rozstřikoval tolik pěnivých slin, že to vypadalo jako umělý sníh na vánočním stromečku. „Až koupíme nový matrace, tři Zmiy matrace, tak máme skoro po celým zisku! Chápeš to vůbec, ty sráči?“

Skeet visel Motherwellovi v rukou, nijak se nebránil, jen řekl: ,Já jsem se neprosil, abys tam ty matrace dával.“

„Já jsem se nesnažil zachránit ígíť, pitomče.“

„Pořád mi nadáváš,“ stěžoval si Skeet. ,Já ti nikdy nenadávám.“

„Ty jseš chodící pytel hoven.“ Rovní, k nimž Motherwell patřil, si odepírali mnoho věcí, ale vztek k nim nepatřil. Dusty obdivoval jejich snahu vést čistý život ve špinavém světě, který je obklopoval, a jejich hněv chápal, i když ho to občas unavovalo.

„člověče, já tě mám rád,“ řekl Skeet. „Škoda, že ty nemáš rád mě.“

„Ty jseš nežit na zadku lidstva,“ hřímal Motherwell a odhodil Skeeta stranou jako pytel odpadků.

Skeet skoro vrazil do Fostera Newtona, který šel kolem. Fík se zastavil, když se mladík sesypal na cestičku, podíval se na Dustyho, řekl: „Přijdu ráno, jestli nebude pršet,“ překročil Skeeta a šel dál ke svému autu zaparkovanému u chodníku, pořád ještě naslouchaje rádiu ve svých sluchátkách, jako kdyby viděl lidi skákat ze střech každý pracovní den.

„To je bordel,“ zachmuřil se Motherwell při pohledu na promáčené matrace.

„Musím ho odvézt do léčebny,“ řekl Dusty Motherwellovi, když pomáhal Skeetovi na nohy.

„Já se o tohle tady postarám,“ ujistil ho Motherwell. „Jenom mi toho skrčka vylízanýho odveďte z očí.“

Celou cestu po kruhové příjezdové cestě se Skeet opíral o Dustyho. Jeho předchozí frenetická energie, ať už pocházela z drog nebo z vyhlídky na úspěšnou sebedestrukci, byla ta tam a on byl celý ochablý, skoro spal v chůzi.

Strážný je dohnal, když už byli skoro u Dustyho bílé dodávky. „Budu to muset hlásit.“ ,Jo? Komu?“

„Výkonnému yboru majitelů domů. A kopii na vědomí správní firmě.“

„Nezastřclí mě brokovnicí, doufám?“ zeptal se Dusty a opřel Skeeta o ford.

„Ne, oni nikdy nedají na moje doporučení,“ řekl strážný a Dustyho tím přiměl změnit svůj názor na něj. Skeet se probral z otupělosti a varoval ho: „Budou chtít tvoji duši, Dusty. Já ty parchant znám.“

Přes závoj vody, který stékal ze štítku čepice jeho uniformy, strážný řekl: „Můžou vás dát na seznam nežádoucích stavebních firem, které sem nedoporučí pouštět. Ale nejspíš to jediné, co se stane, je, že vás požádají, abyste sem toho chlápka už nikdy nebral. Jak se ostatně jmenuje celým jménem?“

Dusty otevřel dveře auta a řekl: „Bruče Wayne.“ „Já myslel, že se jmenuje Skeet Nějak.“ Dusty pomohl Skeetovi do dodávky a vysvětlil: „To je jenom přezdívka.“ Což byla pravda, ale klamavá. „Potřebuju vidět jeho průkaz.“

„Přivezu ho potom,“ zabouchl Dusty dveře. „Teď ho musím honem dostat k doktorovi.“

„Udělal si něco?“ zeptal se strážný a obešel za Dustym auto.

Kapitola 7

„Je to troska,“ odpověděl Dus ty, sedl za volant a zavřel a sebou dveře.

Strážný zabubnoval na okénko.

Dustyjednou rukou nastartoval, druhou stočil okénko. „No?“

„li jednotce rychlého nasazení se asi vrátit nemůžete, ale parta taky není to správné slovo. Spíš jim říkejte cirkus nebo panoptikum.“

„Dobrý,“ řekl Dusty. „Vy se mi líbíte.“

Strážný se usmál a cvrnkl se do promáčené čepice.

Dusty vytočil okénko, spustil stěrače a vyjel od Sorensonova domu.

Když Susan Jaggerová sestupovala po vnějším schodišti ze svého bytu ve třetím patře, držela se blízko u domu a přejížděla rukou po dřevěném obložení, snad se neustále potřebovala ubezpečovat, že do úkrytu není daleko, a levou rukou křečovitě svírala Martiinu paži. Hlavu měla skloněnou, soustřeďovala se na své nohy a každý čtvrtmetrový schod překonávala tak opatrně jako horolezec příkrou žulovou stěnu.

Susan byla menší než Martie a měla na sobě pršiplášť s kapucou, který jí zakrýval tvář, ale z jasných dnů Martic dobře věděla, jak asi Susan vypadá. Smrtelně bílá kůže. Zaťaté zuby, zachmuřená křivka úst. Zelené oči má vyděšené, jako by viděla přízrak, ovšem jediným přízrakem tu zůstával její kdysi vitální duch, zabitý agorafobií.

„Co je to se vzduchem?“ ptala se Susan roztřeseně.

„Nic.“

„Těžko se mi dýchá,“ stěžovala si Susan. ,Je hustý. A je divně cítit.“

„To je jenom vlhkost. A cítit jsem já. Mám nový parfém.“

„Parfém? Ty?“

„I já jsem občas ženská.“

„Jsme strašně nechráněné,“ drkotala zuby Susan.

„K autu to není daleko.“

„Tady venku se může stát cokoliv.“

„Nic se nestane.“

„Není tu kam se schovat.“

„Není tu před čím se schovávat.“

Patnáct set let staré náboženské litanie nebyly o nic neměnnější než tyhle rozhovory, které Martie se Susan vedla dvakrát týdně cestou na terapii.

Když došly k patě schodů, pršelo ještě víc než dřív, déšť šustil v listí rostlin v květináčích v patiu, bubnoval do cihel.

Susan se nechtelo pustit rohu domu.

Martie ji vzala kolem pasu. „Opři se o mě, jestli chceš.“

Susan se opřela. „Všechno je tady tak divné, nějako kdysi.“

„Nic se nezměnilo. To jenom ta bouře.“

„Je to nový svět,“ namítala Susan. „A není dobrý.“

Choulily se k sobě, Martie se musela předklonit, aby mohla přidržovat nahrbenou Susan. Postupovaly tím novým světem, občas rychle, jak Susan táhla vpřed vyhlídka na relativní bezpečí auta, občas pomalu, když Susan tížila a skoro drtila nekonečná prázdnota nad její hlavou. Vítr je šlehal, déšť zaléval, a v nadouvajících se pláštích s kapucami vypadaly skoro jako dvě jeptišky v řeholním rouchu, které zoufale hledají útočiště na počátku Armageddonu.

Na Martie zjevně působila buď přicházející bouře, nebo její znepokojená přítelkyně, protože jak nerovnoměrně postupovaly po promenádě k postranní uličce, kde zaparkovala auto, stále víc si uvědomovala, že den je nějak zvláštní, dalo se to snadno vnímat, ale těžko popsat. Na betonové promenádě louže jako černá zrcadla odrážela obrazy tak rozbité deštěm, že jejich skutečná podoba se nedala vůbec rozeznat, ale přesto Martie znepokojovaly. Zmítající se palmy šlehaly po větru listy, které ze zelené barvy ztemněly v zelenočernou, a výsledkem bylo bubnovánísyčeníchrastění, které rezonovalo s primitivní a bezohlednou vášní hluboko v jejím nitru. Po jejich pravici byl písek, hladký a světlý jako kůže nějakého obrovského spícího zvířete, a po levici domy, z nichž každý byl plný své vlastní bouře, jak se bezbarvé odrazy válejících se mraků a stromů zmítajících se ve větru zrcadlily na širokých oknech s výhledem na oceán.

Martie znepokojovaly všechny ty podivné náznaky nepřirozené hrozby v okolní krajině, ale ještě víc ji znepokojovala nová cizola ve vlastním nitru, kterou zřejmě vyvolávala bouře. Tep se jí zrychloval iracionální touhou poddat se čarodějné energii tohoto divokého počasí. Náhle se obávala nějakého temného potenciálu, který nedokázala definovat bála se, že naci sebou ztratí vládu, že se jí v mysli zatemní a později že přijde k sobě a zjistí, že provedla něco strašného. něco nevyslovitelného.

Až do dnešního rána ji podobné bizarní myšlenky nikdy nenapadly. Teď se na ni přímo valily.

Vzpomněla si na neobvykle kyselý grapefruitový džus, který pila při snídani, a napadlo ji, jestli nebyl zkažený. Špatně od žaludku jí nebylo, ale třeba je to nějaký druh otravy jídlem, který působí psychické, ne fyzické potíže.

Tak tohle byla další bizarní myšlenka. Zkažený džus nebyl o nic pravděpodobnější vysvětlení než to, zejí CIA vysílá do mozku příkazy mikrovlnnou vysílačkou. Jestli bude pokračovat po téhle pokroucené cestě nelogičnosti, za chvíli si bude vyrábět složité přilby z alobalu, aby ji chránily proti dálkovému vymývání mozku.

Než sešly po krátkých betonových schodech z promenády do uličky, kde bylo zaparkováno auto, Martie si už od Susan brala právě tolik morální opory, kolik jí poskytovala, i když doufala, že to Susan nevycítí.

Martie otevřela dvířka u chodníku, pomohla Susan dovnitř a pak obešla auto k místu řidiče.

Na střechu bubnoval déšť, byl to chladný a dutý zvuk, který připomínal kopyta, jako když se čtyři jezdci apokalyptičtí Mor, Válka, Hladomor a Smrt řítí plným tryskem po nedaleké pláži.

Martie si sundala kapuci. Zalovila v jedné kapse kabátu a pak ve druhé, aby našla klíčky.

Susan vedle ní si nechala kapuci nasazenou, hlavu měla skloněnou, zaťaté pěsti tiskla ke tvářím, oči pevně zavřené a tvář tak vyděšenou, jako by se auto nacházelo v pneumatickém drtiči, který z něj vzápětí udělá metrovou krychli.

Martie se zadívala na klíč od auta, týž, který užívala vždycky, jeho špička se jí náhle zdála zlověstně ostrá jako nikdy dřív. Zoubky jí připomněly nůž na chleba a ten zase mezzalunu, kterou viděla u Susan v kuchyni.

Tenhle obyčejný klíč byl potenciální zbraň. Martiina mysl se zcela nesmyslně naplnila obrazy krvavých zranění, která by se dala způsobit klíčkem od auta.

„Co se děje?“ zeptala se Susan, i když neotevřela oči.

Martie strčila klíček do zapalování a snažila se nedat na sobě znát svůj vnitřní zmatek. „Nemohla jsem najít klíčky. Ale už je to dobré. Už je mám.“

Motor naskočil, ?,ařval. Když si Martie zapínala pás, třásly se jí ruce tolik, že spona z tvrdého plastu a kovový jazyk o sebe drkotaly jako natahovací zuby z obchodu s ptákovinami, než sejí konečně podařilo pás zacvaknout.

„Co když se mi venku něco stane a já se nebudu moci vrátit domů?“ strachovala se Susan.

„Já se o tebe postarám,“ slíbila Martie, i když ve světle jejího současného podivného duševního stavu to mohl být prázdný slib.

„Ale co když se něco stane tobě?“

„Nic se mi nestane,“ slibovala Martie a spustila stěrače.

„Každému se může něco stát. Koukej, co se stalo mně.“

Martie se odlepila od chodníku, dojela na konec krátké uličky a zahnula na bulvár Balboa. „Vydrž. Za chvíli jsme u doktora.“

„Jestli nabouráme, tak ne,“ fňukala Susan.

„Já jsem dobrá řidička.“

„Auto se může rozbít.“

„Auto je v pořádku.“

„Strašně prší. Jestli budou ulice zaplavené“

„Nebo nás třeba unesou velcí slizcí Marťani,“ navrhla Martie. „Odvezou nás na svou mateřskou loď a donutí nás pářit se s hnusnými obludami, co vypadají jako chobotnice.“

„Ale tady na poloostrově jsou ulice opravdu občas zaplavené,“ bránila se Susan.

„V téhle roční době se pod molem schovává Velká noha a kdo si nedá pozor, tomu ukousne hlavu. Jenom doufej, že nenabouráme zrovna tam.“

„Jsi zlá,“ stěžovala si Susan.

„Strašně,“ potvrdila Martie.

„Krutá. Jsi. Myslím to vážně.“

„Jsem odporná.“

„Odvez mě domů.“

„Ne.“

„Nenávidím tě.“

„A já tě stejně mám ráda,“ řekla Martie.

„Do prdele,“ řekla Susan nešťastně. „Já tě mám taky ráda.“

„Vydrž.“

„Když je to tak strašně těžké.“

„Já vím, miláčku.“

„Co když nám dojde benzin?“

„Nádrž je plná.“

„Já tady venku nemůžu dýchat. Nemůžu dýchat.“

„Sooz, vždyť dýcháš.“

„Ale ten vzduch je jako. kaše. Máni bolesti na prsou. Srdce.“

„A já mám osinu v zadku,“ prohlásila Martie. „A hádej, jak se jmenuje.“

„Ty jsi potvora zlá.“

„To jsi už říkala.“

„Nenávidím tě.“

„Mám tě ráda,“ řekla Martie trpělivě.

Susan se rozplakala. Zakryla si tvář dlaněmi. Já už takhle dál nemůžu.“

„Už to není daleko.“

„Nenávidím se.“

Martie se zamračila. „Tohle neříkej. Nikdy.“

„Nenávidím to, co se ze mě stalo. Tuhle roztřesenou, vyděšenou věc, co se ze mě stala.“

Martie se zamlžily oči slzami soucitu. Rychle zamrkala, aby zase viděla na cestu.

Od chladného Tichého oceánu se valily oblohou vlny černých mraků, jak se snad noc obrátila a chtěla pohltit pochmurný mladý den. Skoro všechna protijedoucí auta, směřující k severu po Pacifické dálnici, svítila a jejich světla postříbřila černý povrch silnice.

Martiin pocit nepřirozené hrozby pominul. Deštivý den sejí už nezdál ani v nejmenším divný. Vlastně byl svět tak bolestně krásný, tak správný v každém detailu, že i když se v něm už ničeho nebála, měla strašný strach, že ho ztratí.

Susan zoufale řekla: „Martie, pamatuješ si mě. jaká jsem dřív byla?“

„Ano. Živě.“

„Já ne. Jsou dny, když si už vůbec nemůžu upamatovat, že jsem někdy byla jiná. Mám strach, Martie. Nejenom vyjít ven z domu. Mám strach. z těch roků, co mě čekají.“

„Tohle spolu zvládnem,“ ujistila ji Martie, „a pak ještě přijde spousta dobrých let.“

Silnici, po níž se vjíždělo na Fashion Island, největší nákupní a obchodní středisko Newport Beach, lemovaly veliké palmy. Ve větru stromy potřásaly rozsáhlými zelenými hřívami jako obří lvi, kteří se chystají zařvat.

Rozlehlá ordinace dr. Marka Ahrirnana byla ve čtrnáctém patře jedné z těch vysokých budov lemujících rozlehlé přízemní nákupní centrum. Dostat Susan z parkoviště do chodby a pak přes snad několik kilometrů leštěné žuly do výtahu nebyla sice taková námaha jako Frodovo putování z mírumilovné Středozemě do země Mordor, kde měl zničit velký Prsten moci ale Martie se stejně ulevilo, když se dveře zavřely a kabinka se s bzučením rozjela.

„Skoro v bezpečí,“ mumlala Susan s pohledem upřeným na panel nade dveřmi ukazující poschodí a sledovala, jak se světélko sune od jednoho čísla k druhému až ke čtrnáctce, kde čekalo útočiště.

I když byla Susan v úplně uzavřeném prostoru a sama s Martie, ve výtahu si nikdy nepřipadala bezpečná. V důsledku toho ji Martie jednou paží objímala, protože věděla, že v Susaniných znepokojených očích jsou i výtah a bludiště chodeb za ním, dokonce i doktorova čekárna nepřátelským územím, kde mohou číhat nesčetné hrozby. Každý veřejný prostor, ať jakkoli malý a chráněný, byl otevřený prostor v tom smyslu, že tam může kdykoli kdokoli vstoupit. Připadala si v bezpečí jen na dvou místech: ve vlastním bytě na poloostrově a v soukromé ordinaci dr. Ahrimana, kde ji dokonce neznepokojoval ani panoramatický výhled na pobřeží.

„Skoro v bezpečí,“ opakovala Susan, když se dveře ve čtrnáctém patře otevřely.

Bylo zvláštní, že si Martie znova vzpomněla na Froda z Pána prstenů. Frodo v tunelu, který byl tajným vchodem do zlé říše Mordoru. Frodo čelící strážkyni tunelu, pavoučímu monstru Odule. Frodo žahnutý tou bestií, navenek mrtvý, ale vlastně jen paralyzovaný a odložený stranou, aby byl pozřen později.

„Pojď, pojď,“ šeptala naléhavě Susan. Poprvé od chvíle, co vyšla z bytu, se hnala dopředu.

Martie měla nevysvětlitelné nutkání vtáhnout přítelkyni zpátky do výtahu, sjet clo haly a vrátit se clo auta.

Znovu jí ta běžná scéna kolem připadala znepokojivě cizí, jako by tohle nebyl běžný přístup k výtahu, jak to navenek vypadalo, ale tunel, kde se Frodo a jeho společník Sam Křepelka setkali s velikým pulzujícím pavoukem s mnoha očima.

Zaslechla za sebou nějaký zvuk a se strachem se obrátila, protože napůl čekala, že za sebou uvidí Oclulu. Dveře výtahu se zavíraly. Nic víc.

V její představivosti se membrána mezi dimenzemi protrhla a Tolkienňv svět prosakoval nezadržitelně do Newport Beach. Možná jen příliš dlouho a příliš tvrdě pracovala na té videohře. Je tak posedlá snahou vypořádat se s Pánem prstenů se ctí a je tak duševně vyčerpaná, že si možná plete skutečnost s fantazií.

Ne. To ne. Pravda byla méně fantastická, ale stejně podivná.

Pak Martie zahlédla vlastní obraz ve skleněném panelu zakrývajícím skříňku s požární hadicí. Okamžitě se odvrátila, otřesena tou prudkou úzkostí, kterou viděla ve své tváři. Její rysy se zdály rozervané, místo vrásek smíchu měla hluboké zářezy, místo úst zásek, její oči byly rány. Ten nelichotivý výraz ji ale nepřiměl odvrátit se. Bylo to něco jiného. Horšího. Něco, co nedokázala přesně pojmenovat.

Co se to se mnou děje?

„Pojď,“ pobízela Susan naléhavěji než předtím. „Martie, co se děje? Pojď.“

Martie neochotně vyšla za Susan do chodby. Zahnuly vlevo.

Susan si dodávala sil svou mantrou „skoro v bezpečí, skoro v bezpečí“ ale Martie v tom žádnou útěchu nenašla.

Kapitola 8

Vítr strhával ze stromů vlhké listí a celé potoky vody se hnaly příkopy k napůl ucpaným kanálům. Dusty jel mezi kopci kolem Newporlu.

„Jsem úplně mokrý. Je mi zima,“ stěžoval si Skeet.

„Já taky. Naštěstí jsme primáti vyššího řádu a máme různé vymoženosti.“ Dusty zapnul topení.

„Zvoral jsem to,“ zamumlal Dusty.

„Cože, ty?“

„Vždycky všechno zvorám.“

„Každý je na něco odborník.“

„Máš na mě vztek?“

„Teď zrovna tě mám plné zuby,“ odpověděl upřímně Dusty.

„Nenávidíš mě?“

„Ne.“

Skeet povzdechl a svezl se v sedadle ještě níž. Hroutil se tam, jako by neměl kosti, ze šatů se inu slabě kouřilo a vůbec vypadal spíš jako hromádka mokrého prádla. Odřená a napuchlá víčka se mu pomalu zavřela. Čelist mu poklesla. Zdálo se, že spí.

Obloha byla tíživě nízko, stejně černošedá jako popel a uhlíky. Déšť uebyl blýskavě stříbrný jako obvykle, ale tmavý a kalný, jako by příroda byla uklízečka, která ždímá špinavý hadr.

Dusty jel na jihovýchod, ven z Newport Beach do města Irvine. Doufal, že klinika Nový život, léčebna pro závislé na alkoholu a drogách, bude mít volné místo.

Skeet už se léčil dvakrát, jednou přímo tady v Novém životě před šesti měsíci. Když vyšel, byl čistý a upřímně rozhodnutý postarat se, aby to tak zůstalo. Po každé terapii ale postupně sklouzl do starých kolejí.

Až dosud nikdy nedospěl tak nízko, aby se pokusil o sebevraždu. Možná že z téhle nové hloubky pochopí, že má poslední šanci.

Skeet nezvedl hlavu z hrudi a řekl: „Promiň. na ty střeše. Promiň, že jsem zapomněl, kdo byl tvůj táta. Doktor Dekon. To je tím, že jsem taková onuce.“

„To nic. Já se na něj snažím zapomenout většinu života.“

„Na mýho tátu si určitě vzpomínáš, co?“

„Dr. Holden Caulfield, profesor literatury.“

„On je fakt hajzl,“ podotkl Skeet.

„To jsou všichni. Na hajzly ona si potrpí.“

Skeet pomalu zvedl hlavu, jako by to bylo veliké břemeno pozvedané složitým systémem hydraulických výtahů. „Holden Caulfield dokonce ani není jeho pravé jméno.“

Dusty zabrzdil na červenou a podíval se na Skeeta skepticky. Jméno, stejné, jaké měl hrdina Kdo chytá v žitě, mu připadalo tak neuvěřitelné, že ho snad ani nikdo nemohl vymyslet.

„Změnil si ho legálně, když mu bylo jednadvacet,“ pokračoval Skeet. „Původně se jmenoval Sam Farner.“

„To z tebe mluví fet, nebo je to pravda?“

„Pravda,“ kývnul Skeet. „Samíkův táta byl profesionální voják. Plukovník Thomas Jackson Farner. Jeho máma Luanne učila v mateřské školce. Starouš Sam se s nimi pohádal a rozešel když ho plukovník a Luanne nejdřív financovali na vysoké škole a když Samík dostal stipendium, aby si mohl udělat doktorát. Jinak by možná s tím rozchodem ještě chvíli počkal, dokud by mu starouši nezaplatili další školné.“

Dusty znal Skeetova otce falešného Holdena Caulfielda a znal ho až příliš dobře, protože ten pokrytecký mizera byl jeho nevlastní otec. Trevor Penn Rhodes, Dustyho otec, byl druhý ze čtyř manželů jejich matky, a Holden Sam Caulfield Farner byl třetí. Od Dustyho čtvrtých narozenin až po čtrnácté vládl ten samozvaný aristokrat rodině s povýšeným pocitem Bohem daného práva a s takovým autoritářským zanícením a sociopatickou útočností, že by ho i Hannibal Lecter pochválil. „Říkal, že jeho matka byla profesorka na Princetonu a jeho otec na Rutgers. Všechny ty historky.“

„Žádný životopis,“ trval na svém Skeet. „Jenom jeho vymyšlené kecy.“

„A jejich tragická smrt v Chile?“

„Další lež.“ Ve Skeetových krví podlitých očích plálo divoké světlo, které snad bylo pomstou. Mladík na chvilku vůbec nevypadal smutný, ani vyčerpaný a vyhublý a zničený, ale plný divoké a špatně skrývané radosti.

Dusty se zeptal: „A to se tak strašně neshodl s plukovníkem Farnerem, že si chtěl změnit jméno?“ „Nejspíš se inu líbilo Kdo chylá v žitě.“ Dusty byl ohromený. „Možná se mu to líbilo, ale nejspíš tomu nerozuměl, ne?“ To byla hloupá otázka. Skeetův otec byl mělký jako Petriho miska, pěstoval si jedno krátkodeché nadšení za druhým, většinu z nich stejně ničivých jako salmonela. „Kdo by mohl chtít být Holden Caulfield?“

„Sam Farner, můj starý dobrý tatík. A vsadil bych se, že to docela prospělo jeho kariéře na univerzitě. V jeho oboru na takovéhle jméno nikdo nezapomene.“

Za Dustym se ozvala houkačka. Na semaforu mezitím naskočila zelená.

Dusty znovu vyrazil směrem k Novému životu a zeptal se: „Kde ses tohle všechno dozvěděl?“

„Hlavně na Internetu.“ Skeel si sedl rovnej i a kostnatýma rukama si shrnul mokré vlasy z čela. „Nejdřív jsem si našel stránky Rutgers a prošel jsem seznam všech bývalých profesorů. Je tam každý, kdo tam kdy učil. A na Princetonu to samé. Ale nikdo toho jména jako jeho rodiče ani na jednom z těch míst nikdy neučil. Myslím jako jeho vymyšlení rodiče.“

S nezaměnitelným náznakem pýchy v hlase Skeet líčil, jak složitou cestou musel projít, aby se dozvěděl tyto prosté pravdy o svém otci. To zkoumání vyžadovalo soustředěné úsilí a značnou dávku tvůrčího myšlení, nemluvě už o střízlivé logice.

Dusty žasnul, že tenhle křehký kluk, ničený životem i vlastními závislostmi a popudy, se mohl dostatečně a dost dlouho soustředit, aby něco takového dokázal.

„Táta rnýho táty, plukovník Farner, je už dávno po smrti,“ řekl Skeet. „Ale Luanne, jeho matka, ta je naživu. Je jí sedmdesát osm a žije v Coloradu, v Cascade.“

„Tvoje babička,“ podotkl Dusty.

„Ještě před třemi týdny jsem nevěděl, že existuje. Dvakrát jsem s ní mluvil telefonem. Zlomilo jí to srdce, když ji její jediné dítě vyškrtlo ze svého života.“

„Proč to udělal?“

„Politické přesvědčení. Ale neptej se mě, co to znamená.“

„Ten mění přesvědčení stejně často jako svoje značkové ponožky,“ namítl Dusty. „Muselo v tom být něco jiného.“

„Podle Luanne ne.“

Hrdost na úspěch, který dodal Skeetovi sílu sednout si rovně a pozvednout bradu, ho už nedokázala dost podepřít. Postupně zase sjížděl dolů a skrýval se do záhybů svých promočených šatů, do páry, do vlhkého pachu jako želva.

„Nemůžeš si dovolit platit to celé znova,“ řekl Skeet, když Dusty zajel na parkoviště kliniky Nový život.

„S tím si nedělej starosti. Mám před sebou civě velké zakázky. Kromě toho Martie vymýšlí nejrůznější druhy strašné smrti pro skřety a jiná monstra a za to jsou taky slušné prachy.“

„Já nevím, jestli ten program ještě jednou zvládnu.“

„Ale jo. Dneska ráno jsi skočil ze střechy. Tak projít odvykací kůrou by pro tebe, sakra, mělo být hračka.“

Soukromá klinika byla budova postavená v takovém stylu, že by mohla sloužit jako ústředí úspěšnému řetězci mexických bufetů: byla to dvoupodlažní hacienda s obloukovými lodžiemi v prvním patře a s krytými balkony v druhém, příliš dokonale vyzdobenými purpurovými bougaiivilliemi, pečlivě ručně opletenými kolem sloupů a pocl oblouky. Tak agresivně se tu snažili o dokonalost, že výsledný dojem byl umělý jako v Disneylandu, jako by tu všechno, od trávy po střechu, bylo vylisováno z plastu. Tady se dokonce i kalný déšť třpytil jako pozlátko.

Dusty zaparkoval poblíž vchodu, v zóně vyhrazené pro přijímané pacienty. Vypnul stěrače, ale ne motor. „Řekl jsi mu někdy, co ses dozvěděl?“

„Myslíš staroušovi tátovi?“ Skeet zavřel oči a zavrtěl hlavou. „Ne. Stačí, že to vím já.“

Pravda byla taková, že Skeet se bál profesora Caulfielda, rozeného Kamera, stejně jako v dětství a možná právem.

„Cascade, Colorado,“ řekl Skeet. Vyslovoval to, jako by to bylo nějaké magické místo, kde žijí čarodějové a gryfové a jednorožci.

„Chceš tam jet navštívit babičku?“

„Je to moc daleko. Moc těžký,“ řekl Skeet. „Já už nesmím řídit.“

Kvůli nesčetným dopravním přestupkům přišel o řidičský průkazDo práce jezdil každé ráno s Fíkem Newtonem.

„Koukni,“ navrhl Dusty, „ty projdeš programem a já tě dovezu do Cascade za babičkou.“

Skeet otevřel oči. „Člověče, to je hrozně riskantní.“

„Hele, já nejsem tak špatný řidič.“

„Myslím, jako že lidi člověka podrazí. Jenom ty a Martie ne. A Dominique. Ta mě nikdy nepodrazila.“

Dominique byla jejich nevlastní sestra, která se narodila jejich matce v prvním manželství. Trpěla Downovým syndromem a umřela ještě jako mimino. Ani jeden z nich ji neznal, ačkoli Skeet jí občas chodil na hrob. Ta, co unikla, říkával o ní.

„Lidi člověka vždycky podrazí,“ opakoval, „a není chytré od nich čekat moc.“

„Říkal jsi, že v telefonu byla docela milá. A tvůj otec jí evidentně pohrdá, což je dobré znamení. Moc dobré. A kromě toho, kdyby se ukázalo, že to je spíš čertova babička, tak tam budu s tebou a přerazím jí nohy.“

Skeet se usmál. Zasněně hleděl přes přední sklo zalévané vodou, ale neviděl své bezprostřední okolí, spíš si představoval ideální portrét Cascade, Colorado, který si už namaloval v mysli. „Říkala, že mě má ráda. Nikdy mě neviděla, ale stejně to řekla.“

„Jsi její vnuk,“ řekl Dusty a vypnul motor.

Skeetovy oči se zdály být nejen oteklé a podlité krví, ale rozbolavělé, jako by viděly příliš mnoho smutného. Ale v té ledově bledé, vyhublé trosce tváře se objevil vřelý úsměv. „Ty nejsi jenom polobratr. Ty jsi bratr a půl.“

Dusty vzal Skeeta za zátylek a přitáhl si ho k sobě, až se jejich čela dotkla. Tak chvíli seděli a ani jeden nic neříkal.

Pak vystoupili z dodávky do chladného deště.

Kapitola 9

V čekárně doktora Ahrimana stály dvě dvojice lakovaných vyplétaných křesel potažených černou kůží. Podlaha byla z černé žuly, stejně jako čiva malé stolky, na nichž byly rozloženy výtisky Architectural Digest a Váni ty Fair. Barva zdí ladila s medovými tóny výpletů.

Jedinou uměleckou výzdobou tu byly civě malby ve stylu art deco, noční pohledy na města, které mohly být docela dobře ranou prací Georgie OKeeífe.

Stylové zařízení bylo také překvapivě uklidňující. Jako vždycky, i dnes se Susan viditelně ulevilo, když překročila práh . chodby. Poprvé od chvíle, co vyšla z bytu, se nemusela opírat o Martie. Narovnala se. Zvedla hlavu, shodila kapucu a zhluboka dýchala, jako by se právě vynořila nad hladinu hluboké chladné tůně.

Kupodivu i Martie se poněkud ulevilo. Její úzkost, která neměla žádnou konkrétní příčinu, poněkud ustoupila, kclyž za sebou zavřela dveře do čekárny.

Doktorova sekretářka Jennifer seděla za okénkem recepce. Zamávala jim s telefonem u ucha.

Vnitřní dveře se nehlučně otevřely. Jako by byl dr.

Ahriman lelepaticky informován o příchodu své pacientky, vstoupil clo čekárny ze stejně dohře zařízené ordinace, kde se konala terapeutická sezení. Oblečený v tmavošedém značkovém obleku, stejně elegantní jako jeho ordinace. Pohyboval se s přirozenou grácií typickou pro profesionální sportovce.

Bylo mu něco přes čtyřicet, byl opálený, s prošedivělými vlasy, stejně hezký jako na fotografiích z přebalů svých knih bestsellerů o psychologii. I když jeho oříškové oči hleděly neobvykle zpříma, jeho pohled nebyl vtíravý ani provokativní, ale ani klinický, jen vřelý a uklidňující. Dr. Ahriman se vůbec nepodobal Martiinu otci, přesto ale stejně jako Usměvavý Bob i on byl přátelský, měl opravdový zájem o lidi a klidnou sebedůvěru. Působil na ni otcovsky.

Místo aby živil Susaninu agoraíbbii tím, že by se starostlivě vyptával, jak zvládla cestu ze svého bytu, výmluvně se rozhovořil o kráse bouře, jako by to vlhké dopoledne bylo stejně zářivé jako obraz od Renoira. Když popisoval radosti procházky v dešti, zdály se chlad a vlhko tak příjemné a uklidňující jako slunečný den na pláži.

Než si Susan svlékla pršiplášť a podala ho Martie, už se usmívala. Všechna úzkost z její tváře zmizela, ačkoli v očích ještě byla znát. Když odcházela z čekárny clo ordinace cJr. Ahrimana, nepohybovala se už jako stará žena, ale jako mladá dívka, a zřejmě jí nijak nevadil široký výhled na pobřeží, který se jí nabízel z okna ve čtrnáctém patře.

Jako vždycky udělalo na Martie veliký dojem, jak má doktor na Susan okamžitý uklidňující vliv, a skoro se rozhodla, že s ním nebude mluvit o svých obavách. Pak ale, těsně předtím, než lékař následoval Susan do ordinace, zeptala se Martie, jestli s ním může chvilku mluvit.

Řekl Susan: „Hned jsem u vás,“ a pak zavřel dveře do ordinace.

Martie ustoupila s Ahrimanem dál ode dveří a tiše řekla: „Pane doktore, mám o ni starost.“

Jeho úsměv byl stejně chlácholivý jako horký čaj, pocukrovaný koláč a křeslo u krbu. „Jde to dobře, paní Rhodesová. Nemohla by mi dělat větší radost.“

„Neexistuje nějaký lék, který byste jí mohl dát? Četla jsem, že léky na úzkost“

„V jejím případě by medikace tohoto typu byla velice vážnou chybou. Léky nejsou odpověď na všechno, paní Rhodesová. Věřte mi, kdyby jí mohly pomoci, napsal bych recept okamžitě.“

„Ale už to trvá šestnáct měsíců!“

Naklonil hlavu ke straně a podíval se na ni, skoro jako by ji podezříval, že si z něj dělá legraci. „Vy jste skutečně nepozorovala žádnou změnu, zvlášť v posledních několika měsících?“

„Ale jistě. Spoustu. A připadá mi. Víte, já nejsem doktor, nejsem terapeut, ale v poslední době se mi zdá, zeje Susan na tom hůř. Mnohem hůř.“

„Máte pravdu. Je jí hůř, ale to není špatné znamení.“

Martie se zmateně zeptala: „Není?“

Dr. Ahriman vycítil hloubku Martiiny úzkosti a snad i intuitivně věděl, že nepochází pouze z obav o přítelkyni. Odvedl ji ke křeslu a posadil se vedle ní.

„Agorafobie,“ vysvětloval, „přichází skoro vždycky náhle, málokdy postupně. Intenzita strachuje úplně stejná během prvního záchvatu paniky jako během stého. Takže když dojde ke změně intenzity, často to naznačuje, že pacient je blízko průlomu.“

„I když se ten strach zhoršuje?“

„Obzvlášť kclyž se zhoršuje.“ Ahriman zaváhal. „Jistě si uvědomujete, že nemůžu zasahovat do Susanina soukromí a probírat s vámi podrobnosti konkrétně jejího případu. Ale obecně řečeno, pacient s agorafobií často používá svůj strach jako útočiště před světem, jako způsob, jak se vyhnout vztahům s jinými licími nebo jako záminku, proč se nezabývat obzvlášť traumatizujícírni osobními zážitky. V té izolaci nacházejí zvrácenou útěchu“

„Ale Susan strašně vadí, že má takový strach, že sedí v bytě jako v pasti.“

Kývl. „Její zoufalství je hluboké a upřímné. Ovšem její potřeba izolace je ještě větší než její úzkost z oněch omezení, která jí vnucuje její fobie.“

Martie si skutečně povšimla, že Susan občas jako by se držela svého bytu proto, zeje tam šťastná, spíš než že je příliš vyděšená světem venku.

„Když pacient začne chápat, proč se vlastně uchyluje k samotě,“ pokračoval Ahriman, „kclyž konečně začne rozpoznávat skutečné trauma, kterému se snaží vyhnout, pak se občas stává, že v tom popírání se drží své agorafobie ještě pevněji. Zintenzivnění příznaků často znamená poslední zoufalou obranu proti pravdě. Až tenhle obranný val paclne, konečně bude stát tváří v tvář tomu, čeho se opravdu bojí ne otevřených prostor, ale něčeho mnohem osobnějšího a bezprostřednějšího.“

Doktorovo vysvětlení připadalo Martie logické, ale přesto se jí nepřijímala snadno představa, že čím dál strmější pád by měl nevyhnutelně vést k léčení. Loni bitva jejího otce s rakovinou postupovala neustále po spirále směrem dolů, a na dně nebyl žádný radostný průlom, jen smrt. Samozřejmě že duševní onemocnění se k fyzickému přirovnávat nedá. Ale i tak.

„Uklidnil jsem vás, paní Rhodesová?“ V očích mu vesele zajiskřilo. „Nebo si myslíte, že jsou to všechno jenom psychologické bláboly?“

Svým šarmem si ji získal. Působivá řádka diplomů v jeho kanceláři, jeho pověst nejlepšího specialisty na terapii fobie v Kalifornii a možná v celé zemi a jeho pronikavá inteligence nebyly pro získání důvěry pacientů o nic důležitější než jeho chování k nim.

Martie se usmála a zavrtěla hlavou. „Ne. Jediný, kdo tady blábolí, jsem asi já. mám pořád pocit, že jsem jí mohla nějak pomoci a že jsem to nedokázala.“

„Ne, ne, ne.“ Položil jí chlácholivě ruku na rameno.

„Paní Rhodesová, neumím ani dostatečně vyjádřit, jak důležitá jste pro Susanino uzdravení. Vaše obětavé přátelství pro ni znamená víc, než pro ni můžu udělat já. Nikdy si nesmíte dělal starosti s tím, jestli se mi máte svěřit se svými obavami. Vaše starost o ni je pevná skála, na které stojí.“

Martie měla zastřený hlas. „Jsme přítelkyně od dětství, většinu života. Mám ji strašně ráda. Nemohla bych ji mít radši, ani kdyby byla moje sestra.“

„Tak to právě myslím. Láska dokáže víc než terapie, paní Rhodesová. Ne každý pacient má někoho, jako jste vy. Susan má v tomhle ohledu veliké štěstí.“

Marlie se zamžily oči. „Připadá mi tak ztracená,“ řekla tiše.

Ruka na jejím rameni zlehka zesílila svůj stisk. „Nachází cestu. Věřte mi. nachází.“

Věřila mu. Vlastně ji uklidnil natolik, že se mu skoro zmínila o svých vlastních podivných záblescích úzkosti, které dnes zažila: o stínu, zrcadle, inezzaluně, o špičce a zoubkovaném okraji klíčku od auta.

Ale Susan v ordinaci čekala na své sezení. Ten čas patřil jí, ne Martie.

„Ještě něco?“ zeptal se dr. Ahriman.

„Ne. Už jsem klidná,“ řekla a vstala. „Díky. Moc vám děkuji, pane doktore.“

„Neztrácejte víru, paní Rhodesová.“

„Neztrácím.“

Usmál se na ni, ukázal ruku se zdviženým palcem, vešel do své ordinace a zavřel dveře.

Martie prošla úzkou chodbičkou mezi doktorovou soukromou ordinací a velkou kartotékou do druhé čekárny. Byla podobná té první, jen menší.

Vedly odtud druhé dveře do pracovny dr. Ahrimana a další dveře do chodby ve čtrnáctém patře. Tohle uspořádání se dvěma čekárnami zajišťovalo, že přicházející pacienti a jejich případní společníci se nesetkají s pacienty odcházejícími, což všem zajišťovalo soukromí.

Martie pověsila svůj i Susanin pršiplášť na věšák vedle dveří na chodbu.

Přinesla si s sebou brožovanou knihu, thriller, abyjí uteklo čekání, ale nedokázala se na něj soustředit. Nic z těch děsivých událostí, které se odehrávaly v knize, nebylo zdaleka tak znepokojivě jako to, co se dnes dopoledne stalo doopravdy.

Za chvíli jí Jennifer, doktorova sekretářka, přinesla šálek kávy černě a bez cukru, jak to Martie měla ráda a čokoládový piškot. „Ani jsem se vás neptala, jestli nechcete radši něco studeného. Říkala jsem si, že v takovýhle den je káva to pravé.“

„Skvěle. Díky, enny.“

Když sem Martie doprovázela Susan poprvé, překvapila ji tahle prostá pozornost, i když předtím neměla žádné zkušenosti s psychiatrickými ordinacemi, byla si jistá, že takové ohleduplně zacházení není běžné, a pořád ještě ji to okouzlovalo.

Káva byla silná, ale ne hořká. Piškot byl vynikající, bude se muset Jennifer zeptat, kde se dají koupit.

Je to zvláštní, jak jeden dobrý koláček dokáže uklidnit mysl, a dokonce i povzbudit znepokojenou duši.

Po chvíli se dokázala soustředit na svou knihu. Byla dobře napsaná. Zápletka byla zábavná. Postavy byly barvité. Líbilo se jí to.

Druhá čekárna byla příjemné místo ke čtení. Bylo tu ticho. Žádná okna. Žádná nepříjemná hudební kulisa. Žádné vyrušování.

V příběhu byl lékař, který miloval haiku, zhuštěnou formu japonské poezie. Vysoký, hezký, obdařený melodickým hlasem recitoval haiku u velikého okna, z kterého pozoroval bouři:

„Borový vítr. Déšť. Stržený paraván sám k sobě mluví.“

Mai tie ta báseň připadala krásná. A její hutné řádky dokonale vyjadřovaly náladu tohoto lednového deště, který se hnal po pobřeží za okny. Krása jak pohled na bouři, tak ta slova.

Ale přitom ji to haiku také znepokojilo. Pronásledovalo ji. Pod těmi krásnými obrazy jako by číhal zlověstný úmysl. Zmocnil se jí náhlý neklid, pocit, že nic není tím, čím se zdá.

Co se to se mnou děje?

Cítila se dezorientovaná. Stála, i když si nevzpomínala, že by vstala ze židle. A, proboha, co dělá tady?

„Co se to se mnou děje?“ řekla tentokrát nahlas.

Pak zavřela oči, protože se musela uvolnit. Musela se uvolnit. Uvolnit. Věřit.

Postupně se znova ovládla.

Rozhodla se zkrátit si čas čtením. Knihy jsou dobrá terapie. Člověk se může v knize ztratit, zapomenout na vlastní problémy, na svůj strach.

Tahle kniha bylo obzvlášť dobré únikové čtení. Skutečný thriller. Dobře napsaný. Zápletka byla zábavná. Postavy byly barvitě. Líbilo sejí to.

Kapitola 10

Jediný volný pokoj v Novém životě byl ve druhém patře a byl odtud výhled na pečlivě zahradnicky upravený pozemek. Palmy a kapradí se zmítaly ve větru a záhony rudých bramboří ku se vlnily.

Déšť bubnoval do okna tak prudce, že to vypadalo jako kroupy, i když Dus ty neviděl, že by po skle klouzala nějaká ledová zrnka.

Skeet seděl v modrém křesle s hrubě tkaným potahem, šaty už měl jen trochu mokré. Nešťastně listoval prastarým výtiskem Time.

Bvl to soukromý pokoj. Stála tu postel se zelenožlutě kostkovaným potahem. Jeden světlý umakartový noční stolek se vzorem, podobná malá skříň na šaty. Nažloutlé zdi, hnědooranžové závěsy, žlučovitě zelený koberec. Podobné ubytování mají v pekle na věky věkův připraveno pro hříšné interiérové architekty.

Koupelna vedle obsahovala sprchový kout malý jako telefonní budka. Na rohu zrcadla nad umyvadlem byla připevněna červená nálepka TVRZENÉ SKLO. Kdyby se rozbilo, nevytvořilo by ony ostré hrany, kterými by bylo možno rozříznout si zápěstí.

Pokoj byl sice skromný, ale drahý, protože péče poskytovaná personálem Nového života byla mnohem kvalitnější než jejich nábytek. Skeetovo zdravotní pojištění nepokrývalo případy typu „byl jsem pitomec a málem jsem se zabil a teď potřebuju úplně propláchnout mozek“, takže Dusty už napsal šek na čtyři týdny ubytování a stravy a podepsal závazek, že zaplatí služby terapeutů, lékařů, psychologů a sester podle potřeby.

Bylo to už Skeetovo třetí léčení a v Novém životě druhé a Dusty si začínal myslet, že aby byla vůbec nějaká naděje na úspěch, chtělo by to nikoli psychology, lékaře a terapeuty, ale spíš mága, kouzelníka, čarodějnici nebo tři přání.

Skeet pravděpodobně bude v Novém životě nejméně tři týdny. Spíš šest. A kvůli tomu sebevražednému pokusu se u něj budou střídat ošetřovatelé dnem a nocí nejméně tři dny.

I když má nasmlouvaných několik větších zakázek a Martie dostala tu zakázku na hru podle Pána prstenů, nebudou si letos moci dovolit dlouhé prázdniny na avaji. Ale můžou si v zahradě rozvěsit pár luceren, bléknout si barevné košile, pustit cédéčko Don Ho dát si k tomu luau z konzervy, l to bude zábava. Vůec každá chvíle strávená s Martie je zábava, ať už to je v zátoce Waimea nebo za bíle natřeným plotem jejich vlastní zahrádky.

Když si Dusty sedl na okraj postele, Skeet odložil časopis, který četl. „Tenhle časák je na houby, co tam přestali tisknout nahotiny.“ Když Dusty neodpověděl, Skeet pokračoval: „To měl být jenom vtip, brácho, to ze mě už nemluví fet. Stejně už toho v sobě moc nemám.“ „Byla s tebou větší zábava, když jsi měl.“ „Jo, jenže když z ty vejšky spadneš, tak se pak dost těžko vtipkuje.“ Jeho hlas se chvěl jako dětský vlček, když ztrácí rychlost.

Bubnování cleště na střeše bylo obvykle uklidňující. Teď bylo spíš deprimující, mrazivá připomínka všech snů a drogami prosycených let, které odtekly do kanálu.

Skeet přitiskl bledé vrásčité prsty na oční víčka. „Viděl jsem v koupelně v zrcadle, jaké mám oči. Jak dva plné popelníky, co do nich někdo nachrchlal. A taky v nich mám takový pocit, člověče.“

„Chtěl bys ještě něco kromě svých věcí? Nějaké nové časopisy, knížky, rádio?“

„Ne. Pár dní budu hodně spát.“ Díval se na své prsty, jako by si myslel, že na nich snad uvízlo něco z jeho očí. „Vážím si toho, Dus ty. Nezasloužím si to, ale vážím si toho. A nějak ti to oplatím.“

„Zapomeň na to.“

„Ne. Já chci.“ Pomalu se roztěkal v křesle jako vosková svíce ve tvaru člověka. „Pro mě je to důležité. Třeba vyhraj u v loterii nebo tak něco velikého. Víš? To se přece může stát.“

„Mohlo by,“ souhlasil Dusty, protože i když nevěřil na výhru v loterii, věřil na zázraky.

Dorazil první z ošetřovatelů, mladý Asiat jménem Tom Wong, jenž působil klidně a schopně a jehož chlapecký úsměv Dustyho přesvědčil, že svěřuje bratra do správných rukou.

Jméno na pacientově kartě znělo Holden Caulfielcl mladší, ale když ho Tom přečetl nahlas, Skeet se okamžitě probral ze své letargie. „Skeet!“ prohlásil zapáleně, trochu se narovnal a zaťal pěsti. „Tak se jnienuju. Skeet a jenom Skeet. Nikdy mi neříkejte Holdene. Nikdy, jasný? Jak můžu být Holden mladší, když ten můj posranej podvoclnickej táta není dokonce ani Holden starší? Nejvýš bych tak mohl být Sam Farner mladší. Ale tak mi taky neříkejte! Jestli mi řeknete jinak než Skeete, tak se svlíknu clo nahá, podpálím si vlasy a skočím támhle z toho okna. Oukej? Jasný? Nebo byste chtěl, abych se tady zapálil a skočil vám rlo lý vaší uhrabaný zahrádky?“

Tom Worig se usmál, zavrtěl hlavou a prohlásil. „Při mé šichtě ani náhodou, Skeete. Ty hořící vlasy by byly určitě strašně efektní, ale nahého vás rozhodně vidět nechci.“

Dusty se s úlevou usmál. Tom se strefil do přesně správného tónu.

Skeet se znovu svezl do křesla a řekl: „Jste oukej, pane Wongu.“

„Prosím, říkejte mi Tome.“

Skeet zavrtěl hlavou. „Já jsem těžký případ opožděného vývoje, zarazil jsem se na začátku puberty a jsem zkroucený, zamotaný a popletený víc než dvě žížaly, když dělají děti. Já tady nepotřebuji! partu nových kamarádů, pane Wongu. Chápejte, já potřebuju nějakou tu autoritativní postavu, aby mi řekla, kudy z toho, protože já už takhle vážně dál nemůžu a fakt chci najít cestu ven. Fakt chci. Jasný?“

„Jasný,“ kývl Tom Wong.

„Vrátím se a přinesu ti šaty a tak,“ řekl Dusty.

Když se Skeet snažil vstát, neměl ani dost síly, aby se zvedl z křesla.

Dusty se sklonil a políbil ho na tvář. „Mám tě rád, brácho.“

„Jenomže pravda je taková,“ řekl Skeet, „že ti to nikdy neoplatím.“

„Ale to víš že jo. Loterie, pamatuješ?“

„Nemám štěstí.“

„Tak ti ten los koupím já.“ navrhl Dusty.

„Mohl bys? Ty máš kliku. Vždycky jsi měl. Sakra, vždyť jsi našel Martie. Ty se brodíš ve štěstí až po uši.“

„Ještě tě čeká výplata. Koupím ti dva losy týdně.“

„To bude fajn.“ Skeet zavřel oči. Jeho hlas se vytratil do pouhého mumlání. „To bucle. fajn.“ Usnul.

„Chudák kluk,“ podotkl Tom Wong.

Dusty kývl.

Ze Skeetova pokoje šel Dusty rovnou na sesternu ve druhém poschodí, kde si promluvil s vrchní sestrou Colcen OBrienovou, podsaditou pihovatou ženou s bílými vlasy a laskavýma očima, která by mohla hrát matku představenou v každém klášteře z každého filmu s náboženskou tematikou, který kdy kdo natočil. Prohlásila, že ví o omezeních léčby pro Skeetův případ, ale Dusty to s ní přece jen ještě jednou probral.

„Žádné léky. Žádné utišovací prostředky, žádná sedativa. Žádná antidepresiva. Je na práškách od pěti let, občas měl dvoje i troje najednou. Měl poruchu učení a doktoři tomu říkali porucha chování a jeho táta clo něj pak cpal jeden lék za druhým. Když měl jeden lék vedlejší účinky, tak nastoupily léky proti těm vedlejším účinkům, a když i ty měly vedlejší účinky, tak přišly další prášky zase na tyhle vedlejší účinky. Vyrůstal v chemickém láku a já vím, že to ho tak poznamenalo. e tak zvykly polykat pilulky nebo si dát píchnout injekci, že už neví, jak zůstat normální a čistý.“

„Doktor Donklin s vámi souhlasí,“ řekla a vytáhla Skeetovu kartu. „Má tu upozornění BEZ LÉKU.“

„Skeetův metabolismus je tak zničený, nervy v takovém stavu, že si člověk nikdy nemůže být jistý, jak zareaguje i na docela běžný a neškodný lék.“

„Nedostane ani tylenol.“

Dusty poslouchal sám sebe a uvědomoval si, že ve svých obavách o Skeeta už blábolí. „Jednou se skoro zabil kofeinovými tabletami, strašně si na ně zvykl. Vyvinula se ví něj kofeinová psychóza, měl dost divné halucinace, dostal křeče. Teď je na to neuvěřitelně citlivý, alergický. Když mu dáte kávu nebo colu, může dostat anafylaktický šok.“

„Synku,“ řekla trpělivě, „to v té kartě je taky. Věřte mi, dobře se o něj postaráme.“ K Dustymu překvapení se Coleen OBrienová přežehnala křížem a pak na Dustyho mrkla. „Dokud mám službu já, vašemu bratříčkovi se nic nestane.“

Kdyby skutečně byla matkou představenou ve filmu, člověk by jí absolutně věřil, že mluví nejen za sebe, ale i za Boha.

„Děkuju, paní OBrienová,“ řekl tiše. „Moc, moc vám děkuju.“

Vyšel ven, nasedl do dodávky, ale nenastartoval hiiecl. Příliš se třásl, než aby mohl řídit.

Byla to opožděná reakce na ten pád ze střechy Sorensonových. A taky se třásl vzteky. Vzteky na toho chudáka neschopného Skeeta a na to nekonečné břemeno, které představoval. A pro ten vztek se Dusty zase chvěl hanbou, protože měl Skeeta rád a cítil se za něj zodpovědný, ale nemohl mu nijak pomoci. Ta bezmoc na tom byla nejhorší.

Položil ruce na volant, opřel si čelo o paže a udělal něco, co sám sobě za celých svých devětadvacet let dovolil jen vzácně. Rozplakal se.

Kapitola 11

Po svém sezení s dr. Ahrimanem vypadala Susan Jaggerová skoro jako dřív, taková, jaká byla před svou agorafobií. Když si oblékala pršiplášť, prohlásila, že umírá hlady. Se značným humorem a nadhledem zhodnotila tři čínské restaurace, kde Martie navrhla, že by si mohly koupit jídlo. „Nemám problém s glutasolem ani s tím nadměrným množstvím čili papriček v sečuáiiském hovězím, ale obávám se, že možnost číslo tři musím vyloučit vzhledem k možnosti nevítané chroustí oblohy.“ Nic v její tváři ani chování nenaznačovalo, že jcle o ženu v ochromujícím sevření těžké íbbie.

Když Martie otevírala dveře na chodbu, Susan řekla: „Zapomněla sis tu knížku.“

Knížka ležela na malém stolku vedle židle, kde Susan předtím seděla. Došla k ní, ale zaváhala, než ji vzala do ruky.

„Co je?“ ptala se Susan.

„Co? Ne, nic. Asi jsem ztratila záložku.“ Martie strčila knížku do kapsy pršipláště.

I na chodbě měla Susan pořád dobrou náladu, ale jak výtah sestupoval, její chování se pomalu měnilo. Když se dostaly do haly, byla bílá jako papír a chvění jejího hlasu rychle změnilo dobrou náladu ve zkyslou úzkost. Nahrbila ramena, svěsila hlavu a naklonila se dopředu, jako by už cítila chladné mokré biče bouře venku.

Susan vyšla z výtahu sama, ale po čtyřech nebo pěti krocích ji její strach téměř paralyzoval a veřejně ponížil.

Zpáteční cesta do auta byla náročná. Než se dostali k Saturnu, bolelo Martie pravé rameno a pravá strana krku, protože Susan sejí křečovitě držela a visela jí bezmocně na paži.

Susan se schoulila vedle řidiče, zkřížila ruce přes hruď, pohupovala se, jako by měla křeče v žaludku, hlavu skloněnou, aby ani nezahlédla ten širý svět za okny. „Nahoře mi bylo tak dobře,“ řekla nešťastně, „u doktora Ahrimana, přes celé sezení, tak dobře. Připadala jsem si normální. Byla jsem si jistá, že až vyjdu ven, bude mi lip, aspoň o něco lip, aleje mi hůř, než když jsem tam šla.“

„Ale není ti hůř,“ řekla Martie a nastartovala motor. „Věř mi, nesnesitelná jsi byla, už když jsme jely sem.“

„Ale připadám si hůř. Jako kdyby mělo shora něco spadnout, něco z nebe, a rozdrtit mě.“

„To jenom ten déšť,“ řekla Martie, protože déšť bubnující do auta dělal hrozný hluk.

„Ne déšť. Něco horšího. Nějaká strašná tíže. Visí naci námi. Panebože, já to nenávidím.“

„Naliješ do sebe láhev tsingtaa.“

„To nepomůže.“

„Tak dvě láhve.“

„Potřebuju sud.“

„Dva sudy. Ztřískáme se spolu.“

Susan nezvedla hlavu a řekla: „Jsi kamarádka, Martie.“

„Uvidíme, jestli si to ještě budeš mvslet, až obě skončíme v protialkoholní léčebně.“

Kapitola 12

Z Nového života, v sevření čehosi, co se velmi podobalo žalu, jel Dusty domů, aby se z provlhlých pracovních šatů převlékl clo suchého civilu. U spojovacích dveří mezi garáží a kuchyní ho s psím nadšením uvítal Válet a vrtěl ocasem tak, že se mu kolébal celý zadek. Už sám pohled na retrívra začal Dustymu pomáhat ven z té vnitřní temnoty.

Přidřepl a pozdravil psa „čumák na čumák“, jemně ho podrbal za sametovýma ušima, pak dolů po krku k zádům, pod bradou, podle laloků až do husté zimní srsti na jeho hrudi.

On i Válet si ten okamžik vychutnávali stejně. Hladit, drbat psa a mazlit se s ním může uklidňovat mysl a srdce stejně jako hluboká meditace a je to skoro tak prospěšné pro duši jako modlitba.

Když Dusty zapnul kávovar a začal lžičkou sypat do filtru směs kolumbijské kávy, Válet se převalil na záda, všechny čtyři ve vzduchu, a prosil o podrbání na břiše.

„Ty jsi mazel,“ řekl Dusty.

Valetův ocas švihal sem a tam po dlaždicích podlahy.

„o, potřeboval bys vy kartáčovat,“ řekl Dusty, „ale teď zrovna víc potřebuju kafe. Promiň.“

Jeho srdce jako by čerpalo freon a ne krev. Chlad se usadil hluboko v jeho svalech a kostech, ne, ještě hloub. Ani naplno zapnuté topení dodávky ho nedokázalo zahřát. Spoléhal se na kávu.

Když si Válet uvědomil, že drbání nebude, vstal a loudal se přes kuchyň k malé koupelně. Dveře byly pootevřené a pes stál, čenich strčený do dvaceticentimetrové škvíry, a čenichal do tmy uvnitř.

„Támhle v rohu máš svou misku s vodou,“ řekl Dusty. „Tak proč chceš pít ze záchodu?“

Válet se po něm ohlédl, ale pak se znovu zadíval do temně koupelny.

Do skleněné konvice začala odkapávat čerstvá káva, kuchyně se naplnila příjemnou vůní.

Dusty šel nahoru a převlékl se do džínů, bílé košile a modrého vlněného svetru.

Obvykle, když byli se psem v domě sami, za ním zvíře chodilo, kaní se hnul, v naději na pomazlení, pochoutku, chvíli hraní nebo jen pochvalu. Tentokrát ale Válet zůstal dole.

Když se Dusty vrátil do kuchyně, retrívr stál dosud u dveří do koupelny. Došel k pánovi, díval se, jak si Dusty plní šálek kouřící kávou, pak se vrátil ke koupelně.

Káva byla silná, chutná a hodně horká, ale poskytla mu jen trochu povrchního tepla. Led v Dustyho kostech nezačal tát.

Dokonce, když se tak opíral o linku a díval se na Valeta, jak očichává skulinu mezi dveřmi a veřejí, se ho zmocnil nový, jiný chlad. ,Je tam vevnitř něco v nepořádku, chlupáčiř“

Válet se na něj podíval a zakňučel. Dusty si nalil druhý šálek kávy, ale než se napil, šel do koupelny, odstrčil Valeta, otevřel dveře docela a rozsvítil.

Několik špinavých papírových kapesníčků vypadlo z plechového koše do umyvadla. Koš sám ležel na boku na zavřeném poklopu záchodu.

Někclo zřejmě tím košem rozbil zrcadlo na lékárničce. Po podlaze koupelny se třpytily střepy jako zhmotnělé blesky.

Kapitola 13

Když Martie šla clo restaurace vyzvednout jídlo černá vejce, sečuánské hovězí, cukrový hrášek a brokolici, rýži a šest láhví studeného tsingtaa nechala Susan v autě s motorem nastartovaným a s rádiem naladěným na stanici, která hrála klasický rock. Cestou všechno objednala mobilním telefonem a jídlo bylo připraveno, když dorazila. Vzhledem k dešti byly kartónové krabice s jídlem i pivo zabaleny ve dvou plastových sáčcích.

Ještě než Martie vyšla z restaurace, jen za pár minul, hrálo rádio v autě tak hlasitě, že až dovnitř slyšela, jak Gary U. S. Bonds huláká „Je po škole“ a saxofony kvílí.

Bolestně se ušklíbla, když nasedla do auta. Membrány reproduktorů vibrovaly tak, že několik drobných mincí v přihrádce o sebe cinkalo.

Když Susan zůstala sama v autě, i když to technicky nebyl otevřený prostor, a ačkoli měla hlavu skloněnou a oči odvrácené od oken, často ji přemohlo vědomí velikého světa venku. V tom případě jí někdy pomáhala hlasitá hudba, protože ji rozptylovala a ona se pak tolik nezabývala svým strachem.

Prudkost záchvatu se dala posoudit podle toho, jak nahlas musela hudba hrát, aby jí pomohla. Tenhle byl hodně těžký. Hudba se už hlasitěji pustit nedala.

Martie drasticky ztlumila zvuk. Výrazný rytmus a burácející melodie ,Je po škole“ úplně zakryly zvuky bouře. Teď je znovu zaplavilo bubnování, chřestění a sykot lijáku.

Susan se třásla, přerývaně dýchala, ale nezvedla hlavu a nic neříkala.

Také Martie mlčela. Občas bylo potřeba Susan radit, vábit ji, vést ji a občas dokonce zastrašovat, aby se z té hrůzy dostala. Jindy, a tohle byl ten případ, nejlepší způsob, jak ji donutit slézt z nejvyšších příček žebříku paniky, bylo vůbec se o jejím stavu nezmiňovat, hovořit o tom znamenalo jen posilovat její úzkost.

Martie ujela pár bloků a řekla: „Vzala jsem taky hůlky.“

„Já radši vidličku.“

„Čínské jídlo nechutná doopravdy čínsky, když se jí vidličkou.“

„A kravské mléko nechutná doopravdy jako mléko, když si ho nestříkáš do pusy rovnou z vemene.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasila Martie.

„Takže já se spokojím s rozumným přiblížením k autentické chuti. Mně celkem nevadí, že jsem sosák, hlavně když jsem sosák s vidličkou.“

Než zaparkovaly poblíž Susanina domu na poloostrově Balboa, už se Susan zase ovládala natolik, aby dokázala dojít od auta ke svému bytu. I tak se ale o Martie po celou dobu opírala a cesta byla zoufale obtížná.

Když byla Susan bezpečně ve svém bytě, všechny rolety a závěsy zatažené, dokázala zase stát vzpřímeně, narovnat ramena a zvednout hlavu. Její tvář už nebyla zkřivená strachy. A i když její zelené oči zůstávaly poplašené, nebyly už šílené hrůzou.

„Já strčím ty krabice do mikrovlnky,“ řekla Susan, „když prostřeš.“

Když Martie v jídelně pokládala vidličku vedle Susanina talíře, ruka se jí začala neovladatelně třást. Nerezové zuby drkotaly o porcelánový talíř.

Pustila vidličku na ubrousek a zírala na ni s podivným strachem, který se rychle stupňoval až k odporu tak silnému, že couvla od stolu. Ty zuby byly tak nebezpečně špičaté. Nikdy dřív si neuvědomila, jak nebezpečná by mohla být vidlička v nesprávných rukou. Dalo by se s ní vypíchnout oko. Rozrýt obličej. Vrazit ji někomu do krku a namotávat tepnu jako špagety. Šlo by

Zmocnila sejí zoufalá potřeba zaměstnat svoje ruce, bezpečné je zaměstnat. Otevřela jednu ze zásuvek, našla balíček čtyřiašedesáti karet používaných na biiiokl ve dvou a vytáhla ho z krabičky. Stála u stolu co nejdál od vidličky a začala balíček míchat. Nejdřív jí karty pořád padaly z rukou, ale pak se její koordinace zlepšila.

Nemůže přece míchat karty věčně.

Zaměstnej se. Bezpečně se zaměstnej, než tohle divné rozpoložení přejde.

Snažila se skrýt svoje rozčilení a šla do kuchyně, kde Susan čekala, až cinkne signál mikrovlnné trouby. Martie vzala z lednice dvě láhve tsingtaa.

Místností se linuly složité vůně čínského jídla.

„Myslíš, že tu vůni cítím autenticky, když jsem takhle oblečená?“ zeptala se Susan.

„Cože?“

„No, jestli bych si neměla obléknout čínské roucho, abych ji doopravdy cítila.“

„Ha, ha,“ řekla Martie, protože byla příliš otřesená, než aby dokázala vymyslet nějakou vtipnou odpověď.

Už skoro postavila obě láhve na linku vedle výlevky, aby je otevřela, ale mezzaluna tam poraď ještě ležela a její nebezpečné obloukové ostří se lesklo. Při pohledu na ten nůž sejí srčíce skoro bolestivě rozbušilo.

Postavila teďy piva raďčji na malý kuchyňský stůl. Vytáhla z příborníku dvě sklenice a postavila je vedle piva.

Zaměstnej se.

Hledala v zásuvce plné drobných kuchyňských nástrojů, až objevila otvírák. Vylovila ho mezi ostatními a vrátila se ke stolu.

Otvírák byl na jednom konci oblý, na láhve. Druhý konec byl zahnutý a špičatý, na plechovky.

Než došla ke kuchyňskému stolu, zdál se jí špičatý konec být stejně vražedným nástrojem jako vidlička, jako mezzaluna. Rychle ho položila vedle láhví, než jí vypadl z ruky nebo než ho v hrůze zahodila.

„Otevřeš to pivo?“ zeptala se cestou z kuchyně, musela odejít dřív, než Susan uvidí její znepokojenou tvář. „á musím na záchod.“

Přešla jídelnu, vyhnula se přitom pohledu na slul, na klérem ležela vidlička zuby nahoru.

V předsíňce vedoucí z obýváku odvrátila oči od zrcadla na skříni.

Záchod. Další zrcadlo.

Skoro zacouvala do chodby. Nenapadlo ji ale jiné místo, kde by se mohla vzpamatoval o samotě, a nechtela, aby ji Susan viděla v tomhle stavu.

Sebrala odvahu a podívala se do zrcadla, ale nenašla lani nic děsivého. Úzkosl v její tváři a v očích ji znepokojovala, i když nebyla znát tak, jak se domnívala.

Martie rychle zavřela dveře, sklopila prkénko i s víkem a sedla si. Teprve když z ní s hlučným zasípáním vyrazil dech, uvědomila si, jak dlouho ho zadržovala.

Kapitola 14

Když Dusly objevil rozbité zrcadlo v koupelně, myslel si nejdřív, že v domě byl nějaký vandal nebo lupič.

Valetovo chování ale to podezření nepotvrzovalo. Srst neměl zježenou. Vlastně byl pes spíš v hravé náladě, když Dusly přišel domů.

Na druhou síranu byl Válel mazel, ne skulečný hlídací pes. Kdyby se mu vetřelec líbil a to se stávalo u devadesáti procent lidí, s kterými se setkal byl by za ním chodil po domě a olizoval jeho zločinecké ruce, které by cpaly rodinné poklady do pytle.

Dusty prohledal dům místnost po místnosti, skříň po skříni, nejdřív přízemí a pak první patro, pes tentokrát chodil s ním. Nenašel nikoho, neobjevil žádné další vandalslví a žádné ztráty.

Dusty přikázal poslušnému Vale tovi, aby zůstal na opačném konci kuchyně, aby se mu střepiriky skla nezasekly do llapek. Pak uklidil nepořádek v koupelně.

Snad mu Martie tu záležitost se zrcadlem nějak vysvětlí, až přijde. Musela to být nějaká nehoda, ke které došlo těsně předtím, než Martie musela odjet pro Susan.

Buď to, nebo se do domu s nimi nastěhoval i vzteklý duch.

Budou mít při večeři hodně co probírat: Skeetovu zamýšlenou sebevraždu, další výpravu se Susan, přízraky v domě.

Martie seděla v Susanině koupelně a prováděla dechová cvičení. Nejspíš je to stresem, usoudila. To bylo nejpravděpodobnější vysvětlení. Je toho na ni moc, je zodpovědná za tolik věcí.

Vytvořit novou hru založenou na Pánovi prstěmi byl ten nejobtížnější a nejdůležitější úkol, do jakého se až dosud pustila. A navíc to mělo několik dost tvrdých uzávěrek, kvůli kterým byla dost pod tlakem, možná víc, než si dosud uvědomovala.

Její matka Sabrina a její nekonečné nepřátelství vůči Dustymu, tenhle stres už se taky táhne hodně dlouho.

A loni musela sledovat, jak její milovaný otec podléhá rakovině. Poslední tři měsíce jeho života byly neustálý a smutný úpadek, který snášel se svou obvyklou dobrou náladou, odmítal si připouštět bolesti a nedůstojnosti spojené se svým stavem. Jeho tichý smích a jeho kouzlo ji ale v těch posledních dnech nepovzbuzovaly jako obvykle, naopak, kdykoli uviděla jeho úsměv, bodl ji až do srdce, l když tyto rány nekrvácely, uniklo z nich trochu jejího celoživotního optimismu a ztráty nebyly ještě docela nahrazeny.

A samozřejmě i Susan byla zdrojem nemalého stresu. Láskaje posvátné roucho z tkaniny tak tenké, že není vidět, ale přitom tak pevné, že ji ani mocná smrt neroztrhne, roucho, které se užíváním neprošoupe, které zahřeje v jinak nesnesitelně chladném světě ale jsou chvíle, kdy láska může být těžká jako kroužkové brnění. Když neseme toto břemeno lásky ve chvílích, kdy je z něj vážná zátěž, je nám pak o to dražší v lepších dobách, když chytí vítr do rukávů jako do křídel a zvedne nás, I přes to, jaký stres jí dvakrát týdně připravovaly tyhle výpravy, nemohla od Susan Jaggerové utéct stejně tak, jako by se neobrátila zády ke svému umírajícímu otci, ke své obtížné matce nebo k Dustymu.

Půjde do jídelny, bude jíst čínské jídlo, vypije láhev piva, zahraje si binokl a bude předstírat, že nemá žádné divné předtuchy.

Až přijde domů, zavolá dr. Clostermanovi, svému internistovi, a domluví si prohlídku pro případ, že by se její vlastní diagnóza, totiž stres, ukázala nesprávná. Fyzicky si připadala fit, ale to Usměvavý Bob taky, těsně předtím, než se najednou ozvaly ty podivné slabé bolesti, které signalizovaly smrtelnou nemoc.

Znělo to sice bláznivě, ale pořád ještě měla v podezření ten nezvykle kyselý grapefruitový džus. Většinou ho teď ráno pila místo pomerančového, protože měl nižší obsah kalorií. Možná že to také vysvětlovalo její sen o Muži z listí, o zuřivé postavě vytvořené z mrtvých dějících listů. Možná donese vzorek toho džusu dr. Clostermanovi, aby nechal udělat rozbor.

Nakonec si umyla ruce a znova pohlédla do zrcadla. Pomyslela si, že navenek se zdá být celkem normální. Ale bez ohledu na to, jak vypadala, se pořád cítila jako beznadějný cvok.

Když Dusty zametl rozbité zrcadlo, dal Valetovi zvláštní pochoutku za to, že byl hodný a zůstal stranou: pár kousků pečeného kuřete, které zbyly od včerejší večeře. Retrívr si bral každý kousek masa z pánovy ruky s delikátností kolibříka upíjejícího sladkou vodu ze zahradního krmítka, a když všechno spořádal, pohlédl na Dustyho s výrazem zbožňování, které nemohlo být o mnoho menší, než s jakým andělé vzhlížejí k Bohu.

„A ty taky jsi anděl,“ řekl Dusty a podrbal jemně Valéta pod bradou. „Chlupatý anděl. A s takhle velkýma ušima ani nepotřebuješ křídla.“

Rozhodl se vzít psa s sebou do Skeetova bytu a pak do Nového života. I když v domě žádný vetřelec nebyl, Dustymu se nechtelo nechávat tady psa samotného, dokud se nějak nevysvětlí, co se stalo s tím zrcadlem.

„Člověče, když takhle nesmyslně chráním tebe,“ řekl Valetovi, „umíš si představit, jak budu nesnesitelný, až budeme mít děti?“

Pes se usmál, jako by se mu představa dětí zamlouvala. A jako by věděl, že tentokrát pojede také, šel ke spojovacím dveřím mezi kuchyní a garáží, kde stál a trpělivě vířil vzduch praporcem na ocase.

Dusty si natahoval šusťákovou bundu s kapuci, když, zazvonil telefon. Vzal ho.

Když zavěsil, řekl: „Snažili se mi vnutil předplatné L. A. Times,“ jako by pes potřeboval vědět, kdo volal.

Válet už nestál u dveří do garáže. Ležel přeci ní a napůl spal, jako by Dusty telefonoval deset minut a ne třicet vteřin.

Dusty se zamračil a řekl: „Vidíš, to jsou ty kuřecí bílkoviny. Trochu života chci vidět.“

Válet odevzdaně povzdechl a vstal.

Když Dusty v garáži připínal psovi obojek a připevňoval na něj vodítko, podotkl: „To poslední, co potřebuju, jsou noviny. Víš ty, čeho jsou noviny plné, zlatouši?“

Válet se tvářil zmateně.

„Jsou plné věcí, co dělají známé osobnosti. A víš, kdo jsou to známé osobnosti? Politici a lidi u médií a intelektuálové z velkých univerzit, kteří si jednak myslí moc o sobě a jednak vůbec moc myslí. Lidi jako doktor Trevor Penn Rhodes, můj táta. A lidi jako doktor Holden Caulfield, Skeetův táta.“

Pes kýchl.

„Je to pravda,“ podotkl Dusty.

Nečekal od Valeta, že pojede v dodávce vzadu mezi malířskými nástroji a materiálem. Pes si sám vyskočil na přední sedadlo, při jízdě se strašně rád koukal ven. Dusty kolem retrívra zapnul bezpečnostní pás a vysloužil si za to děkovné olíznutí.

Sedl za volant, nastartoval a vycouval z garáže clo deště. Podotkl přitom: „Známé osobnosti ničí svět, jak se ho snaží zachránit. Víš ty, za co stojí to, nač při těch svých hlubokých úvahách přišli, zlatouši? Přesně za to, co každé ráno sbíráme do těch modrých pytlíků, když s tebou chodíme ven.“

Pes se na něj usmál.

Dusty zavřel garáž dálkovým ovládáním a napadlo ho, proč vlastně tohle všechno neřekl tomu člověku, co se mu po telefonu snažil prodat noviny. Ty neustálé telefonáty z předplatitelského oddělení Times, to byla jedna z vážných nevýhod života v jižní Kalifornii, přibližně na stejné úrovni jako zemětřesení, lesní požáry a sesuvy půdy. Kdyby přesně tohle byl vykládal té ženě nebo to byl muž? co mu nabízela Times, možná by jeho jméno konečně vypadlo z jejich seznamu možných odběratelů.

Když Dusty couval ze zahrady na ulici, uvědomil si náhle, že si skutečně nevzpomíná, jestli ten, kdo mu nabízel po telefonu noviny, byl muž nebo žena. Nebyl samozřejmě žádný zvláštní důvod si to pamatovat, protože poslouchal jen tak dlouho, než pochopil, o co jde, a pak zavěsil.

Obvykle končil tyhle hovory s Time.s nějakou nabídkou, aby si z toho obchodníka udělal trochu legraci. Dobře, předplatím si vás, jestli přistoupíte na výměnný obchod. Já vám vymaluju jednu kancelář a vy mi za to dáte Times na tři roky. Jo, vezmu si doživotní předplatné, když mi slíbíte, že ve vašich novinách už nikdy nebudete psát o pouhé sportovní hvězdě jako o „hrdinovi“.

Tentokrát jim žádný návrh neudělal. Na druhé straně si vůbec nepamatoval, co vlastně říkal, i kdyby to bylo jen děkuji, nechci a přestaňte mě otravovat.

Zvláštní. V mysli měl prázdno.

Zřejmě ho ta ranní záležitost se Skeetem nepokojila víc a ležela mu v hlavě víc, než si uvědomoval.

Kapitola 15

Čínské jídlo bylo určitě tak dobré, jak o něm prohlašovala Susan, ale i když se Martie nad ním také rozplývala, ve skutečnosti jí připadalo bez chuti. I tsingtao bylo dnes nějaké hořké.

Ani jídlo, ani pivo za to nemohlo. Martiina rozpoutaná úzkost, i když právě v té chvíli ustupovala, ji zbavila schopnosti z čehokoli se radovat.

Jedla hůlkami a nejdřív si myslela, že když se bude jen dívat na Susan, jak používá vidličku, vyvolá to v ní další záchvat paniky. Ale pohled na ty ostré zuby jí nakonec nevadil jako předtím. Neměla strach z vidličky jako takové, spíš se bála, jakou škodu by mohla vidlička napáchat v její vlastní ruce. V držení Susan se ta součást příboru zdála neškodná.

Představa, že ona, Martie, v sobě skrývá schopnost nějakého nepředstavitelného násilného činu, byla tak znepokojující, že se jí raději ani nechtela zabývat. Nerozumnější strach snad ani nemohl existovat, protože si byla jistá v mysli, v duši i v srdci, že žádného násilí není schopná. A přitom si netroufla vzít do ruky ani otvírák na láhve.

Vzhledem k tomu, jak byla nervózní a jak moc se snažila, aby to na iií Susan nepoznala byla by správně měla prohrávat v binoklu ještě víc než jindy. Místo toho jí karty nahrávaly a ona hrála mistrovsky, plně využívala každou kapičku štěstí, možná proto, že jí hra pomáhala odvést pozornost od morbidních úvah.

„Ty dneska hraješ jako šampión,“ podotkla Susan.

„Vzala jsem si na to svoje ponožky pro štěstí.“

„Tvůj dluh se už snížil ze šesti set tisíc na pět set devadesát osm tisíc.“

„No skvěle. Třeba už Dusty bude moct v noci spát.“

„Jak se má Dusty?“

„Je ještě milejší než Válet.“

„Ty máš chlapa, který je víc k pomilování než zlatý retrívr.“ Susan si povzdechla. „A já si vezmu zrovna sobecké prase.“

„Předtím jsi Erika hájila.“

„Je to hajzl.“

„Přesně to jsem ti říkala já.“

„A já ti za to děkuju.“

Venku zavyl vítr jako hladový vlk, opřel se do oken a pak odletěl žalovat okapům.

Martie se zeptala: „Cože jsi tak změnila názor?“

„Ta moje agorafobie může mít kořeny v problémech mezi mnou a Erikem, které začaly už před pár lety a které jsem si já odmítala přiznat.“

„To říká doktor Ahriman?“

„On rně k takovýmhle myšlenkám nikdy nevede sám. Jenom mi umožňuje. na to přijít.“

Martie zahrála trefovou dámu. „Nikdy ses nezmínila o žádných problémech mezi tebou a Erikem. Aspoň ne dokud nebyl schopný vyrovnat se s. tímhle.“

„Ale asi jsme je měli.“

Martie se zamračila. „Asi?“

„No, ne asi. Měli jsme problém.“

„Binokl,“ řekla Martie a shrábla poslední zdvih. „Jaký problém?“

„Ženskou.“

Martie byla ohromená. Opravdové sestry by si nemohly být bližší než ona a Susan. I když obě měly dostatek sebeúcty, než aby si sdělovaly intimní detaily svého sexuálního života, velká tajemství před sebou nikdy neměly. Přesto ale o té ženě nikdy dřív nic neslyšela.

„Ten hnusák tě podváděl?“ zeptala se Martie.

„Když se něco takového dozvíš zničehonic, připadáš si strašně zranitelná,“ řekla Susan, ale znělo to spíš jako citát z učebnice psychologie, nebyly v tom žádné emoce, které by tam správně být měly. „A agorafobie je něco podobného obrovský, chromující pocit zranitelnosti.“

„Nikdy jsi nic takového ani nenaznačila.“

Susan pokrčila rameny. „Asi jsem se moc styděla.“

„Styděla? Za co ty by ses měla styděl?“

„No, já nevím.“ Chvíli se tvářila zmateně a nakonec řekla: „Proč bych se měla stydět?“

Martie se k jejímu úžasu zdálo, jako by o tom Susan uvažovala poprvé, tady a teď.

„No. možná proto. že jsem mu nestačila, že jsem nebyla v posteli dost dobrá.“

Martie na ni jen zírala. „S kým to mluvím? Jsi nádherná, Sooz, jsi přitažlivá, máš zdravou sexuální potřebu“

„Nebo jsem ho třeba citově dost nepodporovala, nepomáhala jsem mu.“

Martie odstrčila karty, aniž by spočítala body, a řekla: ,Já nevěřím vlastním uším.“

„Nejsem dokonalá, Martie. Zdaleka ne.“ Řekla to slabým hláskem, jako by ho drtil smutek, tichý, ale těžký a šedý jako olovo. Sklopila oči, jako by se styděla. „Nějak jsem ho zklamala.“

Její sebeobviňování se zdálo naprosto nepřípadné a její slova Martie rozzlobila. „Ty mu dáš všechno tělo, duši, srdce, celý život a dáš inu ho tím svým absolutním, bezvýhradným,Vášnivým stylem, všechno nebo nic, typická Susan Jaggerová. On tě pak podvede a ty obviňuješ sebe?“

Susan se mračila a obracela prázdnou láhev ocl piva ve štíhlých prstech pořád tam a zpátky jako talisman, který jí po dostatečně dlouhém ohmatávání magicky poskytne plné pochopení. Pak řekla: „Teď jsi na to možná přišla, Martie. Třeba právě tohle, ten, jak říkáš, styl Susan Jaggerová, třeba to. na něj bylo moc.“

„Moc? Prosím tě.“

„Ne, možná fakt bylo. Možná“

„Co máš pořád s tím možná?“ zarazila ji Martie. „Proč si pro to prase jedno pořád vymýšlíš nějaké výmluvy? Jak se vymlouval on?“

Prudké provazce deště hrály na oknech nemelodickou hudbu a z dálky bylo slyšet zlověstné, rytmické dunění bouřkových vln narážejících na pobřeží.

„Jak se vymlouval on?“ naléhala Martie.

Susan obracela láhev pomaleji než předtím, stále pomaleji, a když s tím nakonec přestala docela, mračila se, zjevně zmatená.

„Susan?“ řekla Martie. „Jak se vymlouval on?“

Susan odložila láhev, složila ruce na stůl, zadívala se na ně a odpověděla: „On? No. já nevím.“

„Tak teď jsme se propadly králičí norou a sedíme u svačiny,“ prohlásila Martie. Jak to myslíš, že nevíš? Miláčku, ty jsi mu přišla na to, že má poměr, a nechtela jsi vědět proč?“

Susan nejistě poposedla. „My jsme o tom moc nemluvili.“

„To myslíš vážně? To přece není tvůj styl, holka. Ty nejsi žádná bábovka.“

Susan mluvila pomaleji než obvykle, tak zastřeným hlasem, jako by se právě probudila a nebyla ještě docela vzhůru: „No, trochu jsme o tom mluvili, to ano, a v tom může být příčina mojí agorafobie, ale o takových těch špinavých podrobnostech jsme nemluvili.“

Tenhle rozhovor začal být tak hluboce podivný, že v něm Martie vycítila skrytou nebezpečnou pravdu, unikající odhalení, které by náhle vysvětlilo všechny problémy téhle těžce zkoušené ženy, kdyby ho jen dokázala najít.

To, co Susan říkala, bylo zároveň neuvěřitelné a neurčité. Znepokojivě neurčité.

„Jak se ta ženská jmenovala?“ ptala se Martie.

„Já nevím.“

„Bože dobrý. Erik ti to neřekl?“

Susan konečně zvedla hlavu. Očima zírala do prázdna, jako kdyby se dívala někam jinam než na Martie, na jiné místo, do jiného času. „Erik?“

Susan to jméno vyslovila tak překvapeně, že se Marlie otočila a podívala se za sebe, protože čekala, že Erik tiše vešel. Ale nebyl tam.

„Jo, Sooz, pamatuješ se na starouše Erika? Manžel. Podrazník. Prase.“

„Já jsem se ne.“

„Co ne?“

Susan už teď jen šeptala a její tvář byla podivně bezvýrazná, neživá jako tvář panenky. „Nedozvěděla jsem se to od Erika.“

„Tak kdo ti to řekl?“

Žádná odpověď.

Vítr ustal, už lak neječel. Ale jeho chladný šepot a ulisné vrkání drásalo nervy mnohem účinněji než jeho předchozí řev.

„Sooz? Kdo ti řekl, že tě Erik podvádí?“

Susanina dokonalá pleť už neměla barvu broskví a smetany, ale byla tak průsvitná jako odstředěné mléko. Na hranici vlasů se jí objevila osamělá krůpějka potu.

Martie se natáhla přes stůl a přidržela jednu ruku přítelkyni před obličejem.

Susan ji zjevně neviděla. Dívala se skrz ni.

„Kdo?“ naléhala tiše Martie.

Susan zničehonic naskočila na čele spousta kapiček potu. Ruce, které měla předtím složené na stole, teď zatínala v pěst, na kloubech měla kůži bílou a napjatou, nehty pravice zarývala hluboko do kůže levé ruky.

Martie měla pocit, jako by jí od zátylku dolů po schc dišti páteře lezli neviditelní pavouci.

„Kdo ti řekl, že tě Erik podvádí?“

Susan stále ještě hleděla na nějakého ducha, ale nedokázala ze sebe vypravit slovo. Její rty změkly, zachvěly se, jako by se měla rozplakat.

Zdálo se, že Susan umlčela neviditelná ruka. Pocit, že v místnosti je ještě někdo jiný, byl tak silný, že se Martie měla chuť ohlédnout, ale věděla, že tam nikdo není.

Ruku měla pořád ještě zvednutou před Susan. Luskla prst.

Susan sebou škubla, zamrkala. Podívala se na karty, které Martie odstrčila, a udělala to poslední, co by od ní Martie čekala: usmála se. „Teď jsi mě pěkně smetla ze stolu. Chceš ještě pivo?“

Její chování se v okamžiku změnilo.

Martie namítla: „Neodpověděla jsi mi na otázku.“

„Na jakou?“

„Kdo ti řekl, že tě Erik podvádí?“

„Ale Martie, tohle je hrozná nuda.“

„Mně to jako nuda nepřipadá. Ty“

„Já o tom nebudu mluvit,“ řekla Susan s pohrdlivou lhostejností, ne s hněvem nebo rozpaky, jak by se dalo čekat. Mávla jednou rukou, jako by zaháněla obtížnou mouchu. „Promiň, že jsem o tom začala.“

„Proboha, Sooz, nemůžeš mi vyklopit takovouhle bombu a pak prostě“

„Jsem v dobré náladě. Nechci si ji kazit. Pojď si povídat o šatech nebo o drbech nebo o něčem povrchním.“ Vyskočila ze židle skoro jako děvčátko. Cestou do kuchyně zavolala: „Tak jak ses rozhodla s tím pivem?“

Byl právě jeden z těch dnů, kdy člověka moc neláká zůstat střízlivý, ale Martie i tak druhé tsingtao odmítla.

V kuchyni si Susan začala zpívat „Nový postoj“, klasickou písničku ocl Patti LaBelle. Měla dobrý hlas a zpívala ji s přesvědčením, zvlášť když se v textu říkalo Jsem v pohodě, starostí jenom pár.

I kdyby Martie nevěděla o Susan Jaggerové nic, byla by v tom zdánlivě veselém zpívání objevila falešnou notu. Když si vzpomněla na to, jak Susan vypadala jen před několika minutami jako v transu, neschopná promluvit, kůži bledou jako maska smrti, čelo zpocené, oči hledící na vzdálené místo, do vzdálené doby, ruce sevřené pak tento náhlý přechod z nehybnosti k nadšení byl strašidelný.

Susan si v kuchyni zpívala: „Je mi fajn od hlavy k botám.“

K botám snad ano. Od hlavy určitě ne.

Kapitola 16

Dustyho Skeetův byt vždycky překvapil. Tři malé místnůstky a koupelna byly až posedle pořádné a úzkostlivé čisté. Skeet byl taková troska, fyzicky i duševně, že Dus ty vždycky očekával, že tu najde chaos.

Zatímco jeho pán cpal clo dvou tašek šaty a toaletní potřeby, Válet se toulal pokoji, očichával podlahy a nábytek, užíval si výrazných pachů vosků, leštěnek a čistidel jiných značek, než byly ty, které se používaly u Rhodesovych.

Když byl Dusty hotov s balením, zkontroloval obsah ledničky, která vypadala, jako by ji zásoboval člověk v posledním stadiu anorexie. Jediná krabice mlčka byla už tři dni po datu trvanlivosti vytištěném na kartonu a Dusty ji vylil do výlevky. Půlku bílého chleba nacpal do odpadové šachty a za ní poslal i odporně skvrnitý obsah otevřené plechovky párků, které vypadaly, že jim brzo naroste srst a ony zavrčí. Pak už v lednici zbylo jen pivo, limonády a pochutiny, ty všechny vydrží, než se Skeet vrátí domů.

Na lince vedle telefonu našel Dusty jediný nepořádek v bytě, rozházené vytrhané stránky z bloku. Když je shraboval, všiml si, že na každém tom listu papíruje napsané stejné jméno, někdy jen jednou, ale častěji třikrát nebo čtyřikrát. Na čtrnácti papírech se jedno a jen jedno jméno objevovalo devětatřicetkrát: dr. Yen Lo. Ani na jednom z těch čtrnácti listů nebylo telefonní číslo ani žádný další vzkaz.

Rukopis byl určitě Skeetův. Na několika stránkách bylo písmo plynulé a úhledné. Na jiných to vypadalo, jako by měl Skeet trochu nejistou rukvi, navíc ještě hodně tlačil na tužku, takže těch sedm písmen clo papíru vyryl. Bylo zvláštní, že na dobré polovině stránek bylo dr. Yen Lo napsáno v tak zjevném rozrušení a možná i v duševním zápase že některá písmena byla do listů doslova vydrápnuta, až se papír roztrhal.

Na lince ležela také laciná propisovačka. Průhledný plast byl zlomený vedví. Pružná náplň, která ze zlomené tužky vypadla, byla uprostřed ohnutá.

Dusty se zamračil, přejel po lince dlaní a shrábl pozůstatky tužky na hromádku.

Trvalo mu jen minutu roztřídit těch čtrnáct listů z bloku tak, že nejúhlednější dal navrch, nejnaškrábanější dospod a těch zbylých dvanáct mezi nimi uspořádal tak, jak se mu to jevilo nejpravděpodobnější. Rukopis se zcela zřetelně zhoršoval. Na nejspodnější stránce bylo jméno napsáno jen jednou a to ještě necelé dr. Yenejspíš proto, že tužka se zlomila na začátku.

Logická dedukce byla ta, že byl Skeet stále víc rozčilený nebo vzteklý a tlačil nakonec na tužku tak prudce, že praskla.

Muselo to být rozčilení, ne vztek.

Skeet nikdy nebyl vzteklý. Měl spíš opačné problémy.

Byl od přírody mírný a jeho temperament ještě víc hnětla až do podoby sladkého pudinku ta záplava léků na změnu chování, kterou na něm vyzkoušela řacla psychologů s agresivní léčebnou filozofií za nadšené podpory Skeetova drahého tatíčka, doktora Holdena

Caulfielda alias Sama Farnera. Ten kluk už neměl žádiié vlastní já, docela se za ty roky intenzivního chemického odbai vování vytratilo. Hněv, vztek, to pro něj byly neznámé pojmy. Ta nejhorší urážka, která by normálního člověka rozzuřila, u Skeeta vyvolala jen pokrčení rameny a křehký rezignovaný úsměv. Trpkost, kterou pociťoval ke svému otci což byla na jeho poměry zuřivost byla natolik silná, že se dopátral pravdy o profesorově původu, ale nebyla dost mocná, aby mu dodala sílu vykřičet tomu podvodnickému parchantovi své objevy do očí.

Dusty pečlivě poskládal čtrnáct listů z bloku, zasunul je do kapsy džínsň a shrábl z linky úlomky tužky. Propisovačka byla levná, ale ne fórová. Průhledný plastový obal z jednoho kusu byl tuhý a pevný. Síla, kterou bylo nutno vyvinout, aby praskl jako suchá větvička, musela být strašlivá.

Skeet takového vzteku nebyl schopen, a bylo těžké si představit, co by ho mohlo tak do krajnosti rozrušit, aby tužkou ryl s náležitou zuřivostí.

Po chvíli zaváhání hodil Dusty zlomenou tužku do koše.

Válet strčil do koše čumák a začichal, jestli ta vyhozená věc náhodou není k jídlu.

Dusty otevřel zásuvku a vytáhl Zlaté stránky. Našel oddíl LÉKAŘI a hledal tam dr. Yen Lo, ale nikdo takový tam nebyl.

Pak zkusil PSYCHIATŘI. Potom PSYCHOLOGOVÉ. Nakonec TERAPEUTI. Nic.

Kapitola 17

Zatímco Susan uklízela karty a zápisník na binokl, Martie opláchla talíře od oběda a krabice od přineseného jídla a snažila se přitom příliš nedívat na mezzalunu na prkénku vedle dřezu.

Susan jí přinesla do kuchyně vidličku. „Tohle jsi zapomněla.“

Protože si Martie už otírala ruce, Susan umyla vidličku sama a uložila ji.

Pak spolu seděly v obýváku, Susan pila další pivo. Hudební kulisu si Susan představovala jako Členná Goulda, hrajícího na klavír Goldbergovt variace od Bacha.

Jako mladá dívka snila Susan o hudební kariéře ve velkém symfonickém orchestru. Byla dobrá houslistka, ne světová, ne tak skvělá, aby se mohla stát sólistkou na koncertním turné, ale dost dobrá, aby se tento její skromnější sen mohl uskutečnit. Místo toho se nakonec spokojila s dráhou realitní makléřky.

Martie zase ještě v posledním ročníku střední školy chtěla být veterinářkou. Teď vytvářela videohry.

Život nabízí nekonečné množství možných cest. Občas si směr vybírá hlava, občas srdce. A někdy ani srdce, ani hlava nedokáže vzdorovat zatvrzelému laku osudu.

Gouldovy brilantní spršky stříbřitých tónů Martie čas od času připomněly, že ačkoli vítr se zmírnil, venku za zabedněnými okny stále ještě padá chladný déšť. Byt byl tak uzavřený a útulný, až byla v pokušení podlehnout té nebezpečně útěšné představě, že za těmito ochrannými zdmi žádný svět neexistuje.

Povídaly si se Susan o starých časech, starých přátelích. Ani slovem se nezmínily o budoucnosti.

Susan nikdy moc nepila. Dvě piva byl pro ni skoro flám. Obyčejně se ani neopila ani nezačala být zlá, spíš příjemně sentimentální. Tentokrát byla stále zamlklejší a vážnější.

Za chvíli mluvila už většinou Martie. Samotné jí to připadalo čím dál hloupější, až nakonec přestala žvatlat také.

Jejich přátelství bylo tak hluboké, že jim mlčení nevadilo. Toto mlčení bylo ovšem podivné a nervózní snad proto, že Martie potají sledovala Susan, jestli se zase nedostává do toho transu, ve kterém byla před chvílí.

Nedokázala poslouchat Goldbergovy variace ještě jednou, protože intenzivní krása hudby ji najednou deprimovala. Bylo to divné, ale pro ni symbolizovala ztrátu, osamělost a tiché zoufalství. Byt začal rychle být dusivý, ne útulný, klaustrofobický, ne útěšný.

Když Susan pomocí dálkového ovládání pustila totéž cédéčko ještě jednou, podívala se Martie na hodinky a vypočítala řadu neexistujících pochůzek, které musí vyřídit do pěti hodin.

V kuchyni si Martie oblékla pršiplášť a se Susan se objaly, jak to vždycky dělaly při loučení. Tentokrát se objímaly pevněji než obvykle, jako by se obě snažily té druhé sdělit mnoho důležitých a hluboce prociťovaných věcí, které žádná z nich nedokázala vyjádřit slovy.

Když Martie vzala za kliku, Susan ustoupila za dveře, aby byla chráněna před pohledem na děsivý svět venku.

Úzkostlivě, jako by se náhle rozhodla prozradit znepokojivé tajemství, které si jen obtížně nechávala pro sebe, řekla: „Chodí sem v noci, když spím.“

Martie už pootevřela dveře. Teď je znova zavřela, ale nechala ruku na klice. „Co říkáš? Kdo sem chodí, když spíš?“

Zeleň Susaniných očí jako by měla ledovější odstín než dřív, jako by jejich barvu zintenzivnil a projasnil nějaký nový strach. „Totiž myslím, že chodí.“ Susan sklopila oči. Bledé tváře jí zrudly. „Nemám důkaz, že je to on, ale kdo jiný by to byl než Erik?“

Martie se odvrátila ode dveří. „Erik sem chodí v noci, kclyž spíš?“

„On říká, že ne, ale já myslím, že lže.“

„On má klíč?“

„Já jsem mu ho nedala.“

„A vyměnila jsi zámek.“

Jo. Ale nějak se dostane dovnitř.“

„Co okna?“

„Ráno. když zjistím, že tu byl, zkontroluju všechna okna, ale vždycky jsou zamčená.“

„A jak to víš, že tu byl? Myslím, co dělá?“

Místo odpovědi Susan řekla: „Chodí sem. plíží se kolem. plíží se, krade se sem jako nějaký porlvraťák.“ Otřásla se.

Martie Erika nijak zvlášť nemilovala, ale těžko si ho uměla představit, jak se v noci krade po schodech nahoru a protahuje se do bytu snad klíčovou dírkou. Jednak neměl dost představivosti na to, aby vymyslel neorlhalitelný způsob, jak se sem dostat, byl to investiční poradce, hlavu měl plnou čísel a údajů, ale smysl pro záhady mu chyběl docela. Kromě toho věděl, že Susan má v nočním stolku pistoli, a on měl riziko hrozně nerad, byl to ten poslední člověk, který by riskoval, že bučte zastřelen jako lupič, i kdyby už měl zvrácenou chuť mučit svou ženu.

„A jsou tady ráno rozházené věci, nebo co vlastně?“

Susan neodpověděla.

„Nikdy jsi ho v bytě neslyšela? Nikdy ses nevzbudila, dokud tu byl?“

„Ne.“

„Takže ráno nacházíš. stopy?“

„Stopy,“ kývla Susan, ale nijak to neupřesnila.

Jako věci tam, kde nemají být? Vůni jeho kolínské?.

Takové věci?“

Susan, hlavu stále sklopenou, kývla.

„Ale co přesně?“ naléhala Martie.

Žádná odpověď.

„Koukej, Sooz, nemohla by ses na mě podívat?“

Když Susan zvedla hlavu, byla rudá ne pouhými rozpaky, spíš hanbou.

„Sooz, co mi to nechceš říct?“

„Nic. Jenom. jsem asi paranoidní.“

„Ale něco mi tajíš. Tak proč o tom vůbec začínáš, když mi to pak nechceš říct?“

Susan si objala rukama paže a zachvěla se. „Myslela jsem, že o tom už dokážu mluvit, ale nedokážu. Ještě si to musím. nějak srovnat v hlavě.“

„Že se sem Erik v noci plíží to je hoclně divné. Mám, z toho husí kůži. Co tu dělá kouká se, jak spíš?“

„Později, Martie. Musím si o tom ještě chvíli přemýšlet, sebrat odvahu. Pak li zavolám.“

„Řekni mi to hned.“

„Máš přece takových pochůzek.“

„Nejsou tak důležité.“

Susan se zamračila. „Ještě před minulou dost důležité vypadaly.“

Martie nebyla schopna Susan ublížit tím, že by přiznala, že si ty pochůzky vymyslela jako záminku, aby se dostala z tohohle bezútěšného, dusivého místa na čerstvý vzduch a clo osvěžujícího chladu deště. „Jestli mi pak nezavoláš a neřekneš mi lo všechno až do posledního detailu, tak sem dneska večer dojedu, sednu si ti na prsa a budu ti číst celé stránky nejnovější literárně kritické knížky Dustyho táty. Jmenuje se Význam bezvýznamnosti: Chaos a struktura, a v polovině kteréhokoliv odstavce odpřisáhneš, že li po mozku lezou rezaví mravenci. Nebo co iřeba Troufni si být svým nejlepším přítelem? To je nejnovější výplod jeho nevlastního táty. Tohle když slyšíš na kazetě, tak máš chuť uříznout si uši. Je to rodina bláznivých škrabalů a já bych je na tebe mohla poštvat.“

Susan se nepřesvědčivě usmála a řekla: „Vyděsila jsi mě dost. Určitě ti zavolám.“

„Vážně?“

„Na mou duši, na psí uši.“

Martie znovu sáhla po klice, ale neotevřela dveře. „Jsi tady v bezpečí, Sooz?“

„Samozřejmě,“ řekla Susan, ale Martie měla pocit, že v těch uštvaných zelených očích zahlédla záblesk nejistoty.

„Ale jestli se sem plíží“

„Erik je pořád ještě rnůj manžel,“ řekla Susan.

„Ty nečteš noviny? Manželé dokážou slrašné věci.“

„Znáš přece Erika. Možná je to prase“

„Je to určitě prase,“ trvala na svém Martie.

„ale není nebezpečný.“

„Je to poseroutka.“

„Přesně.“

Martie zaváhala, ale pak konečně pootevřela dveře. „S večeří budeme hotoví tak v osm, možná dřív. Lehnout si půjdeme asi v jedenáct. Budu čekat, že mi zavoláš.“

„Díky, Martie.“

„De nadá.“

„Dej za mě Dustymu pusu.“

„Tak to bude jenom takové klobnutí na tvář. Všechno pořádné líbání je výhradně moje věc.“

Marlie si přetáhla kapucu přes hlavu, vykročila ven a zavřela za sebou clveře.

Vítr už teď nefoukal vůbec, jako by ho vytlačily ty ohromné masy vody, klére padaly jako vodopády železných broků.

Počkala, dokud neuslyšela Susan zamknout bezpečnostní zámek, pevný a masivní, který by odolal i velkému násilí. Pak rychle seběhla po dlouhých příkrých schodech.

U dveří se zastavila, obrátila a zahleděla se zpátky k odpočívadlu a ke dveřím.

Susan Jaggerová jí připadala jako krásná princezna z pohádky, uvězněná ve věži, pronásledovaná obry a zlými duchy, jež nemá žádného statečného prince, který by ji zachránil.

Šedý den vibroval neustálým hřměním vln rozrážejících se o nedaleké pobřeží. Martie spěchala po plážové promenádě k nejbližší uličce, kde kanály přetékaly a špinavá voda šplouchala kolem kol jejího červeného Saturnu.

Doufala, že Dusty využil špatného počasí, zahrál si na domácího pána a ukuchtil své neporovnatelné masové koule v kořeněné rajské omáčce. Nic by ji neuklidnilo víc, než kdyby vešla do domu a uviděla ho v zástěře, se sklenicí červeného po ruce. Vzduch by byl plný příjemných vůní. Dobrá retro pop music třeba Dean Martin na stereu. Dustyho úsměv, jeho objetí, jeho polibek. Po tom bizarním dni potřebovala bezpečí domova a krbu a manžela.

Když Martie startovala auto, prolétla jí mozkem myšlenka, z které se jí zvedl žaludek a která zničila všechny naděje, že by jí dnešní den mohl přinést aspoň malou porci klidu a bezpečí. Tohle, bylo reálnější než obvyklý duševní obrázek, bylo to tak podrobné a intenzivní, že jí připadalo, že se to právě děje, právě teď a právě tady. Byla přesvědčena, zeje to předtucha strašné chvíle, která teprve nastane, že vidí okamžik, ke kterému v budoucnosti dojde, a řítí se k němu tak jistě, jako by se vrhla ze skály. Když zastrčila klíček do zapalování, v mysli se jí objevil obrázek oka propíchnutého ostrou špičkou klíče, vyrýpnutého zubatým okrajem, který pronikl do mozku za okem. Hned jak strčila klíč do zapalování, otočila jím, a v té své živé předtuše ho zároveň otáčela v oku.

Martie si ani neuvědomovala, že otevřela dveře, ale najednou byla venku z auta, opírala se o něj a vyhazovala oběd na mokrou zem.

Dlouho tam stála, hlavu skloněnou. Kapuca pršipláště se jí svezla. Brzo měla vlasy úplně promáčené.

Když si byla jistá, že už to víc nepůjde, sáhla do auta, vytáhla z malé krabice Kleenexu několik papírových kapesníků a otřela si rty.

V autě s sebou vždycky vozila malou láhev vody. Teď ji použila na vypláchnutí úst.

Pořád ještě jí bylo divně, ale nasedla do Saturnu a zabouchla za sebou.

Motor běžel naprázdno. Nebude se muset klíčku dotknout dřív, než dojede do garáže v Corona Del Mař.

Mokrá, prochladlá, nešťastná, vyděšená, zmatená. Víc než kdy jindy si přála být bezpečně doma, v suchu a v teple, mezi známými věcmi.

Příliš se třásla, než aby mohla řídit. Čekala skoro patnáct minut, než mohla vyhodit ruční brzdu a rozjet se. I když zoufale toužila jet domů, bála se, co se může stát, až tam dojede. Ne, lže sama sobě. Ona se nebojí toho, co se stane. Ona se bojí toho, co by mohla udělat.

To oko, které viděla v předtuše pokud to něco lakového bylo nebylo obyčejné oko. Mělo výrazný odstín černošedé baň, zářící a krásné. Jako Dustyho oči.

Kapitola 18

Na klinice Nový život považovali pozitivní psychologický vliv zvířat v některých případech za užitečný, takže Válet byl vítán. Dusty zaparkoval poblíž krytého vchodu a než došli do budovy, byli jen trochu zavlhlí, což psa zklamalo. Válet byl koneckonců retrívr, mezi prsty měl blány, vodu miloval a byl natolik talentovaný, že by se bez problémů kvalifikoval do olympijského týmu v synchronizovaném plavání.

Skeet ve svém pokoji ve druhém patře spal navrchu .na přikrývkách úplně oblečený, ale se zutými botami.

Kalné zimní odpoledne tisklo svou mizející tvář k oknu a v pokoji se šeřilo. Jediné další světlo vycházelo z malé bateriové lampičky na čtení přicvaknuté ke knize, kterou četl ošetřovatel Tom Wong.

Tom podrbal Valeta za ušima a pak využil jejich přítomnosti, že si udělá přestávku.

Dusty tiše vybalil obě zavazadla, naskládal jejich obsah do zásuvek šatníku a usadil se do křesla. Válet se mu uvelebil u nohou.

Do úplného setmění zbývaly dvě hodiny, ale stíny v rozích spřádaly stále hustší sítě, dokud Dusty nerozsvítil malou stolní lampičku vedle křesla. když Skeet ležel stočený na boku, nevypadal jako dítě, ale jako vysušená mumie, tak vyhublá, že se zdálo, jako by jeho šaty visely na pouhé kostře bez masa.

Když Martie jela domů, dávala si obzvláštní pozor na cestu, nejen kvůli počasí, ale také kvůli svému stavu. Představa, že by ji náhle přepadl záchvat paniky v rychlosti sto kilometrů za hodinu, ji děsila. Naštěstí z poloostrova Balboa do Corony Del Mař nevedla dálnice, celou cestu se jelo ulicemi a Martie se držela za těmi nejpomalejšími automobily.

Na Pacifické, ani ne na půl cesty domů, se doprava zastavila úplně. Asi o čtyřicet nebo padesát aul před sebou viděla otáčející se červené a modré majáčky policejních aut a sanitek. Nehoda.

Využila toho, že uvízla v zácpě, a zavolala z mobilu doktora Clostermana, svého internistu, v naději, že sejí podaří objednat se na následující den, nejlépe hned ráno. „Dost to spěchá, ne že bych měla bolesti, to ne, ale radši bych s ním mluvila co nejdřív.“

„A jaké máte příznaky?“ zeptala se recepční. Martie zaváhala. „Je to věc dost osobního rázu. Radši bych o tom mluvila jenom s doktorem Clostermanem.“ „Dnes už odešel domů, ale myslím, že bych vás mohla vmáčknout do jeho programu zítra ráno v osm třicet.“ „Díky. Budu tam,“ řekla Martie a zavěsila. Od přístavu se vzdouval tenký rubáš šedé mlhy a jehličky deště ho sešívaly na těle umírajícího dne.

Od místa nehody se v protisměru, poměrně volném, blížila sanitka.

Nehoukala ani neblikala majáčkem. Bylo jasné, že pacientovi už lékaři nepomohou, že to vlastně už ani není pacient, ale balík směřující do márnice.

Martie zachmuřeně sledovala auto jedoucí deštěm a pak se zahleděla do zpětného zrcátka, kde byla vidět ještě mlhou rozmazaná záře zadních světel. Nemohla vědět jistě, jestli se sanitka skutečně změnila v pohřební vůz, byla ale přesvědčená, že je v ní mrtvola. Cítila, jak ji míjí Smrt.

Když Dus ty hlídal Skeeta a čekal, až se Tom Wong vrátí, to poslední, o čem by se mu chtělo přemýšlet, byla minulost, ale přesto se jeho mysl pořád sama vracela k dětství, které prožil se Skeetem, i ke Skeetovu velitelskému otci a ještě hůř, k muži, který toho mizeru vystřídal v čele domácnosti. Manžel číslo čtyři, dr. Dcrek Lampton, neofreudovský psycholog, psychiatr, přednášející a autor.

Jejich matka Claudette měla slabost pro intelektuály zvlášť pro ty, kteří byli zároveň megalomani.

Skeetův otec, falešný Holden, jí vydržel do doby, kdy bylo Skeetovi devět a Dustymu čtrnáct. Jeho odchod oba oslavili tím, že zůstali celou noc vzhůru, koukali na hororové filmy, cpali do sebe pytle bramborových lupínků a krabice čokoládovoarašídové smetanové zmrzliny, jež byla zakázána přísnou, „nacistickou“ dietou bez tuku, bez cukru, bez soli, bez konzervačních látek a bez legrace kterou během své diktatury nutil všem dětem i když na dospělé se nevztahovala. Ráno jim z toho sice bylo špatně a oči je pálily nevyspáním, ale přesto dokázali ještě zůstat pár hodin vzhůru a prohledat celé okolí, dokud nenasbírali poctivé kilo psích výkalů. Ty pak hermeticky uzavřeli do krabice a poslali ji do nového bytu odcházejícího despoty.

I když balíček poslali anonymně s falešnou adresou odesílatele, předpokládali, že profesor možná přijde na to, kdo mu to poslal, protože když vypil dostatečné množství dvojitých martini, občas si stěžoval na neschopnost svého syna učit se a tvrdil, že hromada hnoje má větší akademický potenciál než Skeet.

Tou krabicí psích výkalů ho vyzývali, aby své velké vzdělávací teorie uvedl do praxe a změnil ty bobky v lepšího studenta, než je Skeet.

Jen pár dnů poté, co jejich matka vykopla falešného Caulfielda do žitného pole, se nastěhoval dr. Lampton. A protože všichni dospělí byli k zbláznění civilizovaní a mohli se přerazit, jen aby si navzájem uvolnili cestu k osobnímu naplnění, oznámila Claudette dětem, že po rychlém a nerozporném rozvodu bude vzápětí následovat nový sňatek.

Dusty a Skeet přestali oslavovat. Během čtyřiadvaceti hodin jim bylo jasné, že přijde doba, kdy budou s nostalgií vzpomínat na zlatý věk vlády falešného Holdena, protože s dr. Derekem Lampiónem přichází Apokalypsa. Teď Skeet vrátil Dustyho do současnosti: „Vypadáš, jako bys spolknul žížalu. Na co myslíš?“

Pořád ještě ležel stočený na posteli, ale uslzené oči měl otevřené.

„Na Lasici Lamptona,“ řekl Dusty. „Člověče, o tom když budeš přemýšlet ještě chvíli, tak budu sundávat ze střechy já tebe.“ Skeet spustil nohy z postele a sedl si rovně.

Válet došel ke Skeetovi a olízl mu třesoucí se ruku. Jak se cítíš?“ zeptal se Dusty. Jako po sebevraždě.“

„Aspoň že po.“ Dustv vytáhl z kapsy košile dva losy a podal je Skeetovi. ,Jak jsem slíbil. Koupil jsem je tady kousek v tom supermarketu, jak loni v listopadu prodali ten s velkou ránou. Ten jackpot třicet milionů.“

„Nedávej mi je. Když se jich dotknu, vycucnu z nich všechno štěstí.“

Dusty Šel k nočnímu stolku, otevřel zásuvku a vytáhl bibli. Listoval jí, přejížděl očima po verších a pak přečetl jeden z Jeremiáše: „Požehnaný ten muž, kterýž doufá v Hospodina.“

„No, aspoň jsem se naučil nedoufat v metamfetaminy.“

„To je pokrok,“ kývl Dusty. Vložil dva losy do bible na stránku, ze které právě četl, zavřel knihu a vrátil ji do zásuvky.

Skeet se zvedl a potácel se do koupelny. „Musím čurat.“

„Dohlídnu na tebe.“

Skeet rozsvítil a řekl: „Neboj, brácho. Tady není nic, čím bych se mohl zabít.“

„Mohl by ses třeba zkusit spláchnout clo záchodu,“ navrhl Dusty a postavil se do otevřených dveří.

„Nebo se oběsit na toaleťáku.“

„Vidíš? Jsi moc chytrý. Na tebe si musím dát dobrý pozor.“

Toaleta měla pevně uzavřenou splachovací nádrž a splachovala se tlačítkem, nebylo tu nic, co by se dalo snadno rozebrat, nic, na čem by se dala objevit ostrá , kovová hrana schopná rozříznout zápěstí.

O chvilku později, když si Skeet myl ruce, Dusty vytáhl ze svého zápisníku poskládané listy papíru a přečetl nahlas, co si na ně Skeet zapsal: „Dr. Yen Lo.“

Mýdlo vyklouzlo Skeetovi z ruky do umyvadla. Nepokusil se ho sebrat. Opíral se o umyvadlo, ruce pod kohoutkem, voda mu splachovala pěnu z rukou.

Když mýdlo upustil, něco řekl, ale jeho slova zanikla v hluku vody.

Dusty naklonil hlavu. „Co jsi říkal?“

Skeet o něco hlasitěji opakoval: „Poslouchám.“

Dustyho ta odpověď překvapila a zeptal se: „Kdo je dr. Yen Lo?“

Skeet neodpověděl.

Stál zády k Dustymu. Hlavu měl skloněnou a v zrcadle tak nebyla vidět jeho tvář. Zdálo se, že hledí na své ruce, které stále ještě držel pod vodou, ačkoli už na nich nebyla ani stopa po mýdle. „SkeeteP“ Ticho.

Dusty vešel do malé koupelničky za svým bratrem. Skeet upřeně zíral na své ruce, oči mu zářily jakoby úžasem, pusu měl otevřenou ve výrazu podobném posvátné úctě, jako by právě vyřešil záhadu lidské existence. Z umyvadla začala stoupat oblaka páry vonící po mýdle. Tekoucí voda byla strašně horká. Skeetovy ruce, obvykle tak bledé, byly ostře červené.

„Bože dobrý.“ Dusty rychle zavřel vodu, kovový kohoutek byl tak žhavý, že se ho skoro nedalo dotknout. Skeet ale zjevně žádnou bolest necítil a napůl opařené ruce stále držel pod kohoutkem.

Dusty pustil studenou vodu a jeho bratr na tuto změnu naprosto nereagoval. Nedával najevo vůbec žádné nepříjemné pocity pod horkou vodou a stejně tak teď snad nepocítil žádnou úlevu pod studenou.

Válet v otevřených dveřích zakňučel. Hlavu zvednutou, uši nastražené, ustoupil o pár kroků do pokoje. Věděl, že se děje něco strašně divného.

Dusty vzal bratra za paži. Skeet nechal ruce před sebou a stále ještě na ně hleděl, ale nechal se odvést z koupelny. Sedl si na kraj postele, ruce v klíně, a prohlížel si je, jako by si četl osud z dlaní.

„Nehýbej se,“ řekl Dusty a vyběhl z pokoje hledat Torna Wonga.

Kapitola 19

Když Martie vjela do garáže, zklamalo ji, že tam Dustyho dodávka není. Vzhledem k tomu, že v dešti nemůže pracoval, doufala, že ho najde doma.

Na ledničce v kuchyni našla pod magnetem v podobě rajčete vzkaz: Ó, krásko, přijdu domů do pěti. Na večeři nikam zajdeme. Miluju tě jesle víc než tortilly. Dusty.

Použila malou koupelnu u kuchyně, a teprve když si myla ruce, uvědomila si, že chybí zrcadlo na dveřích lékárničky. Zůstal jen malý střípek postříbřeného skla v pravém spodním rohu kovového rámu.

Dusty ho zřejmě nějakou nehodou rozbil. Až na ten malý střípek se mu podařilo všechny pozůstatky důkladně uklidit.

Jestli rozbitá zrcadla skutečně znamenají smůlu, byl dnes ten nejhorší den ze všech, kdy se něco takového mělo stát.

I když už v žaludku nic neměla, pořád ještě jí nebylo dobře. Naplnila sklenici ledem a zázvorovou limonádou. Něco studeného a sladkého jí obvykle uklidnilo žaludek.

Ať šel Dusty kamkoli, vzal zjevně Valeta s sebou. Dům byl malý a útulný, ale teď zrovna jí připadal veliký a chladný a osamělý.

Martie seděla u kuchyňského stolu pod oknem smáčeným deštěm, upíjela zázvorovou limonádu a uvažovala, jestli bude lepší večer někam jít, nebo spíš zůstat doma. Při večeři za předpokladu, že bude schopná jíst hodlala Dustymu vyprávět znepokojivé události dnešního dne, a měla strach, že by ji mohli slyšet číšníci nebo ostatní hosté. Kromě toho nijak nestála o to, aby případný další záchvat proběhl na veřejnosti.

Na druhou stranu, kdyby zůstali doma, nevěřila si, že by dokázala uvařit večeři.

Pozvedla oči ocl sklenice k věšáku s noži vedle výlevky. Ledové kostky zachřestily o sklenici, kterou svírala v ruce.

Lesklé nerezové čepele zářily, samy vydávaly světlo, nejen ho odrážely.

Martie pustila sklenici, otřela si dlaň o džínsy a odvrátila oči od nožů. Ale věšák si neomylně přitáhl její pohled znova.

Věděla, že není schopna násilí na jiných, leda aby chránila sebe, své blízké a nevinné. Pochybovala i o tom, že bv dokázala ublížit sobě.

Přesto ji ale pohled na nože tak rozrušil, že nevydržela sedět. Zvedla se, nerozhodně postála, šla do jídelny a pak do obýváku, neměla nikde stání, jen se snažila, aby mezi ní a věšákem na nože byla co největší vzdálenost.

Když přerovnala ozdobné drobnosti, které nebylo třeba přerovnat, narovnala stínítko na lampě, které nebylo nakřivo, a uhladila polštáře, které nebyly zmačkané, vyšla Martie do chodby a otevřela přední dveře. Překročila práh a vyšla na zápraží.

Srdce jí bušilo tak, že se pod jeho údery otřásala. Každý tep jí vehnal do žil takovou vlnu krve, že i svět před očima jí pulzoval tím vzedmutím.

Došla na počátek schodů. Nohy měla slabé a roztřesené. Opřela se jednou rukou o zábradlí.

Aby se dostala ještě dál od věšáku s noži, musela by vyjít ven do bouře, která se teď zmírnila z lijáku v déšť. Ať ale půjde kamkoli, do kteréhokoli kouta světa, v dobrém nebo ve špatném počasí, ve slunci i ve tmě, setká se se špičatými věcmi, ostrými věcmi, zubatými věcmi, s nástroji a příbory a přístroji, které je možno využít k něčemu zlému.

Musí si uklidnit nervy, zpomalit řítící se mysl, zahnat podivné myšlenky. Uklidnit se.

Bůh mi pomoz.

Zkusila pomalu, zhluboka dýchat. Ale její dech byl místo toho stále rychlejší, přerývaný.

Když zavřela oči ve snaze najít vnitřní klid, našla jen zmatek, temný vír.

Nezíská znovu vládu nad sebou, dokud nenajde odvahu vrátit se do kuchyně a postavit se čelem tě věci, která vyvolala ten záchvat úzkosti. Nože. Bude se muset vyrovnat s těmi noži, a to rychle, než stále narůstající úzkost přeroste v paniku.

Nože.

Váhavě se odvrátila od schodů. Došla k otevřeným předním dveřím.

Chodba za prahem jí připadala nepřátelská. Tohle byl přece její milovaný domov, místo, kde byla šťastnější než kdykoli předtím, ale jí teď připadal skoro tak nepovědomýjako dům někoho cizího.

Nože.

Vešla dovnitř, zaváhala a zavřela za sebou dveře.

Kapitola 20

Skeetovy ruce byly sice dost podrážděné, ale ne tak hrozivě, jak to ještě před chvilkou vypadalo, a opařené nebyly. Tom Wong je natřel kortizonovou mastí.

Protože Skeet byl stále ještě duchem jinde a neodpovídal na otázky, Tom mu vzal vzorek krve, aby ho dal prozkoumat na přítomnost drog. Když Skeet do Nového života přišel, podrobil se důkladné osobní prohlídce, zda s sebou nenese zakázané látky, a ani v jeho šatech, ani v tělesných otvorech neobjevili nic.

„Může to být opožděná druhotná reakce na to, co do sebe nacpal ráno,“ podotkl Tom, když odcházel se vzorkem krve.

Během posledních pár let, během nejhorších období svých periodických závislostí, předváděl Skeet víc podivných kousků než kačer Donald, ale v takovémhle transu ho Dusty ještě neviděl.

Válet doma na nábytek nesměl, ale Skeetův stav ho zjevně znepokojil natolik, že na pravidla zapomněl a stočil se v křesle.

Dusty úplně chápal, jak je Válet nešťastný, a nechal ho být. Sám si sedl na kraj postele vedle svého bratra.

Skeet teď ležel na zádech, hlavu podepřenou třemi polštáři. Díval se upřeně do stropu. Ve světle noční lampičky vypadala jeho tvář klidně jako obličej meditujícího jogína.

Dusty si vzpomněl, s jak zjevnou naléhavostí a s jak intenzivním citem bylo to jméno naškrábáno v bloku, a zamumlal: „Dr. Yen Lo.“

I když Skeet stále ještě nevnímal svět kolem sebe, promluvil poprvé od chvíle, kdy Dusty v přilehlé koupelně vyslovil to jméno poprvé. „Poslouchám,“ řekl přesně totéž, co předtím.

„Co posloucháš?“

„Co poslouchám?“

„Co děláš?“

„Co dělám?“ zeptal se Skeet.

„Ptal jsem se, co posloucháš.“

„Tebe.“

„No dobře, tak mi řekni, kdo je doktor Yen Lo.“

„Ty.“

„Já? Já jsem tvůj bratr. Vzpomínáš?“

„To chceš, abych řekl?“

Dusty se zamračil. „Vždyť je to pravda, ne?“

I když Skeetova tvář zůstala ochablá a bez výrazu, zeptal se: „Je to pravda? Jsem zmatený.“

„Tak to si můžeme podat ruce.“

Skeet k němu zcela vážně napřáhl ruku.

„Skeete?“

„Hmrnm?“

Dusty zaváhal a uvažoval, jak moc je ten kluk vzdálen od reality. „Víš, kde jsi?“

„Kde jsem?“

„Takže nevíš?“

„Vím?“

„Nemůžeš se rozhlédnout?“

„Můžu?“

„To si hraješ na ozvěnu?“

„Hraju?“

Dusty už v zoufalství řekl: „Rozhlédni se.“

Skeet okamžitě zvedl hlavu z polštářů a přejel pohledem pokoj.

„Určitě víš, kde jsi,“ řekl Dusty.

„Klinika Nový život.“

Skeet znovu spustil hlavu clo polštářů. Znova se díval na strop a po chvíli udělal něco divného.

Dusty si nebyl zcela jist tím, co viděl, a naklonil se blíž k jeho obličeji.

V šikmém světle lampy bylo Skeetovo pravé oko zlaté a levé tmavší, medově hnědé, což mu dodávalo znepokojivého výrazu, jako by ze stejné lebky hleděly dvě různé osobnosti.

Dustyho pozornost ale nepřivábil tento světelný trik. Čekal skoro minutu, než to uviděl znova: Skeetovy oči se několik vteřin míhaly rychle tam a zpátky, než se zase usadily a jen zíraly.

„Ano, klinika Nový život,“ potvrdil Dusty trochu opožděně. „A taky víš, proč jsi tady.“

„Vyplavit si jedy z těla.“

„Přesně tak. Ale vzal sis něco od té doby, co jsi sem přišel, propašoval jsi sem nějak drogy?“

Skeet povzdechl. „Co chceš, abych řekl?“

Mladíkovy oči se začaly míhat. Dusty v duchu odpočítával vteřiny. Pět. Pak Skeet zamrkal a jeho pohled se uklidnil.

„Co chceš, abych řekl?“ opakoval.

„Řekni pravdu,“ povzbuzoval ho Dusty. „Řekni mi, jestli jsi sem propašoval drogy.“

„Ne.“

„Tak co je s tebou?“

„Co chceš, aby se mnou bylo?“

„Sakra, Skeete?“

Mladík se skoro neznatelně zamračil. „Nedržíš se pravidel.“

„Jakých pravidel?“

Skeetovy ochablé ruce se napůl sevřely v pěst.

Oči se mu znovu začaly míhat ze strany na stranu a tentokrát se občas i obrátily vzhůru do lebky. Secím vteřin.

REM. Rychlé pohyby očí. Podle psychologů podobné pohyby zavřených očí znamenají, že spáč má sny.

Skeet neměl zavřené u či a i když byl v nějakém divném stavu, určitě nespal.

Dusty řekl: „Pomoz mi, Skeete. Nejsem na stejné vlně. O jakých pravidlech to mluvíme? Řekni mi, jak ta pravidla fungují.“

Skeet neodpověděl hned. Zamračené vrásky na čele mu pomalu mizely. Jeho pleť byla teď hladká a průsvitná jako přepouštěné máslo, až to skoro vypadalo, že prosvítá bílá kost. Stále zíral na strop.

Oči se mu zase zamíhaly, a když REM přestaly, promluvil konečně hlasem bez napětí, ale také monotónnějším než dřív. Zašeptal: „čistý vodopád.“

Ta slova dávala asi tolik smyslu, jako by byla vybrána náhodně, jako dvě popsané kuličky vytaženě osudí.

„Čistý vodopád,“ opakoval Dusty. Když jeho bratr neodpověděl, Dusty naléhal: „Musíš mi pomoct víc, bráško.“

„Modré jehličí z borů,“ zašeptal Skeet.

Dusty se obrátil, protože za sebou zaslechl nějaký zvuk.

Válet seskočil z křesla. Pes vyšel z pokoje do předsíňky, kde se obrátil a stál s ušima nastraženýma, ocas stažený mezi nohy a podezíravě se na ně díval od prahu, jako by ho něco vystrašilo.

„Po vlnách seje.“

Další náhodné kuličky.

Malá můrka s jemnými zářezy na okraji křehkých bílých křídel přistála na Skeetově ruce obrácené dlaní vzhůru. Když mu můrka lezla po dlani, Skeetovy prst se nehnuly, ničím nenaznačil, že by drobný hmyz cítil. Rty měl pootevřené, čelist pokleslou. Dýchal tak mělce, že se jeho hrud nezvedala. Oči se mu znova zamíhaly, ale když ten tichý záchvat přešel, vypadal Skeet jako mrtvý.

„Čistý vodopád,“ řekl Dusty. „Po vlnách seje. Znamená to něco, bráško?“

„Znamená? Chtěl jsi, abych ti řekl, jak fungují pravidla.“

„A to jsou pravidla?“ ptal se Dusty.

Skeetovy oči chvilku kmitaly. Pak řekl: „Ty znáš pravidla.“

„Dělej, že je neznám.“

„Tohle jsou dvě z nich.“

„Dvě z pravidel.“

„Ano.“

„Tak jasné jako pravidla pokeru zrovna nejsou.“

Skeet neřekl nic.

I když to všechno znělo jako blábolení, jako blouznění zdrogovaného mozku, měl Dusty přízračný pocit, že tento podivný rozhovor má skutečný i když skrytý význam a že směřuje k znepokojivému odhalení.

Pozorně se na bratra zadíval a vybídl ho: „Pověz mi, kolik je pravidel.“

„Ty to víš,“ odpověděl Skeet.

„Dělej, že nevím.“

„Tři.“

„Jak zní třetí pravidlo?“

„Jaké je třetí pravidlo? Modré jehličí z borů.“

Čistý vodopád. Modré jehličí z borů. Po vlnách seje.

Válet, který málokdy štěkal, ale který ještě méně vrčel, teď stál v otevřených dveřích, nakukoval dovnitř z předsíně a vydal ze sebe hluboké, hrozivé zavrčení. Srst měl zježenou tak viditelně jako pes v kresleném seriálu, když se potká s kresleným duchem, l když Dusty nevěděl jistě, co Valeta tak rozčílilo, zdálo se, že je to chudák Skeet.

Dusty chvíli přemýšlel a pak řekl: „Vysvětli mi ta pravidla, Skeete. Řekni mi, co znamenají.“

„Já jsem vlny.“

„Jasně,“ kývl Dusty, i když mu to dávalo asi tolik smyslu, jako by Skeet v tradicích psychedelické éry Beatles prohlásil yjMM ,rž.

„Ty jsi čistý vodopád,“ pokračoval Skeet. „Samozřejmě,“ řekl Dusty, aby ho povzbudil. „A jehličí jsou mise.“

„Mise?“

„Ano.“

„A dává ti to smysl?“

„Dává?“

„Zřejmě ano.“

„Ano.“

„Mně to smysl nedává.“

Skeet mlčel.

„Kdo je dr. Yen Lo?“ zeptal se Dus ty.

„Kdo je dr. Yen Lo?“ Pauza. „Ty.“

„Já jsem myslel, že já jsem čistý vodopád.“

„To je jedno a totéž.“

„Ale já nejsem Yen Lo.“

Na Skeetovč čele se znovu objevil ustarané vrásky, jeho ruce, které dosud ochable ležely, se ase napůl zaťaly. Křehká můrka ulétla zpod bledých svírajících se prstů.

Dusty počkal, až skončí další záchvat REM, a pak se zeptal: „Skeete, jsi vzhůru?“

Chlapec po chvilce váhání odpověděl: „Já nevím.“

„Nevíš, jestli jsi vzhůru. Takže. to tedy spíš.“

„Ne.“

„Když nespíš a nevíš jistě, jestli jsi vzhůru tak co jsi?“

„Co jsem?“

„To jsem se ptal já.“

„Poslouchám.“

„A jdeme zase tam, kde jsme byli.“

„Kam?“

„Co kam?“

„Kam mám jít?“ zeptal se Skeet.

Dusty ztratil ten vnitřní pocit, že tahle jejich konverzace je plná závažného, i když záhadného významu, a že se přibližují k odhalení, které tomu všemu náhle dodá smyslu. I když ten rozhovor byl jedinečný a krajné podivný, zdál se teď tak iracionální a deprimující jako nesčetné jiné debaty, které se Skeetem vedli, když si Skeet svou zálibou v lécích způsobil modřiny na mozku.

„Kam mám jít?“ ptal se Skeet znovu.

„Ale dej tni pokoj a spi,“ odsekl Dusty podrážděně.

Skeet poslušně zavřel oči. Jeho tvář nabyla pokojného výrazu, jeho napůl zaťaté pěsti se uvolnily. Jeho clech začal okamžitě být mělký, pomalý a poklidně rytmický. Tiše chrápal.

„Co se to tady, sakra, děje?“ ulevil si Dusty nahlas. Přejel si dlaní po zátylku, aby zahnal náhlé mrazení a husí kůži. Ruku měl ale také studenou, a tak jen vtlačila chlad dál do páteře.

Válet se vrátil z předsíně. Srst už neměl ježenou, ale zvědavě čenichal, nahlížel clo stinných koutů a pod postel, jako by něco nebo někoho hledal. To, co ho vyděsilo, bylo už pryč.

Skeel zjevně usnul proto, že mu Dusty řekl, aby to udělal. Ale není přece možné usnout okamžitě a na povel.

„Skeete?“

Dusty položil bratrovi ruku na rameno a zatřásl jím, nejdřív jemně, pak méně jemně.

Skeet nereagoval. Pořád tiše chrápal. Víčka sebou zaškubala, jak se pod nimi kmitaly oči. REM. Tentokrát určitě snil.

Dusty zvedl Skcetovu pravou ruku a přitiskl dva prsty na tepnu v jeho zápěstí. Mladíkův tep byl silný a pravidelný, ale pomalý. Dusty ho počítal. Pětačtyřicet tepů za minutu. To mu připadalo znepokojivě pomalé, dokonce i na spáče.

Skeet byl ve stadiu snění, o tom nebylo pochyb. Hluboko ve stadiu snění.

Kapitola 21

Nerezový držák na nože visel na zdi na dvou háčcích jako totem nějakého klanu vzývajícího ďábla, který kuchyň používá k děsivějším účelům než k vaření večeře.

Martie sundala celý držák z háčků, aniž by se dotkla nožů. Strčila ho do poličky v jedné ze spodních skříněk a rychle zabouchla dveře.

Ne, to nestačilo. Sešel z očí, nesešel z mysli. Nože byly dál snadno dostupné. Musí je dát někam, kde na ně bude moci hůř.

V garáži našla prázdnou lepenkovou krabici a roli lepicí pásky a vrátila se s tím do kuchyně.

Když přidřepla před skříňkou, do které schovala nože, nebyla schopná otevřít dveře hned. Vlastně se bála se jich jen dotknout, jako by to nebyla obyčejná skříňka, ale satanistický relikviář, ve kterém odpočívá slupka z jednoho z Belzebubových kopyt. Musela sebrat odvahu, aby nože přemístila, a když je nakonec opatrně vytáhla, třásly se jí ruce tak, že nože ve svých štěrbinách chrastily.

Hodila nože do krabice a zavřela víko. Začala ji zalepovat páskou ale pak si uvědomila, že ji bude muset přestřihnout.

Když otevřela zásuvku a sáhla po nůžkách, nebyla schopna vzít je do niky. Mohly by se stát smrtící zbraní. Viděla několik filmů, v nichž vrah užil nůžky místo dranžírovacího nože.

Na lidském těle je tolik měkkých, zranitelných míst. Slabiny. Břicho. Mezi žebry přímo do srdce. Hrdlo. Tepna po straně krku.

V Martiině mysli se míchaly groteskní a krvavé obrázky. Vypadalo to jako balíček karet s obrázky masových vrahů VŠECHNY VRAŽDY JACKA ROZPAROVÁCE VYKRESLENY DU NEJMENŠÍCH PODROBNOSTI! NA KAŽDÉM ŽOLÍKU BAREVNÁ KRESBA JEDNÉ Z CHLAZENÝCH HLAV ZE SBfRKY JEFFREYHO DAHMERAI

Zabouchla zásuvku, otočila se k ní zády a snažila se zahnat brutální obraz, které jí nějaká slabomyslná část její mysli se zvrácenou radostí rozdávala.

Byla v domě sama. Neměla by těmi nůžkami komu ublížit. Samozřejmě kromě sebe.

Od té doby, co tak podivně zareagovala na mezzalunu v Susanině kuchyni a na klíček od auta několik minut nato, cítila Martie, že ji posedl jakýsi divný, nový potenciál k násilí a bála se, že by mohla v pomíjivém záchvatu šílenství ublížit někomu nevinnému. Ted poprvé ji napadlo, že by v takové iracionální křeči mohla být s to ublížit sobě.

Dívala se na krabici, do které schovala držák s noži. Kdyby ji odnesla do garáže, strčila ji tam do rohu a nakupila na ni jiné věci, stejně by ji mohla během minutky dostat zpátky. Ten jeden pruh pásky s rolí na konci se dá snadno odstranit, víko rozervat a nože vytáhnout. I když dranžírovací nůž všechny nože zůstávaly v krabici, cítila váhu té zbraně, jako by ji právě teď držela v pravě ruce, palec přitištěný na plochu chladné čepele, prsty sevřené kolem dřevěné střenky, ukazováček opřený o chránítko, malíček přitisknutý ke špičce rukojeti. Takhle by nůž držela, kdyby chtěla zaútočit zespoda, udělat prudký a rychlý výpad a vrazit ho hluboko do břicha nějaké nic netušící oběti.

Pravá ruka sejí začala třást, pak i paže a nakonec celé tělo. Ruka se jí o své vůli prudce otevřela, jako by se snažila odhodit nějaký imaginární nůž, bylo to bláznivé, ale napůl očekávala, že uslyší řinčení oceli o dlaždice podlahy.

Ne, Bože dobrý, ona přece není schopna spáchat takové zvěrstvo některým z těchhle nožů. Není ani schopna spáchat sebevraždu nebo se zmrzačit.

Ovládni se.

Nemohla ale přestat myslet na lesklá ostří a ostré hrany, jak sekají a bodají. Snažila se odložit ten pomyslný balíček karet s Jackem Rozparovačem, ale před duševním zrakem se jí odehrával bleskový pasiáns, jedna karta dopadala na druhou, pleskpleskplesk, až jí ten křečovitý vír sjel od hlavy přes hruď až clo žaludku.

Nevzpomínala si, kdy padla na kolena vedle krabice. Nevzpomínala si ani, kdy vzala do ruky tu roli pásky, ale najednou si uvědomila, že obrací a obrací krabici, horečně kolem ní omotává pásku, znova a znova, nejdřív několikrát po delší straně, pak po kratší, pak šikmo.

Děsilo ji, s jakou prudkostí se do toho úkolu dala. Snažila se odtáhnout ruce, odvrátit se od krabice, ale nedokázala přestat.

Pracovala tak rychle a tak intenzivně, že jí na těle vyrazil tenký film mastného potu, prudce dýchala, fňukala strachem. Omotala kolem krabice celé velké balení pásky v jedné nepřerušované smyčce, aby nemusela použít nůžky. Pohřbila ji v pásce tak důkladně, jako staroegyptští balzarnovači balili své mrtvé faraóny do pruhů bavlněné látky namočené v třísle.

Když došla ke konci pásky, ještě nebyla spokojena, protože pořád věděla, kde ty nože hledat. Jistě, snadno dostupné teď už nebyly. Musela by se prořezat mnoha vrstvami pásky, aby krabici otevřela a k nožům se dostala, ale nikdy by se neodvážila vzít do ruky břitvu nebo nůžky, kterými by to mohla udělat, takže by se jí správně mělo ulevit. Krabice ovšem nebyla trezor v bance, byla to pouhá lepenka a ona nebyla v bezpečí nikdo nebyl v bezpečí dokud přesně věděla, kde nože hledat, a dokud byla sebemenší šance, že by se k nim mohla dostat.

Kalná rudá mlha strachu se válela nad mořem její duše, chladná svíjející se mlha vystupující z nejtemnější hloubi jejího já, šířící se její myslí, kalící její myšlenky, posilující její zmatek, a s větším zmatkem přišla i větší hrůza.

Vynesla krabici s noži z domu na zahradu, rozhodnuta zakopatji tam. Což znamenalo vyhloubit jámu. Což znamenalo použít krumpáč nebo rýč. Ale to nebyly pouhé nástroje, byly to také potenciální zbraně. Neodvážila se použít krumpáč nebo rýč.

Upustila balíček. Nože v krabici zařinčely dušený, ale přesto zlověstný zvuk.

Musí se zbavit nožů úplně. Zahodit je. To je jediné řešení.

Zítra budou jezdit popeláři. Když horlí nože do odpadků, ráno je vyvezou na skládku.

Nevěděla, kde ta skládka je. Neměla nejmenší tušení. Někde daleko na východ, na nějakém osamělém místě. Až přijedou popeláři, bude Martie v bezpečí.

Srdce jí bušilo, jako kdyby chtělo vyskočit z hrudi, když uchopila nenáviděný balíček a vykročila po schodech.

Tom Wong spočítal Skeetovi pulz, poslechl si jeho srdce a změřil mu krevní tlak. Dotyk chladného stetoskopu na nahé hrudi a tlak škrtidla na paži, to všechno u něj nevyvolalo ani nejmenší odezvu. Neškvibl sebou, nemrkl, nezachvěl se, nepovzdechl, neodfrkl, nezavrčel. Ležel ochabiv a bledý jako oloupaná a vařená cukína.

„Když jsem mu měřil pulz, měl osmačtyřicet, řekl Dusty, který to všechno sledoval od nohou postele.

„Teď čtyřicet šest.“

„Není to nebezpečné?“

„Nemusí být. Jinak nejeví žádné známky potíží.“

Podle Skeetovy karty byl jeho normální pulz, když byl čistý a střízlivý a vzhůru, šedesát šest. O deset nebo dvanáct tepů méně, když spal.

„U spáčů se občas setkáváme i s pulzem čtyřicet,“ řekl Tom, „i kdvž to je hodně vzácné.“ Odtáhl Skeetovi víčka jedno po druhém, prozkoumal jeho oči oiialmoskopern. „Zornice má stejně velké, ale i tak by to mohla být mrtvice.“

„Krvácení do mozku?“

„Nebo embolie. Ale i jestli to mrtvice není, může to být jiné koma. Diabetické. Uremické.“

„Diabetik není.“

„Radši přivedu doktora,“ řekl Tom a vyšel z pokoje.

Přestalo pršet, ale oválné listy vavřínů plakaly jako smuťne zelené oči.

Martie s krabicí nožxi v náručí spěchala k východní straně domu. Prudkým trhnutím otevřela vrátka přístavku na popelnice.

Její pozorná část, její normální část uvězněná jejím slra chem, si dobře uvědomovala, že její pohyby a postoje se podobají pohybům loutky, hlavu vystrčenou vpřed na ztuhlém krku, ramena přitažená vysoko k uším, zdánlivě samý loket a koleno, se hnala vpřed s trhavou naléhavostí.

Kdyby byla skutečně loutkou, loutkář by se jmenoval Honza Panika. Na vysoké škole některé její přítelkyně milovaly brilantní poetiku Sylvie Plathové, a ačkoli Martie považovala její dílo za příliš deprimující a nihilistické, než aby se jí líbilo, vzpomněla si na jeden básnířčin bolestný postřeh přesvědčivé vysvětlení, co žene některé lidi ke krutosti vůči ostatním a k tomu, aby tak často volili sebedestruktivní řešení.

Po celých osmadvacet let Martiina života byl její svět více méně bez paniky, naopak bohatý, naplněný poklidným pocitem sounáležitosti, míru, smyslu a spojení s všehomírem, protože její otec ji vychoval ve víře, že každý život má svůj smysl. Usměvavý Bob říkával, že když se člověk vždycky řídí odvahou, ctí, scbeúctou, upřímností a soucitem a když má srdce a mysl otevřené tomu, co ho svět učí, pak nakonec pochopí smysl své existence, možná dokonce v tomto světě a zcela jistě v tom příštím. Taková filozofie prakticky zaručovala spokojený život, méně stinný než život těch, kdo jsou přesvědčeni o tom, že žádný smysl nemá. Ale teď konečně a zcela nevysvětlitelně vstoupil i do Martiina života Honza Panika, uvázal ji nějak na své vodicí provázky a nutil ji teď trhavě předvádět tohle slabomyslné představení.

V přístavku na popelnice vedle domu otevřela třetí z plastových popelnic, jedinou, která byla prázdná. Hodila do ní oblepenou krabici s noži, přibouchla víko a třesoucíma se rukama zavřela západku.

Měla by pocítit úlevu.

Místo toho její úzkost stále sílila.

V podstatě se nic nezměnilo. Věděla, kde nože jsou. Mohla by je znovu vytáhnout, kdyby se dost snažila. Nebudou z jejího dosahu dřív, než je ráno popeláři hodí do svého vozu a odvezou.

A co hůř, ty nože nejsou jediné nástroje, jimiž by mohla uskutečnit své nové násilné myšlenky, které ji děsily Jejich vesele natřený dům se svými okouzlujícími dřevěnými ozdůbkami sice navenek vypadá jako klidné místo, ale ve skutečnosti to jsou dobře vybavená jatka, zbrojnice přetékající zbraněmi, když člověk měl v úmyslu spáchat krveprolití, dá se mnoho zdánlivě nevinných věcí použít jako bodná zbraň nebo kyj.

Martie zoufale přitiskla dlaně ke spánkům, jako by dokázala fyzicky potlačit ten vír děsivých myšlenek, které se svíjely a vyly v temných pokroucených uličkách její mysli. Hlava jí mezi dlaněmi a prsty pulzovala, vlastní lebka jí připadala elastická. Čím pevněji tiskla, tím větší byl ten zmatek uvnitř.

Činy. Usměvavý Bob vždycky říkal, že činy jsou odpovědí na většinu problémů. Strach, zoufalství, deprese a dokonce i mnoho hněvu pochází z pocitu bezmoci. Učinit něco pro řešení svých problémů je zdravé, ale musíme použít určitou dávku inteligence a morální perspektivu, jestli máme mít naději, že uděláme to, co je správné a co je nejúčinnější.

Martie neměla ponětí, jestli dělá správnou a účinnou věc, když táhne velikou popelnici na kolečkách z přístavku ven a spěšněji postrkuje cestičkou k zadním dveřím domu. Používat inteligenci a zdravé morální principy, to chce klidnou mysl, ale jí zmítala mentální bouře, a tyto vnitřní vichry nabývaly na síle každou minutou.

Teď a tady Martie nevěděla, co by mi dělat, věděla jen, co udělat m. Nemohla čekat na klid potřebný k tomu, aby logicky zhodnotila své možnosti, musela jednat, udělat něco, cokoli. Protože když zůstala nečinná třeba jen na okamžik, ubíjela ji rozpoutaná bouře vířících a burácejících temných myšlenek mnohem hůř, než když se hýbala. Kdyby se odvážila sednout si nebo se třeba jen zastavit a několikrát zhluboka nadechnout, rozervalo by ji to, rozprášilo, rozválo, ale když bude pořád v pohybu, možná udělá víc věcí špatných než dobrých, ale vždycky je tu šance, i když mizivá, že čistě instinktivně udělá něco správně a získá tak úlevu nebo aspoň malou, maličkou trochu klidu.

A kromě toho hluboko ve svém nitru, tam, kde se necení myšlenky a úvahy, kde záleží jen na pocitech, tam někde věděla, že musí zmírnit svou účast a získat znovu kontrolu nad sebou, než přijde noc. Primitiv v každém , z nás se v noci přibližuje k povrchu, protože měsíc mu zpívá a chladná prázdnota mezi hvězdami hovoří jeho jazykem. Tomuto divošskému já se ve tmě může zlo zdát krásné. S příchodem tmy může záchvat paniky degenerovat v něco horšího, dokonce i v blábolící šílenství.

I když déšť ustal, nad hlavou se stále valil oceán bouřkových mraků od obzoru k obzoru a den se utopil v předčasném soumraku.

Ale ani do skutečného soumraku nebylo daleko. A až přijde, zatažená obloha bude vypadat černá jako noc.

Už teď se z trávníku na cestičku vyvinili tlustí noční slimáci. Objevili se i hlemýždi a zanechávali za sebou stříbřité stopy.

Vůně plodnosti stoupala z vlhké trávy, z mulčovací kůry a dějících listů v záhonech, z temně se lesknoucích keřů a z odkapávajících stromů.

V tom příšeří si Martie nepříjemně uvědomovala plodný život, k němuž slunce bylo nepřátelské, ale noc mu poskytla pohostinství. Rovněž si uvědomovala, že odporná, stonožkovitá část jí samé sdílí totéž nadšení pro noc jako všechen ten plazící se, lezoucí, hemžící se a svíjející se život, který vylézá z úkrytů mezi soumrakem a úsvitem. To svíjení, které cítila ve vlastním nitru, to nebyl jen strach, to byl děsivý hlad, potřeba, touha, o které se ani neodvažovala příliš přemýšlet.

Dělej, dělej, dělej, postarej se, aby ten dům byl bezpečný, nachystej si útočiště, v němž nezbude nic, co by mohlo být nebezpečné v násilnických rukou.

Personál Nového života tvořili převážně ošetřovatelé a terapeuti, ale měl tu službu i lékař od šesti ráno do osmi večer. V tuto chvíli to byl zrovna dr. Henry Donklin, s nímž se Dus ty setkal během předchozího Skeetova léčení na klinice.

Měl kudrnaté bílé vlasy, růžovou pleť, na svůj věk pozoruhodně hladkou a pružnou. Dr. Donklin vypadal jako cherubín a mohl by se klidně živit jako úspěšný televizní kazatel. Chyběla mu ovšem ona vyhýbavá kluzkost, která u mnoha těchto elektronických knězi naznačuje, jak snadno by mohli sklouznout k zatracení.

Když dr. Donklin skončil se soukromou praxí, zjistil, že odpočinek je pro něj asi tak přitažlivý jako smrt. Vzal tohle místo v Novém životě, protože práce nebyla těžká a přitom měla význam a, jak sám říkával, „zachraňuje mě před očistcem nekonečného golfu a před peklem halmy“.

Donklin sevřel Skeetovu levou ruku a mladík mu to i ve spánku slabě oplatil. Lékař zkoušku úspěšně zopakoval i se Skeetovou pravicí.

„Žádné zjevné známky paralýzy, žádný chroptivý dech,“ řekl Donklin. „Tváře se při výdechu nenadouvají.“

„Zornice má rozšířené stejně,“ podotkl Tom Wong.

Donklin si to ověřil a pak pokračoval v rychlé prohlídce. „Kůže není lepkavá, normální povrchová teplota. Překvapilo by mě, kdyby to byla mrtvice. Ani výron, ani embolie, ani trombóza. Ale vrátíme se k té možnosti a převezeme ho do nemocnice, pokud brzo neurčíme příčinu.“

Dusty sám sobě povolil určitou dávku optimismu.

Válet stál v rohu, hlavu zvednutou, a všechno pozorně sledoval snad si dával pozor, jestli se nevrátí to, kvůli čemu se mu zježila srst a co ho před chvilkou vyhnalo z místnosti.

Tom se na doktorův pokyn chystal Skeeta vycévkovat.

Donklin se naklonil blízko ke svému bezvědomému pacientovi a řekl: „Sladký dech nemá, ale chci moč testovat na cukr a albumin.“

„Není diabetik,“ řekl Dusty.

„Jako uremické koma to taky nevypadá, podotkl lékař. „Měl by ostrý, rychlý pulz. Zvýšený krevní tlak. Žádné takové příznaky tady nejsou.“

„Nemůže jenom spát?“ zeptal se Dusty.

„Aby spal takhle hluboce,“ prohlásil Henry Donklin, „to by ho musela zaklít zlá čarodějnice nebo by si musel kousnout ze Sněhurčina jablka.“

„Totiž on mě předtím trochu vytočil, jak se choval, tak jsem mu řekl, aby spal, možná trochu ostřejším tónem, a jen jsem to řekl, tak sklapnul.“

Donklin se tvářil tak skepticky, že vypadal jako sádrová busta. „To chcete říct, že jste kouzelník?“

„Pořád malíř pokojů,“

Donklin byl přesvědčen, že mrtvice to není, a tak riskoval povzbuzující prostředek. Ale přičichnutí k uhličitanu čpavku k čichací soli Skeeta neprohrálo.

„Jestli jenom spí,“ prohlásil lékař, „tak byla jeho babička Šípková Růženka.“

Popelnice měla veliká kola a uvnitř byla jen krabice s noži, takže ji Martie po pár schodech k zadnímu vchodu vytáhla bez potíží. Z krabice dobře omotané páskou i přes stěny popelnice vycházel rozhněvaný rachot nožů.

Měla původně v úmyslu vtáhnout popelnici do domu. Ted si uvědomila, že by si tak přivezla znova dovnitř i nože.

Rukama svírala držadlo popelnice, ochromena nerozhodností.

Zbavit svůj domov všech potenciálních zbraní, to musí být nejvyšší priorita. Než bude docela tma. Než se ten primitiv v jejím nitru zmocní vlády ještě víc.

Do její nehybnosti se snesla větší bouře strachu, lomcující okny a dveřmi její duše.

Dělej, dělej, dělej.

Nechala zadní dveře otevřené a zaparkovala popelnici na zápraží, hned za prahem, což bylo pohodlně blízko. Odstranila víko a položila ho na podlahu zápraží.

Vešla znovu do kuchyně, otevřela jednu zásuvku a prohlížela její lesknoucí se obsah. Příbory. Salátové vidlice. Vidličky. Stolní nože. Nože na máslo. Také deset steakových nožů s dřevěnými střenkami.

Nedotkla se nebezpečných věcí. Místo toho opatrně vytáhla ty bezpečnější lžíce, lžičky, moka lžičky a položila je na linku. Pak vytáhla celou zásuvku, donesla ji k otevřeným dveřím a vyklopila ji.

Spolu s plastikovým příborníkem se do popelnice sesypala kovová řinčící kaskáda nožů a vidliček. Morek v Martiiných kostech řinčel ozvěnou toho ledového zvuku.

Položila zásuvku na podlahu do rohu, aby jí nepřekážela. Neměla čas do ní vrátit zachráněné lžíce a zasunout ji zpět.

Falešný soumrak přecházel v soumrak skutečný. Otevřenými dveřmi už slyšela první tóny písní těch malých zimních ropuch, které se odvažují ven jen v noci.

Další zásuvka. Nejrůznější kulinářské nástroje a potřeby. Otvírák na láhve. Škrabka na brambory. Loupáček na citrusy. Nebezpečně vypadající vidlice teploměru na maso. Palička. Vývrtka. Miniaturní plastové kukuřičné klasy se dvěma bodáky na jednom konci, které se zapíchnou do stonku kukuřice, aby se čerstvé klasy snáz jedly.

Ohromilo ji, kolik a jak rozmanitých domácích nástrojů by se dalo povižít jako zbraně. Mučitel směřující k inkvizičnímu procesu by musel být spokojen, kdyby ve své výbavě neměl nic víc než to, co měla teď před očima Martie.

V zásuvce byly také velké plastikové spony na pytle s bramborovými lupínky, malé i větší odměrky, několik gumových špachtlí, drátěná metla a další věci, které se nezdály nebezpečné ani v rukou toho nejvychytralejšího vražednického maniaka.

Váhavě sáhla do zásuvky s úmyslem roztřídit nebezpečné věci od neškodných, ale okamžitě strhla ruku zpátky. Nevěřila si, že by něco takového bezpečně zvládla.

„To je bláznovství, to je přece cvokárna,“ řekla, a její hlas byl pokřivený strachem a zoufalstvím tak, že ho skoro nepoznávala.

Vyklopila celou sbírku kuchyňských potřeb do popelnice. Prázdnou zásuvku položila do rohu na tu první.

Dusty, kde jsi, sakra! Potřebuju tě. Potřebuju tě. Pojď domů, prosím, pojď domů.

Protože musela pořád něco dělat, aby ji strach docela neochromil, našla odvahu otevřít třetí zásuvku. Několik velkých servírovacích vidliček. Vidlice na maso. Elektrický nůž.

Zvenku bylo slyšet ostrý hlas ropuch ve vlhkém soumraku.

Kapitola 22

Martie Rhodesová bojovala s absolutní panikou. Hnána posedlostí, tažena nutkáním pobíhala po kuchyni, která jí teď připadala asi tak plná smrtelných nebezpečí jako bojiště uprostřed bitvy.

V zásuvce u trouby našla váleček na těsto. Válečkem by se dal někomu rozbít obličej, rozdrtit nos, rozrazit rty, bít a bít a bít ho, až mu praskne lebka, až bude ležet na podlaze a zírat na tebe nevidoucíma očima, zalitýma krví.

I když žádná potenciální oběť nebyla nablízku a i když věděla, že není schopná někoho napadnout, musela sama sebe přemlouvat, aby váleček ze zásuvky vytáhla. „Vem to, proboha, no tak, vem to, odnes to, ať je to pryč.“

V půli cesty k popelnici váleček upustila. Když dopadl na zem, vydal nepříjemný, tupý zvuk.

Nedokázala hned sebrat dost odvahy a znovu ho zvednout. Místo toho ho před sebou kopala až k prahu otevřených dveří.

S deštěm se vytratil i vítr, ale soumrak zvenčí chladně vál do kuchyňských dveří. Zhluboka dýchala v naději, že jí chladný vítr prqjasní hlavu, a při každém nadýchnutí se otřásla.

Hleděla dolů na váleček, který jí ležel u nohou. Stačilo jen tu zatracenou věc popadnout a hodit ji do popelnice za prahem. Nebude ho mít v ruce víc než jednu nebo dvě vteřiny je sama a nemůže nikomu ublížit. A i kdyby se jí zmocnilo nějaké sebedestruktivní nutkání, váleček nebyl zrovna ideální zbraň na harakiri, i když to bylo lepší než gumová stěrka.

Tím vtipkováním sama sebe tak zahanbila, že se odvážila váleček sebrat a hodit do popelnice.

Když prohledávala další zásuvku, našla tam sbírku nástrojů a potřeb, které ji většinou neděsily. Síto. Minutku. Lis na česnek. Mašlovačku. Cedník. Lis na citrony. Koš na sušení salátu.

Hmoždíř a paličku. Tak to ne. Hmoždíř byl asi tak velký jako míč na baseball, udělaný z jednoho kusu poctivé žuly. S tím by šlo vyrazit někomu mozek z hlavy. Postavit se za něj a prudce udeřit směrem dolů, obloukem díra v hlavě.

Hmoždíř musí pryč, hned ted, okamžitě, než přijde Dusty domů nebo než u dveří zazvoní některý nic netušící soused.

Palička jí připadala neškodná, ale patřila k hmoždíři a tak obojí odnesla do popelnice. Žulový hmoždíř byl v její dlani chladný, ještě když ho zahodila, fascinovala ji vzpomínka na jeho chlad a uspokojivou tíži a ona věděla, že dobře udělala, když se ho zbavila.

Když otevírala další zásuvku, zazvonil telefon. S nadějí ho zvedla: „Dusty?“

„To jsem já,“ řekla Susan Jaggerová. „Aha.“ Srdce se jí chvělo zklamáním. Snažila se, aby to na jejím hlase nebylo znát. „Ahoj, co se děje?“ „Není ti nic, Martie?“ „Ne, proč?“ „Máš takový divný hlas.“

„Nic mi není.“

„Jako zadýchaný.“

„Zrovna jsem zvedala něco těžkého.“

„Něco se určitě děje.“

„Nic se neděje. Nevyslýchej mě, Sooz. Na to mi stačí moje matka. Co se děje?“

Martie chtěla telefon co nejrychleji položit. Měla tolik práce. Tolik skříněk a zásuvek ještě neprohlédla. A nebezpečné věci, potenciální zbraně, byly i v jiných místnostech. Smrtící nástroje se vyskytovaly po celém domě a ona je musela najít všechny a do posledního se jich zbavit.

„Ono je to takové trapné,“ začala Susan.

„Co je trapné?“

„Já nejsem paranoik, Martie.“

„Já vím, že nejsi.“

„On sem vážně občas chodí, víš, občas v noci, když spím.“

„Erik.“

„Musí to být on. Jo, já vím, že nemá klíč, a dveře a okna zamykám, dovnitř se není jak dostat, ale musí to být on.“

Martie otevřela jednu ze zásuvek poblíž telefonu. Mezi jiným v ní ležely i nůžky, kterých se před chvílí nedokázala dotknout, když chtěla přestřihnout tu lepicí pásku.

Susan řekla: „Ptala ses mě, jak vím, že tu byl, jestli je něco jinak než obvykle, nebo jestli cítím jeho kolínskou a tak.“

Rukojeti nůžek byly potažené černou gumou, aby se daly pevněji uchopit.

„Ale ono je to mnohem horší než kolínská, Martie, děsí mě to a je to trapné.“

Ocelové čepele byl zvenčí nablýskané jako zrcadlo a na vnitřních stříhacích hranách matné.

„Maitie?“

„Jo, slyšela jsem tě.“ Tiskla si sluchátko k uchu tak pevně, že to bolelo. „Tak mi řekni, co tě děsí.“

„Vím, že tady byl, protože tu po něm zůstane. noko.“

Maitie se rozhovor těžko sledoval, protože v duchu náhle viděla blikající jasné obrazy nůžek v pohybu, jak sekají a bodají, rvou a trhají. „To?“ „No, však víš.“ „Ne.“ „To jeho.“ „Co jeho?“

Na jedné z čepelí těsně pod spojovacím nýtkem bylo vyraženo slovo Á7,A, což bylo zřejmě jméno výrobce, i když v Martie to vyvolávalo zvláštní rezonance, jako by to bylo magické slovo s tajnou mocí, záhadnou a plnou krutého významu.

Susan řekla: „To jeho. tento.“

Martie chvilku vůbec nedokázala slovo ťo pochopit, prostě si ho nedokázala s ničím spojit, nedokázala ho zpracovat, jako by to bylo nesmyslné slovo vytvořené někým, kdo blouzní. Její mysl byla tak zaujatá pohledem na nůžky ležící v zásuvce, že se nedokázala soustředit na Susan.

„Martie?“

„Tento,“ opakovala Martie, zavřela oči, snažila se zahnat z mysli obraz nůžek, pokoušela se zaměřit na rozhovor se Susan.

„Sperma,“ objasnila Susan. „To jeho tento.“

„A podle toho víš, že taní byl?“

„Je to nemožné, aleje to tak.“

„Sperma.“

„Ano.“

Klik.

Zvuk cvakajících nůžek: klikklih. Ale Martie se nůžek nedotýkala. I když měla oči zavřené, věděla, že nůžky jsou dosud v zásuvce, protože nikde jinde prostě být nemohly. Klikklihla, že pohled na lesklé čepele by ji uvrhl do takového záchvatu paniky, jaký ji ještě nepotkal. ATzVfAMtMfA.

„Ale, Sooz, proboha, to chceš říct, že se s tebou miluje“

„V tom o žádnou lásku nejde.“

„No tak že ti to…“

„Znásilňuje mě. Je to pořád ještě můj manžel, jen spolu nežijeme, já vím, ale je to znásilnění.“

„a ty se při tom nevzbudíš?“

„Musíš mi věřit.“

„No dobře, jasně, miláčku, já ti věřím. Ale…“

„Třeba jsou v tom nějaké drogy.“

„jak by ti Erik mohl do něčeho nasypat drog?

„Já nevím. No jo, zní to šíleně. Úplně potrhle, paranoidně. Ale ono se to rřc.“

„Máni strach, Martie.“

Já laky. Bože dobrý, já taky.

Martic levou nikou křečovitě svírala sluchátko a její prázdná pravá ruka se jí houpala po boku. Nůžky se nemohly hýbat samy o sobě, a stejně: MzAMiA.

„Mám strach,“ opakovala Susan.

Kdyby Martie nebyla otřesená strachem a nesnažila se tak zarputile skrýt svůj strach před Susan, kdyby se dokázala lépe soustředit, snad by jí Susanino tvrzení nebylo připadalo tak bizarní. Ve svém současném stavu ji ovšem každý další konverzační obrat jen dále mátl. „Říkáš, že to. tam zůstane? Kde?“

„No. no ve mně.“

Aby si Martie dokázala, že její pravá ruka je dosud prázdná, že v ní nůžky nejsou, zvedla ji k hrudi a přitiskla si ji na bušící srdce. AVzAMA.

„V tobě,“ řekla Martie. Uvědomovala si, že jí Susan sděluje něco skutečně ohromujícího, co má strašné souvislosti a může mít děsivé následky, ale při tomhle pekelném AZ,řAZAf,A nedokázala přimět svou mysl, aby se, soustředila výhradně na přítelkyni.

„Spím v kalhotkách a tričku,“ řekla Susan.

„Já taky,“ podotkla nepřípadně Martie.

„Někdy se vzbudím a v těch kalhotkách mám. takové to lepkavé mokro.

X7?A?M. Ten zvuk musí být imaginární. Martie toužila otevřít oči, jen aby si potvrdila, že nůžky jsou pořád v zásuvce, ale kdyby se na ně ještě jednou podívala, byla by ztracená, takže nechala oči zavřené.

Susan řekla: „Ale já nechápu, jak to. Je to přece nesmysl, ne? jako.?“

„Vzbudíš se?“

„A musím se převléknout.“

„A víš určitě, co to je?“

„Je to nechutně. Připadám si špinavá, zneužitá. Občas se musím osprchovat, prostě „Mzm.“

AYzAMM. Martiino srdce už tak pekelně bušilo, a cíti

14M

JYKnfttn

Martie stále ještě neotevřela oči a zabouchla zásuvku. „Když se vzbudíš,“ pokračovala roztřeseně, „tak máš prádlo zase na sobě?“

Martie otevřela oči a zadívala se na svou pravou linku, v které svírala rukojeť zásuvky. „Takže on přijde, svlékne tě, znásilní tě. A potom, než jde pryč, zase ti oblékne tričko a kalhotky. Proč?“

„Třeba proto, abych si neuvědomila, že tam byl.“

„Ale je tam to jeho sperma.“

„Nic jiného není takhle cítit.“

„Sooz“

„Já vím, já vím, ale já trpím agorafobií, nejsem úplný blázen. Pamatuješ? Sama jsi mi to říkala. A ještě něco ti povím.“

Ze zavřené zásuvky se ozývalo tlumené AZiAAZz. „Občas,“ pokračovala Susan, „mě to bolí.“

„Bolí?“

„Tam dole,“ řekla Susan tiše a diskrétně. Hloubka její úzkosti a zahanbení se v této ostýchavosti projevila zřetelněji než v čemkoli, co do tě doby řekla. „Není. jemný.“

V zásuvce se jedna čepel třela o druhou: klikklik,

Susan teď šeptala a také mluvila jakoby z větši dálky, jako by veliká vlna zvedla její dům na pobřeží a unášela ho dál a dál na moře, jako by pomalu odplouvala k vzdálenému temnému obzoru. „Někdy mě bolí taky prsa, a jednou jsem na nich měla modřiny. modřiny velké jako prsty, jak mě moc zmáčknul.“

„A Erik to všechno popírá?“

„Popírá, že tu byl. Podrobnosti . podrobnosti jsem s ním nepřebírala.“

„Jak to myslíš?“

„Neobvinila jsem ho.“

Martie měla pravou ruku pořád na zásuvce a tiskla ji ke skříňce, jako by se zevnitř něco chtělo prodrat ven. Mačkala takovou silou, že ji začaly bolet svaly na předloktí.

AMMA.

„Sooz, proboha, tak ty si myslíš, že tě možná droguje a píchá ve spaní, ale ty jsi se ho na to ani nezeptala?“

„Nemůžu. Nesmím. Je to zakázané.“

„Zakázané?“

„No, však víš, není to správné, je to něco, co nemůžu udělat.“

„Ne, to nevím. Divné slovo zAozoť. Gd koho?“

„Nechtela jsem říct zakázané. Já nevím, proč jsem to řekla. Jen jsem myslela. no, já vlastně nevím, co jsem myslela. Jsem strašně zmatená.“ když Martie se vinou vlastní úzkosti nedokázala plně soustředit, vycítila, že v tom, jaká slova Susan volí, je něco velice závažného, a nehodlala to jen tak přejít. „Kdo ti to zakázal?“

„Nechala jsem třikrát vyměnit zámky,“ řekla Susan, místo aby odpověděla na otázku. Už nešeptala, její hlas zostřel zárodkem hysterie, kterou se vší mocí snažila potlačit. „Pokaždé od jiné firmy. Erik přece nemůže někoho znát u Aažífčto zámečníka, ne? A ještě něco jsem ti neřekla, protože ti pak možná budu připadat fakt šílená, ale posypala jsem okenní parapety mastkem, takže kdyby se sem omivÍM nějak dostával zavřeným oknem, musely by v tom mastku zůstat otisky, musel by být nějak porušený, ale on je ráno vždycky netknutý. A kliku jsem vzepřela židlí, takže i jestli ten hajzl má klíč, nemohl by ty dveře otevřít, a druhý den ráno tam židle vždycky je, přesně tam, kam jsem ji dala, ale přitom ío v sobě zase mám, v kalhotkách, a bolí mě to a vím, že mě zneužil, brutálně zneužil, já to ,?, a tak se sprchuju a sprchuju čím dál teplejší vodou, někdy tak horkou, že to bolí, ale nemůžu se očistit. Už si nikdy nepřipadám úplně čistá. Pane Bože, občas si myslím, že potřebuju exorcisty víš? nějaké knězi, aby sem přišli a modlili se nade mnou, knězi, kteří skutečně věří v ďábla, jestli se dneska ještě takoví najdou, svěcenou vodu a krucifixy, kadidlo, protože tohle se vzpírá veškeré logice, tohle je úplně nadpřirozené, ano, to je to správné slovo, ?iaf?řmzíť. A ty si teď určitě myslíš, že jsem se zbláznila natvrdo, ale ne, Martie, fakt ne. Trochu mi přeskočilo, já vím, ale tohle je něco úplně jiného než agorafobie, tohle se opravdu děje, a já už takhle dál nemůžu, ráno se vzbudit a najít. je to děsivě a hnusné. Ničí mě to, ale já nevím, co mám, sakra, dělat. Připadám si bezmocná, Martie. Cítím se tak strašně zranitelná.“

KMMA.

Martie teď už pravá ruka bolela od zápěstí k rameni, protože mačkala zásuvku vší silou, celou svou vahou. Zuby měla zaťaté. Zaskřípala jimi.

Zabolelo to, jako by jí někdo do dásní vrazil horké jehly, bolest vystřelila až k šíji a protrhla trochu mlhu jejích zmatených myšlenek. Ve skutečnosti se nebála, že něco unikne ze zásuvky. Nůžky nemohly magicky ožít jako košťata, která honila toho čarodějova učně v Disneyho Fmnza. Ten ostrý suchý zvuk AízAAfiA se ozýval v její mysli. Ona se vlastně nebála nůžek ani válečku, nebála se nožů, vidliček, vývrtky, bodla na kukuřici, teploměru na maso. Už celé hodiny znala pravou příčinu svého strachu a během tohoto divného dne o ní i několikrát krátce uvažovala, ale až dosud jí nepohlédla do tváře zpříma a bez odvolání. Jediná hrozba, před kterou couvala, byla Martine Eugenia Rhodesová. Měla strach ze sebe, ne z nožů, ne z kladiv, ne z nůžek, ale ze sebe. Mačkala zásuvku s takovým odhodláním proto, že byla přesvědčená, že jinak by ji prudce otevřela, popadla nůžky a protože tu jiná oběť není, bodla by ty ostré hroty brutálně sama do sebe.

„Jsi tam, Martie?“

Klihklik.

„Martie, co mám dělat?“

Martie se chvěl hlas soucitem, úzkostí o přítelkyni, ale také strachem o sebe a strachem ze sebe. „Sooz, loje fakt strašidelné, loje horší než začarovaný zámek.“ Slaný pot ji máčel tak dokonale, jako by právě vylezla z moře. Klikklik. Ruka, paže i rameno ji bolely lak, že jí do očí vstoupily slzy. „Koukej, já si to musím nechat trochu projít hlavou, než ti budu moct poradit, co máš dělat, než přijdu na to, jak ti můžu pomoct.“

„Je to všechno pravda.“

„Já vím že je to pravda, Sooz.“

Horečně toužila položit už telefon. Musí pryč od lé zásuvky, od nůžek, klére v ní čekají, protože před polenciálním násilím ve svém nitru utéci nemůže.

„Děje se lo,“ přesvědčovala ji Susan.

„Já vím, že ano. Přesvědčila jsi mě. Proto o tom musím chvíli přemýšlet. Protože je to lak divné. Musíme být opatrné, věděl určitě, že jednáme správně.“

„Bojím se. Jsem lady lak strašně sama.“

„Nejsi sama,“ chlácholila ji Marlie, ale hlas jí začal selhával, už se jen nechvěl, ale lámal se a poskakoval.

„Nenechám tě samotnou. Ještě ti zavolám.“

„Martie“

„Rozmyslím si to, přeberu si to“

„jestli se něco“

„až přijdu na to, co bude nejlepší“

„jestli se mi něco stane“

„a zavolám ti“

„Martie“

„brzo ti zavolám.“

Zavěsila telefon na stěnu, ale nejdřív ho vůbec nemohla pustit. Křečovitě svírala sluchátko. Když ho konečně byla s to pustit, zaistalajejí ruka ohnutá, jako by nějaký imaginární telefon stále ještě držela.

Martie pustila zásuvku a sykla, protože ji v pravé ruce chytla křeč. Jako plastelína přijaly na sebe měkké polštářky prstů jasný otisk držadla zásuvky a ruka ji bolela, jako by ta rudá rýha v mase pronikla až ke kostem.

Couvala od zásuvky, dokud nenarazila na ledničku. Uvnitř o sebe tiše zacinkaly láhve.

Jedna z nich byla napůl plná láhev Chardoimay, která lam zbyla od předchozí večeře. Vinná láhev je lluslá, zvlášť u dna, kde mívá vypuklinu na usazování sedimentů. Pevná. Tupá. Účinná. Mohla by se s ní rozmáchnout jako kyjem, rozbít s ní někomu hlavu.

A rozbitá vinná láhev může být obzvlášť zlá zbraň. Vzít ji za hrdlo, zubatým okrajem vpřed. Rozdrásal s ní tvář někomu, kdo netuší nic zlého, protnout mu hrdlo.

Zabouchnutí dveří by nemohlo být slyšet víc než bušení jejího srdce.

Kapitola 23

„Moč nelže,“ prohlásil doktor Donklin.

Válet na své hlídce u dveří pozvedl hlavu a zastříhal ušima, jako by souhlasil.

Skeet, který teď byl napojený na elektrokardiograí, setrvával ve spánku tak hlubokém, že se skoro podobal hibernaci.

Dusty sledoval stopu zeleného světla kmitající v okénku přístroje. Pulz jeho bratra byl pomalý, ale pravidelný, žádná arytmie.

Klinika Nový život nebyla ani nemocnice, ani diagnostická laboratoř. Ovšem vzhledem k sebedestruktivitě a vynalézavosti pacientů disponovala složitým zařízením potřebným k rychlé analýze tělesných tekutin a k testu na přítomnost drog.

První Skeetovy vzorky odebrané při přijetí odhalily recept na onen chemický koktejl, jímž začal den: metainfetamin, kokain, DMT. Met a koks byly stimulanty. Dimetyltryptamin DMT byl syntetický halucinogen podobný psilocybinu, což zase byl alkaloid získávaný houby Psilocybe mexicana. To představovalo snídani mnohem ostřejší než mušli a pomerančový džus.

Analýza nejnovějšího vzorku krve, který Skeetovi odebrali v tomhle komatózním spánku, nebyla ještě hotová, ovšem vzorek moči získaný cévkováním naznačoval, že do těla se nedostaly žádné nové drogy, a co víc, že , jeho tělo už z velké části metabolizovalo metamfetarnin, kokain a DMT. Přinejmenším v nejbližší době neuvidí žádného anděla smrti, který by mu radil, že má skočit ze střechy u Sorensonových.

„Z druhého krevního vzorku dostaneme stejné výsledky,“ předpovídal Donklin. „Protože je to tak, moč ow?md nelže. Nebo, řečeno laicky, v čurání je pravda.“

Dustyho napadlo, jestli se doktor takhle choval ke svým pacientům, když měl vlastní praxi, nebo jestli ta familiárnost přišla, až když odešel do penze a nechal se zaměstnat tady v Novém životě. Ať tak nebo tak, bylo to osvěžující.

Vzorek moči prošel ještě několika dalšími testy. Výsledky nesvědčily ani pro diagnózu diabetického, ani uremického komatu.

Jestli nám ten nový krevní test nic nesdělí,“ řekl doktor Donklin, „budeme ho asi muset převézt do nemocnice.

V ledničce, o kterou se Martie opírala, pomalu utichlo cinkání skla o sklo.

Ruce zkřivené křečí ji tak bolely, že jí tekly slzy. Rukávy halenky si otřela oči, ale pořád neviděla docela jasně.

Ruce měla zkroucené, jako by se chtěla drápy vrhnout na protivníka nebo jako by svírala drolící se převis. Viděny přes slaný závoj by to klidně mohly být hrozící nice snového démona.

Před duševním zrakem dosud živě viděla ostrý kraj rozbité láhve. Byla pořád tak vyděšená svou skrytou schopností násilí, svými podvědomými úmysly, že ncbyla schopna pohybu.

Cm. Přikázání jejího otce. Naděje spočívá v činech. Neměla ale dost jasnou mysl na to, aby mohla vážit, analyzovat a pak uvážlivě zvolit správně a nejúčinnější činy.

I tak ale jednala, protože kdyby aspoň ěico nedělala, lehla by na podlahu, schoulila by se a zůstala tak, dokud by se Dusty nevrátil. A než by přišel, stočila by se možná do klubíčka tak těsného, že by se už nikdy nenarovnala.

Proto tedy teď, bledá, ale odhodlaná, odstoupila od ledničky. Přešla kuchyň ke skříňce, u které jen před pár okamžiky stála.

Prst se zahákly kolem madla. ÁVzAAM. Otevřely zásuvku. Lesklé nůžky.

Martie skoro omdlela. Skoro ztratila své roztřesené odhodlání, když lesklé čepele uviděla.

Činy. Vytáhnout tu zatracenou zásuvku docela. Úplně ven. Byla těžší, než čekala.

Nebo možná, že zásuvka nebyla tak těžká, jak se zdála, že byla těžká jen proto, že pro Marúe měly nůžky víc než jen fyzickou váhu. Psychologickou váhu, morální váhu, váhu zlého účelu odpočívajícího v oceli.

Teď otevřít zadní dveře. Popelnice.

Nahnula zásuvku směrem od sebe a nechala její obsah vysypat do popelnice. Nůžky sklouzly a chrastily přitom o jiné předměty, a ten zvuk Martie tak vyděsil, že upustila do popelnice celou zásuvku i s celým jejím obsahem.

Když Tom Wong přinesl výsledky posledního rozboru krve do Skeetova pokoje, splnilo se, co předpovídal doktor Donklin. Záhada Skeetova stavu pořád nebyla vyřešena.

Mladík během posledních pár hodin nepozřel žád ně drogy. Zbytkové stopy ranních výstřelků byly už sotva zjistitelné.

Počet bílých krvinek byl normální a neměl horečku, což odporovalo teorii akutní meningeální infekce nebo vůbec jakékoli infekce.

Kdyby šlo o otravu jídlem, speciálně o botulismus, předcházelo by komatu zvracení a bolesti žaludku a pravděpodobně i průjem. Ale Skeeta nic takového nepostihlo.

I když nebyly zjevné žádné zřetelné známky mrtvice, bylo třeba znova zvažovat pochmurné možnosti krvácení do mozku, embolii, trombózu.

„Tohle už není na léčení u nás,“ rozhodl dr. Donklin. „Kam chcete, abychom ho převezli?“

Dusty odpověděl: „Nemocnice Hoag, jestli mají volno.“ „Koukejte, něco se děje,“ upozornil je Tom Wong na elektrokardiograf.

Protože nepříjemný zvukový signál byl vypnutý, ani Dusty, ani Donklin si nevšimli, že se Skeetův pulz zrychlil, jak zelená světelná čára, tak digitální ukazatel říkaly, že z minima šestačtyřicct tepů za minutu stoupl na čtyřiapadesát.

Skeet náhle zívl, protáhl se a otevřel oči. eho tep byl teď na šedesáti a pořád stoupal. Skeet zamžoural na Torna Wonga, na doktora Donklina a na Dustyho. „Co je, pořádáme mejdan?“

Otevřená láhev Chardonnay, dvě neotevřené láhve Chablis clo popelnice.

V prádelně strašlivé zbraně. Láhev oslepujícího a dusivého čpavku. Bělidlo. Louh na čištění odpadů. Všechno do popelnice.

Vzpomněla si na sirky. V kuchyňské skříňce, ve vysoké plechovce, kde bývaly piškoty. Několik balíčků papírových zápalek. Krabičky krátkých dřevěných zápalek.

Svazek zápalek se čtvrtmeIrovým dřívkem, kterými se zapalují plovoucí knoty ve vysokých olejových lampičkách.

Když je někdo schopen švihnout nevinnou oběť po tváři rozbitou láhví vína, když je někdo tak nebezpečný, že by bez výčitek vrazil klíč od auta do oka milovanému člověku, pak podpálit sám sebe nebo celý dům by pro takového člověka nepředstavovalo nic nemožného.

Martie hodila neotevřenou nádobu se zápalkami do popelnice a její obsah vydal zvuk podobný varovnému signálu chřestýše.

Rychlé nahlédnutí do obýváku. Tolik práce, tolik práce. V plynovém krbu ležela realisticky vypadající keramická polena. Na krbu plynový zapalovač.

Martie se vrátila k zadním dveřím a hodila zapalovač do popelnice. Znepokojila ji možnost, že v krbu pustila plyn. Neměla důvod ho pouštět a nevzpomínala si, že by to byla udělala, ale nevěřila sama sobě.

Netroufala si věřit sama sobě.

Kdyby byl kohoutek úplně otevřený, za minutu nebo civě by z něj unikla smrtící vlna zemního plynu. Stačila by jediná jiskra a výbuch by zničil celý dům.

Znova do obýváku. Jako uspěchaná figurka z videohry. Od nebezpečí k nebezpečí.

Žádný pach zkažených vajec.

Žádné syčení unikajícího plynu.

Kohoutek plynu trčel ze zdi vedle krbu. Otočil se s ním dalo jen pomocí klíče, a ten ležel na krbové římse.

Martie s úlevou vyšla z pokoje. Ale než se vrátila do kuchyně, měla už zase strach, jestli v nějakém záchvatu krátkodobé amnézie nepustila plyn pole, co se přesvědčila a uklidnila.

Tohle je přece směšné. Nemohla strávit zbytek života tím, že bude pořád chodit do obýváku kontrolovat krb. Netrpí výpadky paměti, amnéziemi, nikdy nic nespáchala, aby o tom pak nevěděla.

Z důvodů, které jí nebyly jasné, si Martie vzpomněla na druhou čekárnu ordinace dr. Ahrimana, kde si během Susanina terapeutického sezení přečetla kus románu. Příjemné místo na čtení. Žádná okna. Žádná nepříjemná hudební kulisa. Nic rušivého.

Místnost bez oken. Ale nestála před obrovským oknem a nedívala se na šedý déšť bičující pobřeží? Ne, to byla scéna z té knížky.

Je to vážně thriller,“ řekla nahlas, i když byla sama. „Dobře napsaný. Má zábavnou zápletku. Postavy jsou barvité. Líbí se mi.“

Ted, v rozházené kuchyni, ji dosud znepokojovalo vnímání ztraceného času. Pociťovala ve svém dnu hrozivou mezeru, během které se stalo něco strašného.

Podívala se na hodinky a překvapilo ji, že už je tak pozdě pět hodin dvanáct minut večer. Den se rozpustil a odtekl s deštěm.

Nevěděla, kdy se prvně šla clo obýváku podívat na krb. Snad před minutou. Snad přeci dvěma nebo čtyřmi nebo deseti minutami.

Otevřenými zadními dveřmi dovnitř chladně dýchla časná zima. Nevzpomínala si, jestli se na okna obýváku tiskla tma, když tam byla. Jestli v jejím dni existuje nějaká mezera, musí to být v tom pokoji u krbu.

Martie se hnala do přední části domu, a území, kterým se pohybovala, bylo sice známé, ale jiné než ráno. Žádný prostor nebyl úplně obdélníkový ani přesně čtvercový, každý se plynule měnil hned byl téměř trojúhelníkový, hned šestiúhelníkový, hned zakřivený anebo měl jiný divný tvar. Stropy, dříve rovné, teď byly trochu nakřivo. Byla by přísahala, že podlaha se pod ní naklonila, jako by to byla paluba zatáčející lodi. Mocná úzkost, která deformovala její myšlenkové procesy, jako by občas i fyzický svět deformovala clo podivných tvarů, i když ona věděla, že lato surrealistická plastičnost je jen imaginární. V obýváku žádný sykot unikajícího plynu. Žádný pach. Klíč ležel na krbové římse. Nedotkla se ho. Upřela „a ten lesklý mosazný nástroj oči a couvala od krbu, opatrně se vyhnula křeslům i pohovce, až se dostala z místnosti.

Když došla do předsíně, podívala se na svoje hodinky. Sedmnáct třináct. Uplynula jen minuta. Žádny ztracený čas. Žádný výpadek paměti.

V kuchyni se už neovladatelně třásla. Znova se podívala na hodinky. Pořád ještě sedmnáct třináct. Všechno bylo v pořádku. Neměla amnézii. Nemohla se vrátit do obýváku a pustit plyn. Jedno číslo sejí před očima změnilol 7.14.

Dusty ve svém lístečku sliboval, že bude doma do pěti. Už měl zpoždění. Dusty byl obvykle přesný. Dodržoval, co slíbil.

„Róze, prosím,“ řekla, a samotnou ji šokoval zoufalý tón vlastního hlasu, nešťastný třes, který úplně zkresloval jeho tón. „Pošli ho domů. Bože, prosím, prosím, pomoz mi, prosím, pošli ho domů hned teď.“

Až se Dusty vrátí, vjede s dodávkou do garáže a zaparkuje vedle jejího Saturnu.

Ne, to ne. Garáž je nebezpečné místo. Jsou tam nesčetné ostré nástroje, smrtící stroje, jedovaté látky, hořlavé kapaliny.

Zůstane v kuchyni, počká na něj tady. V garáži se mu nic nestane, když tam ona nebude, až Dusty dorazí. Ostré nástroje, jedy, hořlaviny ty nejsou nebezpečné. To sama Martie je jediné nebezpečí, skutečná hrozba.

Z garáže vejde rovnou do kuchyně. Martie se musí přesvědčit, že v místnosti nezbylo nic, co by se dalo po, užít jako zbraň.

Ale přitom pokračovat v téhle honbě na všechno ostré a těžké a jedovaté bylo čiré šílenství. Dustymu by nikdy neublížila. Milovala ho víc než svůj život. Umřela by pro něj a věděla, že on by umřel pro ni. Někoho, koho tak milujete, přece nezabijete.

Přesto však ji ty iracionální děsy přepadly, nakazily její krev, množily se jí v kostech, hemžily se jako bakterie její myslí a jí bylo vteřinu po vteřině hůř.

Kapitola 24

Skeet seděl v posteli opřený o polštáře, bledý a s vpadlýma očima, rty víc šedé než růžové, ale přesto v něm byla jakási rozervaná a tragická důstojnost, jako by nebyl jen jedním příslušníkem oné legie ztracených duší, které se toulají troskami této rozpadající se kultury, jako by byl souchotinářský básník, žijící ve vzdálené minulosti nevinnější než toto nové století, možná na léčení v soukromém tuberkulózním sanatoriu, který ncbjuje proti vlastním popudům, proti stovce let chladných filozofií, které upírají životu veškerý význam a smysl, ale proti ničemu víc než zatvrzelým bakteriím. Přes klín měl stolek na nožičkách.

Dusty hleděl do okna a zdálo se, že sleduje noční oblohu a čte svůj osud z tvaru dešťových mraků, které se dosud válely nad městem. Vysoké kupovitč mraky se hnaly k východu a zespoda vypadaly jako filigránsky pozlacené, jak je osvětlovala záře města, nad nímž pluly.

Ve skutečnosti noc změnila okenní sklo v černé zrcadlo a Dusty v něm mohl sledovat Skectův nebarevný obraz. Očekával že svého bratra přistihne při něčem divném a odhalujícím, co by neudělal, kdyby věděl, že je pozorován.

Bylo to podivně paranoidní očekávání, ale drželo se ho ako ježatý bodlák a nechtelo se dát setřást. Ten divný den ho zavedl hluboko do lesa podezření, které nemělo důvod ani konkrétní podobu, ale přesto znepokojovalo.

Skeet si pochutnával na časné večeři: rajské polévce s bazalkou a strouhaným parmezánem, pak přišlo kuře na rozmarýně a česneku s pečenými bramborami a chřestem. Jídlo v Novém životě bylo mnohem lepší než běžná nemocniční strava, i když pevná strava byla předem nakrájená na sousta, protože Skeet byl pod dozorem jako sebevrah.

Válet seděl vzpřímeně na křesle a sledoval Skeeta se zájmem rodilého labužníka. Byl to ale vychovaný pes, a tak, i když už měl vlastně dávno dostat večeři, neloudil.

Skeet si dal několik soust kuřete a podotkl: „Už celé týdny jsem takhle nejedl. Řekl bych, že nic nedodá člověku takovou chuť k jídlu jako skok ze střechy.“

Chlapec byl tak hubený, že se zdálo, že bral lekce anorexie u některé supermodelky. Vzhledem k tomu, jak už musel mít scvrklý žaludek, bylo těžké uvěřit, že se tam vůbec vejde tolik, kolik už snědl.

Dusty stále ještě předstíral, že se pokouší věštit z mraků a řekl: „Vypadalo to, že jsi usnul, protože jsem ti řekl, abys to udělal.“

„Fakt? To víš, obrátil jsem list, brácho. Odteď budu dělat všechno, co budeš chtít.“

„Tomu tak věřím.“

„Uvidíš.“

Dusty vrazil pravou niku do kapsy kalhot a nahmatal poskládané listy z bloku, které našel ve Skeetově kuchyni. Uvažoval o tom, jestli se nemá znovu zeptat na dr. Yen l,o, ale intuice mu řekla, že kdyby toto jméno vyšlo: vil, mohlo by to vyvolat další katatonickč strnuti následované novým nikam nevedoucím a nesrozumitelným dialogem podobným tomu předchozímu.

Místo toho Dusty řekl: „Čistý vodopád.“

Fodle přízračnčho odrazu v okně Dusty věděl, že Skeet ani nezvedl oči od své večeře. „Cože?“

„Modré jehličí z borů.“

Ted už Skeet vzhlédl, ale neřekl nic.

„Po vlnách seje,“ dořekl Dusty.

„Modré jehličí?“

Dusty se otočil od okna a zeptal se: „Říká ti to něco?“

„Jehličí borovic je zelené.“

„Některé asi může být modrozelené.“

Skeet dojedl večeři, odstrčil talíř a přitáhl si šálek s moučníkem čerstvé jahody se šlehačkou a s hnědým cukrem. „Myslím, že jsem to někde slyšel.“

„Určitě. Protože já jsem to slyšel od tebe.“

„Udě mě?“ Skeet vypadal upřímně překvapený.

„Kdy?“

„Předtím. Když jsi byl. mimo.“ Skeet si vychutnal jahodu se šlehačkou a pak podotkl: „To je divné. Strašně nerad připouštím, že mám v sobě tyhle literární geny.“

„Je to hádanka?“ ptal se Dusty. „Hádanka? Ne, je to báseň.“

„Ty píšeš poezii?“ zeptal se Dusty s neskrývaným úžasem, protože dobře věděl, jak pečlivě se Skeet vyhýbá všem aspektům světa, který obýval jeho otec, profesor literatur.

„Není moje,“ vysvětlil Skeet a olízl šlehačku ze lžičky jako malý chlapec. „Nevím, jak se jmenoval autor. e starojaponská. Haiku. Asi jsem ji někde četl a uvízla mi v hlavě.“

„Haiku,“ opakoval Dusty. Marně se snažil z této nové informace načerpat nějakou užitečnou myšlenku.

Skeet použil svou lžičku jako dirigentskou taktovku zdůrazňoval s ní rytmus, jak recitoval:

„čistý vodopád

Modré jehličí z horu

Po vlnách seje.“

Když se těm devíti slovům dodala struktura a metrům, nevypadala už jako nesmysl.

Dustymu to připomnělo optickou iluzi, kterou kdysi před mnoha lety viděl v časopise. Byla to kresba mnoha řad stromů, borovic a jedlí, smrků a olší, vysokých, hustých a vyrovnaných, obrázek nazvaný Zí. Doprovodný text říkal, že v kresbě je skrytá ještě složitější scéna, kterou je možné vidět, pokud člověk zapomene na slovo M a pokud dokáže přes ten obraz na povrchu najít jiné panorama, velmi odlišné od té přírodní scěnv. Některým lidem stačilo pár minut, aby skrytý obrázek našli, jiní se trápili přes hodinu, než se jim tajemství odhalilo. Dusty vztekle odsunul časopis po pouhých deseti minutách a vtom koutkem oka zahlédl skryté město. Když se znovu podíval na kresbu přímo, uviděl velikou gotickou metropoli, kde se kamenné budovy tlačily jedna na druhou, stinné lesní stezky se změnily v úzké uličky schované hluboko ve stínu člověkem postavených vysokých útesů, které se tyčily, chladné a šedé, proti kalnému nebi.

Podobně i těchto devět slov dostalo nový význam, když je Dusty slyšel recitovat jako haiku. Básníkova vize byla jasná: „čistý vodopád“ byl závan větru strhávající ze stromů borové jehličí a házející ho do moře. Bylo to čiré, výstižné a evokativní pozorování přírody a při bližší ana lyže by se jistě ukázalo, že má řadu metaforických významů vztahujících se k lidskému životu.

Básník ovšem jistě neměl v úmyslu vložit do těch tří krátkých řádků jen jediný smysl. Byl tu ještě jiný výklad, který měl pro Skeeta hluboký význam, když byl ve svém transu, ale teď se zdálo, že na něj docela zapomněl. Předtím každou řádku nazýval pravidlo, i když se mu nepodařilo nijak souvisle vysvětlit, jaké chování, procesy sport nebo hru ta záhadná pravidla řídí.

Dusty přemýšlel, jestli si má přisednout k bratrovi na postel a dál se ho vyptávat. Bál se ale, že kdyby na Skeeta přitlačil, mohl by zase upadnout do onoho napůl katatonického stavu a příště by se nemusel tak snadno vzbudit.

Kromě toho měli oba za sebou těžký den. Skeet i přes svůj spánek a vydatnou večeři musí být skoro tak unavený jako Dusty, který si připadal jako zmlácený.

Lopata.

Krumpáč.

Sekerka.

Kladiva, šroubováky, pily, vrtačky, kleště, klíče, hrst dlouhých hřebíků.

I když kuchyně nebyla ještě úplně bezpečná a i když i ostatní místnosti domu bylo potřeba vyčistit a zabezpečit, Martic pořád nešla z hlavy ta garáž, v duchu si sestavovala seznam všech těch mučících a smrtících nástrojů, které tam jsou.

Nakonec už jí nevydrželo odhodlání nechodit do garáže a neriskovat tak, že bude právě uprostřed těch ostrých pokušení, až Dusty konečně přijede. Otevřela spojovací dveře do kuchyně, nahmatala vypínač a rozsvítila zářivku.

Když Martie překročila práh, nejdřív ji zaujal věšák, na kterém visela sbírka zahradnických nástrojů, na které zapomněla. Lopatky. Zahradnické nůžky s dlouhými rukqjeťmi. Malý rýč. Ruční nůžky s pružinou a teflonovými čepelemi. Bateriový nůž na živý plot. Prořezávací nůž.

Skeet hlučně vyškrábal poslední zbytky šlehačky a hnědého cukru ze šálku.

A právě v té chvíli, jako by ji chřestění lžičky o porcelán přivolalo, se objevila nová ošetřovatelka na noční směnu: jasmíne Hernandezová, drobná, hezká, něco přes třicet její oči měly onen fialovočerný tón, jaký se často pojí s temnou pletí, záhadný, ale jasný. Její bílá uniforma byla tak nažehlená a zářivá jako její profesionalita ačkoli červené tenisky se zelenými tkaničkami naznačovaly správně, jak se ukázalo sklon k hravosti.

„Je, vy jste drobeček,“ prohlásil Skeet. Mrknul na Dustyho. „Kdybych se chtěl zabít, Jasmíne, neumím si představit, jak byste mi v tom dokázala zabránit.“

Ošetřovatelka vzala ze stolku tác s nádobím a postavila ho na komodu. Pak řekla: „Tak poslouchejte, můj milý rzw?o, kdybyste si chtěl ublížit a dalo se vám v tom zabránit jedině tak, že vám zpřerážím všechny kosti v těle a pak vás od krku dolů zabalím do sádry, tak to klidně dokážu.“

„Ale do prdele!“ vykřikl Skeet. „Kde jste chodila do zdravotní školy v Transylvánii?“

„Ještě hůř. Učily mě jeptišky, Milosrdné sestry. A varuju vás, cmZor při mojí službě se sprostě mluvit nebude.“

„Promiňte,“ řekl Skeet, upřímně zkrotiv, i když pořád ještě měl chuť sestru popichovat. „A co se stane, když budu potřebovat čurat?“

Jasmíne podrbala Valeta za ušima a podotkla: „Nemáte nic, co bych už neviděla, i když jsem určitě viděla větší.“

Dusty se usmál na Skeeta. „Tak myslím, že od téhle chvíle by bylo vhodnější neříkat nic než 020, wmzm.“

„Co to je rmwi?o7?“ zeptal se Skeet. „Nezkoušíte na mě nějaké sprosťárny v cizí řeči, že ne?“

„CiMwZor znamená kolibřík,“ vysvětlila Jasmíne Hernandezová a strčila Skeetovi do úst teploměr.

Skeet i přes teploměr v ústech zamumlal: „Vy mi říkáte

Zor,“ potvrdila. Skeet už nebyl napojený na clcktrokardiograf, takže pozvedla jeho kostnaté zápěstí, aby mu spočítala pulz.

Dusty byl najednou zase nesvůj, jako by se mu mezi žebra zabořila chladná čepel, i když nedokázal přesně určit příčinu. Ale nebyl to tak docela nový pocit. Bylo to stejné neurčité podezření, které ho předtím přimělo sledovat Skeeta v okenním skle. Něco tady nehrálo, ale příčinou nemusel být nutně Skeet. Jeho podezření se teď spíš soustřeďovalo na tohle místo, na kliniku.

„Kolibříci jsou roztomilí,“ řekl Skeet Jasmíne Hernandezové.

„Přidržujte si ten teploměr pod jazykem,“ napomenula ho.

Mumlal teď ještě nesrozumitelnčji, ale přesto naléhal: „Vy myslíte, že jsem roztomilý?“

„Jste hezký chlapec,“ řekla, jako by viděla Skeeta takového, jaký býval kdysi zdravého, svěžího, s jasnýma očima.

„Kolibříci jsou kouzelní. Jsou nespoutaní.“

Sestra nespouštěla oči z hodinek a počítala Skeetovi pulz. Přitom řekla: „Přesně tak, rmwzZor je roztomilý, kouzelný, nespoutaný a bezvýznamný ptáček.“

Skeet se podíval na bratra a obrátil oči v sloup.

Jestli bylo něco v nepořádku s tímhle okamžikem, tímhle místem, těmito lidmi, Dusty nedokázal přijít na to co. I nemanželský syn Sherlocka Hohnese s Jane Marplovou by měl potíže s hledáním dobrého důvodu pro podezření, které rvalo Dustymu nervy. To podráždění nejspíš mělo svůj původ v únavě a ve starostech o Skeeta, dokud si neodpočine, nemůže věřit své intuici.

Dusty na bratrovy zdvižené oči odpověděl tím, že mu připomněl: ,Já jsem tě varoval. Dvě slova. Ao, wmim. Nikdy se nespleteš, když budeš pořád říkat oo, !?.“ Právě když Jasmíne pustila Skeetovo zápěstí, digitální teploměr zapípal a ona mu ho vytáhla z úst.

Dusty došel k posteli a řekl: „Musím běžet, Skeetc.

Slíbil jsem Martie, že půjdeme na večeři, a už teď mám zpoždění.“

„Vždycky splň, co Martie slíbíš. Ona je skvělá.“

„Vždyť proto jsem si ji vzal, ne?“

„Doufám, že mě nebude nenávidět,“ pokračoval Skeet.

„Ale neblázni.“

Ve Skeetových očích se zaleskly slzy. „Mám ji moc rád, Dusty, víš? Martie ke mně vždycky byla hrozně hodná.“

„Ona tě má taky ráda, bráško.“

„To není moc velký klub Lidi, co mají rádi Skceta. Ale Lidi, co mají rádi Martie tak len by byl větší než Rolary a Knvanis a Optimisti dohromady.“

Dustyho nenapadla žádná chlácholivá odpověď, protože Skeetovo tvrzení bylo nepopiratelně pravdivé.

Chlapec se ovšem nelitoval. „Člověče, takový náklad bych táhnout nechtel. Víš? Lidi tě mají rádi, něco od tebe čekají, a ty máš k nim odpovědnost. A čím víc lidí tě má rádo no prostě je to pořád dokola, nikdy tomu není konec.“

„Láska je těžká, co?“

Skeet kývl. „Láska c těžká. Běž, vezmi Martie na dobrou večeři, na víno, řekni jí, jak je krásná.“

„Zajdu za tebou zítra,“ slíbil Dusty, sebral Valetovo vodítko a připnul ho psu k obojku.

„Budu tady,“ kývl Skeet. „Poznáš mě podle toho, že budu od krku dolů v sádře.“

Když vedl Dusty Valeta ven z místnosti, přistoupila Jasmíne k posteli s tlakoměrem. „Potřebuju ještě krevní tlak, cmvoZor.“

Skeet řekl: „Ano, madam.“

Zase ten podivný pocit, že něco není v pořádku. Nevšímej si toho. Únava. Představivost. To se dá vyléčit skle ničí vína a pohledem na Martiinu tvář.

Celou cestu chodbou k výtahu Valetovy tlapky tiše cvakaly na linoleu.

Ošetřovatelky a ošetřovatelé se na retrívra usmívali. „Ahoj, pcjso.“ „Tyjsi ale krasavec.“ „Ukaž se, fešáku!“

Dusty a Válet jeli výtahem se zřízencem, který věděl přesně, na kterém místě za ušima jemně podrbat, aby psovy oči nabyly zasněného výrazu. „Sám jsem takového měl. Moc milá řenka, jmenovala se Sassy. Dostala rakovinu, před měsícem jsem ji musel dát uspat.“ Při slově Míy?a! mu trochu selhal hlas. „Létajícího talíře si ani nevšimla, ale za tenisákem by se honila celý den.“

„On taky,“ kývl Dusty. „Když mu hodíte druhý míček, tak ten první nepustí, ale přinese je oba najednou. Vypadá přitom, jako by měl příušnice. Pořídíte si nové štěně?“

„Zatím ne,“ odpověděl zřízenec, což znamenalo: ne dřív, než ztráta Sassy trochu přebolí. V přízemí v klubovně vedle haly seděl tucet pacienítů u stolů po čtyřech a hráli karty. Jejich rozhovor a veselý smích, pleskání míchaných karet a melodické tóny staré swingové melodie Glenna Millera rádia dohromady tvořily tak příjemnou atmosféru, že by si člověk klidně mohl představovat, že jde o schůzku přátel ve venkovském klubu, na faře nebo u někoho doma, a nikoli fyzicky roztřesenou a psychologicky zoufalou sbírku středostavovských feťáků s žilami jako ementál.

U stolu vedle vstupních dveří seděl strážný, jehož úkolem bylo postarat se, aby při předčasném odchodu tvrdohlavého pacienta byli včas upozorněni příbuzní a soudní úředníci podle požadavků uvedených u toho kterého případu.

Během této směny měl na bezpečnostním stanovišti službu asi padesátiletý muž v plátěných kalhotách, světle modré košili, červené kravatě a tmavomodrém svetru. Na jeho jmenovce stálo WALLY CLARK a on si četl milostný román. Podsaditý, s dolíčky, vymydlený, slabě vonící po kořenné vodě po holení, s laskavýma modrýma očima upřímného pastora a s úsměvem dost sladkým „ale ne přehnaně sladkým na to, aby mohl zastoupit vennut v nepříliš suchém martini. Wallyho by každý hollywoodský režisér obsadil do role oblíbeného hrdinova strýčka, rádce, obětavého učitele, milovaného otce nebo anděla strážného.

„Byl jsem tady, když u nás váš bratr byl minule,“ podotkl Wally Clark a nahnul se dopředu, aby mohl pohladit Valeta. „Nečekal jsem, že se vrátí. e to škoda. Má dobré srdce.“

„Díky.“

„Chodíval se mnou občas hrát vrhcáby. Nedělejte si starosti, pane Rhodesi. Váš bratr je v jádře rovný. Tentokrát odtud vyjde čistý a zůstane čistý.“

Noc venku byla chladná a vlhká, i když nikoli nepříjemná. Rouno mraků se roztrhlo a na chvilku odhalilo stříbrný měsíc, jak pokojně bruslí na jezeře oblohy, rychle se však zase zatáhlo.

Na parkovišti ještě zůstávaly mělké louže a Válet natahoval vodítko, jak to šlo, jen aby se vycákal v co největším počtu z nich.

Když Dusty došel k dodávce, ohlédl se zpátky ke klinice. Mohutné palmy šeptaly ukolébavky v ospalém větříku, bouganvillie se otáčela kolem sloupců lodžií a spouštěla se v elegantních vodopádech jako závěsy z oblouků. Klinika vypadala spíš jako hacienda a mohla by klidně být domovem Morfea, řeckého boha snů.

Dusty se ale pořád nemohl zbavit svého podezření, že pod tím malebným povrchem se skrývá jiná, temnější skutečnost, že je to místo neustávající aktivity, tajných piklů a plánů, hnízdo, úl, v němž nějaká děsuplná kolonie pracuje k jakémusi strašnému cíli.

Tom Wong, dr. Donklin, Jasmine Hernandezová, Wally Clark a vůbec celý personál Nového života se zdál být inteligentní, profesionální, zaujatý a soucitný. Nic vjejich chování ani postojích Dustymu nedávalo nejmenší záminku pochybovat o jejich pohnutkách.

Možná to mu právě dělalo starosti že jsou všichni příliš dokonalí, než aby byli skuteční. Kdyby jediný ze zaměstnanců Nového života byl pomalý nebo nešikovný, hrubý nebo nepořádný, možná by se Dusty lé své divné nové nedůvěry vůči klinice .bavil.

Samozřejmě že ty neobvyklé schopnosti, oddanost práci a přátelské chování personálu znamenají jen to, že Nový život je dobře vedený. Bylo zjevné, že personální šéf má dar najímat a udržet si prvotřídní zaměstnance. Šťastné důsledky toho faktu by v Dustym měly vyvolávat vděčnost, nikoli paranoidní pocit spiknutí.

Ale pořád mu připadalo, že tu něco nesedí. Měl strach, že tu Skeet není v bezpečí. Čím déle na kliniku hleděl, tím silnější jeho podezření bylo. Ale jeho důvod mu pořád unikal.

Pružinové nůžky s dlouhými čepelemi a bateriový střihač na živé ploty vypadaly tak děsivě, že Martie nestačilo jen je zahodit. Nebude se cítit v bezpečí, dokud z nich nezbudou jen neužitečně trosky.

Větší zahradnické nářadí se ukládalo do vysoké skříňky. Normální hrábě, drátěné hrábě, rýč, motyka. Perlík. Položila střihač na betonovou podlahu do míst, kde Dusty zaparkuje dodávku, až přijede, a rozehnala se po něm perlíkem. Při dopadu velké těžké hlavice střihač zaječel, jako by byl živý, ale Martie usoudila, že poškození ještě není dostatečné. Zvedla perlík a rozehnala se jím znova, pak potřetí, počtvrté.

Kusy plastu z roztříštěné rukojeti, několik šroubů a další trosky se odrážely od okolních skříněk i od Saturnu. S každou mohutnou ranou se garážová okna otřásala v rámech a z podlahy odletovaly úštěpky betonu.

Všechno to létalo Martie do tváře. Chápala, jaké nebezpečí hrozí jejím očím, ale neodvažovala se své dílo přerušit a jít hledat ochranné brýle. Ještě měla spoustu práce, a garážová vrata se mohla každou chvíli s rachotem zvednout a ohlásit Dustyho příjezd.

Hodila na podlahu nůžky na živý plot. Bušila do nich divoce, dokud pružina nevyskočila a obě poloviny se iierozlétly každá jinam.

Pak rycí vidle. Tloukla do nich a tloukla, dokud . násady nezbyly jen třísky. Dokud zuby nebyly zkroucené a zmáčknuté v sobě do nepoužitelného chumlu.

Perlík vážil jen kilo a půl, ne obvyklá tři kila. I tak ale bylo potřeba dost síly a rovnováhy, aby s ním člověk dosáhl náležitě ničivého efektu. Martie se potila, lapala po dechu, v ústech měla vyschlo, v krku horko. Přesto znova a znova vysoko zvedala perlík a bušila jím v pravidelném rytmu, v plynulých obloucích.

Ráno bude trpět, každý sval v jejích ramenou a pažích bude bolet, ale teď jí perlík v rukou poskytoval tak skvělý pocit, že jí bylo jedno, jestli to bude později bolet. Proudil jí sladký příliv síly, uspokojivý pocit, že poprvé za celý clen řídí věci ona. Každý těžký dopad kladiva ji uváděl v nadšení tvrdý otřes nárazu postupující dlouhým toporem do jejích rukou, do paží, do ramenou a šíje byl hluboce uspokojivý, skoro erotický. Při každém pozvednutí se nadechla, hekla, když švihla perlíkem dolů, vydala drobný slastný výkřik beze slov, kdykoli pod nárazem něco prasklo nebo se ohnulo až najednou uslyšela samu sebe a uvědomila si, že vydává zvuky spíš zvířecí než lidské.

Udýchaná Martie, stále ještě s perlíkem v obou rukou, se obrátila od zničených nástrojů a zahlédla vlastní obraz v postranním okénku Saturnu. Ramena měla nahrbená, hlavu vystrčenou dopředu a nakloněnou v divném úhlu, jako usvědčená vražedkyně, která sice dostala milost, protože katovi praskla smyčka, ale byla nadosmrti zmrzačená. Tmavé vlasy měla rozcuchané a naježené jako po elektrickém šoku. Demence zkřivila její tvář v obličej čarodějnice a z očí jí vyhlíželo cosi barbarsky divokého.

Bylo to bláznivé, ale vzpomněla si na ilustraci v pohádkové knížce, kterou milovala jako dítě: zlý obr pod starým kamenným mostem, nahrbený nad žhoucí výhní s kladivem a kleštěmi v rukou, jak kuje pouta a řelěí“zy pro své oběti.

11 Co by byla provedla Dustymu, kdyby dorazil právě v té chvíli, kcly řádila nejvíc nebo kdyby přijel teď? Otřásla se odporem a upustila perlík.

Kapitola 25

Dus ty předpokládal, že se nedostane domů do doby, kdy byl Válet zvyklý dostávat jíst, a tak mu vzal večeři s sebou v sáčku: dva kelímky krmení s rýží a skopovým. Vyklopil je do plastikové misky a tu postavil na chodník vedle dodávky.

„Omlouvám se za ten nedostatek soukromí,“ řekl mu.

Kdyby bylo parkoviště kliniky zelenou loukou nebo luxusním bytem, nebyl by se Válet mohl pustit do jídla s větším potěšením, než jaké projevil teď. jako všichni příslušníci jeho rodu neměl předsudky.

Psi vůbec mají tolik obdivuhodných vlastností, že Dustyho občas napadalo, jestli Bůh nestvořil tenhle svět výslovně pro ně, spíš než pro kterékoli jiné tvory. Lidské bytosti sem mohl umístit teprve dodatečně, aby se psům postaral o společníky, kteří jim budou vařit, česat je, říkat jim, že jsou hezcí, a drbat je na břiše.

Zatímco se Válet cpal, Dusty vytáhl zpod sedadla mobilní telefon a zavolal domů. Po třetím zazvonění to zvedl záznamník.

Předpokládal, že Martic chce nejdřív vědět, kdo volá.

Proto řekl: „Scarlett, to jsem já, Rhett. Chci ti říct, že mi yřťřř ,ffío? na něčem záleží.“ Nevzala to.

„Martie, jsi tam?“ čekal. Pak, aby natáhl vzkaz a dopřál jí čas dojít do pracovny a k záznamníku ať už je kdekoli po domě, pokračoval: „Omlouvám se, že mám zpoždění. Strašný den. Budu tam do půl hodiny a půjdeme na večeři. Někam, kam si nemůžeme dovolit chodit. Už mě nebaví být pořád tak zodpovědný. Vyber něco extravagantního. Možná dokonce i nějaké místo, kde podávají jídlo na opravdových talířích a ne v plastových miskách. Vezmeme si úvěr, když to nepůjde jinak.“ Buď telefon neslyšela, nebo nebyla doma. Válet dojedl. Jazykem napodobil vrtuli letadla a slízl všechny drobečky z čumáku a brady.

Když Dusty cestoval se psem, vozil s sebou vodu v láhvi. Nalil jí trochu do modré plastové misky.

Když se Válet napil, šli se projít po slabě osvětleném trávníku, který obklopoval kliniku Nový život ze tří stran. Oficiálním účelem procházky bylo umožnit psovi, aby si po večeři ulevil, ale Dustymu to také poskytlo možnost prohlédnout si okolí trochu blíž.

Ale i kdyby klinika skutečně nebyla tak bezúhonná, jak se zdála, Dusty nevěděl, kde by měl hledat nějaké náznaky jejího skutečného účelu. Nebudou tu žádné tajné dveře do obrovské podzemní říše operetního padoucha ve stylu bondovek. Ani nemohl očekávat, že potká bezduchého sluhu hraběte Drákuly, jak potají přenáší rakev onoho nemrtvého šlechtice z kočáru s koňmi dolů do sklepa domu. Byl přece v jižní Kalifornii, v oslnivém novém miléniu, a tudíž se tu vyskytovala spousta mnohem podivnějších tvorů, než byl Goldfinger a upíři i když se momentálně nezdálo, že by některý z nich číhal v okolí.

Dustyho podezření vypadalo stále absurdnější při pohledu na vytrvalou normálnost okolí. Tráva byla posekaná, země ještě trochu mokře čvachtala po nedávném dešti. Keře byly upravené. Noční stíny byly jen stíny.

I když se Válet nechal snadno vystrašit, cítil se tady tak dobře, že svou potřebu vykonal bez jakéhokoli nervózního váhání a udělal to v jantarové záři lampy, což Dustymu umožnilo snadno po něm uklidit.

Plně naložený, podezřelý modrý sáček poskytl Dus týmu záminku nakouknout do uličky za klinikou, kde kolem chodníku nerostla žádná tráva. Objevil malý kontejner na odpadky a odhodil do něj sáček. Přitom si prohlížel přízemnější příslušenství budovy: vchod pro dodavatele, třídicí kontejnery, další malý kontejner na odpadky.

Ani on, ani jeho čtyřnohý dr. Watson neobjevili v uličce nic divného i když vedle druhé popelnice našel Válet mastnou krabičku od Big Mácu, kterou by byl s radostí olizoval a očichával asi tak šest nebo sedm hodin.

Když se Dusty vracel z uličky přes trávník podél jižní strany kliniky, vzhlédl Dusty ke Skeetovu pokoji a uviděl v okně stát muže. Byl osvětlený zezadu dobře zastíněnou lampou, což z něj činilo jen neurčitou siluetu.

Úhel pohledu sice mohl zkreslovat, ale ten chlapík mu připadal příliš vysoký a širokoramenný, než aby to mohl být Skeet nebo dr. Donklin. Také Tom Wong už odešel, ostatně i on byl jiný fyzický typ.

Z obličeje toho cizího člověka nerozeznal Dusty nic, dokonce ani slabý záblesk jeho očí. Přesto si byl jistý, že ho ten člověk sleduje.

Dusty hleděl nahoru do okna, jako by měřil pohledy s duchem. Muž se nakonec plynulým pohybem hodným skutečného ducha odvrátil od okna a vytratil se.

Dusty uvažoval o tom, jestli nemá běžet do Skeetova pokoje a přesvědčit se, kdo ho to pozoroval. Ovšem skoro jistě by se ukázalo, že ten člověk byl někdo z personálu. Nebo jiný pacient, který přišel Skeeta navštívit.

Na druhou stranu, kdyby to neodbytné podezření mělo nějaké opodstatnění a nebyla to pouhá paranoia, kdyby ten člověk v okně skutečně zamýšlel něco nekalého, teď by tam určitě nečekal, když ho Dusty viděl. Určitě je už pryč.

Zdravý rozum se vzpíral proti tomu podezření. Skeet i neměl peníze, neměl vyhlídky, neměl moc. Nedalo se od i něj získat nic, co by někoho mohlo inspirovat ke složií tému spiknutí.

A kromě toho, nepřítel v tom nepravděpodobném jí případě, že by jemný Skeet nějakého měl by si jistě uvědomil, jak zbytečné by bylo jeho úsilí mučit a ničit toho chlapce nějakými složitými plány, když ponechán sám sobě se bude mučit mnohem bezohledněji, než by to uměl ten nejkrutější kat, a svědomitě se bude snažit o sebedestrukci.

Možná že to ani nebyl Skcetův pokoj. Dusty si byl jist, že to je on, když prvně vzhlédl. Ale. možná že Skeetovo okno leží nalevo od tohohle.

Dusty povzdechl. Vždy souciinv Válet povzdechl také.

„Páníčkovi haraší,“ podotkl Hustý.

Nemohl se už dočkat, až bude doma u Martie, až unikne šílenství tohoto dne a vrátí se do skutečnosti.

Liz Bordenová sekerku vzala a manželovi ran čtyřicet dala.

Ten pokroucený verš probíhal Martie hlavou tam a zpátky, každou chvíli se vrhl pod kola jejích myšlenek, takže musela vynakládat velké úsilí, aby se soustředila.

Na ponku v garáži byl svěrák. Martie podepřela sekerku kusem dřeva a otáčela klikou, až se čelisti svěráku pevně zakously do topůrka.

Pilku na kov byla schopná uchopit jen s velkou námahou. Byl to nebezpečný nástroj, ale méně děsivý než sekerka, kterou prostě musí zničit. Potom rozbije i tu pilku.

Pomocí pilky se pustila do dřevěného topůrka těsně za hlavicí. Litinová hlavice bude smrtelně nebezpečná i odřezaná, ale sekerka jako taková je mnohem nebezpečnější než kterákoli její část.

Liz Bordenová sekerku vzala a manželovi ran čtyřicet dala.

List pilky se prohnul, zachytil se v topůrku, vyskočil, znova se prohnul, udělal v tvrdém dřevě nepodstatný šrám. Odhodila nástroj na zem.

V nářadí byly dvě pilky na dřevo. Jedna byla určená k řezání dřeva po letech, jedna napříč. Martie ale nevěděla, která je která. Váhavě vyzkoušela jednu, pak druhou, ale s oběma to šlo strašně těžko.

Když manžel konečně na zem pád, mohla mu dalších čtyřicet dát.

Mezi elektrickými přístroji byla i malá řetězová pila, která byla tak nebezpečná, že musela sebrat všechnu svou odvahu, aby i zapojila, vzala do ruky a zapnula. Zpočátku její zuby jen neúčinně drkotaly po tvrdém dubovém dřevě a pila divoce vibrovala, ale když Martie přitlačila, pila zajela do dřeva a odříznutá hlavice sekerky i s pahýlem topůrka padla na ponk.

Vypnula pilu a odložila ji. Rozevřela čelisti svěráku. Vytáhla topůrko. Hodila ho na podlahu.

Pak připravila o hlavu perlík.

Potom lopatu. Delší násada. Nešikovná. Dostat ji do svěráku bylo mnohem obtížnější než zacházet se sekerkou nebo perlíkem. Řetězová pila jí projela a kovový list lopaty padl na ponk.

Pak rozřízla motyku.

Hrábě.

Co ještě?

Sochor. Ostrá hrana na jedné straně, hák na páčení na druhé. Samá ocel. Přeříznout se nedá.

Použila ho k rozbití řetězové pily. Ocel řinčela o ocel, o beton, garáž duněla jako veliký zvon.

Když zničila pilu, držela pořád ještě v ruce sochor. Byl stejně nebezpečný jako perlík, který ji vlastně původně přiměl k použití pilek.

Byla zase tam, kde začala. Ničeho nedosáhla. Vlastně sochor byl mnohem účinnější než perlík, protože se s ním snadněji zacházelo.

Bylo to beznadějné. Neexistoval způsob, jak učinit dům úplně bezpečným, dokonce ani jednu místnost v domě ne, dokonce ani jediný kouteček v jediné místnosti. Nebylo to možné, dokud tady bude ona. To ona, ne žádná neživá věc, to ona je zdrojem těch zlých myšlenek, ona je jedinou hrozbou.

Mohla sevřít řetězovou pilu do svěráku, zapnout ji a uříznout si ruce.

Teď držela sochor přesně tak jako předtím perlík. Myslí jí vířily krvavé myšlenky a děsily ji.

Naskočil motor garážových vrat. Dveře se zvedly a ona se k nim obrátila.

Pneumatiky, světla, přední sklo, Dusty za volantem dodávky, Válet vedle něj. Normální život na kolech vjížděl do Martiiny zóny soumraku. To byla ta srážka vesmírů, které se bála od chvíle, co uviděla v duchu zlověstný obraz oka Dustyho oka vydloubnutého klíčkem od auta. Srdce jí pokleslo jako rychlovýtah a žaludek vylétl vzhůru jako protizávaží.

„Nepřibližuj se ke mně!“ vykřikla…Proboha, nepřibližuj se! Se mnou se něco děje.“

Dustyho výraz odhalil Martie skoro stejně dobře jako zrcadlo, jak bizarně jak šíleně vypadá…Bože můj.“

Pustila sochor, ale hlava sekery a perlíku ležely ještě na ponku na dosah ruky. Mohla by je snadno uchopit a hodit proti přednímu sklu. Klíč. Oko. Vrazit a otočit.

Martie si náhle uvědomila, že nezahodila klíček od auta. Jak mohla zapomenout se ho okamžitě zbavit, hned jak se dostala domů, dřív, než začala s noži, válečkem, zahradnickým náčiním a vším ostatním? Jestli ta vize byla vlastně předtucha, jestli je ten děsivý akt násilí nevyhnutelný, byl klíč od auta ta m věc, kterou měla zničit a pak pohřbít na dně popelnice.

Teď přijel Dusty a celá hra se tím dostává na novou úroveň, kde skromný klíč z první úrovně se stává moca magickým předmětem, podobným Jednomu prstenu. Pánu všech Prstenů moci, který je třeba donést zpátky do Mordoru a zničit v ohni, z kterého vzešel, musí být roztaven dřív, než ho bude možné použít k zlému účelu. Ale tohle nebyla lira. Tyhle hrůzy byly skutečné. Krev, až přijde, bude hustá, teplá a vlhká, ne pouhý dvojrozměrný shluk rudých bodů.

Martie se odvrátila od dodávky a spěchala do domu.

Klíč nevisel na věšáčku, kde být měl.

Opocená sklenice s nedopitou zázvorovou limonádou a korková podložka byly jediné dvě věci na stole.

Přes židli její pršiplášť. Dvě hluboké kapsy. V jedné pár papírových kapesníků. Brožovaná knížka v druhé.

Klíč nikde.

Dusty ji v garáži volal. Musel už vystoupit z dodávky a překračuje tu spoušť, kterou tam nechala na podlaze. Její jméno znělo pokaždé silněji, pokaždé blíž.

Ven z kuchyně, do předsíně, podle jídelny, obýváku, ven do přední haly. Martie utíkala k předním dveřím a měla přitom na mysli jediné: aby mezi ní a Dustym zůstala co největší vzdálenost. Nebyla schopna uvažovat předem, rozmyslet si důsledky toho šíleného úprku, nevěděla, kam nakonec půjde, co bude dělat. Nezáleželo na ničem, jen na tom, aby se od svého manžela dostala co nejdál a nemohla mu ublížit.

Malý perský kobereček v hale sklouzl po leštěných dubových parketách a ona po něm chvilku jela. Pak jí úplně podklouzly nohy a tvrdé dopadla na pravý bok.

Když narazila loktem do dubu, bolestivě vosy se jí rozlétly po nervech předloktí a rojily sejí v ruce. Další bolest jí drnčela v žebrech, bodla ji do kyčelního kloubu.

Nejvíc ji ale šokovala bolest nejslabší, krátké bodnutí do pravého stehna, ostrý, ale krátkodobý tlak. Šťouchlo do ní něco, co měla v kapse džínsů, a ona okamžitě věděla, co to je.

Klíč od auta.

Tohle byl nezvratný důkaz, že si nemůže věřit. Na nějaké hlubší úrovni musela vědět, že ho má v kapse, už když kontrolovala věšák, když prohlížela stůl, když horečně prohrabávala kapsy kabátu. Lhala sama sobě, ale k tomu neměla jiný důvod, než že hodlala klíč použít, oslepit, zabít. V jejím nitru byla jakási Jiná Martine, šílená osoba, které se bála, tvor schopný jakéhokoli zla a odhodlaný dodržet ten strašný návod: Mír, oAo, wazzí rt oíořií. ! Martie se vyškrábala na nohy a pokračovala k proskleným předním dveřím. V téže chvíli skočil zvenčí na dveře Válet, položil tlapky na spodní okraj skla, uši nastražené, jazyk vyplazený. Mnoho čtverců, obdélníků a kruhů mozaikového skla promísených s krystaly podobnými drahokamům a kulatými skleněnými perlami měnilo jeho chlupatý obličej v kubistický portrét, který vypadal zároveň démonicky a zábavně.

Martie ucouvla ode dveří, ne proto, že by ji Válet vyděsil, ale protože se bála, že mu ublíží. Jestli byla skutečně s to ublížit Dustymu, tak ani ten chudák důvěřivý pes není v bezpečí.

Dusty v kuchyni zavolal: „Martie?“

Neodpověděla.

„Martie, kde jsi? Co se děje?“

Po schodech nahoru. Rychle, tiše, po dvou schodech, napůl kulhavě pro dosud trvající bolest v kyčli. Levou rukou se přidržovala zábradlí. Pravou zarývala do kapsy.

Došla až nahoru s klíčem sevřeným v hrsti, z pevně sevřených prstů vyčuhovala jen jeho stříbrná špička.

Malá dýka.

Možná by ho mohla vyhodit z okna. Do noci. Hodit ho do hustého křoví nebo přes plot do sousední zahrady, kde by ho nemohla tak snadno sebrat.

Stinná hala v patře osvětlená jen světlem z přední haly, které sem pronikalo po schodišti. Nerozhodně se zastavila, protože ne všechna okna se dala otevírat. Některá byla pevná. A ta, která se otevírat dají, budou po dnešním lijáku určitě nabobtnalá a půjdou ztěžka.

Klíč. Oko. Vrazit a otočit.

Čas se krátil. Dus ty ji každou chvilku najde.

Neodvažovala se to ještě odkládat, nemohla si dovolit zkoušet okno, které bude s velkou pravděpodobností zaseknuté, a dopustit, aby ji Dusty našel, dokud bude ještě mít klíč. Při pohledu na něj by jí mohlo rupnout v hlavě docela, mohla by spáchat jednu z těch nevýslovných odporností, kterými se její mysl zabývala celé odpoledne. No dobře, tak velká koupelna. Spláchne tu zatracenou věc do záchodu.

Šílené.

Udělej to. Honem, honem, udělej to, ať je to šílené, nebo ne.

U předních dveří tiskl obvykle klidný Válet čumák na sklo a štěkal.

Martic vběhla do ložnice, rozsvítila. Vykročila ke koupelně ale zarazila se, když její pohled, rychlý a ostrý jako gilotina, padl na Dustyho noční stolek.

Při svých horečných pokusech zabezpečit dům vyhazovala tak nevinné věci jako loupáček na brambory a držátko na kukuřici, ale vůbec nepomyslela na nejnebezpečnější věc v domě, na zbraň, která není ničím jiným než zbraní, která neslouží ve volném čase jako váleček nebo struhadlo na sýr: poloautomatickou pětačtyřicítku, kterou si Dusty koupil k sebeobraně.

To byl další příklad toho, jak chytře umí podváděl sama sebe. Ta Jiná Martie ta násilnická osoba, která se v ní tak dlouho ukrývala, ale teď vyšla na světlo tají špatně radila, povzbuzovala její hysterii, rozptylovala ji skoro až do poslední chvíle, kdy byla nejméně schopná myslet nebo jednat racionálně, když byl Dusty blíž a stále se přibližoval, a teprve teď jí dovolila ne, povzbuzovala ji, aby si na pistoli vzpomněla.

Dole v hale mluvil Dusty s retrívrem okénkem v předních dveřích: „Lehni, Valete! Lehni!“ a pes přestal štěkat.

Když si Dusty původně pořídil pistoli, trval na tom, aby si Martie také udělala střelecký kurz. Byli spolu desetkrát nebo dvanáctkrát na střelnici. Neměla ráda zbraně, tuhle nechtela, i když chápala, že je moudré, když se člověk může sám bránit ve světě, kde pokrok a divošství rostou stejným tempem. Nakonec uměla se zbrani překvapivě dobře zacházet, byl to individuálně uzpůsobený model Colt Commander.

Dole v hale chválil Dusty psa za jeho poslušnost: „Hodný pejsek. Moc hodný pejsek.“

Martie se zoufale chtěla toho Coltu zbavit. Dusty není K v bezpečí, dokud je pistole v domě. Nikdo v celém okoKlí si nemůže být jistý, dokud ona bude mít pistoli na dosah ruky.

Šla k nočnímu stolku.

Proboha, nech ho v zásuvce.

Otevřela zásuvku.

„Martie, miláčku, kde jsi, co se děje?“ Stoupal k ní po schodech.

„Jdi pryč,“ řekla. I když se to pokusila vykřiknout, vyšlo jí z hrdla jen tenké zakrákorání, protože měla krk stažený a sotva popadala dech ale možná i proto, že vražedkyně v ní doopravdy nechce, aby odešel.

V zásuvce mezi krabicí kapesníčků a dálkovým ovládáním na televizi se pistole matně leskla, osud vtělený do kusu přesně obráběné oceli, její temný osud.

Jako červotoč, jehož kusadla cvakají tiktiktik, když se prokousává dřevem, tak se Druhá Martie kroutila v Martiiných svalech, zarývala se jí do kostí a ohryzávala zbylá vlákna duše.

Vzala do ruky Colt. Měl jednorázovou spoušť s dvoukilovým tahem, velmi dobře tlumený zpětný ráz a prakticky nezaseknutelný zásobník. Byla to ideální zbraň pro osobní obranu na blízko.

Teprve když Martie šlápla na něco tvrdého, jak se otáčela, uvědomila si, že klíček od auta upustila.

Kapitola 26

Ani když Dusty padal ze střechy, nebyl takhle vyděšený, protože teď měl strach o Martie, ne o sebe.

Její tvář, než pustila sochor a utekla, se podobala tváři herce divadla kabuki. Pleť měla hladkou a bledou, jako nalíčenou bílou tělkou. Oči temně orámované, ale ne řasenkou strachem. Rudá rána úst.

I přes řev motoru slyšel její varování, chraplavou hrůzu v jejím hlase.

Trosky v garáži. Nepořádek v kuchyni. Popelnice u zadních dveří plná všeho jiného než odpadků. Absolutně mu to nedávalo smysl.

V přízemí bylo chladno, protože dveře do kuchyně byly otevřené. Nebylo pro něj ale příliš těžké si představit, že část toho chladu pochází z přítomnosti nějakého ledového ducha, který sem vešel jinými dveřmi, neviditelnými dveřmi, z místa mnohem podivnějšího, než byla zahrada.

Zdálo se, že stříbrné svícny na stole v jídelně nejenže odrážejí světlo, ale že jsou přímo průsvitné, jako by byly vykroužené ledu.

Obývací pokoj byl plný zimního třpytu skleněných drobnůstek, mosazného krbového nářadí, porcelánových lamp. Vysoké sloupkové hodiny se zastavily na jedenácté.

Při své svatební cestě objevili ty hodiny v obchodě se starožitnostmi a koupili je za rozumnou cenu. Nestáli o ně jako o přístroj na měření času a neměli v úmyslu dát je opravit. Jejich ručičky se zastavily na hodině jejich svatby, což jim připadalo jako příznivé znamení.

Když Dusty umlčel Valeta, rozhodl se nechat ho zatím před domem a sám rychle vykročil po schodech. I když stoupal do stále teplejšího ovzduší, nesl si s sebou mráz, který jím projel při pohledu na Martiinu zmučenou tvář.

Našel ji v ložnici. Stála vedle postele s pětačtyňcítkou v ruce.

Vyhodila z ní zásobník. Něco si horečně mumlala a lovila ven jeden náboj za druhým.

Když vytahala všechny, rozhodila je po místnosti. Nábojnice se odrazila od zrcadla, aniž ho rozbila, zarachotila na toaletním stolku a zastavila se mezi ozdobnými hřebeny a kartáči.

Dusty nejdřív nerozuměl tomu, co Martie říká, ale pak to poznal: „. milostiplná, Pán s Tebou, požehnaná Tys mezi ženami.“

Šeptem, vysokým šeptem plným úzkosti, hlasem, který by skoro mohl patřit vyděšenému dítěti, odříkávala Martie Zdrávas Maria a ohmatávala přitom další náboje v zásobníku, jako by přebírala růženec a modlila se zapukáni.

Dusty se na Martie díval ode dveří a cítil, jak mu srdce přetéká strachem o ni, přetéká a přetéká, div mu nepraskne hruď.

Odhodila další náboj, který se odrazil od skříně a pak ho uviděla stát ve dveřích. I když už byla tak bílá, že by mohla skutečně okamžitě vstoupit na jeviště kabuki, zbledla ještě víc.

„Martic“

„M?“ zajíkla se, když vstoupil do místnosti.

Pustila pistoli a nakopla ji tak, že přelétla přes celou místnost a zarachotila o dveře u šatny.

„To jsem jenom já, Martie.“

„Jdi odtud, jdi, jdi, jdi!“

„Proč se mě bojíš?“

„Já se bojím íM“ Její prsty, ostré a bílé, škubaly zásobník jako supí zobák mršinu a vytáhly další náboj. „Proboha, Míťř!“

„Martic, co“

„Nechoď ke mně blíž, nechoď, nevěř mi,“ řekla hlasem tak tenkým, roztřeseným a naléhavým jako provazolezec, který ztrácí rovnováhu. „Zbláznila jsem se, úplně jsem se zbláznila.“

„Miláčku, poslouchej, já se odtud ani nehnu, dokud se nedozvím, co se tu stalo, co d je,“ odpověděl Dusty a udělal další krok k ní.

Zoufale zakvílela, odhodila náboj a poloprázdný zásobník, každou věc na jinou stranu ani jedno z toho na Dustyho a rozběhla se do koupelny.

Následoval ji.

„Pnř“„ zapřísahala ho Martie a odhodlaně se mu pokoušela zavřít dveře před nosem.

Ještě před minutou si Dusty nedokázal představit, že by za jakýchkoli okolností použil proti Martic sílu, teď se mu zvedal žaludek, když s ní bojoval. Vrazil mezi dveře a zárubeň koleno a pokoušel se vynutit si ramenem přístup do místnosti.

Náhle přestala vzdorovat a odstoupila.

Dveře se rozlétly tak prudce, že Dusty klopýtl o práh a bolestně sykl.

Martie couvala, až zády narazila na sprchový kout.

Dusty zachytil koupelnové dveře, které se odrazily od gumové zarážky, ale nespouštěl přitom oči z Martie. Po hmatu našel vypínač a rozsvítil zářivku v rampě nad dvěma umyvadly.

Ostré světlo se odrazilo od zrcadla, porcelánu, bílých a zelených keramických dlaždic. Od nerezových baterií lesknoucích se jako chirurgická ocel.

Martie stála zády ke skleněným dveřím sprchy. Oči zavřené. Tvář napjatou. Pěsti přitisknuté ke spánkům.

Rty sejí rychle pohybovaly, ale nevyšel z nich ani hlásek, jako by hrůzou oněměla.

Dusty předpokládal, že se zase modlí. Udělal tři kroky, dotkl se její paže. Prudce otevřela oči, stejně kalně modré a rozbouřené jako moře v hurikánu. ,Jdž jbryr“ Řekla to tak rozčileně, že ustoupil. Dveře u sprchy s cvaknutím odskočily a ona couvla dovnitř. „Ty nevíš, co udělám, proboha, to si neumíš ani m?dím,ií, vůbec nechápeš, jak jsem zlá, jak jsem krutá.“ Než za sebou stačila zabouchnout dveře sprchy, zasáhl a přidržel je otevřené. „Martie, já z tebe nemám strach.“

„Ale měl bys mít, mí mít.“ Zmateně se zeptal: „Pověz mi, co se stalo.“ Paprskovité obrazce v jejích očích připomínaly praskliny v silném skle, zornice jako průstřely uprostřed něj. Vychrlila ze sebe pravý výbuch slov: „já jsem jiná, než mě vidíš, někde vevnitř ve mně je ještě jiná já, tak strašně nenávidí, je schopná bít, tlouct, sekat, nebo tam možná není žádná jiná a jsem to jenom já, ale to nejsem ta, co jsem si vždycky myslela, že jsem, jsem něco úchylného, něco strašného, strašného.“

Ani v nejhorších snech a v nejzoufalejších okamžicích bdění nebyl Dusty tak naprosto vyděšený a sám sobě by nikdy nepřipustil, že ho může strach tak naprosto srazit na kolena jako teď.

Cítil, že Martie, jak ji vždycky znal, mu uniká, nevysvětlitelně, ale neodvratně ji vtahuje psychologický vír „ší než všechny černé díry ve vesmíru dohromady, a že i jestli z ní ještě něco zůstane, až se vír uzavře, bude tak záhadná jako mimozemšťan!

I když až dosud si Dus ty nikdy neuvědomil hloubku své schopnosti bát se, vždycky věděl, jak smutný by byl svět, ve kterém by nebyla Martie. Vyhlídka na život bez ní, neveselý a osamělý, byla hlavním zdrojem onoho strachu, který jím teď zmítal.

Martie couvla od skleněných dveří, až se vmáčkla do samotného rohu sprchy, ramena nahrbená vpřed, paže zkřížené přes hruď, pěsti schované v podpaží. Všechny kosti jí vystoupily na povrch kolena, kyčle, lokty, lopatky, lebka jako by se kostra rozhodla vypovědět svou smlouvu s tělem.

Když Dusty vstoupil do sprchy, Martie řekla: „Ne, prosím, prosím tě, nedělej to.“ Její hlas se dutě odrážel od kachlíků.

„Můžu ti pomoct.“

Plakala, tvář měla zkřivenou, ústa měkká a roztřesená. Řekla: „Miláčku, ne. Nechoď ke mně.“

„Ať se děje cokoliv, můžu ti pomoct.“

Když Dusty vztáhl k Martie ruku, sklouzla zády po zdi a zůstala sedět na zemi, protože před ním už nemohla nikam ustoupit.

Padl na kolena.

Když jí položil ruku na rameno, křečovitě se zachvěla a vykřikla: „AV??“

„Cože?“

„Klíč, ten klíč!“ Vylovila pěsti z podpaží a pozvedla je k obličeji. Zaťaté prst povolily a odhalily nejdřív prázdnou levou dlaň a pak i pravou. Martie vypadala užasle, jako by nějaký kouzelník odčaroval z jejího sevření minci nebo zmuchlaný šátek a ona nic necítila. „Ne, měla jsem ho, pořád ještě ho mám, klíč od auta, někde jel“ Horečně prohledávala kapsy džínsů.

Vzpomněl si, že zahlédl klíčky ležet na podlaze v ložnici vedle nočního stolku. „Upadly ti v ložnici.“

Dívala se na něj nevěřícně, ale pak si patrně vzpomněla. „Promiň. Co jsem mohla udělat. Vrazit, otočit. Ach, Bože, Ježíši Kriste.“ Otřásla se. V očích se jí objevilo zahanbení a zalilo jí celou tvář, takže její nepřirozeně křídová pleť dostala slabý nádech barvy.

Když se i Dusty pokusil obejmout, bránila se a naléhavě ho varovala, aby jí nevěřil, aby si chránil oči, protože i když ona už teď nemá klíč od auta, má umělé nehty dost ostré na to, aby mu dokázaly vydloubat oči, a pak se najednou pokusila ty nehty strhat, drásala si ruce, akryl skřípal o akryl, jako když po sobě lezou brouci s tvrdými krovkami. Dusty se konečně přestal snnžií ji obejmout a prostě ji oíyV,f, sakra, objal ji, přemohl ji, vnutil jí svou milující náruč, přitáhl si ji pevně k sobě, jako by jeho tělo bylo hromosvod, pomocí kterého by se mohla uzemnit, znovu vrátit ke skutečnosti. Ztuhla, stáhla se do jakési citové kukly, a i když už tak byla celá schoulená, stočila se ještě pevněji, takže se zdálo, že se hroutí pod strašlivou váhou svého strachu, který ji tiskne ještě víc dovnitř, stlačuje ji, až bude pevná jako kámen, tvrdá jako diamant, až se propadne do své vlastní černé díry a zmizí v paralelním vesmíru, kam jak si krátce představovala, se ztratil onen klíč od auta, když ho marně hledala ve svých dlaních. Dusty se tím ale nedal odradit a objímal ji, pomalu ji kolébal tam a zpátky, říkal jí. že ji miluje, že ji zbožňuje, že ona přece není zly skřet, ale hodný hobit, říkal jí, že to, že je hobit, se dá snadno dokázat jediným pohledem na ty zvláštní, neženské, ale okouzlující prsty u nohou, které zdědila po Usměvavém Bobovi, říkal jí sechno, co ho napadlo, jen aby ji přiměl k úsměvu. Jestli se usmála nebo ne, to nevěděl, protože měla hlavu sklopenou, tvář skrytou. Po chvíli však přestala vzdorovat. Ješte po další chvíli se její tělo trochu uvolnilo a ona mu vrátila objetí, nejdřív nesměle, pak méně nesměle, až se Postupně otevřela docela a svírala ho stejně, jako on svíal ji, se zoufalou láskou, s ostrým vědomím toho, že jejich životy se navždy změnily, s nepříjemným pocitem, že c jiní teď vznáší nad hlavami stín strašného neznáma.

Kapitola 27

Když se Susan Jaggerová dodívala na večerní zprávy, prošla celým bytem a synchronizovala všechny hodiny se svými digitálními hodinkami. Dělávala to každé úterý večer ve stejnou dobu.

V kuchyni byly hodiny zabudované v troubě a v mikrovlnné troubě a ještě jedny visely na zdi. Replika starožitných hodin ve stylu art deco, ale na baterii, stála na krbové římse v obýváku a na nočním stolku vedle postele měla rádio s hodinami.

Žádné hodin se v průměru nepředcházely ani nezpožďovaly víc než o minutu týdně, ale Susan těšilo, když běžely přesně.

Celých šestnáct měsíců téměř úplné izolace a chronické úzkosti se spoléhala na rituály jako na prostředek k udržení aspoň částečné duševní rovnováhy.

Pro každou domácí práci si vymyslela složité postupy, kterých se držela tak přísné, jako operátor jaderného reaktoru dodržuje pokyny svého manuálu, kcle sebemenší nepřesnost může znamenat výbuch. Voskování podlah nebo leštění nábytku se stalo zdlouhavým podnikem, který plnil jinak prázdné hodiny. Vykonat jakýkoli úkol na vysoké úrovni, a přitom se držet kodifikovaných pravidel domácnosti, to jí dodávalo pocit, že se ovládá, a tedy útěchu, i když v hloubi duše věděla, že je to útěcha jen zdánlivá.

Když všechny hodiny běžely stejně, šla si Susan clo kuchyně připravit večeři. Salát z rajčat a štčrbáku. Kuře marsala.

Vaření bylo její nejoblíbenější činností z celého dne. Držela se receptů s vědeckou přesností, měřila a míchala přísady tak obezřetně jako pyrotechnik pracující s nestálými, výbušnými chemikáliemi. Kulinární rituály a náboženské rituály dokázaly uklidnit srdce a ztišit mysl jako nic jiného snad proto, že jedny sytily tělo a druhé sytily duši.

Dnes se ovšem nedokázala soustředit na krájení, krouhání, měření a míchání. V myšlenkách se pořád vracela k mlčícímu telefonu. Nemohla se dočkat, až se Marlie ozve, když teď konečně našla dost odvahy a zmínila se o svém záhadném nočním návštěvníkovi.

Až do nedávných událostí si myslela, že Martie může říct cokoli a vůbec ji to nepřivede clo rozpaků. Šest měsíců se ale neodhodlala zmínit o sexuálním zneužívání, kterého se na ní někdo dopouští ve spánku.

Ústa jí zavíralo zahanbení, ale ještě víc obava, že bude považována za bláznivou. I samotné sejí těžko věřilo, že jí někdo svlékne noční oblečení, znásilní ji a znovu oblékne, a to všechno mnohokrát, aniž by se byť jen jednou probudila.

Erik není čaroděj, který by se uměl vkrásl nepozorovaně do bytu a zase z něj a vlastně i clo Susan a z ní naprosto neviděn.

I když Erik je možná slabý a morálně zmatený, jak to tvrdila Martie, Susan se nechtelo věřit, že by ji nenáviděl natolik, aby jí takové věci dělal, a přitom za tímhle neužíváním nutně musela stát nenávist. Milovali se a jejich rozluku provázela lítost, ne vztek.

Kdyby ji chtěl, třeba i bez závazku stát jí v těžké době po boku, možná by ho přivítala. Nebylo tedy důvodu, aby tak složitě intrikoval a bral si ji proti její vůli.

Ale. když to není Erik, tak kdo?

Bydlel s ní přece v tomhle domě a horní patro používal jako domácí kancelář, takže i když je to vysoce nepravděpodobné, mohl by znát nějaký způsob, jak obejít okna a dveře. Nikdo jiný to tu neznal tak dobře, aby dokázal přicházet a odcházet nepozorován.

Ruka sejí chvěla tak, že rozsypala sůl z odměrné lžičky.

Odvrátila se od připravované večeře a otřela si náhle vlhké dlaně utěrkou.

U dveří do bytu zkontrolovala zámky, ba byly zamčené. Bezpečnostní řetěz byl na svém místě.

Opřela se zády o dveře.

Nejsem blázen.

V telefonu se zdálo, že jí to Marlie věří.

Přesvědčit ostatní ale nemusí byt snadné.

Důkazy, které by podporovaly její tvrzení o znásilnění, byly nepřesvědčivé. Občas ji pálila pochva, ale ne vždycky. Někdy mívala na prsou a stehnech modřiny o velikosti mužských prstů, ale nemohla dokázat, že jsou dílem násilníka nebo že si je nepřivodila při běžné fyzické činnosti.

Hned po probuzení vždycky věděla, že ji v noci navštívil její fantomvetřelec, i když nebyla rozbolavělá a neměla modřiny, ještě předtím, než si uvědomila, co v ní zase zanechal, protože si připadala nečistá, zneužitá.

Pocit ovšem nejsou důkaz.

To sperma bylo jediným důkazem, že byla s mužem, ale absolutně nepotvrzovalo znásilnění.

Kromě toho předložit své potřísněné kalhotky policii nebo ještě hůř, podrobit se na pohotovosti vaginálnímu výtěru to by představovalo větší zahanbení, než jaké byla ve svém současném stavu s to snést.

Ano, její současný stav, agorafobie, to byl hlavní důvod, proč váhala, než se svěřila Martic nemluvě už o policii nebo někom jiném cizím. Osvícení lidé sice vědí, že extrémní fobie není jednou z podob šílenství, ale nemohou si pomoci a vnímají ji jako dzv,m. A kdyby tvrdila, že ji někdo znásilňuje ve spánku, nějaký přízračný útočník, kterého nikdy neviděla, muž, který dokáže vejít zamčenými dveřmi. Vždyť i její celoživotní nejlepší kamarádku může napadnout, zda agorafobie, i když sama o sobě není formou šílenství, nemůže být předehrou ke skutečné duševní nemoci.

Susan ještě jednou zkontrolovala zámky a netrpělivě sáhla po telefonu. Už nedokázala na Martiinu odpověď čekat ani minutu. Potřebovala se ujistit, že aspoň její nejlepší kamarádka, když už nikdo jiný, toho přízračného násilníka věří.

Susan vyťukala první čtyři číslice Martiina čísla ale zavěsila. Trpělivost. Kdyby se jevila příliš křehká nebo příliš dychtivá, možná by se zdála i nevěrohodnější. Vrátila se k omáčce marsala, ale uvědomila si, že je příliš nervózní, než aby se nechala uklidnit kulinárními rituály. Ostatně stejně neměla hlad.

Otevřela si láhev Mcrlotu, nalila si sklenici a sedla si ke kuchyňskému stolu. V poslední době pila víc než obvykle.

Upila Mcrlotu a pozvedla sklenici proti světlu. Tmavě rubínová tekutina byla čirá, zjevně nijak nekontamin ováná.

Chvíli byla přesvědčena, že jí někdo dává drogy. Ta možnost jí pořád ještě dělala starosti, ale už jí nepřipadala tak pravděpodobná jako dřív.

Rohypnol o tom se v novinách psalo jako o droze násilníků by mohl vysvětlit, proč zůstala v bezvědomí, nebo aspoň nic nevěděla, i během hrubého styku. Když někdo přimíchá ženě rohypnol do nápoje, bude se chovat jako značně opilá: dezorientovaná, poddajná bezmocná. Stav po požití drog časem přejde ve skutečný spánek, a když se postižená vzbudí, nepamatuje si bud nic, nebo jen velmi málo z toho, co se v noci dělo.

Ovšem ráno poté, co ji onen záhadný návštěvník znásilňoval, nikdy nepociťovala příznaky rohypnolové kocoviny Žádný zvedající se žaludek, vyschlá ústa, rozostřené vidění, žádná prudká bolest hlavy, žádná přetrvávající dezorientace. Běžně se budila s jasnou hlavou, dokonce osvěžená, i když se cítila zneužitá.

I tak ale opakovaně měnila dodavatele potravin. Někdy pro Susan nakupovala Martie, ale většinou objednávala u malých rodinných obchodů, které nabízely i donáškovou službu. Dnes už jich tak moc nezbylo, dokonce ani za poplatek ne. Susan je sice vyzkoušela všechny, paranoidně přesvědčena, že jí někdo přimíchává do jídla drog?, ale ani změna dodavatelů neukončila popůlnoční útoky.

V zoufalství hledala nadpřirozená vysvětlení. Pojízdná knihovna jí dovezla barvité knihy o přízracích, upírech, démonech, vymítání ďábla, černé magii a únosech mimozemšťany.

Ke cti knihovníka, který literaturu vozil, je třeba podotknout, že ani jednou nepozvedl výmluvně obočí a neproncsl jedinou poznámku k Susanině neukojitelné chuti na tento podivný typ literatury. Ostatně bylo to rozhodně zdravější než se zajímat o současnou politiku nebo o drby o slavných lidech.

Susan obzvlášť fascinovala legenda o inkubovi. Tento zlý duch navštěvoval ženy ve spánku a měl s nimi sex, zatímco spaly.

Fascinace ale nikdy nepřerostla v přesvědčení. Nczabřcdla tak hluboko do pověr, aby spala s biblí v každém ze čtyř rohů postele nebo s náhrdelníkem z česneku kolem krku.

Nakonec své zkoumání v tomto směru vzdala, protože jak se nořila do těchto iracionálních říší, její agorafobie se zhoršovala. Tím, že usedla k hostině nerozumu, krmila jakousi nemocnou část své duše, z níž vyrůstal její nevysvětlitelný strach.

Sklenice Merlotu byla napůl prázdná. Dolila ji.

Susan si vzala víno s sebou a vydala se na obchůzku bytu, aby se přesvědčila, že všechny možné vstupy jsou bezpečně zamčeny.

Obě okna v jídelně byla obrácená k vedlejšímu domu, který stál velmi blízko toho Susanina. Byla zamčená.

V obývacím pokoji zhasla lampy. Posadila se do křesla, upíjela Merlot a čekala, až si její oči zvyknou na tmu. I když její fobie postoupila tak, že jí dělalo potíže dívat se na svět za denního světla dokonce i přes okna, pořád ještě se mohla dívat ven v noci, pokud byla obloha zatažená a nečekalo na ni žádné hluboké moře hvězd. V takovémhle počasí vždycky sama sebe zkoušela, protože se bála, že když nebude procvičovat aspoň tu trošičku odvahy, která jí ještě zbyla, zakrní docela.

Když začala ve tmě vidět a Merlot promazal ten malý motorek odvahy v jejím srdci, šla k prostřednímu ze tří velkých oken obrácených k oceánu. Po krátkém zaváhání a hlubokém nadechnutí vytáhla skládanou roletu.

Přímo před domem ležela dlážděná promenáda s falešnou jinovatkou světla z řídce rozmístěných lamp. l když ještě nebylo příliš pozdě, byla v tom lednovém chladnu skoro opuštěná. Nějaká dvojice projížděla na kolečkových bruslích, kočka přeběhla z jednoho stínu do druhého.

Tenká chapadélka mlhy se proplétala mezi několika palmami a pouličními lampami. Bylo bezvětří a palmové listy visely bez hnutí, takže plíživá mlha se zdála být živá, vypadalo to, jako by se blížila s tichou hrozbou.

Z noční pláže Susan moc neviděla. Tichý oceán neviděla vůbec, pásmo husté mlhy došlo až k pobřeží, kde bylo občas znát vysoké, šedé, jako vlna tsunami na okamžik znehybnčlá těsně předtím, než smete pobřeží. Z hlavního mlžného pásma se líně svíjely výběžky, jako chladná pára stoupá z kusu suchého ledu.

Hvězdy byly ztracené někde nad nízkými mraky a tma a mlha dělily svět na malé kousky. Susan by tedy vlastně být schopna hledět z okna celé hodiny, izolovaná od svého stiachu, ale přesto se jí rozbušilo srdce. Ale příčinou těch náhlých obav nebyla agorafobie, Susan mela pocit, že ji někdo pozoruje.

Od doby, co začaly ony noční útoky, Susan stále více pronásledovala tato nová úzkost, skopofobie strach z toho, že je pozorována.

Tohle ale rozhodně nebyla jenom další íobie, nebyl to iracionální strach, ale strach naprosto podložený. Jestli je její přízračný násilník skutečný, musí její domov neustále pozorovat, aby si byl jist, že bude sama, až za ní přijde.

Přesto jí dělalo starosti, že navrch k agorafobii jí ještě přibyly další vrstvy strachu, bála se, že nakonec bude vypadat jako mumie zabalená v dusivých závyjích úzkosti, paralyzovaná a doslova nabalzamovaná zaživa.

Promenáda byla opuštěná. Palmové kmeny nebylv dost široké, aby se za nimi mohl někdo schovat.

Už tři noci po sobě Susan nebyla přepadena. Ten až příliš lidský inkubus měl už načase. Měl určité pravidelné vzorce potřeb, ještě pravidelnější než působení měsíce na krev vlkodlaka ale stejně spolehlivé.

V těch nocích, kdy ho očekávala, se často pokoušela zůstat vzhůru. Když se jí to povedlo, byla ráno vyčerpaná a pálily ji oči, ale on se nikdy neobjevil. Když neuspěla a usnula, přišel, jednou usnula úplně oblečená v křesle a vzbudila se plně oblečená, ale v posteli, se slabým pachem jeho potu na svém těle a s tou nenáviděnou le kávou hmotou v kalhotkách, dalo se, jako by nějakým šestým smyslem poznal, kdy Susan spí, a je tedy nejzranitelnější tam venku.

Tak na hranici viditelnosti se na většinou ploché pláži zdvíhalo několik nízkých dun, které se hladkou křivkou ztrácely do tmy a mlhy. Za některou z nich by ji mohl někdo sledovat, i když by musel ležet na zemi, aby ho nebylo vidět.

Cítila na sobe jeho pohled. Nebo si myslela, že ho cítí.

Susan rychle spustila roletu a zatáhla závěs. Měla vztek sama na sebe, že je tak ostudně ustrašená, třásla se víc hněvem a bezmocí než strachem, zoufala si z toho, že je taková bezmocná oběť, když celý život byla ťíťrwo, ť?i ? o,ěť, strašně si přála, aby dokázala překonat svou agorafobii a vyběhnout ven, vyřítit se na pláž, vyběhnout na hřeben každé tě duny a buď popadřnout svého mučitele za límec, nebo si dokázat, že tam není. Neměla ale odvahu pronásledovat pronásledovatele, nedokázala dělat nic než skrývat se a čekat.

Nemohla dokonce ani doufat ve vysvobození, protože její naděje, která ji dlouho držela nad vodou, se v poslední době scvrkla tak, že kdyby měla fyzickou podobu, nebyla by už vidět ani lupou, dokonce ani tím nejsilnějším mikroskopem. Lupou.

Susan pustila šňůrku závěsu, protože ji něco napadlo. Obrátila to něco v mysli a docela se jí to zalíbilo. Agorafobie ji držela doma, takže nemohla pronásledovat pronásledovatele, ale možná by se mohla dívat, jak se na ni dívá.

Ve skříni v ložnici, nad zavěšenými šat, na nejvyšší poličce, bylo vinylovc pouzdro s dalekohledem. Ve šťastnějších dobách, kdy ji ještě nevyváděl z míry pouhý pohled na svět zalitý sluncem v celé jeho rozlehlosti, s potěšením sledovala regaty plachetnic podle pobřeží i větší lodi plující do jižní Ameriky nebo do San Franciska.

Se skládacími schůdky vypůjčenými z kuchyně spěchala do ložnice. Dalekohled byl tam, kde být měl.

Na stejné polici mezi jinými věcmi bylo i něco, na co docela zapomněla. Videokamera.

Kamera byla jednou z Erikových krátkodechých zálib. Dávno předtím, než se odstěhoval, ho přestalo bavit natáčet a stříhat filmy z rodinného života.

Susan zapomněla na svůj plán prohlédnout duny dalekohledem, jestli se tam někdo neskrývá. Napadla ji tiž jiná fascinující možnost.

Nechala dalekohled, kde byl, a snesla dolů brašnu s videokamerou a příslušenstvím. Rozložila obsah na posteli.

Kromě kamery tam byla ještě jedna náhradní baterie, dvě prázdné kazety a návod.

Sama kameru nikdy nepoužívala. Vždycky točil Erik. Teď si četla návod se zaujatým zájmem.

Vždycky, když si Erik našel nového koníčka, nespokojil se s průměrným vybavením. Trval na tom, že musí mít ty nejlepší, nejmodernější, nejšpičkovější věci. I tahle ruční videokamera byla sice malá, ale měla nejlepší dostupné čočky, skoro dokonalý záznam obrazu i zvuku a běžela zcela tiše, aby její chod nezachytil mikrofon.

Místo aby se do ní vešly jen dvaceti nebo třicetiminutové kazety, byla připravená i na dvouhodinovou. Měla také funkci prodlouženého nahrávání, při kterém používala méně centimetrů pásku za minutu, takže na dvouhodinovou kazetu se vešly až tři hodiny záznamu, i když v návodu se říkalo, že pak může být výsledný obraz o deset procent méně jasný než při normální rychlosti. Kamera byla tak energeticky úsporná a baterie tak silná, že se dalo čekat, že vydrží dvě až tři hodiny fungovat podle toho, jak moc člověk používal monitorovací stínítko nebo jiné energeticky náročné prvky.

Podle vestavěného ukazatele byla instalovaná baterie úplně vybitá. Susan vyzkoušela i náhradní baterii, ve které část náboje ještě zbyla.

Nebyla si jista, jestli by se vybitá baterie dala oživit, a použila šňůru s transformátorem na tu živější, kterou zapnula do zásuvky v koupelně, aby ji dobila.

Sklenice Merlotu stála na stolku v obýváku. Pozvedla ji jako k přípitku, a tentokrát nepila pro útěchu, ale na oslavu.

Poprvé za mnoho měsíců skutečně cítila, že řídí svůj život. I když věděla, že je to jen jeden malý krůček k řešení jednoho z mnoha těžkých problémů, které ji pronásledovaly, i když věděla, že svůj život ještě zdaleka neřídí, nijak své vzrušení nepotlačovala. Přinejmenším Mo íeírti, konečně, konečně, a strašlivě už poiřebova, la pozvednout ducha tím návalem optimismu.

V kuchyni sklidila své přípravy na kuře marsala a vytáhla z mrazáku salámovou pizzu. Přitom v duchu žasla, proč na tu kameru nevzpomněla už před několika týdny nebo měsíci. Přitom si začala uvědomovat, že byla překvapivě pasivní, když se vzalo v úvahu, jaké hrůzy a zneužívání prožívala.

Ano, chodila na terapii. Dvakrát týdně už skoro šestnáct měsíců. A to nebyl žádný malý výkon, ten boj, který pro ni představovala každá cesta na sezení a z něj, vytrvalost i přes nevelké výsledky, ale podrobit se terapii bylo to nejmenší, co mohla udělat, když se jí život rozpadal na kousky. A klíčové slovo bylo podrobit se, protože se podřizovala léčebným strategiím a radám dr. Ahrimana s neobvyklou poslušností, když přitom v minulosti se chovala k lékařům stejně skepticky jako k dotěrným prodejcům aut, kontrolovala si je vlastním průzkumem a vždycky chtěla znát názor ještě někoho jiného.

Susan strčila pizzu do mikrovlnky a ulevilo se jí, že si nemusí vařit složitou večeři. Skoro jako zjevením pocho. pila, že si udržovala duševní zdraví prostřednictvím rituálů im tíAor ofrc. Rituál byl anestetikum, činil její zoufalý stav snesitelným, ale nijak ji nepřibližoval k řešení jejích problémů, neléčil.

Dolila si sklenici. Ani víno nelččilo, a ona si musela dát pozor, aby se neopila a nezkazila tu důležitou práci, která ji čekala, ale byla tak rozčilená, tak zaplavená adrenalinem, že by nejspíš dokázala vypít celou láhev, a při tom, jak její metabolismus běží na plné obrátky, by ji nejspíš odbourala dřív, než si půjde lehnout.

Jak Susan přecházela po kuchyni a čekala, až bude pizza hotová, její údiv nad tou dlouhou pasivitou přerůstal v úžas. Když se ze svého nového, odtažitého pohledu ohlédla za uplynulým rokem, skoro by byla věřila, že žila uhranuta nějakým čarodějem, který jí zastřel myšlení, vysál z ní sílu vůle a spoutal její duši temnou magií.

Ale teď kouzlo prasklo. Stará Susaii Jaggerová se vrátila s jasnou hlavou, se spoustou energie a připravená použít svůj hněv k tomu, aby změnila svůj život.

Byl někde venku. Možná se právě teď, přímo teď dívá z dun. Možná občas projede kolem jejího domu na kolečkových bruslích nebo kolem proběhne, pnjede na kole, navenek jen další ze sportovních šílenců, kterých je Kalifornie plná. Ale někde tam venku určitě je.

Ten oplzlík ji nenavštívil po tři noci po sobě, ale držel se určitého schématu potřeb, který téměř zaručoval, že se do úsvitu objeví. I jestli nedokáže zahnat spánek, i jestli je pod vlivem nějakých drog a nebude tedy vnímat, co s ní provádí, bude o něm ráno vědět všechno, protože s trochou štěstí ho skrytá kamera přistihne při činu. jestli se na kazetě objeví Erik, nakope mu ty jeho hubené půlky tak, že mu nakonec budou muset její střevíc chirurgicky odstranit ze zadku. A pak ho nadosmrti a definitivně vyžene ze svého života.

Jestli přistihne někoho cizího, což bylo vysoce nepravděpodobně, bude mít důkaz pro policii. Bude to sice strašlivě zahanbující předat kazetu s vlastním znásilněním policii, ale přesto udělá, co udělat musí.

Když se vracela ke stolu pro sklenici vína, uvažovala, co když. co když.

Co když ráno, až se vzbudí, bude bolavá a zneužitá, ucítí ve svém nitru známé teplo semene, ale na pásku bude jen ona sama, jak sebou v posteli hází, ať už v extázi nebo v hrůze, jako šílence při záchvatu? Jako by její návštěvník byla bytost řekněme inkubus která není vidět v zrcadle a nezanechává stopu ani na videokazetě.

Nesmysl.

Pravda existuje, ale nadpřirozená není.

Pozvedla sklenici Merlotu, aby se napila a vyprázdnila celou polovinu jedním velkým douškem.

Kapitola 28

Vypadalo to tu jako kaplička Marthy Stewartové, bohyně moderní americké domácnosti. Dvě stojací lampy se stínidly z řaseného hedvábí. Dvě velká křesla s podnožkami stojící proti sobě kolem malého konferenčního stolku. Vyšívané polštáře. U jedné ze stěn krb.

Tohle místo měla Martie z celého domu nejraději. Během posledních tří let tu s Dustym strávili mnoho večerů s knížkou, tiše si četli, ztracení každý ve svém odděleném světě, ale přitom tak blízcí, jako by se drželi za ruce a dívali se jeden druhému do očí.

Teď seděla s nohama opřenýma o židli, stočená trochu nalevo a bez knihy. Seděla docela nehybně, v malátném postoji, který by mohl sloužit jako čítankový příklad vyrovnanosti a klidu, ale který byl ve skutečnosti jen důsledkem citového vyčerpání.

Dusty ve druhém křesle se pokoušel pohodlně se rozvalit, aby se zdálo, že chladně uvažuje a analyzuje, ale každou chvíli sjel až k okraji sedadla.

Martie v krátkých úsecích vyprávěla o svých hrůzných zážitcích, občas ji umlčel stud, ale mnohem častěji přerušila vyprávění proto, že sama žasla nad podivnými detaily svého vlastního slabomyslného jednání. Až když ji Dusty taktně pobídl nějakou otázkou, pokračovala ve vyprávění.

Jen pouhý pohled na Dustyho ji uklidňoval a dodával jí naději, ale byly chvíle, kdy se mu Martie nedokázala podívat do očí. Hleděla do nezapáleného krbu, jako by jeho keramická polena olizovaly hypnotizující plameny.

Ozdobná souprava krbového nářadí ji kupodivu neděsila. Malá lopatka. Špičaté kleště. Pohrabáč. Ještě před chvílí by pohled na samotný pohrabáč vybrnkal capriccio hrůzy na jejích nervech napnutých jako struny na harfě.

Uhlíky úzkosti v ní ještě žhnuly, ale zrovna teď měla větší strach z dalšího ochromujícího záchvatu paniky než z toho, že má sama v sobě potenciál pro násilí.

I když vyprávěla o tom záchvatu se všemi barvitými detaily, nedokázala sdělit onen pocit. Skutečně si teď už sama těžko vzpomínala na plnou intenzitu své hrůzy, která jako by potkala jinou Martie Rhoďesovou, nemocnou osobu, která se krátce vynořila z močálu její psychiky a teď se zase potopila.

Čas od času Dusty hlasitě zachřestil kostkami ledu ve své sklenici, aby získal její pozornost. Když se na něj podívala, pozvedl svou sklenici a připomněl jí tak, že se má také napít. Nechtelo sejí do pití, bála se, že pod vlivem skotské nad sebou znova ztratí kontrolu. Doušek po doušku víc se ovšem ukazovalo, že Johnny Walker Red Label je účinný lék.

Hodný Válet ležel vedle jejího křesla, občas se zvedl, položil si hlavu na její ohnuté nohy a nechal se pohladit, přitom na ni hleděl soucitnýma očima.

Dvakrát psovi dala kostičku ledu ze své sklenice. Chroupal ji s podivně vážným potěšením.

Když Martie dovyprávěla, Dusty se zeptal: „Co teď?“

„Doktor Closterman, hned ráno. Dneska jsem se k němu objednala, když jsem jela od Susan, ještě než to se mnou začalo být tak zlé.“

„Pojedu s tebou.“

„Chci kompletní prohlídku. Všechny krevní testy. A tomograf pro případ, že bych měla nádor na mozku.“

„Žádný nádor nemáš,“ prohlásil Dusty s přesvědčením založeným výhradně na naději. „Nic ti není.“

„Něco ano.“

„Ne.“ Myšlenka, že by mohla být nemocná, možná smrtelně, působila Dustymu takovou hrůzu, že ji nedokázal skrýt.

Pro Martie byla každá ta ustaraná vráska na jeho tváři jako poklad, protože lépe než všechny milostné řeči na světě dokazovala, jak moc ji Dusty miluje.

„Nádor na mozku bych brala,“ řekla.

„Brala?“

„Kdyby druhá možnost byla duševní nemoc. Nádor se dá vyříznout a pak máš šanci, že budeš jako dřív.“

„Není to ani jedno, ani druhé,“ řekl a vrásky v jeho tváři se prohloubily. „Duševní nemoc to není.“

„Ale něco loje,“ trvala na svém.

Susan seděla v posteli, jedla salámovou pizzu a pila Merlot. Byla to ta nejchutnější večeře, jakou kdy poznala.

Byla dostatečně objektivní, aby věděla, že to, co jí, vůbec nemá nic společného s tím, jak výborně to chutná. Klobása, sýr a dobře vypečené těsto nebyly tak chutné jako vyhlídka na spravedlnost.

Když se teď vymanila z toho divného období bázlivosti a pokory, netoužila vlastně ani tak po spravedlnosti, jako PO pěkné tučné porci pomsty. Nedělala si žádné iluze své divošské schopnosti s potěšením se mstít. Její chrup, ostatně jako chrup každé lidské bytosti, obsahoval špičáky a řezáky určené k tomu, aby rvaly a trhaly.

Susan si vzpomněla, jak hájila Erika před Martie.

Ukousla si pořádné sousto pizzy a žvýkala ji se x.uňvým potěšením.

Jestli se u ní vyvinula agorafobie jako reflex, kterým se její psychika izolovala od faktu Erikovy nevěry, tak by si za to zasloužil nějakou tu oplátku. Ale jestli je on ten její záhadný návštěvník, který nemilosrdně znásilňuje její tělo i duši, je to úplně jiný muž než ten, kterého myslela, že si bere. Vlastně vůbec ne muž tvor, odporná zrůda. Had. Když bude mít důkaz, rozseká ho pomocí zákona na malé kousky, jako by dřevorubec sekerou rozsekal chřestýše.

Susan jedla a přitom se rozhlížela po ložnici, kam by se kamera dala nejlépe schovat.

Marlie seděla u kuchyňského stolu a dívala se, jak Dusty uklízí tu spoušť, kterou nadělala.

Když přitáhl popelnici ze zápraží do kuchyně, její obsah rachotil a cinkal jako nástroje v rasově brašně.

Martie uchopila druhou sklenici skotské oběma rukama a pozvedla ji ke rtům.

Dusty zavřel dveře a začal skládat nože, vidličky a jiné příbory do myčky.

Pohled na nabroušené hrany a ostré zuby, cinkání a kovové skřípání jednoho nástroje o druhý, nic z toho Martie nevyděsilo. Hrdlo se jí ovšem trochu sevřelo a hřejivá whisky stékala dolů pomalu, jako by nejdřív musela rozpustit nějaký chuchvalec v hltanu.

Dusty vrátil do ledničky láhve Charrlonnay a Chablis. Z těch láhví by pořád ještě byly účinné kyje, které by mohly protrhnout kůži a rozrazit lebku, ale Martiina mysl už nepřekypovala touhou zvednout je a rozmáchnout se.

Když Dusty nastrkal prázdné zásuvky zpátky do skříněk a uklidil to, co nebylo potřeba mýt, řekl: „Ty věci v garáži počkají do rána.“

Kývla, ale neřekla nic, částečně proto, že se neodvažovala mluvit. Tady, v dějišti jejího bizarního záchvatu, se ve vzduchu stále ještě vznášely vzpomínky na šílenství jako nebezpečné zárodky a ona napůl očekávala, že by ji znovu nakazily a že kdyby otevřela ústa, sypaly by se i z nich jen šílenecké bláboly.

Když Dusty navrhl, aby se navečeřeli, tvrdila Martie, že nemá chuť k jídlu, ale on trval na tom, že něco jíst musí.

V ledničce byly zbylé zapečené lasagně, dost pro dva lidi. Dusty je ohřál v mikrovlnce.

Očistil a nakrájel pár čerstvých žampionů.

Nůž v jeho rukou vypadal neškodně.

Dusty hodil žampiony a pokrájenou cibuli na máslo a podusil je, pak k nim přisypal sáček cukrového hrášku. Válet zhluboka vdechoval vůni lasagní.

Ve světle toho, co Martie dělala teprve před chvilkou, jí tahle útulně domácká scéna připadala surrealistická. Jako by přebrodila hořící sirné močály a v pekle narazila na krámek s koblihami.

Když Dusty servíroval večeři, napadlo Martie, jestli snad předtím nemohla ten zbytek lasagní otrávit.

Nevzpomínala si ale, že by něco takového spáchala. Pořád ještě však měla podezření, že trpí výpadky paměti, křečemi času, během nichž se navenek jeví při vědomí, i když v paměti jí nemizne nic.

Protože si byla jista, že by Dusty lasagně snědl, jen aby dokázal, že jí věří, Marlie se ovládla a nevarovala ho. Ovšem aby se chránila před děsivou perspektivou, že přežije večeři sama, překonala svou nechuť k jídlu a snědla většinu toho, co jí naložil na talíř. Odmítla ale vidličku a jedla lžící. jednom rohu ložnice Susan jaggerové stál biederuieierový podstavec s bronzovou mísou, ve které rostla nialá bonsaj. Ta si sice neužila vůbec denní světlo, pro lože okna byla neustále zakrytá, ale i tak se jí dařilo, protože za sebou měla lampičku na posvěcování rostlin.

U paty bonsaje rostl bujný břečťan s drobnými hvězdicovými lístky, který zakrýval zeminu a vinul se po bronzu dolů. Susan si vypočítala nejlepší úhel mezi mísou a postelí, položila kameru do mísy a zakryla ji umně naaranžovanými úponky břečťanu.

Vypnula květinovou lampičku a nechala svítit světlo na nočním stolku. V pokoji nemůže být tma, jestli se má nahrát něco použitelného.

Aby vysvětlila svítící lampu, bude předstírat, že usnula při čtení. Tu iluzi dokáže vyvolat jen napůl dopitá sklenice vína na nočním stolku a kniha vypadlá do přikrývek v přesně správném úhlu.

Obešla místnost a ze všech stran si prohlédla bronzovou místi. Kamera byla dobře schovaná.

Z jednoho ostrého úhlu se jantarový odraz lampy odrážel od tmavé čočky jako svítící oko zvířete, jako by ze smyček břečťanu vykukovala nějaká jednooká ještěrka. Ale byl to náznak tak malý, že si ho nevšimne ani inkubus, ani pouhý smrtelník.

Susan se vrátila ke kameře, strčila mezi břečťan prst, chvilku pátrala a pak kameru zapnula.

Couvla o dva kroky. Zůstala bez hnutí stát. Naklonila hlavu, zatajila dech. Poslouchala.

I když topení bylo vypnuté a jeho ventilátor nebučel, i když kolem okapů nad okny nešeptal žádný vítr, i když v ložnici bylo ticho tak naprosté, na jaké si jen člověk může dělat nárok v dnešní době všudypřítomné techniky, neslyšela Susan bzučení motoru kamery. Zařízení skutečně dostálo slibům výrobce o neslyšném chodu a slabounké sykavé vzdychání otáčejících se cívek v kazetě úplně zdusil okolní břečťan.

Susan věděla, že různé architektonické triky mohou občas přenášet zvuk v neočekávaných úhlech a na konci je ještě zesílil, obešla tedy místnost. Pětkrát se zastavila a poslouchala, ale neslyšela nic podezřelého.

Susan se spokojeně vrátila k podstavci avytáhla kameru z břečťanu. Vrátila nahrávku a prohlédla ji na vestavěném monitoru kamery.

V záběru bylo vidět celou postel. Dveře do místnosti byly zachyceny na samotném levém okraji.

Dívala se na sebe, jak vchází do záběru a zase z něj vychází. Zase dovnitř, zase ven. Zastavuje se, naslouchá, zda uslyší tiše vrčící motor.

Překvapilo ji, že vypadá tak mladě a přitažlivě.

V poslední době se v zrcadle takhle jasně neviděla. V zrcadle viděla spíš psychologický obraz než fyzický: Susan Jaggerovou zestárlou chronickou úzkostí, rysy změklé a znejasiiělé šestnácti měsíci osamění, zešedlé nudou a vyhublé starostí.

Ta žena na pásku byla štíhlá, hezká. A co víc, byla cílevědomá. Tohle byla žena s nadějí a budoucností.

Susan si s potěšením pustila nahrávku ještě jednou. A tady znovu přicházela, vynořovala se z paměti kamery, cílevědomě přecházela po ložnici, do záběru a z něj, zastavila se a poslouchala: žena, která má plán.

Dokonce i lžíce by mohla být zbraň, kdyby ji uchopila obráceně, držela ji za širší část a bodla rukojetí. I když není tak ostrá jako nůž, dalo by se s ní zarýt do oka, oslepit.

Martie přepadaly záchvaty chvění, lžička se jí v rukou třásla. Dvakrát zacinkala o talíř, jako by Martie chtěla pronést přípitek a žádala o licho.

Byla v pokušení odložit lžičku z dosahu a jíst rukama. Ale vydržela, protože nechtela v Dustyho očích vypadat ještě bláznivěji, než už vypadala.

Hovor u večeře vázl. Dokonce i po podrobném líčení, které podala v obýváku, měl Dusty spoustu otázek tom záchvatu paniky. A jí se stále méně chtělo o tom mluvil.

Jednak ji to téma deprimovalo, když si vzpomněla na své divné chování, cítila se bezmocná, jako by se vrátila do slabého a závislého stavu dětství.

A kromě toho ji znepokojovalo iracionální, ale pevné přesvědčení, že mluvit o záchvatu paniky vyvolá další. Připadala si, jako by seděla na propadle, a čím déle mluvila, tím pravděpodobnější bylo, že vysloví nějaké kouzelné zaklínači slovo, zámek povolí a ona se pohrouží do propasti pod sebou.

Zeptala se ho, jak se měl on, a on jí vypočítal nejrůznější pracovní pochůzky, které obvykle dělával, když se kvůli počasí nedalo malovat.

I když Dus ty nikdy nelhal, Martie vycítila, že jí neříká všechno. Ale ve svém současném stavu byla tak paranoidní, že nemohla věřit vlastním pocitům.

Odstrčil talíř a řekl: „Vyhýbáš se mi očima.“

Nepopřela to. „Strašně mi vadí, že mě takhle vidíš.“

„Jak takhle?“

„Slabou.“

„Nejsi slabá.“

„Tyhle lasagně mají pevnější páteř než já.“

„Jsou dva cíny staré. U lasagní . člověče, to je čtyřiaosrndesát, přepočítáno na lidské roky.“

„Já si připadám na pětaosmdesát.“

Ušklíbl se: „Koukej, podle mého názoru.“ Důkladně si ji prohlédl. „Vypadáš lip než ty lasagně.“

„No ty ale mníš skládat komplimenty.“

„Však víš, co se říká o malířích pokojů.“

„Co se říká?“

„Že to umějí zaválet.“

Podívala se mu do očí.

Usmál se a řekl: „Všechno bude v pořádku, Martie.“

„Nejdřív budeš muset vymýšlet lepší vtipy.“

„A ty nii budeš tvrdit, že jsi slabá!“

Susan íaggerová obešla hradby své čryřpokqjové pevnosti a přesvědčila se, že všechna okna jsou zavřená.

Jediné dveře, které z bytu vedly do vnějšího světa, byly v kuchyni. Chránily je dva zámky a bezpečnostní řetěz. Kdvž dokončila kontrolu zámků, naklonila kuchyňskou židli tak, že stála jen na zadních nohách, a podepřela jí kliku, l kdyby si Erik nějak opatřil klíč, židle by mu nedovolila dveře otevřít.

Samozřejmě že ten trik s židlí už párkrát vyzkoušela. Vetřelce to nezastavilo.

Když schovala kameru a zkontrolovala, že zabírá ve správném úhlu, vytáhla z ní baterii a v koupelně ji znova zapojila do sítě. Ted byla úplně nabitá.

Vložila baterii do kamery a tu schovala v břcčťanu pod bonsají. Zapne ji těsně předtím, než si půjde lehnout, a pak bude mít tři hodiny nahrávky v prodlouženém modu na kterých bude moci zachytit Křiká při činu.

Všechny synchronizované hodiny se shodly, že je 21.40. Martie slíbila, že zavolá clo jedenácti.

Susan pořád ještě byla zvědavá, co jí její přítelkyně poradí a k jakým závěrům dojde, ale nehodlala jí říct nic o kameře. Co kdyby měla odposlouchávaný telefon. Třeba ji Erik poslouchá.

Ach, to je přece krása takhle se vznášet na parketu zvaném Paranoia, otáčet se a klouzat v děsivém objetí zlého cizince, zatímco orchestr hraje smuteční píseň a ona se zaťatými zuby sbírá odvahu pohlédnout do tváře tanečníka, který ji vede.

Kapitola 29

Dvě sklenice skotské, kus lasagní a události tohoto strašného dne způsobily, že Martie byla napůl otupělá vyčerpáním. Když Dus ty sbíral nádobí od večeře, seděla u stolu a dívala se na něj zpod těžkých víček.

Očekávala, že do rána neusne, svírána úzkostí a ve starostech o budoucnost. Ale její mysl se bránila tomu, nechat si naložit ještě větší náklad starostí, prostě pro dnešek zavírala. jediná věc. která jí bránila usnout hned tady u kuchyňského stolu, byl nový strach z náměsíčnictví. Nikdy dřív námčsíčná nebyla, ale koneckonců do dnešního rána nikdy netrpěla ani záchvaty paniky, a teď bylo možně všechno.

Kdyby chodila ve spaní, možná že by se tajina Martie znovu zmocnila vlády nad jejím tělem. Mohla by vyklouznout z postele, nechat Dustyho spát a bosky chodit domem. Mohla by se ve tmě orientovat tak, jak se orientují slepí. Mohla by sestoupit do kuchyně a vytáhnout z myčkv čistý nůž.

Dusty ji vzal za ruku a vedl ji přízemím, cestou zhasínal. Válet ťapal za nimi, oči mu v šeru červeně svítily.

Dusty vzal s sebou z kuchyně Martiin kabát a teď se zastavil v chodbě, aby ho pověsil do skříně.

Ucítil v jedné z kapes něco těžkého a vylovil knížku. „Ty to pořád ještě čteš?“ zeptal se.

„Je to vážně thriller.“

„Ale už to na ta Susanina sezení nosíš celou věčnost.“

„Není to tak dlouho.“ Martie zívla, „je dobře napsaný.“

„Je to thriller a ty ho za šest měsíců nedokážeš dočíst?“

„To přece není šest měsíců, ne? Určitě ne. Má zábavnou zápletku. Postavy jsou barvité. Líbí se mi.“

Mračil se na ni. „Co je to s tebou?“

„Spousta toho se mnou je. Ale teď zrovna jsem hlavně strašně unavená.“

Podal jí knížku a podotkl: „No, kdybys nemohla usnout, tak stránka z tohohle bude nejspíš lepší než nembutal.“

Usnout. Spát. Možná i chodit, bodat, pálit.

Válet vyběhl po schodech napřed. jak Martie stoupala nahoru, s jednou rukou na zábradlí a s Dustyho ochranitelskou paží kolem pasu, trochu ji uklidňovalo, že by ji pes možná vzbudil, kdyby byla náměsíčná. Hodný Válet by olizoval její bosé nohy, pleskal ji svým krásným ocasem po holeních, až by sestupovala po schodech, a rozhodně by na ni štěkal, kdyby z myčky vytáhla dranžírovací nůž a přitom ho nepoužila k tomu, aby mu s ním užízla soustečko z toho kusu hovězího v lednici.

Susan si do postele brala prosté bílé bavlněné kalhotky bez vyšívání a bez krajek, bez, jakýchkoli ozdob a bíle tričko.

Před těmi posledními několika měsíci mívala raději barevné ozdobné noční prádlo. Ráda se cítila sexy. Ted už ne.

Chápala psychologické důvody té změny nočního prádla. Být sexy se teď v její mysli pojilo se znásilněním. Krajkové aplikace, lemy, satén, labutčnky, volánky, azury a podobné věci by mohly jen povzbuzovat jejího záhadného popůlnočního návštěvníka, mohl by si ozdůbky vysvětlovat jako výzvu k dalšímu zneužívání.

Chvíli chodila do postele v pánském pyžamu, volném a ošklivém, a pak v pytlovitých teplákách. Ale toho zvrhlíka neodradilo ani jedno z toho.

Popravdě řečeno, když ji svlékl a brutálně zneužil, dal si načas a znova ji oblékl tak pečlivě, že to byl jasný výsměch. Pokud si zapnula všechny knoflíky na kabátku pyžama, než si šla lehnout, zapnul je také, ale když jeden zůstal rozepnutý, byl zase rozepnutý, když se vzbudila. Šňůrku v pase znovu uvázal na přesně stejný uzel, jakého užila sama.

Teď to tedy byla prostá bílá bavlna. Prohlášení o její nevinnosti. Odmítnutí nechat se ponížit nebo pošpinit bez ohledu na to, co jí provede.

Dustymu dělala starosti ta Martiina náhlá olupělost. Tvrdila, že je k smrti unavená, ale soudě podle jejího chování, nepodléhala ani tak vyčerpání jako hluboké depresi.

Pohybovala se pomalu, ale nebyla to ta uvolněná neohrabanost únavy, spíš zaťaté a odhodlané plahočení někoho, kdo se dře s obrovským břemenem. Tvář měla napjatou, staženou v koutcích úst a očí, nikoli unaveně ochablou.

Martie by se skoro dala nazvat fanatikem, pokud šlo o dentální hygienu, ale dnes večer se ani neobtěžovala čistil si zuby. Za tři roky manželství to bylo poprvé.

Každý večer, co si Dusty pamatoval, si Martie umyla obličej a namazala se hydratačním krémem. Vykartáčovala si vlasy. Dnes ne.

Zapomněla na večerní rituály a padla do postele úplně oblečená.

Když si Dusty uvědomil, že se Martie nehodlá svléknout, rozvázal jí tkaničky a stáhl boty. Pak ponožky. Svlékl jí džínsy. Nebránila se, ale ani mu nepomáhala.

Dostat Martie z halenky bylo příliš obtížné, zvlášť když ležela na boku, kolena přitažená k tělu, paže zkřížené na prsou. Dusty ji tedy nechal částečně oblečenou, přetáhl přes ni přikrývku, odhrnul jí vlasy z tváře, políbil ji na čelo.

Víčka jí klesala, ale v jejích očích bylo cosi přísnějšího, cosi ostřejšího než únava.

„Nechod pryč,“ řekla chraplavě. „Nejdu.“ „Nevěř mi.“ „Ale já ti věřím.“ „Nespi.“ „Martie „ „Slib mi to. Nespi.“ „No dobře.“ „Slib mi to.“ ..Slibuju.“

„Protože bych tě mohla ve spaní zabít,“ řekla a zavřela oči, které jako by se změnily z chrpově modré do fialové a pak až do purpurové ve chvíli, kdy se víčka dovřela.

Stál a díval se na ni, ne vyděšený jejím varováním, ne ve strachu o sebe, ale o ni. Zamumlala: „Susan.“ „Co je s ní?“

„Zrovna jsem si vzpomněla. Neřekla jsem ti o Susan. Divné věci. Měla jsem jí zavolat.“ „Můžeš jí zavolat ráno.“ „Co jsem to za kamarádku?“ zamumlala. „Ona to pochopí. Ted si hlavně odpočiň. Odpočiň si.“ Během několika vteřin to vypadalo, že Martie spí. Rty měla pootevřené, dýchala ušly. Napjaté vrásky úzkosti z koutků úst zmizely.

O dvacet minut později seděl Dusty v posteli a přebíral si v duchu tam a zpátky ten složitý příběh, který mu Martie vyprávěla, snažil se z něj vybrat to podstatné a uhladit ho do plně srozumitelného vyprávění, když zazvonil telefon. V zájmu nerušeného spánku měli v ložnici zvonění vypnuté, a to, co teď slyšel, byl telefon v Martiině pracovně přes chodbu, záznamník to zvedl po druhém zazvonění.

Předpokládal, že volá Susan, i když to mohl být i Skeet nebo někdo z personálu Nového života. Za obvyklých okolností by šel do Martiiny pracovny poslechnout si vzkaz, ale teď nechtel, aby se probudila a zjistila, že porušil svůj slib a nezůstal s ní. Skeet byl v bezpečí a v dobrých nikou, a ať už ty „divné věci“, které se děly se Susan, byly jakékoli, nemohlo to být nic divnějšího nebo důležitějšího, než co se dnes večer stalo tady. Ono to do rána počká.

Dusty se znovu v duchu vrátil k tomu, co mu Martie vyprávěla o dnešním dni. Jak si lámal hlavu s každou bizarní událostí a podivným detailem, zmocnil se ho divný pocit, že to, co se stalo jeho ženě, nějak souvisí s tím, co se stalo jeho bratrovi. Cítil v obou věcech zvláštní paralely, i když v čem přesně to spojení spočívá, to mu unikalo. Dnešek byl nepochybně nejpodivnější den jeho života a instinkt mu říkal, že se Skcctem a s Martie se to neseběhlo najednou jen pouhou náhodou.

Válet se vjednom koutě místnosti stulil v pelíšku, tedy na velkém kožešinovém polštáři, ale nespal. Ležel s hlavou opřenou o jednu tlapku a upřeně sledoval svou paní ve zlatém světle lampy.

Protože Martie vždycky dodržovala své ávazky, a nashromáždila tedy značný morální kapitál, Susan ncpopudilo, když se telefon do jedenácti neozval, přesto ale byla nesvá. Zavolala sama, zvedl to záznamník a ona si začala dělat starosti.

Nebylo pochyb o tom, že Martie otřáslo Susanino vyprávění o neznámém násilníkovi, pro kterého zamčené dveře nejsou žádnou překážkou. Vyžádala si čas na rozmyšlenou. Ale Martie neměla sklony k vyhýbavosti ani k zbytečné diplomaúčnosti. Touhle dobou přece už musela dojít k nějakému závěru nebo by byla zavolala, aby h, jí řekla, že jí celá ta historka připadá příliš nepravděpoKdobná, a že máli jí uvěřit, musí mít víc důkazů, í „To jsem já,“ řekla Susan záznamníku. „Co se děje? jsi v pořádku? Myslíš si, že jsem cvok? To nevadí, jestli ano. Zavolej mi.“

Počkala pár vteřin, pak zavěsila. Pravděpodobné ale bylo, že Martie by stejně ncnavrhla žádné účinnější opatření, než byl Susanin trik s kamerou, a tak Susan pokračovala v přípravách.

Postavila na noční stolek napůl plnou sklenici vína, ne na pití, ale jako rekvizitu.

Uvelebila se v posteli s knížkou, opřela se o polštáře. Byla ale příliš nervózní, než aby mohla číst.

Chvíli se dívala v televizi na starý film Jíwm yricwf, ale nedokázala se na příběh soustředit. Její mysl se toulala tmavšími a děsivějšími uličkami, než do jakých se kdy dostali Bogart a Bacallová, když Susan byla až nepřirozeně čilá, vzpomínala si na jiné noci, kdy zdánlivou nespavost náhle vystřídal až nepřirozeně hluboký spánek a znásilnění, jestli jí někdo tajně dává drogy, nemůže předpovědět předem, kdy zaberou, a nechtela se vzbudit a zjistit, že sice usnula a byla znásilněna, ale kameru zapnout nestihla.

O půlnoci došla k biedcrmeierovému podstavci, vsuHula prst do břečťanu pod bonsají, zapnula nahrávání a vrátila se do postele. Jestli bude vzhůru ještě v jednu hodinu, přetočí kazetu a začne nahrávat od začátku, a tak znova ve dvě a ve tři, takže až usne, bude menší šance, že pásek dojde dřív, než se ten zvrhlík vplíží do místnosti.

Vypnula televizi jednak proto, aby byl věrohodnější ten scénář „usnula jsem při čtení“, ale také proto, že mohla maskovat zvuky z jiných místností.

Ani ne po minutě ticha, když se chystala vzít do ruky knihu, zazvonil telefon. Susan předpokládala, že to volá Martie, a tak řekla: „Haló?“

„Tady Ben Marco.“

Jako by Ben Marco byl čarodějný zedník, jehož pouhý hlas umí stvořit kámen a maltu, kolem Susanina srdce jako by se náhle začaly zdvihat žulové zdi, svíraly je, tiskly mezi sebou komory i předsíně, l když její srdce horečně bušilo do stčn svého vězení, její mysl se otevřela, jako by byla domem, jehož střechu serval cyklon, její myšlenky byly náhle tak lehké a řídké jako prach a pavučiny a prudký průvan je odnášel a rozmetal a z černého nekonečna nad ní se na jejich místo sypala šepotavá temnota, neodolatelná Přítomnost, která klouzala, neviditelná a chladná jako zlý duch, nejdřív půdou její mysli a pak dolů, dolů, mnohem níž.

„Poslouchám,“ řekla Susan Ben Marcovi.

Okamžitě se její bušící srdce začalo uklidňovat a z její krve se vytrácelo hmyzí škubání strachu.

A teď pravidla.

Řekl: „Zimní bouře“

„Bouře jsi ty,“ odpověděla.

„v háji bambusu skrytá“

„Háj jsem já.“ utišila se.

„V tichu se naučím, co je třeba,“ řekla Susan.

Zimní bouře

V háji bambusu skrytá

Utišila se.

Skutečně krásné.

Když skončila litanic pravidel, zalilo Susan JaggeroIvou moře klidu, byt kolem ní docela ztichl, i v ní se všechno utišilo, vše bylo tak bezzvučné, jak snad byla jen prázdnota bez života těsně před stvořením, kdy Bůh ještě neřekl: ujiž íngíZo.

Když zimní bouře znovu promluvila, její tichy hluboký hlas jako by nepřicházel z telefonu, ale ze Susanina nitra. „Řekni mi, kde jsi.“

„V posteli.“

„Myslím, že jsi sama. Řekni mi, jestli je to pravda.“

„Pusť mě dovnitř.“

„Ano.“

„Rychle.“

Susan položila telefon, vstala a spěchala temným bytem.

I přesto, že přidala do kroku, tep jejího srdce se zpomaloval: byl silný, pravidelný a klidný.

V kuchyni svítilo jediné světlo, zelené a slabé vycházelo z digitálních hodin na normální a mikrovlnné troubě. Inkoustové stíny jí nevadily. Až příliš mnoho měsíců byl tenhle malý byt celý její svět, znala ho tak důvěrně, jako by tu vyrůstala od narození.

Klika byla zapřená židlí. Vytáhla ji a postavila ji stranou, dřevěné nohy slabě zavrzaly na dlaždicích.

Západka na jednom konci mosazného bezpečnostního řetězu zaskřípala ve své štěrbině. Když řetěz uvolnila, jeho články zachrastily o dveře. Odemkla první zámek. Pak druhý. Otevřela dveře.

Skutečně byl bouří, zimní bouří, čekal na konci schodů, teď ztichlý, ale plný hněvu hurikánů, hněvu, který byl před světem obvykle dobře skrytý, ale který se v něm neustále vzdouval, odhaloval se v těch nejsoukromějších okamžicích, a když překročil práh do kuchyně a zatlačil ji dozadu, zabouchl za sebou dveře a sevřel jednou silnou rukou její štíhlé hrdlo.

Kapitola 30

Pravá a levá krční tepna, zásobující krví krk a hlavu, odbočují přímo z aorty, která sama začíná v horní části levé srdeční komory, krev, jež oběma cévami proudí, tedy teprve před malou chvílí opustila srdce, je plná kyslíku a žene se velkou silou.

Dlaň položenou na Susanině krku, prsty roztažené po levé straně hrdla, bříško palce přitisknuté pod čelist a přes pravou tepnu tak stál doktor Mark Ahriman snad minutu a vychutnával si ten silný, pravidelný pulz. Byla tak úžasně plná života.

Kdyby ji chtěl uškrtit, mohl by to udělat beze strachu a bez odporu. V tomto změněném stavu mysli by stála, krotká a bez protestů, i když by z ní vymačkával život. Klesla by na kolena, když by už nedokázala stát, a pak by se tiše složila do půvabné hromádky na podlaze, až by se její srdce pomalu zastavilo, a očima by se ještě omlouvala, že nedokáže zemřít ve stoje, že ho nutí, aby své dílo dokončil vkleče.

Vlastně by Susan Jaggerová ve smrti hleděla na dr. Ahrimana s jakýmkoli výrazem a postojem, jaký by po ní žádal. S dětinským obdivem. S erotickým vytržením. S bezmocným hněvem, nebo dokonce s ovčí krotkostí a tupým zmatkem v očích, kdyby mu udělalo radost právě tohle.

Neměl ale v úmyslu ji zabít. Ne tady a ne teď i když to bude už brzo.

Až ta nevyhnutelná chvíle nastane, nebude jednat přímo, aby Susan sprovodil ze světa, protože měl velký respekt vůči policejní laboratoři prakticky kteréhokoli současného policejního oddělení v Americe. Když byla potřeba mokrá práce, používal vždycky prostředníků, kteří zasadili smrtelnou ránu, a sám se tak vyhnul riziku, že by se dostal do podezření.

Kromě toho, to nejčistší potěšení vycházelo z chytré manipulace, ne přímo ze zmrzačení a vraždy. Stisknout spoust, zabodnout nůž, zatočit garotu nic z toho by mu neposkytlo tak prudkou rozkoš, jako použít někoho jiného, aby všechny tyto zločiny spáchal za něj.

Moc přináší prudší rozkoš než násilí.

Přesněji, největší potěšení mu přinášel ne konečný účinek použití moci, ale samotný jrocf5 jejího užívání. Manipulace. Kontrola. Vykonávat absolutní moc, tahat za šňůrky a dívat se, jak lidé vykonávají to, co jim poručil, to bylo pro doktora tak úžasně uspokojující, že v nejlepších okamžicích této loutkohry jím projížděly mohutné záchvěv rozkoše, dunivé jako bronzové údery mohutných zvonů katedrály.

Susanino hrdlo v dlani mu připomnělo dávné potěšení z jiného štíhlého a krásného hrdla proraženého kopím a s tou vzpomínkou přišlo i slastně chvění kolem páteře.

V Scottsdale v Arizoně stojí rozlehlé panské sídlo, ve kterém krásná mladá dědička jménem Minette Lucklandová rozdrtí své matce hlavu na kaši několika údery kladiva a krátce nato střelí svého otce zezadu do zátylku, zatímco on jí koláč s drohenkou a dívá se na reprízu starého seriálu. Pak sama skočí z galerie ve druhém patře, padá šest metrů a nabodne se na oštěp, který drží socha Diany, bohyne měsíce a lovu, stojící na rýhovaném podstavci uprostřed vstupní haly. V dopise na rozloučenou, nepochybně napsaném Miiietliným úhledným rukopisem, se říká, že ji oba rodiče od dětství sexuálně zneužívali pohoršlivá pomluva, kterou jí namluvil dr. Ahriman. Kolem Dianiiiých bronzových nohou: cákance krve jako červené okvětní plátky švestkových květů na bílé mramorové podlaze.

Teď, jak tak stála napůl nahá v šeré kuchyni, v zelených očích se jí odráželo slabé zelené světlo digitálních hodin z blízké trouby, byla Susan Jaggerová ještě hezčí než nebožka Mine tle. I když její tvář a tělo by si mohl vysnít erotoman ve svých propocených snech, Ahrimana méně vzrušoval její vhled než vědomí, že v jejích pružných údech a štíhlém těle je stejně velký smrtící potenciál jako ten, který před lety rozpoutal ve Scottsdale.

Její pravá krční tepna pulzovala na doktorově palci, tep byl pomalý a vláčný. Padesát šest tepů za minutu.

Nebála se. Klidně vyčkávala, až bude použita, jako by byla nemyslící věc nebo ještě spíš hračka.

Tím, že použil spouštěcí jméno Ben Marco a pak odříkal podmiňovací haiku, ji Ahriman převedl do změněného stavu vědomí. Laik by mohl použít výraz, hypnotický trans, což byla do jisté míry pravda. Klinický psycholog by to popsal jako amnézii, což bylo blíž k pravdě.

Ani jeden ten termín však nebyl zcela přesný.

Jakmile Ahriman odříkal haiku, Susanina osobnost byla hlouběji a pevněji potlačena, než kdyby byla hypnotizována. V tomhle podivném stavu to už nebyla Susan Jaggerová v žádném významném smyslu, ale stala se nikým, živým strojem, jehož mysl byla prázdným diskem čekajícím na jakýkoli software, který se Ahriman rozhodl instalovat.

Kdyby byla v klasickém stavu amnézie, což je dost vážný rozklad osobnosti, byla by navenek fungovala skoro normálně, jen s několika výstředními typy chování, ale s mnohem menším odstupem, než jaký projevovala teď.

„Susan,“ řekl, „víš, kdo jsem?“ . „Vím to?“ zeptala se křehkým, vzdáleným hlasem.

V tomto stavu nebyla schopná zodpovědět žádnou otázku, protože čekala, až jí řekne, co od ní chce, jaký čin má provést, a dokonce i to, co má cítit.

„Jsem tvůj psychiatr, Susan?“

V tom příšeří téměř viděl zmatený výraz v její tváři.

„Jsi?“

Dokud ji z tohoto stavu neosvobodí, bude reagovat jen na příkazy.

Zavelel: „Řekni mi své jméno.“

Na takovýhle přímý pokyn mohla používat všechny vědomosti, které měla. „Susan Jaggerová.“

„Řekni mi, kdo jsem já.“

„Doktor Ahriman.“

„Jsem tvůj psychiatr?“

„Jsi?“

„Řekni mi, jakou mám profesi.“

„Jsi psychiatr.“

Tohohle stavu „víc než trans, ne tak docela amnézie“ se nedosahovalo nijak snadno. Bylo potřeba hodně tvrdé práce a profesionálního zanícení, aby ji přetvořil v tuhle povolnou hračku.

Před osmnácti měsíci, než se stal jejím psychiatrem, při třech samostatných, pečlivě naplánovaných příležitostech, bez Susanina vědomí, jí dr. Ahriman podal silný koktejl drog: rohypnol, iencyklidin, vallium a jednu báječnou ccrebrotropní látku, která není uvedena v žádném publikovaném lékopise. Ten recept vymyslel sám a on také osobně smíchal každou dávku ze zásob své soukromé a zcela ilegální lékárny, protože všechny látky musely být přesně vyvážené, pokud mělo být dosaženo žádaného účinku.

Samy drogy neuvedly Susan do nynějšího poslušného stavu, ale po každé dávce upadla clo polověclomí, Nevěděla, co se s ní děje, a byla velmi tvárná. Zatímco hýla v tomto soumračném spánku, Ahriman dokázal obejít její vědomou mysl, kde probíhá volní myšlení, a promluvit k jejímu hlubokému podvědomí, kde se vytvářejí podmíněné reflexy a kde se nesetkal s odporem.

To, co jí provedl během těch tří dlouhých sezení, by bulvární noviny a spisovatelé špionážních románů s chutí popsali jako vymývání mozku, ale nic takového to nebylo. Nezbořil strukturu její mysli s úmyslem přestavět ji znova a jinak. Ten přístup v kterém si kdysi libovala například sovětská, čínská a severokorejská vláda byl příliš náročný, vyžadoval měsíce neustálého přístupu k subjektu v deprimujícím vězeňském prostředí, se spoustou únavného psychologického mučení, nemluvě už o toleranci vůči protivnému ječeni a zbabělému cloprošování oběti. Dr. Ahriman měl vysoké IQ, ale málo trpělivosti. Kromě toho procento úspěšnosti tradičního vymývání mozku bylo nezajímavé a málokdy se dospělo k úplné kontrole.

Doktor místo toho sestoupil do Susanina podvědomí, až do sklepa, kam přidal novou místnost řekněme tajnou kapli o které její vědomá mysl nic nevěděla. Podmínil ji tak, aby lam uctívala jediného boha a žádného jiného, a tím bohem byl Mark Ahriman sám. Byl přísným božstvem, předkřesťanským ve svém popírání svobodné vůle, netolerujícím nejmenší neposlušnost, nemilosrdným k hříšníkům.

Pak už jí nikdy žádné drogy nedal. Už to nebylo potřeba. Během těch tří sezení vytvořil ovládací mechanismy jméno Marco, haiku které okamžitě potlačily její osobnost a dovedly ji do týchž temných říší duše, kam ji předtím zanesly chemikálie.

Při posledním sezení jí také vtiskl onu agorafobii. Považoval to za zajímavou nemoc, dostatečně dramatickou a s barvitými efekty, až se bude postupně hroutit a nakonec se rozpadne v trosku. Šlo koneckonců především o zábavu.

Teď, s dlaní stále ještě na Susanině hrdle, řekl: „Myslím, že dnes nebudu sám sebou. Dnes si někoho vypůjčíme. Víš, kdo jsem, Susan?“

„Kdo jsi?“

„Jsem tvůj otec,“ řekl dr. Ahriman. Neodpověděla.

Pobídl ji: „Řekni mi, kdo jsem.“ „Jsi můj otec.“ „Říkej mi tati,“ zavelel.

Její hlas zůstal vzdálený a bez emocí, protože jí ještě neřekl, jak se má v této situaci cítit. „Ano, tati.“

Pulz krční tepny pod jeho pravým palcem zůstal pomalý.

„Řekni mi, jakou mám barvu vlasů, Susan.“ I když v kuchyni byla příliš velká tma, než aby barvu jeho vlasů viděla, řekla: „Světlé.“

Ahriman měl vlasy sůl a pepř, ale Susanin otec byl skutečně blond.

„Řekni mi, jakou mám barvu očí.“ „Zelené jako já.“ Ahrimanovy oči byly oříškové.

S pravou rukou stále ještě přitisknutou na Susanin krk se k ní doktor naklonil a políbil ji skoro cudně.

Ústa měla ochablá. Neúčastnila se aktivně toho polibku, vlastně byla tak pasivní, jako by byla strnulá, pokud vůbec ne v komatu.

Jemně jí kousl do rtů, vtiskl mezi ně jazyk a políbil ji tak, jak by žádný otec nikdy neměl líbat svou dceru, a i když její rty zůstaly ochablé a pulz v tepně se nezrychlil, vycítil, jak zatajila dech. „Co cítíš, Susan?“ „Co chceš, abych cítila?“

Pohladil ji jednou rukou po vlasech a řekl: „Hluboké zahanbení, ponížení. Strašný smutek. a trochu odPor, že tě takhle zneužívá vlastní otec. Připadáš si špinavá, zneuctěná. Ale přitom poslušná, připravená dělat, co se ti řekne. protože proti své vůli jsi také vzrušená. Cítíš nezdravou, hladovou touhu, kterou bys ráda popřela, ale nemůžeš.“

Znovu ji políbil, a tentokrát se pokusila zavřít ústa, ustoupila ovšem, její rty změkly a rozevřely se. Položila dlaně na jeho hrud, aby ho odstrčila, ale její odpor byl slabý, dětský.

Pulz v její pravé krční tepně inu pod palcem pádil jako zajíc pronásledovaný psem.

„Táti, ne.“

Odraz zeleného světla v Susaniných očích byl teď hlubší, vlhčí.

Ty třpytivě hlubiny vydávaly jemnou vůni, slabě nahořklou, slanou, a při této známé vůni se v doktorovi vzepnula vlna prudké touhy.

Sjel jí pravou rukou od krku k pasu a přitiskl ji k sobě.

„Prosím,“ zašeptala a povedlo se jí vložit do toho jediného slova zároveň protest i nervózní vyzvání.

Ahriman se zhluboka nadechl, pak přiblížil ústa k její tváři. Spolehlivý čich šelmy se potvrdil: tváře měla vlhké a slané.

„Krásná.“

Sérií rychlých krátkých polibků si navlhčil rty o její mokrou pleť a pak si přejel ochucené rty špičkou jazyka.

Obě ruce měl teď kolem jejího pasu, pozvedl ji a nesl ji zády napřed, až ji tiskl mezi svým tělem a ledničkou.

„Prosím,“ znovu a pak ještě jednou „prosím“, ta holčička byla tak zmatená, že v jejím hlase se rovným dílem mísil strach a dychtivost.

Susan plakala, ale nefňukala přitom ani nevzlykala, a doktor si vychutnával ty tiché proudy, uspokojoval žízeň, kterou nikdy docela neuhasil. Olízl slanou perlu z koutku jejích úst, slízl další z chvějícího se okraje chřípí, vychutnával si ji, jako by to bylo jeho jediné jídlo xa den.

Pustil ji, odstoupil a řekl: „jdi do své ložnice, Susan.“

Šla jako vlnivý stín, pohybovala se jako horké slzy, čisté a trpké.

Doktor, s obdivným pohledem na její půvabnou chůzi, ji následoval k její posteli v pekle.

Kapitola 31

Válet usnul, poskubával sebou a čenichal snové králíky, ale Martie ležela nepohnutě jako kámen, jako by byla posmrtnou sochou na katafalku.

Její spánek se zdál hlubší, než by Dusty po tak bouřlivém dni považoval za možné, a připomínal tu Skeetovu nehybnou dřímotu v Novém životě.

Dusty sám seděl v posteli, bosý, v džínsech a tričku, a znovu se přebíral těmi čtrnácti stránkami z bloku ve Skeetově kuchyni, přemýšlel nad jménem dr. Yen Lo v devčtatřiceti provedeních.

To jméno, vysloveno nahlas, jako by Skeeta traumatizovalo, jako by ho přivedlo do jakéhosi polovědomí, v němž odpovídal na každou otázku otázkou vlastní. Otevřeně oči mu jezdily na všechny strany jako v REM fázi spánku a reagoval přímo i když často záhadně jen Ha takové otázky, které byly formulovány jako prohlášení nebo příkaz. Když už se Dusty tak naštval, že mu řekl, nc ey W, joto n í, Skeet se propadl do oné propasti prudce, jako kdyby okamžitě reagoval na přepnutí nijakého elektrochemického spínače v mozku.

Z mnoha podivných rysů Skeetova chování zajímal Dustyho momentálně jeden víc než ty ostatní: to, že si ten kluk nepamatoval vůbec nic z toho, co se stalo mezi chvílí, kdy slyšel jméno dr. Yen Lo, a okamžikem o několik minut později, kdy uposlechl Dustyho bezmyšlenkovitého pokynu, aby spal. Mohla to být selektivní amnézie. Ale spíš to vypadalo, jako by Skeet s Dustym hovořil, aniž o sobě věděl.

Martie mluvila o svém podezření, že jí během dne „vypadl čas“, i když nedokázala přesně říct, kdy k té mezeře nebo mezerám došlo. Protože se bála, že pustila plyn do krbu a nepodpálila keramická polena, vracela se několikrát do obýváku s pevným přesvědčením, že hrozí strašný výbuch. I když kohoutek byl pokaždé pevliě zavřený, dál ji trápil pocit, že její paměť má díry jako vlněná šála, ke které se dostali moli.

Dusty byl svědkem výpadku paměti u svého bratra. A vycítil i to, že za Martiinou obavou, že ji postihla amnézie, je kus pravdy.

Třeba je v tom nějaká souvislost.

Dnešek byl neuvěřitelný den. Dva lidi nejdražší Dustyho srdci postihl úplně odlišný, ale stejně dramatický záchvat nenormálního chování. Pravděpodobnost, že by k takové vážné byť dočasné psychologické krizi došlo dvakrát takhle blízko u sebe, byla určitě ještě menší, než ta pravděpodobnost jedna k osmnácti milionům, že člověk vyhraje hlavní cenu ve státní loterii.

Předpokládal, že běžný občan našeho skvělého nového tisíciletí by to považoval za nešťastnou shodu náhod. A velmi pravděpodobně by to považoval za příklad toho, jaké podivné věci občas může onen vesmírný mlýn vyprodukovat jako vedlejší produkt své bezmyšlenkovité práce.

Pro Dustyho, který viděl záhadný záměr ve všem, od barvy petrklíčů až po Valetovu čirou radost z honičky za míčem, nic takového jako náhoda neexistovalo. To spojení bylo íascinující i když se těžko hledalo. A děsilo ho.

Položil listy Skeetova bloku na noční stolek a vzal do ruky vlastní zápisník. Na vrchní stranu si zapsal ono haiku, o kterém jeho bratr mluvil jako o mrdícrA.

„čistý vodopád modré jehličí z borů po vlnách seje.“

Skeet byl ty vlny. A podle něj to modré jehličí byly mise. Ten čistý vodopád byl Dusty nebo dr. Yen Lo nebo možná kdokoli, kdo před Skeetem ono haiku recitoval. Nejdřív si Dusty myslel, že všechno, co Skeet povídá, jsou bláboly, ale čím déle nad tím přemýšlel, tím víc v tom cítil strukturu a účel, který bylo třeba rozpoznat. Z nějakého důvodu začal na haiku pohlížet jako na určitý mechanismus, na prostý nástroj s mocným účinkem, slovní ekvivalent malířské stříkací pistole nebo pistole na nastřelování hřebíků.

Dejte nastřelovací pistoli tesaři z předprůmyslové doby a on možná vytuší, že jde o nástrcý, ale velmi pravděpodobně nepochopí jeho účel dokud si náhodou neprostřelí nohu hřebíkem. Možnost, že nevědomky bratra psychicky poškodil, přiměla Dustyho dlouze rozvažovat o tom haiku, dokud nepochopí, jak se používá: pak se teprve bude moci rozhodnout, jestli má na Skectovi dál zkoušet jeho psychologické účinky. Mise.

Aby porozuměl účelu toho haiku, musí přinejmenším pochopit, co Skeet myslel těmi mMťwz.

Dusty si byl jistý, že si přesně pamatuje jak haiku, tak bratrův podivný výklad o něm, protože mu příroda požehnala fotografickou a sluchovou pamětí tak spolehlivou, že prošel střední školou i prvním ročníkem univerzity s průměrem 1,0, než se rozhodl, že života si lépe užije jako malíř pokojů než jako vědec. Mise. Dusty uvažoval o synonymech.

Nic z toho mu k pochopení nepomohlo.

Válet na kožešinovém polštáři v rohu úzkostně zakňučel, jako by tomu králíkovi z jeho snu narostly tesáky a sám převzal úlohu psa, kdežto Válet se stal králíkem.

Martie byla tak mimo, že ji psí kňourání nevzbudilo.

Valetovy noční můry se ovšem občas stupňovaly, až se probudil s vyděšeným štěkotem.

„Klid. Klid, Valete,“ zašeptal Dusty.

Retrívr zřejmě i ve snu slyšel hlas svého pána a přestal kňourat.

„Klid. Hodný pejsek. Hodný Válet.“

I když se pes nevzbudil, jeho chlupatý ocas sebou několikrát švihl tam a zpátky po kožešině, než se znovu uložil podle psova těla.

Martie i pes spali pokojně, ale Dusty se najednou zvedl z polštářů opřených o pelest a všechny myšlenky na spánek byly najednou pryč, protože jím otřáslo náhlé poznání. Když si lámal hlavu s tím haiku, byl sice také vzhůru, ale ve srovnání se současným stavem jako by klímal. Teď byl hyperbdělý, jako by měl místo míšního moku ledovou vodu. Vzpomněl si na jiný okamžik se psem dříve téhož dne.

Válet stxjí v kuchyni u spojovacích dveří do garáže, připravený jet s Dustym do Skectova bytu, a trpělivě víří vzduch praporcem na ocase. Dusty si natahuje šusťákovou bundu s kapuci.

Zom cyó,z. Avro m r,z y,ňYvMv? Los Angclcs Times.

Když Dusty po pouhých pár vteřinách zavěsí, Válet už nestojí u dveří do garáže. Leží před ní na boku, jako by uplynulo deset minut, jako by si zdřímnul.

„Vidíš, to jsou ty kuřecí bílkoviny. Trochu života chci vidět.“

Válet odevzdaně povzdechne a vstane.

Dusty se teď tou scénou v duchu pohyboval, jako by byla trojrozměrná, a podrobně si prohlížel zlatého retrívra, každou sebemenší podrobnost. Ano, teď tu chvíli viděl dokonce jasněji než tehdy. Při zpětném pohledu ten pes zjevně a nepochybně .sAMÍpřoť spal.

I se svou eidetickou a audilní pamětí si nevzpomínal, jestli ten prodávající z 7M byl muž nebo žena. Nepamatoval si, co říkal do telefonu ani co mu říkal ten druhý, jen měl takový nejasný dojem, že byl předmětem telefonického marketingu.

Tehdy svůj neobvyklý výpadek paměti přičítal stresu. Skočit ze střechy, dívat se, jak se člověku před očima hroutí bratr, to člověku už pěkně zahýbá mozkem.

Ale kdyby telefonoval pět minut a nejen pár vteřin, nemohl přece mluvit s nikým z prodejního oddělení TÍMicí. O čem by si s ním sakra tak dlouho vykládal? O typech písma? O cenách tisku? O johannu Guttcnbergovi pašák! a vynálezu pohyblivých liter? O neuvěřitelné účinnosti Tíwieíjako pomůcky při výchově štěněte, když byl Valetještě malý? U jejich skvělé vhodnosti, pozoruhodné savosti, obdivuhodném použití jako ekologicky neškodného a plně biologicky rozložitelného obalového materiálu na psí trus?

Během těch minut, kdy se Válet uvelebil ke spánku u spojovacích dveří do garáže, buď Dusty mluvil s někým jiným než s prodejcem 7“ím, nebo telefonoval jen pár vteřin a zbylý čas dělal něco jiného. Něco, na co si nevzpomínal. Chybějící čas.

To je nemožné. Přece to nemohlo postihnout i mě. Mravenci s nutkavým cílem v uspěchaných hemživých hejnech jako by se mu rojili po nohou, po pažích, po zádech, a i když věděl, že postel žádní mravenci nepřcpadli, že to, co cítí, jsou nervová zakončení v jeho pleti, která reagují na náhlou těžkou husí kůži, přejel si dlaní P pažích a po šíji, jako by chtěl smést armádu šestinohých vojáků.

Nevydržel už klidně sedět, tiše tedy vstal, ale nedokázal ani klidně stát, takže začal přecházet tam a zpátky, jenže podlaha pod kobercem tu a tam zavrzala a on nemohl chodit potichu, proto znovu vklouzl do postele a seděl lam přece jen bez hnutí. Kůži měl teď chladnou a bez mravenců. Ale po záhybech jeho mozku něco lezlo: nový a nevítaný pocit zranitelnosti, poznání hodné seriálu Akta X, že do jeho života vstoupilo cosi nového, cosi divného a nepřátelského.

Kapitola 32

U slzený zardělý obličej, bílá bavlna, tak sladce vykroužená, holá kolena přitisknutá k sobě. Susan seděla na okraji postele a čekala.

Ahriman seděl na druhé straně postele v křesle polstrovaném broskvově růžovým hedvábím. Nijak nespěchal, aby si ji vzal.

Už jako chlapec pochopil, že ta nejlacinější hračka je v podstatě stejná jako některý z otcových drahých autoveteránů. Právě tolik potěšení lze získat její pomalou prohlídkou oceněním jejích linií a rafinovaných detailů jako jejím užíváním. Vlastně aby člověk skutečně vlastnil hračku, aby byl hodcn toho být jejím pánem, musí chápat její uměleckou formu, ne se pouze těšit z její funkce.

Tělo Susan jaggerové mělo uměleckou formu dvojí: samozřejmě fyzickou, ale i psychologickou. Její tvář a tělo byly výjimečně krásné. Ale krásná byla i její mysl její osobnost a její intelekt.

I jako hračka měla dvojí funkci, a ta první byla sexuální. Dnes a ještě po několik nocí ji Ahriman bude využívat barbarsky a dlouze.

Její druhou funkcí bylo dobře trpět a zemřít, jako hračka už mu poskytla dost velké potěšení svým statečným, i když beznadějným bojem s agorafobií, její úzkost a zoufalství byly tak sladké jako inarcipán. Její statečné odhodlání udržet si svůj smysl pro humor a získat svůj život zpátky byly dojemné a tedy příjemné. Brzo už posílí a zkomplikuje její fobii, pošle ji na prudkou a nevratnou cestu do propasti a pak si vychutná tu poslední a největší rozkoš, kterou mu může poskytnout.

Teď tu seděla, uslzená a bázlivá, zmatená vyhlídkou na imaginární incest, s odporem, ale přitom plná zvrácené sladké touhy, jak ji naprogramoval. Chvěje se.

Čas od času její oči zarejdily oněmi výmluvnými REM pohyby, které označovaly nejhlubší stadium potlačení osobnosti. Doktora to rozptylovalo a kazilo to její krásu.

Susan už věděla, jaké role dnes hrají, věděla, co se od ní v tomto erotickém scénáři čeká, Ahriman ji tedy vyvedl blíž k povrchu, i když zdaleka ne k plnému vědomí. Jen tak daleko, aby přestaly ty záchvaty očních pohybů.

„Susan, chci, abys teď vyšla z kaple,“ řekl s narážkou na ono imaginární místo v nejhlubším podvědomí, kam ji poslal pro pokyny. „Pojď nahoru po schodech, ale ne moc daleko, jen po jedněch, kam proniká trochu víc světla. Tam, přesně tam.“

Její oči byly jako čisté tůňky zakalené odraz šedých mračen na jejich hladině, jichž se náhle dotklo několik slabých paprsků slunečního světla a ony odhalily větší své hloubky.

„To, co máš na sobě, se mi pořád ještě líbí,“ řekl. „Bílá bavlna. Taková prostota.“ O několik návštěv dřív jí přikázal, aby se do postele oblékala takhle, dokud jí nenařídí něco jiného, tenhle vzhled ho vzrušoval…Taková nevinnost. Čistota. Jako dítě, ale přitom tak neuvěřitelně zralá.“

Růže v jejích tvářích rozkvetly jasněji a ona stydlivě sklopila oči. Slzy zahanbení se chvěly jako kapky rosy na okvětních plátcích ruměnce.

Když se opovážila pohlédnout na doktora, skutečně viděla svého otce. Taková byla síla sugesce, když k ní Ahriman přímo promlouval v hluboké svatyni její duševní kaple.

Až si dnes spolu dohrají, přikáže jí, aby zapomněla na všechno, co se stalo od chvíle, kdy telefonoval, až do okamžiku, kdy z jejího bytu odešel. Nebude si pamatovat ani na jeho návštěvu, ani na tuhle představu incestu. Ovšem kdyby si Ahriman usmyslel, mohl by pro Susan vymyslet podrobnou historii toho, jak ji otec sexuálně zneužíval. Bylo by potřeba mnoha hodin k tomu, aby toto barvité vyprávění vpletl do gobelínu jejích skutečných vzpomínek, ale pak by jí mohl přikázat, ať v to celoživotní znásilňování věří a ať si tato skrytá traumata postupně „vybaví“ při terapeutických sezeních.

Kdyby ji toto její přesvědčení přimělo udat otce na policii a kdyby ji tam požádali, aby se podrobila zkoušce na detektoru lži, reagovala by na každou otázku s neochvějným přesvědčením a přesně se správným nátěrem emocí. Její dýchání, krevní tlak, tep a galvanická reakce kůže bv přesvědčily každého testujícího na polvgrafu, že mluví pravdu, protože i ona sama by byla přesvědčena, že její pohoršlivá obvinění jsou pravdivá do všech podrobností.

Ahriman si ale neměl v úmyslu s ní takhle hrát. Tuhle hru si vychutnal u jiných subjektů, teď už ho ale nudila.

„Podívej se na mě, Susan.“

Zvedla hlavu, její oči se setkaly s jeho a doktor si vzpomněl na verš E. E. Cummingse.

„Příště,“ řekl, „si přinesu kameru a uděláme ještě jed1 nahrávku. Pamatuješ, jak jsem tě točil minule?“ Susan zavrtěla hlavou. „To je proto, že jsem ti zakázal, aby sis to pamatovala. Tak ses ponížila, že kdyby sis vzpomněla, mohla bys spáchat sebevraždu. A já jsem ještě nechtel, abys spáchala sebevraždu.“

Odvrátila od něj pohled. Hleděla na malou bonsaj v květináči na biedermeierovém podstavci.

Pokračoval. „Ještě jednu kazetu, abych měl na památku. Příště. Trochu jsem si cvičil představivost. Příště budeš hodně zvrhlá holčička, Susie. Ta první kazeta vedle toho bude vypadat jako Disney.“

Nechávat si videozáznamy svých nejpotupnějších loutkoher nebylo moudré. Skladoval tyto usvědčující důkazy momentálně celkem 121 kazet v zamčeném a dobře schovaném trezoru, i když, kdyby měli o jejich existenci tušení nesprávní lidé, rozebrali by mu dům kámen po kameni, jen aby jeho archiv našli.

Riskoval to, protože byl v hloubi srdce sentimentální a nostalgicky toužil po dávných dnech, starých přátelích, odhozených hračkách.

Život je jízda vlakem a na mnoha stanicích, které na ní jsou, vystupují lidé, kteří jsou pro nás důležití, a nikdy se nevrátí. Na konci cesty pak sedíme ve vagónu, jehož sedadla jsou většinou prázdná. Tato pravda rozlítostňuje doktora stejně jako jiné přemýšlivé muže a ženy i když jeho smutek je rozhodně jiného typu než jejich.

„Podívej se na mě, Susan.“

Pořád ještě se dívala na stromek v květináči.

„Nebuď tvrdohlavá. Podívej se na tatínka. Hned teď.“

Její pohled phlný slz proudil teď pryč od malého stromečku a na něm plula prosba, aby jí povolil ponechat si aspoň malinko důstojnosti, prosba, kterou dr. Ahriman zaznamenal, vychutnal a nerespektoval.

Nepochyboval o tom, že jednou večer, dávno poté, co bude Susan Jaggerová mrtvá, bude na ni nostalgický doktor s láskou vzpomínat a zmocní se ho zasněná touha slyšet znova její melodický hlas, vidět její hezkou tvář, zopakovat si ty krásné chvíle, které spolu prožili. To je jeho slabost.

Toho večera si pak dopřeje nahlédnutí do svého videoarchivu. Potěší ho a zahřeje, když uvidí Susan provádět věci tak sprosté, tak nečisté, že ji promění skoro stejně dramaticky jako úplněk vlkodlaka. V těch močálech obscenity se její zářivá krása ztlumí dost na to, aby umožnila doktorovi vidět, že v ní žije zvíře, předevoluční tvor, podlézavý, ale přitom vychytralý, vyděšený a přitom děsivý, temná bytost v jejím srdci.

Kromě toho, i kdyby mu sledování těchto svých záběrů nepřinášelo takové potěšení, byl by si své videoarchivy ponechal, protože byl v podstatě neúnavným sběratelem. V jeho rozsáhlém domě byl jeden pokoj za druhým zasvěcen některé z jeho sbírek hraček, které za ta léta neúnavně nashromáždil: armádám cínových vojáčků, kouzelným ručně malovaným kovovým autíčkům, mechanickým kasičkám, plastikovým sadám miniaturních figurek od římských gladiátorů po astronauty. „Vstaň, děvče.“ Zvedla se z postele. „Otoč se.“

Pomalu se otočila, pomalu proto, aby si ji mohl prohlédnout.

„Ano, ano,“ pokýval, „chci tě mít na kazetě ještě víc, na památku. A příště bychom mohli zkusit trochu krve, takové malinké sebemrzačení. Vlastně by tématem mohly být tělní tekutiny obecně. Hodně odporné, hodně zvrhlé. To by mohla být zábava. Určitě se mnou souhlasíš.“

Znovu se dívala na bonsaj a ne jemu do očí, ale byl to pasivní odpor, protože se na něj podívala, když jí to přikázal.

„Jestli myslíš, že to bude zábavné, tak mi to řekni,“ naléhal.

„Ano, tati. Zábavné.“

Přikázal jí, ať si klekne, a ona se spustila na zem.

„Dolez ke mně, Susan.“

Jako natahovací figurka na mechanické kasičce svírající v zubech minci a postupující po pevné dráe k otvoru se blížila ke křeslu, tvář zalitou realistickými slzami, skvělý exemplář svého druhu, přírůstek, který by potěšil každého sběratele.

Kapitola 33

„Okamžik, kdy si Dusty všiml spícího psa“, byl odstřižen od předchozího „okamžiku, kdy zazvonil telefon“, a ať si tu scénu v duchu přehrával jak chtěl, nedokázal spojit těch několik nití svého dne. V jedné chvíli pes stál a vrtěl ocasem, a vzápětí se pes budil z krátkého zdřímnutí. Chybějící minuty. S kým v nich mluvil? Co dělal?

Přehrával si tu epi.odu ještě jednou, soustřeďoval se na temnou díru nie.i chvílemi, kdy zvedl telefon a kdy ho položil, pokoušel se překlenout tu mezeru v paměti. V té chvíli Martie na posteli vedle něj začala ze spaní sténat.

„Klid. Všechno je v pořádku. Klid,“ šeptal a zlehka jí položil ruku na rameno, aby se pokusil zbavit ji zlého snu a uchlácholit ji zase do klidného spánku, jak to předtím udělal s Valetem.

Nenechala se uklidnit. Z jejího sténání se stalo fňukaní, zatřásla se, slabě kopla do přikrývek, do kterých tyla zabalená. Pak fňukání přerostlo v ostré výkřiky, začala sebou házet, prudce si sedla, odhodila přikrývky a vyskočila. Teď už nekřičela hrůzou, ale dávila se, dusila, jako by měla každou chvíli začít zvracet, divoce si oběma rukama drásala ústa, jako by se jí zvedal žaludek z něčeho, co snědla při své snové hostině.

Dusly vyletěl skoro stejně rychle jako Martic a oběhl postel. Všiml si přitom, že Válet se také vzbudil.

Prudce se k němu otočila: „Nepřibližuj se ke mne!“

Vykřikla to s takovou naléhavostí, že se Dusty zarazil a pes se začal třást a na celém těle se mu zježila srst.

Martie si pořád ještě otírala ústa a pak pohlédla na svoje ruce, jako by čekala, že budou pokryty čerstvou krví a možná ne její vlastní. „Ježíši Kriste, pro Boha živého, Kriste Ježíši.“

Dusty k ní přistoupil a ona mu znovu přikázala, aby se nepřibližoval, ale už ne tak divoce jako poprvé…Nemůžeš mi věřil, nemůžeš ke mně chodit, nemysli si, že můžeš.“

„To byl jenom zlý sen.“

„Tohle je zlý sen.“

„Martie“

Křečovitě se schoulila, zalkla se vzpomínkou na sen, pak nešťastné zasténala znechucením a strachem.

I přes její varování k ní Dtisly přistoupil, a když sejí dotkl, prudce couvla a odstrčila ho. „Nevěř mil Ne, proboha, nevěř mi.“

Místo aby ho obešla, přelezla jako opice přes rozházenou postel, seskočila na druhé straně a utíkala do koupelny.

Pes krátce, ostře zakňučel, znělo to jako brnknutí na napjatý drát, které zvučelo v Dustym a vyvolalo v něm strach, jaký dosud nepoznal.

Vidět ji takhle podruhé, to bylo děsivější než ta první epizoda. Jednou mohla být výjimka. Dvakrát už ne. To už je zákonitost. A zákonitosti platí i clo budoucna.

Utíkal za Martie a našel ji u umyvadla. Tekla do něj chladná voda. Dvířka otevřené lékárničky se ještě kývala.

„Tentokrát to muselo být horší než jindy,“ řekl.

„Co?“

„Ta noční můra.“

„To nebyla ta samá, nic takového jako Muž z listí,“ řekla, ale bylo zjevné, že blíž to vysvětlovat nehodlá.

Otevřela víčko lahvičky účinného volně prodejného léku pro spaní, který jen málokdy používali. Vodopád modrých tabletek se jí vyřiiiul do levé dlaně.

Dusty si nejdřív myslel, že má v úmyslu se předávkovat, což bylo směšné, protože ani celá lahvička by ji pravděpodobně nezabila a musela koneckonců vědět, že by jí je vyrazil z ruky, než by jich stačila tolik spolykat.

Ale ona pak většinu tabletek nasypala zpátky clo lahvičky. Na levé dlani jí zbyly tři.

„Maximální dávka jsou dva.“ upozornil ji.

„Mně je úplně ítik, jaká je maximální dávka. Chci, aby mě to porazilo. Musím spát, musím si odpočinout, ale nechci už zažít další takový sen, další takový už ne.“

Černé vlasy měla vlhké potem a zacuchané jako hady na hlavě té Gorgony, kterou snad ve spaní potkala. Tabletky měly vymítat stvůry.

Natočila si do sklenice vodu a zapila tři tabletky jedním dlouhým douškem.

Dusly vedle ní nezasáhl. Tři tablelky, na to nebyla potřeba pohotovost a výplach žaludku, a jestli bude ráno trochu otupělá, možná bude i méně ustrašená.

Nepovažoval za vhodné připomenout jí, že ani hluboký spánek nemusí být lak bezesný, jak očekává, l kdyby spala v šupinatém objetí nočních můr, bude ráno odpočinutější, než kdyby nespala vůbec.

Když Martie spustila sklenici od úst, zahlédla svůj vlastní obraz v zrcadle. Při tom pohledu se zachvěla, ačkoli z ledové vody jí předtím zima nebyla.

Jako zima vymrazí z tůňky většinu modré, tak hrůza vymrazila většinu barev i z Marlie. Tvář bílou jako led, Rty spíš slézově fialové než růžové, se suchými kousky inkově šeclé kůže, kterou si z nich předtím odřela rukama.

„Panebože, podívej, co ze nič je,“ řekla, „podívej, co ze mě je.“

Dusty věděl, že nemá na mysli své vlhké a zacuchanč vlasy ani zbledlou tvář, ale něco strašného, co se domnívá vidět v hloubi svých modrých očí.

Martie se rozmáchla sklenicí, vyšplíchla zbytek jejího obsahu, ale Dustyji zachytil dřív, než ji stačila hodit proti zrcadlu, vyrval jí sklenici ze sevřených prstů, i když přitom voda cákala všude kolem.

Když se jí dotkl, odskočila od něj tak vyděšeně, až narazila do zdi koupelny s takovou prudkostí, že se hlučně zatřásly dveře sprchy.

„Nechoď ke mně! Proboha, copak si neuvědomuješ, co můžu udělat, co všechno můžu iidélaCí

Žaludek se mu zvedal starostí, ale zdánlivě klidně řekl: „Martie, já z tebe nemám strach.“

„Jak daleko je od líbání ke kousání?“ zeptala se, hlas měla chraplavý a přerývaný hrůzou.

„Cože?“

„Od líbání ke kousání není daleko, když máš jazyk v mojí puse.“

„Martie, prosím tě“

„Od líbání ke kousání. Bylo by to tak snadné, utrhnout ti rty. jak víš, že to nemůžu udělat? jak víš, že to neudělám?“

Jestli záchvat paniky ještě nepropukl naplno, tak se k němu nepochybné plnou parou řítila, a Dusty nevěděl, jak ji zastavil nebo aspoň zpomalit.

„Koukni se na moje ruce,“ dožadovala se, „na ty nehty. Umělé nehty. Proč myslíš, že bych tě s nimi nedokázala oslepit? Ty si myslíš, že bych ti nemohla vydloubat oči?“

„Martie. To není“

„Ve mně je něco, o čem jsem nikdy předtím nevěděla, něco, co mě k smrti děsí, a mohlo by to provést něco strašného, vážně mohlo, mohlo by mě to přinutit oslepit tě. Pro svoje vlastní dobro se to pokus taky vidět a radši se toho boj.“

Dustym zmítala vlna emocí, strašná lítost a prudká láska, protiproudy a trhliny.

Natáhl se po Martie a ona se kolem něj protáhla ven z koupelny. Zabouchla mezi nimi dveře.

Když za ní vyšel do ložnice, našel ji u otevřené skříně. Přehrabovala se v jeho košilích, postrkovala hlučně ramínka na kovové tyči, něco hledala.

Věšák na kravaty. Většinou byl prázdný, Dusty vlastnil jen čtyři kravaty.

Vytáhla jednobarevnou černou kravatu a jednu modročerveně pruhovanou a podala je Dustymu. „Svaž mě.“

„Cože? Ne. Proboha, Martie!“

„Já to myslím vážně.“

„Já taky. Ne.“

„Kotníky k sobě, zápěstí k sobě,“ naléhala.

„Ne.“

Válet seděl ve svém pelíšku a poškubáváním obočí prokládal řadu ustaraných pohledů, jimiž častoval střídavě Martie, Dustyho a zase Martie.

Pokračovala: „To potom, kdybych se zbláznila, kdybych v noci úplně totálně zcvokatčla“

Dusty se snažil hovořit pevně, ale klidně, protože doufal, že jeho příklad ji uklidní. „Prosím tě, dost.“

„kdybych úplně zcvokatěla, tak bych se musela vymotat, než bych mohla někomu něco provést. A jak bych se vymotávala, tak bych tě vzbudila, i kdybys zatím usnul.“

„Já z tebe nemám strach.“

Jeho předstíraný klid na ni ale nepůsobil a slova se jí řinula z úst ještě horečnčji. „No dobře, dobře, třeba se nebojíš, i když bys měl, možná ne, ale já ano. Já se bojím sama sebe, Dusty, bojím se, co bych mohla provést tobě nebo někomu jinému, když mám takový záchvat, když mě popadne nějaké bláznění, bojím se, co bych mohla provést sama sobě. Já nevím, co se to tady děje, co se děje se mnou, ale je to horší než v Exorcistovi, i když se nevznáším a hlava se mi netočí dokola. Kdyby se mi v nevhodnou dobu dostal do ruky nůž nebo třeba tvoje pistole, když jsem v tomhle šíleném stavu, tak bych to použila proti sobě, já to vím. Cítím tadyhle vevnitř“ zabušila si na žaludek pěstí „takovou zvrhlou touhu, něco strašně zlého, jako by tam byl stočený nějaký červ a šeptal mi o nožích a pistolích a kladivech.“

Dusty zavrtěl hlavou.

Martie si sedla na postel a začala si omotávat kotníky jednou z kravat, ale po chvilce toho nechala. „Sakra, já neumím uzly tak dobře jako ty, musíš mi s tím pomoct.“

„Obvykle stačí jenom jedna ta pilulka. Ty sis vzala tři. Nemusíš být svázaná.“

„Nebudu věřit pilulkám, rozhodně ne jenom pilulkám, to ani náhodou. Buď mi s tím pomůžeš, nebo ty pilulky vyzvracím, strčím si prst do krku a tady na místě je vyzvracím.“

Logika na ni neplatila. Strach ji ovládal stejně jako Skeeta jeho drogový koktejl, neuvažovala o nic logičtěji než ten kluk na Sorensonovic střeše.

Seděla v neúčinném chumlu kravat, potila se, třásla a nakonec se rozplakala. „Prosím, miláčku, prosím. Prosím, pomoz mi. Musím spát, jsem strašně unavená, potřcbuju si odpočinout, nebo se rozsypu. Potřebuju trochu klidu, a ten klid nebudu mít, když mi ncpomůžeS. Pomoz mi. Prosím.“

Její slzy uspěly tam, kde jí nepomohl vztek.

Když k ní přistoupil, lehla si na záda a zakryla si tvář rukama, jako by se styděla za bezmoc, do které ji uvrhl její strach.

Dusty se chvěl, když jí svazoval kotníky.

„Pevněji,“ řekla přes masku rukou.

I když poslechl, nepřitáhl uzly tak pevně, jak by byla chtěla. Představa, že by jí mohl ublížit, i když nechteně, to na něj bylo příliš.

Pozvedla k němu své sepnuté ruce.

Dusty jí černou kravatou svázal zápěstí k sobě dost pevně, aby ji to uklidnilo do rána. Ale dal si dobrý pozor, aby nepřerušil oběh krve.

Když ji poutal, ležela s očima zavřenýma, hlavu otočenou stianou a od něj, snad proto, že se styděla za ochromující intenzitu svého strachu, snad proto, že ji uvádělo do rozpaků, jak neupraveně vypadá. Snad. Ale Dusty tušil, že se snaží ukrýt tvář především proto, že slzy pro ni znamenají slabost.

Dcera Usměvavého Boba Woodhouse který byl pravý válečný hrdina a rovněž hrdina jiného druhu po válce, a to několikrát byla rozhodnuta být hodná odkazu cti a odvahy, který zdědila. Samozřejmě že život mladé manželky a tvůrkynč videoher ve vlídném kalifornském pobřežním městě jí nijak často nenabízel příležitost k hrdinství. Bylo to dobře, nebrala to jako důvod přestěhovat se do nějakého trvalého kotle násilí, třeba na Balkán nebo do Rwandy, nebo třeba začít spolupracovat se .Szow Iprryio .5vrmgm. Ale když žila v klidu a do statku, mohla uctívat památku svého otce jen drobným hrdinstvím každodenního života: tím, že bude dobře dělat svou práci, že bude plnit to, co od ní svět potřebuje, že bude při svém manželovi stát v dobrém i zlém, že bude všemožně podporovat své přátele, že bude skutečně soucítit s obětmi života, třeba se Skeetem, a přitom žít čestně a pravdivě a vážit si sebe sama natolik, aby se nikdy nestala jednou z nich. Tahle drobná hrdinství, za která se neudělují ceny a kvůli kterým se nepořádají slavnostní průvody, jsou palivem i mazadlem, bez kterých by civilizace nemohla fungovat, a ve světě překypujícím pokušeními k sobectví, sebelásce a sebeuspokojení existuje kupodivu mnohem víc drobných hrdinů, než by člověk čekal. Když ale člověk stojí ve stínu velkého hrdinství jako Martie, pak žít pouze slušný život dodávat ostatním odvahu svým příkladem a laskavými činy mu Uiůže připadat nedostatečné, pak se slzy, dokonce i slzy okamžicích krajního soužení, mohou zdát zradou na otcově odkazu.

To všechno Dusty chápal, ale nic z toho ted Martie říct, a možná jí to nemohl říct vůbec nikdy, protože mluvit o Loni by znamenalo prozradit, že zná její nejzranitelnější místa, což by zase naznačovalo, že ji lituje a že ji tedy obírá o důstojnost, jak tomu je s lítostí vždycky. Martie ví sama to, co ví Dusty, a ví také, že on to ví, ale láska je silnější a hlubší, pokud oba máme tolik moudrosti, abychom řekli, co řečeno být musí, i tolik moudrosti, abychom rozpoznali, co se naopak nikdy vyslovit nesmí.

Dusty tedy uvázal černou kravatu za formálního, vážného mlčení.

Když byla Martie bezpečně svázaná, obrátila se na bok, zavřela oči, stále ještě zadržující jezero slz, a jak se obrátila, Válet došel k posteli, natáhl krk a olízl jí tvář.

Vzlyk, který tak dlouho potlačovala, se teď vydral ven. ale byl to jen napůl vzlyk, protože to také byl napůl smích, a pak následoval další, který byl víc smích než vzlyk. „Ty můj chlapečku chlupatý. Ty jsi věděl, že chudák tvoje maminka potřebuje pusinku, vid?“

„Nebo že by to bylo tím. že ti cítí z pusy ty mcýe neporovnatelné lasagně?“ zeptal se Dusty v naději, že trochu přiloží do ohně tohoto vítaného jasného okamžiku, aby vydržel déle.

„Lasagnč nebo čistá psí láska,“ řekla Martie, „to je mi jedno. Já vím, že mě můj malý chlapeček má rád.“

„Tvůj velký chlapeček taky,“ podotkl Dusty.

Konečně otočila hlavu a podívala se na něj. „To jediné mě dneska drželo nad vodou. Moc potřebuju to, co mezi námi je.“

Posadil se na kraj postele a uchopil její svázané ruce.

Po chvíli sejí zavřely oči pod tíží únavy a léků.

Dusty se podíval na hodiny na nočním stolku, kterc mu připomněly otázku ztraceného času. „Dr. Yen Lo.“

Martie ani neotevřela oči a zastřeně se zeptala: ..Kdo

„Doktor Yen Lo. Nikdy jsi o něm neslyšela?“

„Ne.“

„Jasný vodopád.“

„Modré jehličí z borů.“

Martie otevřela oči. Ryly zasněné a postupně temněly spánkem. „Buď říkáš nesmysly, nebo to svinstvo už zabírá.“

„Po vlnách seje,“ dořekl, i když si už nemyslel, že by něco z toho mohlo rezonovat v ní stejně jako ve Skectovi.

„Moc hezké,“ zamumlala a znova zavřela oči. Válet se uvelebil na podlaze u postele, místo aby se vrátil na svůj kožešinový polštář. Nespal. Čas od času pozvedl hlavu a podíval se na svou spící paní nebo pozoroval stíny v rozích pokoje. Nastražil své svěšené uši, jak jen dokázal, jako by naslouchal slabým, ale podezřelým zvukům, jeho vlhké černé nozdry se zachvěly, jak se snažil rozpoznat směs pachů ve vzduchu, a uše zavrčel. Zdálo se, že mírný Válet se pokouší přecvičit na hlídacího psa, i když pořád ještě nevěděl, proti čemu má vlastně hlídat.

Dusty se díval, jak Martie spí. Pleť měla popelavou, rty nepřirozeně tmavé jako čerstvá fialová modřina. Začínal být podivně přesvědčený, že pád jeho ženy do dlouhodobé mentální nestabilit není tou největší hrozbou, jak si myslel. Instinktivně vycítil, že jí kráčí v patách smrt, ne šílenství, a že už je napůl v hrobě.

Popravdě řečeno, zmocnil se ho jakýsi nevysvětlitelný pocit, že nástroj její smrti je tady v místnosti, že je tu v této chvíli, v tomto okamžiku přítomen, a po zádech Hiu přeběhl mráz. Pomalu se zvedl a se strachem se ohlédl, napůl přitom čekal, že u stropu uvidí vznášet se nějaký přízrak, něco jako rozevláté černé roucho, posta v kápi, šklebivou tvář kostry.

I když nad hlavou neměl nic než uhlazenou omítku, Válet znovu tiše a dlouze zavrčel. Vstal a postavil se vedle postele.

Martie klidně spala, ale Dusty spustil oči ze stropu k retrívrovi.

Valetovo chřípí se chvělo, jako by dlouze, pátravč vtahoval vzduch, a jeho zlatá srst se pozvedla a naježila, jako by se tím nafoukl. Černé pysky se stáhly do.adu a odhalily hrozivé zuby. Retrívr jako by viděl toho smrtelně nebezpečného tvora, kterého Dusty jen cítil.

Psův hlídačský pohled byl upřený přímo na Dustyho.

„Valete?“

I když měl pes hustou zimní srst, Dusty viděl, jak se inu napínají svaly na plecích a stehnech. Válet zaujal agresivní postoj, který pro něj absolutně nebyl typický.

„Co se děje, kamaráde? To jsem jenom já. To jsem

Já“

Tiché vrčení ustalo. Pes mlčel, ale byl ostražitý.

Dusty udělal krok k němu. Znova zavrčení.

„To jsem jenom já,“ opakoval Dusty. Pes se nezdál přesvědčený.

Kapitola 34

Když s ní doktor byl konečně hotov, ležela Susan Jaggerová na zádech, stehna cudně stisknutá, jako by chtěla popřít, jak doširoka je předtím rozevírala. Paže měla stydlivě zkřížené na prsou.

Pořád ještě plakala, ale už ne tiše jako předtím. Pro své vlastní potěšení jí Ahriman do jisté míry dovolil vyjádřit svou úzkost a stud hlasem.

Zapínal si košili a zavřel oči, aby dobře slyšel ty zlomené ptačí zvuky. Peříčkovitč jemné vzlyky: osamělost holubů v trámoví, zoufalství racků ve vichřici.

Když ji poprvé položil na postel, použil terapeutické techniky hypnotické regrese a vrátil ji do věku dvanácti let, do doby, kdy byla ještě nedotčená, nevinná, poupátko bez trnů. Její hlas získal něžnější tón a byl vyšší, vět tvořila jako předčasně vyvinuté dítě. Čelo se jí vyhladilo, ústa změkla, jako by se skutečně vrátil čas. Její oči nebyly jasněji zelené, ale jasnější, jako by z nich zmizelo šestnáct let tvrdých zkušeností.

Pak ji pod maskou jejího otce deíloroval. Zprvu směla slabě vzdorovat, pak i aktivněji, zpočátku zděšená a zmaté na ve své znovunalezené sexuální nevinnosti. Trpký odpor brzy zesládl chvějivým hladem. Na doktorův pokyn se Susan zmocnila stále se stupňující zvířecí touha, pohupovala boky a vzpínala se k němu.

Během všeho, co následovalo Ahriman přetvářel a měnil její psychologický stav mumlanými povely, a vždycky, vždycky její vzrušující holčičkovské výkřiky rozkoše byly zastřeny strachem, hanbou, smutkem. Pro něj byly její slzy důležitějším mazadlem než všechny erotické tekutiny, které vylučovalo její tělo, aby mu umožnilo proniknutí. Dokonce i v extázi slzy.

Teď, když se Ahriman dooblčkl, zadíval se jí do tváře.

Měsíc na vodě. Oči jezera deště. Ryba v temnotách.

Ne. To není k ničemu. Není schopen vytvořit haiku, které by popsalo bezútěšný výraz, s nímž se dívala na strop. Jeho talent pro psaní poezie byl jen zlomkem jeho schopnosti ocenit ji.

Doktor si nedělal iluze o svém nadání. I když podle všech měřítek inteligence byl génius, byl přesto hráč, nikoli tvůrce. Měl talent na hry, uměl používat hračky novými a vynalézavými způsoby, ale nebyl umělec.

Stejně tak, i když se o vědu zajímal od dětství, neměl založení potřebné k vědecké dráze: trpělivost, schopnost přijímat porážky v zájmu budoucího úspěchu, upřednostňovat znalosti před pocity. Mladý Ahriman velice toužil po úctě prokazované většině vědců, a autorita a klidná nadřazenost, s níž většina z nich vystupovala jako veleknězi této kultury vzývající změnu a pokrok to byly postoje, které byly pro Ahrimana přirozené. Šedá a neradostná atmosféra laboratoří ho ovšem nelákala, stejně jako nudná a trpělivá dřina seriózního výzkumu.

Když mu bylo třináct, jako zázračné dítě studující už prvním rokem vysokou školu, uvědomil si, že psychologie mu nabízí ideální kariéru. Těm, kdo tvrdí, že chápou tajemství mysli, bývá prokazována úcta hraničící s uctíváním, asi tak jako duchovním v minulých stoletích, když se v duši věřilo stejně obecně jako dnes v iip ego. Když se psycholog v čemkoli ujal vedení, laik mu ho rád přenechal.

Většina lidí považuje psychologii za vědu. Někteří ji nazývají ?ěkOM iíýfon, ale těch, kdo trvají na tomto rozlišení, je rok od roku méně.

V „tvrdých vědách“ třeba ve fyzice nebo chemii se navrhne hypotéza a podle ní se zkoumá určitá skupina jevů. Pak, pokud dostatečně rozsáhlý výzkum dostatečného množství vědců podpoří předpoklady této hypotézy, se může stát obecnou teorií. A po čase, pokud se tato teorie ukáže obecně účinnou v tisících experimentů, se může změnit v zákon.

Někteří psychologové se pokoušeli i na svém vědeckém poli dodržovat tyto důkazní postupy. Ahriman je litoval. Vycházeli z iluze, že jejich moc a jejich autorita je spojena s objev nadčasových pravd, když ve skutečnosti byla pravda nepříjemným omezením moci a autority.

Psychologie byla z Ahrimanova hlediska přitažlivá, protože člověku stačilo shrnout sérii subjektivních pozorování, najít ten správný hranol, kterým by se pohlédlo na soubor statistik, a pak člověk mohl přeskočit hypotézu a teorii a okamžitě vyhlásit objev nového zákona lidského chování.

Věda byla dřina, práce. Pro mladého Ahrimana byla psychologie jasnou hrou a lidé hračkami.

Vždycky předstíral, že sdílí rozhořčení svých kolegů, když někdo jejich vědu pohrdlivč nazýval „měkkou“, ale on na ni ve skutečnosti pohlížel jako na tekutou vědu, niožná dokonce plynnou, což bylo právě to, co se mu n ní líbilo. Moc vědce, který musí pracovat s objektivními fakty, je těmito fakty limitována, ale v psychologii existuje síla předpojatosti, která může formovat svět mnohem úplněji než elektřina, antibiotika a vodíkové bomby.

Na vysokou školu přišel ve třinácti a doktorát psychoOgie získal před sedmnáctými narozeninami. Protože psychiatr je dokonce ještě obdivovanější a uznávanější než psycholog a protože větší autorita usnadňuje hry, které měl v úmyslu hrát, Ahriman ke svému vzdělání dodal i lékařský titul a jiné nezbytné doklady.

Lékařská fakulta vyžaduje značné množství skutečně vědy, a on se tedy obával, že to bude nudná dřina, ale ukázalo se naopak, že je to velká zábava. Koneckonců dobré lékařské vzdělání si žádá hodně krve a vnitřností, měl nespočet příležitostí sledovat utrpení a těžké bolesti, a kdekoli kvete bolest a utrpení, není nouze o slzy.

Když byl malý chlapec, naplňovaly ho slz úžasem asi tak, jako jiné děti duha, hvězdnaté nebe a světlušky. Když došel do puberty, zjistil, že pouhý pohled na slzy rozněcuje jeho libido víc než tvrdá pornografie. On sám neplakal nikdy.

Doktor, teď už úplně oblečený, stál v nohách Susaniny postele a pozoroval její uslzenou tvář. Rybníčky zoufalství, ty oči. Plul v nich její duch, skoro utopený. Cílem této hry bylo utopit ho docela. Ne dnes. Ale brzo.

„Řekni mi, kolik je ti let,“ přikázal.

„Dvanáct,“ odpověděla hlasem školačky.

„Teď budeš postupovat vpřed v čase, Susaii. Je ti třináct. čtrnáct. patnáct. šestnáct. Řekni mi, kolik ti je.“

„Šestnáct.“

„Teď je ti sedmnáct. osmnáct.“

Dovedl ji až do současnosti, do hodiny a minuty, kterou ukazovaly hodiny na nočním stolku, a pak jí přikázal, aby se oblékla.

Prádlo měla rozházené na podlaze. Posbírala ho pomalými, ovládanými pohyby člověka v transu.

Posadila se na okraj postele a natáhla si bílé bavlněné kalhotky na štíhlé nohy. Náhle se prudce naklonila dopředu, jako by dostala ránu na solar plexus, a prudce vydechla. Přerývaně se nadechla a pak plivla, znechuceně a v hrůze, sliny se jí leskly jako šnečí stopy na stehnech, pak plivla znova, jako by se snažila zbavit se ne snesitelné pachuti v ústech. Pak se začala dávit a mezi těmi ztrápenými zvuky ze sebe vyrážela dvě slova, která j ji zřejmě stála veliké úsilí: „aíí, jímxř, íaíi, M“oč?“ protože, ačkoli už nebyla přesvědčená, zeje jí dvanáct, věřila dosud, že ji její milovaný otec brutálně znásilnil.

Pro doktora byla tato poslední nečekaná křeč žalu a hanby sladkým moučníkem, sušenkou utrpení, čokoládovým bonbonem po koňaku. Stál před ní a zhluboka vdechoval slabou, ale svíravou, slanou chuť toho vodopádu slzí.

Když jí otcovsky položil ruku na hlavu, Susan se od něj odtáhla a a, mr? se rozpadlo v tiché bezeslovné kvílení. Tento zdušený nářek mu připomněl přízračnc vytí kojotů v dálce za teplé pouštní noci ještě vzdálenější v čase než Minette Lucklandová nabodnutá na Dianino kopí v arizonském Scottsdale.

Hned za září Santa Fč v Novém Mexiku leží fanna, kde se chovají koně: hezký dům z vepřovic, stáje, jezdecké dráhy, ohrazené pastviny se sladkou trávou a všude kolem dokola stálezelená trnitá křoviska, ve kterých se míhají tisíce bílých králíků a v noci tam loví smečky kojotů, jednoho letního večera, dvě desítky let předtím, než vůbec kdo začal přemýšlet nad blížícím se úsvitem nového tisíciletí, rančerova hezká žena Fiona Pastorová zvedne telefon a vyslechne tři verše haiku, básně od Busona. Zná doktora společensky a také proto, že její desetiletý syn Dion je jeho pacientem. Doktor se ho snaží zbavit těžké koktavosti. Při mnoha příležitostech se Fiona s doktorem milovala, časA? tak zvrhle, že pak mívala deprese, i když všechny vzpomínky na jejich výstřelky byly z její mysli odstraněny. Pro doktora nepředstavuje žádné nebezpečí, ale fyzicky s ní skončil a je teď připraven přistoupit k závěrečné fázi jejich vztahu.

Fiona, dálkově aktivovaná haiku, přijme své osudové pokyny bez protestu, dojde do manželovy pracovny a napíše krátký, ale výmluvný dopis na rozloučenou, ve kterém svého nevinného manžela obviní z dost vynalézavé škály zvrhlostí. Když dopis dokončí, odemkne trezor se zbraněmi, který je v téže místnosti, a vytáhne šestiranný Colt pětačtyřicítku. Je to dost velká zbraň na ženu měřící jen sto šedesát centimetrů a vážící pětapadesát kilo, ale ona ji zvládne. Narodila se a vyrostla na Jihozápadě a víc než polovinu svých třiceti let střílela na zvěř i do terče. Nabije ji a jde do synova pokoje.

Dionovo okno je kvůli větrání otevřeně, a když Fiona rozsvítí, má doktor vynikající vyhlídku. Obvykle nemůže být těmto okamžikům nejvyšší kontroly přítomen, protože se neodváží riskovat přistižení i když má přátele na dost vysokých místech, aby mu prakticky jistě zaručili zproštění viny. Tentokrát jsou ovšem okolnosti ideální a on neodolá. Ranč sice není izolovaný, ale přesto dost odlehlý. Správce ranče a jeho žena, oba zaměstnanci Pastorových, jsou na dovolené u své rodiny v texaském Pecos na každoroční bujaré melounové slavnosti a ostatní tři dělníci na ranči nebydlí. Ahriman zavolal Fioně z auta, z místa jen necelého půl kilometru vzdáleného od domu, a pak došel pěšky pod Dionovo okno, kam dorazil jen minutu předtím, než žena vešla a rozsvítila.

Spící chlapec se nevzbudí, což doktora zklame tak, že skoro promluví přes síť v okně, jako kněz, který ve zpovědnici ukládá pokání, a nařídí Fioně, aby chlapce probudila. On zaváhá, ona ne, zbaví se spícího dítěte dvěma výstřely. Manžel Bernardo vběhne dovnitř a křičí na poplach, a jeho žena znovu dvakrát vystřelí. Je štíhlý a opálený, patří k těm ošlehaným zápaďanům, jejichž sluncem vypečená pleť a horkem zakalené kosti jim dodávají zdání neprůstřelnosti, ale místo aby se kulky od jeho kůže odrazily, samozřejmě ho zasáhnou strašnou silou. Zapotácí se, narazí do vysokého prádelníku a zoufale se ho zachytí, roztříštěnou čelist nakřivo. V Bernardových černočerných očích je vidět, že ho překvapení zasáhlo tvrději než kulky z pětačtyřicítky. Vytřeští oči ještě víc, když přes síť v okně uvidí doktora. V jeho poděšených očích se objeví černé nekonečno beze světla. Zub nebo kousek kosti vypadne z jeho rozpadající se čelisti, on sám se zhroutí a následuje ten bílý úlomek k podlaze.

Ahriman zjišťuje, že ta podívaná je ještě zábavnější, než předpokládal, a kdyby byl někdy pochyboval o tom, zda si své povolání zvolil správně, ví teď, že už to nikdy neudělá. Protože určité druhy hladu se neutiší snadno, chtěl by to vzrušení posílit, otočit takříkajíc knoflíkem hlasitosti naplno, tím, že by Fionu vyvedl aspoň částečně z toho stavu, který je víc než trans a ne tak docela amnězie, na vyšší úroveň vědomí. Její osobnost je teď tak silně potlačena, že si citově vůbec neuvědomuje, co udělala, a proto na to krveprolití nijak viditelně nereaguje. Kdyby bylo možné uvolnit jí pouta právě jen tolik, aby pochopila, aby cítila pak by její zoufalství vyvolalo jedinečnou bouři slzí, vlnu, na níž by doktor mohl doplout do míst. kde ještě nebyl.

Ahriman váhá, ale z dobrého důvodu. Kdyby ji uvolnil z pout natolik, aby si uvědomila hrůznost svých zločinů, mohla by se začít chovat nepředvídatelně, mohla by ze svého zajetí uniknout docela a vzdorovat novému podrobení. Byl si jist, že v nejhorším případě by dokázal slovními pokyny znovu získat kontrolu do jedné minuty, ale obrátit se k otevřenému oknu a vypálit, k tomu je potřeba jen pár vteřin. V každé hře nebo sportu se musí počítat s nějakými tčmi zraněními: s natlučenými koleny, odřenými klouby, modřinami, občas s říznutím, tu a tam i s naprosto zdravým xubem vyraženým při strkanici. Pokud se ale doktora týká, pouhá možnost, že by dostal kulku do obličeje, stačí připravit jeho dovádění o veškerou radost. Nepromluví a nechá tu ženu, aby dokončila své velké loutkové představení nevědoucí.

Nad svou mrtvou rodinou Fiona Pastorová klidně vloží hlaveň do svých úst a, bohužel bez slz, zlikviduje i sama sebe. Padá velice tiše, ale místností chladně rezonuje rachot kovu, pistole v její ruce, zachycená za ukazovák, chřestí o borovou mřížku postele.

Hračka je rozbitá a doktor se už nemůže těšit z její funkce, ale stejně stojí ještě chvíli u okna a studuje naposledy uměleckou formu jejího těla. Není to tak příjemné, jako to bývalo, když jí teď chybí zadní polovina hlavy, ale místo, kudy kulka vyšla ven, je od něj na opačné straně a znetvoření obličejových kostí je překvapivě malé.

Přízračný hlas kojotů rozřezával vzduch od chvíle, kdy doktor přijel na ranč, ale doteď lovili jen v křovinách několik kilometrů na východ. Změna tónu, nové vzrušení v jejich hlasech doktora upozorní, že se přibližují. Pach krve se v pouštním vzduchu šíří dobře a rychle a tihle prérijní vlci se brzo můžou shromáždit tady pod oknem a výt za mrtvé.

V celém indiánském folklóru se vždycky nejlstivější postava jmenuje Kojot a Ahrimanovi nepřipadá jako zvláštní potěšení, že by si s jejich smečkou měl poměřit inteligenci, jde rychle ale neutíká ke svému Jaguáru, zaparkovanému necelého půl kilometru severně.

Noční vzduch voní křemičitým pískem, olcjovitým pižmem mesquitových keřů a slabé železitým pachem, jehož zdroj Ahriman nedokáže určit.

Když doktor dojde k autu, kojoti ztichnou, protože zachytili noý pach, který je přiměl k opatrnosti, a důvodem té opatrnosti je nepochybně Ahriman sám. V tom náhlém tichu se nad ním ozve slabý zvuk, který ho přiměje zvednout hlavu.

Vzácní bílí netopýři, kaligrafie na nebi zapečetěná úplňkem. Vysoko kličkující bílá křídla, slabounké bzučení hmyzu, zabíjení je tiché.

Doktor to fascinovaně sleduje. Svět je jedno velké hřiště, sport se jmenuje zabíjení a jediným cílem je nevypadnout ze hry.

Podivní netopýři mizejí s měsíčním světlem na bílých křídlech, ztrácejí se ve tmě, a když Ahriman otevře dvířka auta, kojoti začnou znovu výt. sou tak blízko, že by ho mohli přibrat do sboru, kdyby trochu zvýšil hlas.

Než zavře dveře a nastartuje, z keřů se vynoří šest kojotů osm, deset a shromáždí se na štěrkové cestě před autem, oči jim ve světlech auta divoce žhnou. Když Ahriman vyjede, kamínky mu skřípou pod koly, a smečka se rozdělí a běží spolu s ním po obou stranách úzké cesty, jako by byli přední běžci pretoriánskě gardy doprovázející Jaguár. Asi o sto let později, když se cesta stočí k západu, kde se v dáli tyčí město, přikrčená zvířata se od něj odpoutají a pokračují v cestě k ranči, pořád ještě ve hře, stejně jako doktor sám.

Stejně jako doktor sám.

I kďyž tiché a roztřesené výkřiky žalu a hanby, které vydávala Susan Jaggerová, doktora oživily, a i když vzpomínka na rodinu Pastorových, kterou v něm vyvolal její zmučeny hlas, byla osvěžující, dr. Ahriman už nebyl tak mladý, jako býval tenkrát v Novém Mexiku, a potřeboval aspoň pár hodin dobrého spánku. Den, který ho čeká, bude vyžadovat energii a obzvlášť jasnou hlavu, protože Martine a Dusty Rhodesovi se stanou mnohem většími hráči v této složité hře, než dosud byli. Přikázal tedy Susan, aby se ovládla a dooblékla.

Když měla znova na sobě kalhotky a tričko, řekl jí: „Vstaň.“ Zvedla se.

„Ty jsi vidina, dcero. Škoda že jsem tě nemohl nahrávat na video dneska a ne až příště. Ty sladké slzy. .Pmčj W?? fmř? To bylo obzvlášť vydařené. Na to nikdy nezapomenu. Dala jsi mi další okamžik bílých netopýrů.“ Znovu odvrátila pohled.

Podíval se tím směrem, k bonsaji v bronzové míse na biedermeicrovém podstavci.

„Pěstování stromů,“ pokýval souhlasně, ,je léčivý koníček při agorafobii. Ozdobné rostliny ti umožňují zůstat v kontaktu se světem přírody za těmi zdmi. Ale když s tebou mluvím, očekávám, že budeš pozornost věnovat mně.“

Znova na něj pohlédla. Už neplakala. Poslední slzy jí schly na tváři.

Doktorovi na ní náhle připadalo něco divného, nějaká jemná, nedefinovatelná neobvyklost. Jak upřeně na něj hleděla. ak měla rty stisknuté k sobě koutky úst napjaté. Bylo v ní napětí, které se nevztahovalo k jejímu ponížení a hanbě.

„Roztoči,“ řekl.

Měl pocit, jako by viděl, jak se do jejích očí vkrádá starost.

„Roztoči dovedou s bonsají pěkně zatočit.“

Nebylo pochyb o tom, že její tvář zakrývá pavučina obav, ale rozhodně ne o zdraví květin.

Ahriman vytušil potíže, a tak násilím setřásl z mozku postkoitální mlhu a soustředil se na Susan. „Co ti dělá starosti?“

„Co mi dělá starosti?“ odpověděla otázkou.

Přeformuloval tu otázku jako povel: „Řekni mi, co ti dělá starosti.“

Když zaváhala, příkaz zopakoval a ona odpověděla: „To video.“

Kapitola 35

Valetova srst se uhladila. Přestal vrčet. Stal se zase tím známým, milým psem s vrtícím ocasem, důrazně si žádal pohlazení a pak se vrátil do pelíšku, kde usnul, jako by ho nikdy nic neznepokojilo.

Martie, s nohama a rukama na vlastní naléhání svázanýma, ale ještě víc znehybněná třemi prášky na spaní, ležela tak nepohnutě a tiše, že to až nahánělo strach. Dusty několikrát zvedl hlavu z polštáři: a naklonil se nad ni v obavách, dokud neuslyšel slabý šepot jejího dechu.

I když čekal, že do rána nezamhouří oči, a nechal Ledy svítit noční lampičku, nakonec usnul.

Ve spaní přišel sen, který spletl hrůzu a absurditu do podivného příběhu, který byl znepokjivý a přitom nikli nesmyslný.

Leží v posteli, navrch na přikrývkách, úplně oblečený až na boty. Válet u toho není. Na druhé straně místnosti sedí Martie v lotosové pozici na psově velkém kopolštáři, zcela nehybně, oči zavřené, prsty , a složené v klíně, jako by meditovala, a Martie jsou v místnosti sami, ale on přitom mluví k někomu jinému. Cítí, jak se mu pohytmjí rty a jazyk, a ačkoli slyší vibrace vlastního hlasu hluboké, duté, nepravidelné v lebeční kosti, nerozumí ani jedinému slovu, které říká. Pauzy v jeho řeči naznačují, že jde o rozhovor, ne o monolog, ale neslyší žádny jiný hlas, ani mumlání, dokonce ani šepot. Za oknem rozřízne noc blesk, ale žádný hrom proti tomu zranění neprotestuje a na střechu nedopadá žádný déšť. Jediný zvuk se ozve, když kolem okna přeletí velký pták, tak blízko, že jedno z jeho křídel přejede po skle, a zakřičí. I když ten tvor se objeví jen na okamžik a zase zmizí, Dusty nějak pozná, že je to volavka, a její křik jako by oblé tál nocí v kruzích, zeslábne, pak znova zesílí, znovu slábne, a pak je zase blízko.

Dusty si uvědomí infuzi, kterou má v levé paži. Od jehly vede vzhůru hadička k průhlednému plastikovému sáčku, který je iiadmutý glukózou a visí ze stojací lampy podobné těm, jaké bývají v lékárnách, tady ale slouží jako improvizovaný podstavec pro infuzi.

Znovu se blýskne a velká volavka v té krátké záři přelétne kolem okna, její křik letí tmou za bleskem.

Pravý rukáv má Dusty vyhrnutý výš lež levý, protože mu někdo měří tlak, na paži cítí svírání nafukovací manžety. Od manžety se táhnou černé hadičky k nafukovacímu balónku, který se vznáší ve vzduchu jako předměty ve stavu beztíže. Zdá se ale, jako by baňku svírala neviditelná ruka, protože balónek se rytmicky stlačuje a povoluje a manžeta na jeho paži tlačí víc a víc. Jestli je v místnosti třetí osoba, musel jeho bezejmenný návštěvník ovládnout umění neviditelnosti.

Když znovu zazáří blesk, zrodí se a uhodí v ložnici, nikoli ve tmě za oknem. Mnohonohý, obratný, zpomalený z rychlosti světla na rychlost kočky zasyčí výboj ze stropu tak, jak obvykle vyletí z mraku, skočí na kovový rámeček obrazu, odtamtud na televizi a nakonec ke stojací lampě, která slouží jako improvizovaný stojan na infuzi, srší přitom, jak si své zářivé zuby brousí o kov.

Hned za přeskakujícím bleskem se snese volavka, která se dostala do ložnice buď zavřeným oknem, nebo pevnou zdí, a její meči podobný zobák se do široka otevře, aby mohla zakřičet. Pták je veliký, ocl hlavy k nohám má určitě metr, vyhlíží prehistoricky, zahlíží na něj spíš jako pterodaktyl. Stíny křídel přejedou po stěnách, třepotavé pernaté obrazce v blikavém světle.

Pták se svým stínem v patách se vrhne k Dustymu a on ví, že mu usedne na hruď a vyklove mu oči. Má pocit, jako by měl paže připoutané k posteli, i když pravou svírá jen tlaková manžeta a levou nezatěžuje nic jiného než lehká dlaha, která mu má znehybiiit ruku v lokti kvůli infuzi. Přesto ale leží nehybný, bezbranný a pták se s křikem řítí k němu.

Když blesk přeskočí z televize do lampy, průhledný plastový sáček s glukózou zazáří jako punčoška v plynové lampě a Dustyho zasype horká sprška kovových jisker, která by měla správně podpálit přikrývky, ale neudělá to. Stín přistávající volavky se roztříští na tolik temných úlomků, kolik je jisker, a když hejna temných a jasných drobečků zavíří v oslepivém společném tanci, Dusty zavře oči hrůzou a zmatkem.

Kdosi ho ujistí, snad len neznámý návštěvník, že se nemusí bát, ale když otevře oči, uvidí nad sebou něco děsivého. Pták se neuvěřitelně zhroutil, scvrknul, zkroutil, propadl se do sebe, a teď se už vejde do vybouleného sáčku s glukózou. I přes to zmenšení je volavka stále rozpoznatelná i když připomíná dílo nějakého rádoby Picassa s morbidními sklony. A co horšího, pořád ještě žije a křičí, i když její křik tlumí průhledné stěny jejího plastového vězení. Pokouší se ve vaku kroutit, pokouší se osvobodit ostrým zobákem a drápy, nedokáže to a pak obrátí jedno kalné černé oko dolů a upře ho na Dustyho s démonickou intenzitou.

I on si připadá v pasti, jak tak bezmocně leží pod zavěšenou volavkou: on se slabostí ukřižovaného, ona s tenmou energií ozdoby připravené na satanistickou karikaturu vánočního stromečku. Pak se volavka rozpustí v krvavou hnědou kaši a čirá tekutina infuze se začíná kalit, jak podstata ptáka prolíná z vaku dolů, dolů. Dusty se dívá, jak ta kalná špína centimetr po centimetru zanáší hadičku, a vykřikne, ale nevydá žádný zvuk. Je paralyzovaný, lapá po vzduchu velkými doušky, ale tak tiše, jako člověk pokoušející se dýchat ve vakuu. Pokouší se zvednout pravou ruku a vyrvat si infuzi, pokouší se zvednout z postele, nemůže, a tak obrátí oči a pokouší se aspoň vidět ten poslední centimetr trubičky, než se toxin dostane až k jehle.

Strašná vlna vnitřního žáru, jako by jeho žilami a tepnami prolétl blesk, následována výkřikem ptáka vstupujícího do jeho krve. Cítí ho, jak stoupá žilou v jeho předloktí, v paži a do hrudi, a skoro okamžitě ucítí v srdci nesnesitelné třepotání, upospíchané vrtění a klování a natřásání, jak si něco staví hnízdo.

Martie, stále ještě v lotosové pozici na kožešinovém polštáři, otevře oči. Nejsou už modré jako předtím, ale stejně černé jako její vlasy. Vůbec nemají bělmo, každý oční důlek vyplňuje jednolitá, hladká, vlhká, vypouklá černota. Ptačí oči jsou obvykle kulaté, a tyhle mají mandlový tvar lidských, ale přesto jsou to oči volavky.

„Vítej,“ řekne.

Dusty se prudce probudil a okamžitě, jak otevřel oči, měl tak jasnou hlavu, že nevykřikl, neposadil se na posteli, abv se zorientoval. Ležel naprosto klidně na zádech a díval se na strop.

Noční lampička svítila, jak ji nechal. Stojací lampa stála vedle křesla, kam patřila, nikdo z ní neudělal stojan na infuzi.

Jeho srdce se netřepetalo. Bušilo. Pokud to dovedl posoudit, bylo jeho srdce stále ještě jeho soukromou doménou, kde nehřadovalo nic než jeho vlastní naděje, úzkosti, lásky a předsudky.

Válet tiše chrápal.

Vedle Dustyho si Martie vychutnávala hluboký spánek dobré ženy i když dobrota v jejím případě byla podpořena třemi dávkami uspávacího antihistaminika.

Dokud byl sen ještě živý, Dusty ho v duchu obcházel a pozoroval z nejrůznějších úhlů. Pokusil se na něj uplatnit poučku, kterou se kdysi dávno naučil z kresby starého lesa, jenž se přetvořil v obraz gotické metropole, když se k němu přistoupilo bez předsudků. Obvykle neanalyzoval své sny.

Freud byl ovšem přesvědčen, že pro psychoanalytika jsou sny hostinou, z níž se dají vybrat kluzká sousta podvědomí. Dr. Derek Lampton, Dustyho nevlastní otec, čtvrtý z Claudettiných čtyř manželů, rovněž nahazoval udice do stejného moře a obvykle vytáhl nějakou podivnou, za vlasy přitaženou hypotézu, kterou pak násilím cpal svým pacientům bez ohledu na to, že může být jedovatá.

Protože Freud a Lasicc Lampton snům věřili, Dusty je nikdy nebral vážně. Teď se mu velice nechtelo připustit, že na tomhle může něco být, ale přitom v něm vycítil zrnko pravdy. Ovšem najít ten jeden úlomek čistého faktu v takové hromadě odpadků, to bude herkulovský úkol.

Jestli jeho výjimečná eidetická a audilní paměť ukládala všechny sny stejně dobře jako skutečné zážitky, může si přinejmenším být jistý, že pokud bude to smetí své noční můry přebírat dost pečlivě, najde nakonec každou lesklou pravdu, která tam čeká na odhalení jako kus rodinného stříbra omylem vyhozeného s odpadky d večeře.

Kapitola 36

„To video,“ opakovala S usán v odpověď na Ahrimanův dotaz a znovu od něj odvrátila oči směrem k bonsaji.

Doktor se překvapeně usmál. „Ty jsi pořád ještě taková stydlivá holčička, na to, co jsi už prováděla. Uklidni se, miláčku. Natočil jsem s tebou zatím jenom jednu kazetu i když musím přiznat, že je to ohromujících devadesát minut a uděláme jenom ještě jednu, až se příště sejdeme. Nikdo než já ty moje amatérské filmečky neuvidí. Nikdy je nebudou vysílat na CNN nebo n NBC, tím si můžeš být jistá. I když v takovém případě by se Brigitte Nielsonová mohla jít schovat. Nemyslíš?“

Susan dál hleděla na bonsaj v květináči, ale doktor teď už chápal, proč od něj dokáže odvrátit oči, i když jí přikázal, aby se dívala na něj. Stud je mocná síla a ona z něj čerpala odvahu k této malé vzpouře. Všichni občas uděláme něco, za co se stydíme, a někdo snáz, někdo obtížněji se s tím vyrovnáváme a kolem každého nepříjemného morálního kamínku si vytváříme perlu viny. Vina, na rozdíl od studu, může být chlácholivá skoro stejně jako ctnost, protože ostré okraje té věci, kterou obklopuje, už necítíme, a předmětem našeho zájmu se stane sama vina. Susan by si byla mohla navléknout náhrdelník ze všech těch okamžiků studu, jimž ji Ahriman vystavil, ale protože si byla vědoma toho videozáznamu, nedokázala si vytvořit své perly viny a stud tak uhladit.

Doktor jí přikázal, aby se dívala na něj, a po určitém zaváhání znova přesunula svou pozornost od bonsaje k jeho očím.

Přikázal jí, aby sestoupila po schodech svého podvědomí, až se vrátí do duševní kaple, z které jí předtím dovolil kousek vystoupit, aby jejich hra byla příjemnější. Když se znova ocitla v té hluboké pevnůstce, její oči krátce zarejdily. Její osobnost ní byla odfiltrována a odložena stranou, jako kuchař scedí pevné součásti vývaru, když připravuje bujón. Její mysl byla nyní průhlednou tekutinou, která má být ochucena podle Ahrhnanova receptu.

Řekl jí: „Zapomeneš, že tu dnes večer byl tvůj otec. Vzpomínky na jeho tvář tam, kde jsi měla vidět moji, vzpomínky na jeho hlas místo mého, to všechno je teď prach a méně než prach, odvál to vítr. jsem tvůj doktor, ne tvůj otec. Řekni mi, kdo jsem, Susan.“

Její šepot jako by byl ozvěnou z podzemí: „Doktor Ahriman.“

„Samozřejmě jako vždycky nebudeš mít absolutně žádné dostupné vzpomínky na to, co se mezi námi stalo, absolutně žádnou dostupnou vzpomínku, že jsem tady dnes byl.“

I přes veškeré jeho úsilí vzpomínka někde přežívala, oiožná v nějaké nepoznatelně říši oí podvědomím. Jinak by vůbec netrpěla studem, protože by jí vůbec nezbyly žádné vzpomínky na dnešní výstřelky ani na zvrhlosti jiných nocí. Její přetrvávající zahanbení bylo podle doktorova názoru důkazem o existenci nějakého podPodvědomí ještě o úroveň pod iW kde každý zážitek zanechával nesmazatelnou stopu. Tato nejhlubší ze všech vzpomínek byla, jak byl Ahriman přesvědčen, prakticky nedosažitelná, a tudíž inu nebyla nebezpečná, stačilo setřít tabule jejího vědomí a podvědomí a byl v bezpečí.

Někoho by možná napadlo, jestli tohle podpodvědomí není duše. Doktor ale k takovým nepatřil.

„Pokud ovšem budeš mít jakýkoli důvod si myslet, že jsi byla sexuálně zneužitá, třeba budeš rozbolavělá nebo podobně, nebudeš podezírat nikoho jiného než svého odloučeného manžela Erika. Řekni mi teď, jestli jsi plně pochopila, co jsem říkal.“

Její odpověď doprovázel záchvat REM, jako by těma rejdícíma očima ze sebe vytřásala zmíněné vzpomínky. „Pochopila.“

„Ale máš přísně zakázáno se Erika na svá podezření vyptávat.“

„Zakázáno. Rozumím.“

„Dobře.“

Ahriman zívl. Při dnešní hře se výborně bavil, ale každá radost je nakonec zkažená tím, že na konci je potřeba uklidit a uložit hračky. I když chápal, proč jsou tak naprosto nezbytné pořádek a čistota, vadil mu čas jimi strávený právě tolik, jako když býval malým chlapcem.

„Prosím, veď mě do kuchyně,“ požádal a zívl.

Pořád půvabná i přesto, jak hrubě ji zneužíval, procházela Susan tmavým bytem s plavnou lehkostí labutě plující na půlnočním jezírku.

Ahriman mě! žízeň jako každý hráč po dlouhém a náročném utkání, a tak v kuchyni přikázal: „Řekni mi, jaké máš pivo.“

„Tsingtao.“

„Otevři mi jedno.“

Vytáhla z ledničky láhev, ve tmě se přehrabovala v zásuvce, až našla otvírák, a pak pivo otevřela.

Doktor se v tomhle bytě snažil dotýkat co nejméně věcí, na kterých by mohly zůstat jeho otisky.

Ještě se nerozhodl, jestli nakonec nařídí Susan sebcdestrukci, až s ní skoncuje. Pokud usoudí, že sebevražda by mohla být dostatečně zábavná, pak bude její dlouhý deprimující boj s agorafobií dostatečným motivem a její vlastnoručně napsaný dopis na rozloučenou uzavře příklad bez důkladnějšího vyšetřování. Pravděpodobnější ale je, že bude použita v oné větší hře s Martie a Dustym, která skončí masovou vraždou v Malibu.

Jiná možnost byla, že by Susan zavraždil její odloučený manžel, nebo dokonce její nejlepší přítelkyně. Kdyby ji oddělal Erik, následovalo by vyšetřování vraždy dokonce i kdyby přímo z místa činu volal policajtům, přiznal se, vystřelil si mozek a padl mrtvý vedle své ženy a veškeré důkazy by podporovaly závěr, že šlo o nějakou zlou domácí roztržku. Pak by nastoupila policejní laboratoř se svými kapesními detektory a špatnými sestřihy, hledali by otisky prstů pomocí prášků, jodů, roztoky nitrátu stříbrného, roztoky ninhydrinu, s kyanoakrylátovými parami, dokonce i s metanolovým roztokem rhodaminu C6 a s argonovým laserem. Kdyby Ahriman nevědomky zanechal třeba jen jediný otisk tam, kde by tyhle nudné, ale důkladné techniky napadlo je hledat, jeho život by se radikálně změnil, a to nikoli k lepšímu. Jeho vysoko postavení přátelé by se postarali, aby ho nebylo možné tak snadno soudit. Důkazy by zmizely nebo by byly pozměněny. Policejní detektivově a vyšetřovatelé v kanceláři státního návladního by opakovaně dělali chyby a těm, kdo by se stavěli na zadní a snažili se vést věrohodné vyšetřování, by se život zkomplikoval nebo dokonce zhroutil nejrůznějšími potížemi a tragédiemi, které by navenek neměly naprosto nic společného s doktorem Ahrimanem.

Jeho přátelé by ovšem nezabránili tomu, aby se dostal do podezření, ani by ho neuchránili před senzačními spekulacemi médií. Stal by se svého druhu celebritou. To bylo nepřijatelné. Taková proslulost by mu komplikovala život.

Když od Susan přijal láhev tsingtaa, poděkoval jí a ona i: „Není zač.“

Bez ohledu na okolnosti byl doktor přesvědčen, že je třeba dodržovat pravidla zdvořilosti. Civilizace je největší hra ze všech, úžasně složitý veřejný turnaj, v kterém musí člověk hrát dobře, aby získal licenci dopřávat si tajná potěšení, zvládnutí pravidel zdvořilosti a etikety je pro úspěch ve hře nezbytné.

Susan ho zdvořile doprovodila ke dveřím, kde se zastavil, aby jí dal pro dnešek poslední instrukce. „Potvrď mi, že posloucháš, Susan.“

„Posloucháni.“

„Buď klidná.“

„Jsem klidná.“

„Buď poslušná.“

„Ano.“

„Zimní bouře“

„Bouře jsi ty,“ odpověděla.

„V háji bambusu skrytá“

„Háj jsem já.“

„utišila se.“

„V tichu se naučím, co je třeba,“ řekla Susan.

„Až odejdu, zavřeš dveře do kuchyně, zamkneš všechny zámky a zapřeš kliku židlí přesně tak, jak byla předtím. Vrátíš se do postele, lehneš si, zhasneš a zavřeš oči. Pak v mysli opustíš kapli, kde teď jsi. Až za sebou zavřeš dveře kaple, vymažou se všechny vzpomínky na to, co se ti stalo mezi okamžikem, kdy zazvonil telefon, a chvílí, kdy se vzbudíš v posteli. Každý zvuk, každý obraz, každý detail, každá nuance zmizí z tvé paměti a už nikdy se nevrátí. Pak budeš počítat do deseti a stoupat přitom po schodech, a až se dostaneš k deseti, nabudeš znova plného vědomí. Až otevřeš oči, budeš přesvědčená, že ses probudila z osvěžujícího spánku. Jestli chápeš všechno, co jsem říkal, pověz mi to.“

„Chápu.“

„Dobrou noc, Susan.“

„Dobrou noc,“ řekla a otevřela mu dveře.

Vyšel ven na zápraží a zašeptal: „Děkuji.“

„Není zač.“

Tiše zavřela dveře.

Jako invazní armáda, která má v úmyslu uloupit všechny vzpomínky na svět lidem spícím ve svých útulných domovech, se z moře blížily galeony husté mlhy, nejdřív vydrancovaly všechnu barvu, pak detaily, hloubku a tvar.

Z druhé strany dveří se ozvalo chrastění zastrkovaného bezpečnostního řetězu.

První zámek zacvakl, chvilku po něm i druhý.

Doktor se spokojeně usmál a kývl. Upil trochu piva a zadíval se na schody před sebou, ještě čekal. Lesklé kapky rosy, chladné na šedi schodů, slzy v mrtvé tváři.

Opěradlo javorové židle jednou skříplo o dveře, jak ji Susan strkala pod kliku.

Teď bude bosky ťapat do postele.

Dr. Ahriman, aniž se přidržel zábradlí, seběhl obratně jako chlapec z příkrých schodů a cestou si zvedl límec kabátu.

Cihly před domem byly vlhké a temné jako krev. Pokud v té mlze viděl, promenáda za cihlovým patiem byla opuštěná.

Branka v bílém plaňkovém plotě zaskřípala. V tomhle přízemním mraku mlhy se zvuk tak ztlumil, že nevyrušil ani kočku číhající na myš.

Doktor při odchodu odvrátil tvář od domu. Stejně diskrétní byl i při příchodu.

V oknech se předtím nesvítilo. Teď také ne. Důchodci, kteří si pronajali spodní dvě patra, nepochybně chrupou v peřinách a nevědí o světě stejně jako jejich papoušci klímající v zakrytých klecích.

Přesto byl ale Ahriman opatrný. Byl pánem vzpomínek, ale ne každý podléhal jeho mysl zakalující moci.

Zvuk příboje dusila hustá mlha a jeho líné vlnění bylo i vibrací než zvukem, spíš bylo ve studeném vzduchu t než slyšet.

Palmy ochable visely. Sražená voda odkapávala z každého listu každé větve jako čistý jed z jazyků hadů.

Zastavil se, aby pohlédl na koruny palem zahalené mlžným závojem, prolože byl náhle nesvůj a nevědě proč. Po chvíli se zamyšleně znovu napil piva a pokračoval po promenádě.

Jeho Mercedes stál o dva bloky dál. Cestou k němu nikoho nepotkal.

Černý sedan, zaparkovaný pod velkým, mokře kapajícím vavřínem, vydával ťuká ve, čvachtavé a cinkavé zvuky jako rozladěný xylofon.

V autě, právě když chtěl nastartovat motor, se Ahriman znovu zarazil, stále ještě nesvůj, zvuky nemelodické písně vodních kapek na kovu ho přivedly blíž ke zdroji té nejistoty. Dopil pivo a vyhlédl ven na mohutnou kupoli vavřínu nad sebou, jako by ho ve složitých obrazcích toho stromu čekalo nějaké odhalení.

Když žádné odhalení nepřišlo, nastartoval auto a rozjel se k východu po bulváru Balboa na konec poloostrova.

Ve tři ráno skoro nic nejezdilo. Za první tři kilometry viděl jen tři pohybující se auta, jejich přední světla měla v mlze měkkou svatozář. Jedno z nich bylo policejní auto, směřující na poloostrov, nijak nespěchalo.

Přejel most na Pacifickou dálnici, pohlédl krátce na nejzápadnější kanál velkého přístavu po své pravici, kde se v doku a u mola tyčily jachty jako lodi duchů, a pak na jih kolem pobřeží. Až do Corony Del Mař přemýšlel o důvodech svého neklidu, až se musel zastavit na červenou. A zaujal ho velký kalifornský pepřovník, krajkoví ty, elegantní, tyčící se z přízemních kaskád červených bouganvilleí. Vzpomněl si na bonsaj v květináči s břečťanem u úpatí.

Bonsaj. Břečťan. „:

Na semaforu naskočila zelená.

Tak zelené byly její oči upřené na bonsaj.

Doktorova mysl horečně pracovala, ale brzdu držel stále pevně sešlápnutou.

Teprve když naskočila žlutá, projel konečně opuštěnou křižovatkou. Hned u dalšího bloku zajel k chodníku, zastavil, ale nevypnul motor.

Jako expert na podstatu paměti použil nyní svých znalostí k podrobnému zkoumání svých vlastních vzpomínek na to, co se stalo v ložnici Susan Jaggerové.

Kapitola 37

Devět.

Susan Jaggerová se probudila ve tmě a měla dojem, že slyšela někoho vyslovit to číslo. Pak překvapila sama sebe, protože řekla: „Deset.“

Napjatě poslouchala, zda nezachytí nějaký pohyb, uvažovala, jestli sama vyslovila obě čísla, nebo zda její Yfjť byla odpověď.

Uplynula minuta a ona neslyšela jiný zvuk než svůj tichý dech a pak, když dech zadržela, vůbec žádný zvuk. Byla sama.

Podle svítících čísel na jejích digitálních hodinách bylo něco po třetí ráno. Zjevně spala přes dvě hodiny.

Konečně se posadila v posteli a rozsvítila.

Napůl dopitá sklenice vína. Knížka mezi rozházenými přikrývkami. Zakrytá okna, nábytek všechno, jak má být. Bonsaj.

Pozvedla ruce k tváři a přičichla k nim. Očichala i svc pravě předloktí a pak také levé.

Jeho vůně. Určitě, částečně pot, částečně vůně jeho oblíbeného mýdla. Možná používá i parfémovaný krém na ruce.

Pokud mohla věřit své paměti, Erik voněl jinak. Přesto ale zůstávala přesvědčená, že to on a nikdo jiný je tím jejím až příliš skutečným inkubem.

Dokonce i bez toho zbytku vůně by byla věděla, že ji navštívil, když spala. Tady byla rozbolavělá, tam citlivá. Slabý čpavkový pach jeho spermatu.

Když odhodila přikrývku a vstala z postele, cítila, jak z ní vytéká jeho hustá esence, a otřásla se.

U biedermeierového podstavce rozhrnula úponky břečťanu a odhalila kameru schovanou pod bonsají. Stále ještě nahrávala, i když přinejlepším tam mohlo zbývat už jen pár metrů pásku.

Vypnula kameru a vytáhla ji z květináče.

Nad její zvědavostí a touhou po spravedlnosti náhle převážilo znechucení. Položila kameru na noční stolek a spěchala do koupelny.

Často, když se probudila a věděla, že byla zneužita, se Susanino znechucení změnilo v nevolnost a ona se dávila, jako by tím, že si vyčistí žaludek, mohla vrátit čas do chvíle před večeří a tedy o několik hodin dřív, než byla znásilněna. Nyní ovšem nevolnost přešla, jen doběhla do koupelny.

Toužila dát si dlouhou a hodně vřelou sprchu se spoustou voňavého mýdla a šamponu a horlivě se vydrbat lufou, vlastně byla v pokušení nejdřív se osprchovat a pak se podívat na video, protože si připadala špinavější než kdy předtím, nesnesitelně znečištěná, jako by byla pomazaná nějakým odporným slizem, který není vidět, jako by po ní lezla hejna mikroskopických parazitů.

Nejdřív videokazeta. Pravda. Pak očista.

I když sprchu dokázala odložit, odpor ji donutil aspoň se svléknout a umýt si intimní části. Také si vydrhla tvář ruce a vykloktala si mátovou ústní vodou.

Tričko hodila do koše na prádlo. Kalhotky i s tím odporným slizem položila na zavřené víko koše, pro Lože ty prát nehodlala.

Jestli vetřelce zachytila na videokazetě, měla pravdčpodobně dost důkazů k tomu, aby mohla podat trestní oznámení pro znásilnění. Zachovat vzorek spermatu pro test DNA bylo ovšem moudré i tak.

Její stav a chování na kazetě nepochybně přesvědčí policii, že byla pod vlivem drog že nebyla svolnou účastnicí, ale obětí. Ale až zavolá policii, požádá je, aby jí co nejdřív vzali vzorek krve, dokud se z ní drogještě nestačily odbourat.

Jak bude vědět, že kamera fungovala, že obraz je dobrý a že má nezvratný důkaz proti Erikovi, bude v pokušení zavolat mu dřív, než zavolá policisty. Ne aby ho obvinila. Aby se zeptala proč. Proč tolik zloby? Proč ty tajné intriky? Proč ohrožuje její život a duševní zdraví nějakým ďábelským koktejlem drog? Proč tolik nenávisti?

Nezavolá ale, protože varovat ho by mohlo být nebezpečné. Je to zakázané.

Zakázané. Divná myšlenka.

Uvědomila si, že při rozhovoru s Martie použila stejného slova. Možná je to správné slovo, protože to, co jí Erik provedl, je horší než zneužití, zdá se jí to víc než jen nezákonné jednání, je to skoro jako svatokrádež. Manželské sliby jsou koneckonců svaté, nebo by být měly, proto jsou tyto útoky jednoznačně rouhavé a zakázané.

V ložnici se oblékla do čistého trička a kalhotek. Představu, že by to strašné video měla sledovat nahá, prostě nedokázala snést.

Sedla si na kraj postele a vzala z nočního stolku kameru. Přetočila kazetu.

Kontrolní monitor na kameře nabízel obraz asi deset na deset centimetrů. Viděla sama sebe, jak sedí na posteli poté, co zapnula video, a to udělala pár minut po půlnoci.

Jediná lampa u postele poskytovala dostatečné i když nikoli ideální světlo pro natáčení. Kvalita obrazu v malém okénku ale moc dobrá nebyla.

Vytáhla kazetu, strčila ji do videa a zapnula televizi. Držela dálkové ovládání oběma rukama, seděla v nohou postele a dívala se fascinovaně a s obavami.

Viděla samu sebe o půlnoci, jak se vrací do postele poté, co zapnula kameru, viděla se, jak leze do postele a vypíná televizi.

Chvilku sedí v posteli a naslouchá pozorně ztichlému bytu. Pak, právě když sahá po knize, zazvoní telefon.

Susan se zamračila. Nevzpomínala si, že by ji někdo volal.

Zvedá sluchátko. „ó?“

Na videokazetě bude přinejlepším její půlka telefonního rozhovoru. Od kamer přitom byla tak daleko, že některým slovům nebylo rozumět, ale to, co slyšela, dávalo ještě menší smysl, než očekávala.

Spěšně zavěsí, vstane z postele a vyjde z místnosti. Od chvíle, kdy zvedla telefon, došlo k drobným změnám ve výrazu tváře i v pohybech těla, které sice vnímala, ale nedokázala by je snadno identifikovat. Ale i když to byly jemné změny, dívala se na sebe, jak odchází, a měla pocit, že sleduje cizího člověka.

Cekala půl minuty, pak převinula kazetu dopředu, dokud nezahlédla pohyb.

Stíny v hale za otevřenými dveřmi ložnice. Pak ona sama, jak se vrací. Za ní překračuje práh z temné haly nějaký muž. Doktor Ahriman.

Susan to tak šokovalo, že náhle nemohla popadnout dech. Nehybnější než kámen, a také chladnější, byla náhle hluchá k zvukové části kazety, hluchá i k tlukotu vlastního srdce. Seděla jako mramorová panna, vytesaná jako ústřední bod buxusového živého plotu v zámeckč zahradě a omylem umístěná tady.

Po chvíli se z ohromení zrodila nevíra a ona se prudc nadýchla. Stiskla na dálkovém ovládání tlačítko

Na znehybnělém obraze seděla na okraji postele, skoro jako teď. Ahriinau stál nad ní.

Přetočila pásek a ona i doktor vycouvali z místnosti. Pak stiskla play a dívala se znova, jak se stíny z předsíně mění ve skutečné lidi, napůl přesvědčená, že tentokrát překročí práh Erik. Protože doktor Ahriman to přece nebylo možné, aby tu byl on. Chová se eticky. Každý ho obdivuje. Je tak profesionální. Soucitný. Starostlivý. To je prostě nemožné, tady a takhle. Nevěřila by tomu méně, ani kdyby na kazetě viděla vlastního otce, a méně by ji šokovalo, kdyby tím, kdo ji následoval do místnosti, byl démonický inkubus s rohy na čele, oči žluté a svítivé jako oči kočky. Ale přicházel znovu Ahriman, vysoký, sebejistý a bez rohů, a zbavil ji naděje.

Doktorova tvář, hezká jako dycky, hezká jako tvář herce, byla teď scénou pro výraz, který na ní ještě nikdy neviděla. Nebyla to tak docela surová chlípnost, jak by se dalo čekat, i když chlípnost v tom byla také. Nebyla to maska šílenství, i když jeho jemné rysy byly maličko nepravidelné, jako by je křivilo nějaké vnitřní napětí, které teprve začínalo narůstat. Susan si prohlížela jeho tvář a konečně ten výraz poznala: samolibost.

Nebyla to ta prudérní samolibost moralizujícího kazatele, samolibost sevřených úst, přísných očí a nakloněné hlavy, nebyla to samolibost abstinenta vyhlašujícího své pohrdání vůči každému, kdo pije, kdo kouří a kdo jí vysokocholestcrolovou dietu. Tohle byla poťouchlá nadřazenost adolescenta. Ahriman, který prošel dveřmi ložnice, měl líný postoj, klátivé pohyby a povýšenost školáka, který je přesvědčený, že všichni dospělí jsou blázni a pronikavý, horečnatý pohled svíjivé pubertální touhy.

Tenhle zločinec a psychiatr, jehož ordinaci navštěvovala dvakrát týdně, byli fyzicky jedna a táž osoba. Rozdíl mezi nimi byl výhradně v postoji. A přesto byl ten rozdíl tak děsivý, že jí srdce bušilo prudce a rychle.

Její nevíra ustoupila hněvu a pocitu zrady, který byl tak silný, že ze sebe vyrazila sérii sprostých slov, trpkým hlasem, který ani nevypadal jako její.

Doktor na kazetě vyšel ze záběru ke křeslu. Přikázal jí, aby k němu lezla po kolenou, a ona lezla. Dívat se na ten záznam vlastního ponížení, to bylo skoro víc, než Susan dokázala snést, ale nestiskla íov, protože tím pohledem posilovala svůj hněv, a to bylo teď právě dobře. Hněv jí dodával sílu, povzbuzoval ji po šestnácti měsících, kdy si připadala bezmocná.

Přetočila kazetu dopředu, dokud se ona a doktor nevrátili do záběru. Byli teď nazí.

Se zaťatými zuby a s několikerým dalším použitím rychlého přetáčení sledovala sérii zvrhlostí proložených chvílemi běžného sexu, který v porovnání s tím vypadal nevinně jako pubertální mazleni. jak ji mohl takhle ovládat, jak jí mohl tak šokující věci vymazat z mysli to pro ni bylo záhadou stejně hlubokou jako původ vesmíru a význam života. Zmocnil se jí pocit neskutečnosti, jako by nic na světě nebylo tím, čím se zdálo být, jako by všechno byly jen složité kulisy a lidé jen herci.

Tohle svinstvo v televizi bylo ale skutečné, stejně skutečné jako ty skvrny na kalhotkách, které nechala v kuchyni na koši.

Nechala kazetu běžet, odvrátila se od televize a šla k telefonu. Vyťukala dvě čísla 9, l ale poslední jedničku už ne.

Kdyby zavolala policii, musela by otevřít dveře a pusLit je do bytu. Mohli by na ní chtít, aby s nimi někam jda, třeba podepsat výpověď nebo do nemocnice, aby ji lam vyšetřili a prokázali stopy znásilnění, které by se Později daly použít jako důkazy u soudu.

I když hněv ji posílil, nebyla ještě zdaleka Uik silná, by dokázala přemoci svou agorafobii. Pouhá představt, že by měla vyjít ven z bytu, jí v srdci vyvolala známé Příznaky paniky.

Udělá všechno, co bude třeba, půjde, kam budou chtít a kolikrát budou chtít. Udělá všechno, co bude třeba, jen aby se teii hajzl Ahriuian dostal za mříže na hodně, hodně dlouho.

Ovšem představa, že by měla jít ven s někým cizím, byla tak nepříjemná, že na ni ani nechtela myslet, i když ti cizí lidé budou policisté. Potřebuje oporu přítelkyně, někoho, komu věří na život a na smrt, protože jít ven jí připadá bližší smrti než cokoli jiného.

Zavolala Martie, ale dostala se jen na záznamník. Věděla, že telefon v ložnici v noci nezvoní, ale někdo z nich by se mohl vzbudit zvoněním přes chodbu, mohl by ze zvědavosti dojít do Martiiny pracovny zjistit, kdo v tuhle nekřesťanskou hodinu volá.

Po pípnutí Susan řekla: ..Martie, to jsem já. Martie, jsi tam?“ Odmlčela se. „Poslechni, jestli jsi tam, vezmi to, proboha.“ Nic. „Není to Křik, Martie. Je to Ahrimaii. je to lmwi. Mám toho hajzla na videokazetě. JV?z jeden po tom, co jsem mu dojednala tak slušnou smlouvu na dům. Martie, prosím, prosím, zavolej mi. Potřebuju pomoc.“

Najednou sejí zase zvedl žaludek a zavěsila.

Susan si sedla na postel, zaťala zuby, jednu chladnou ruku si položila na šíji, jednu na žaludek. Záchvat nevolnosti ustoupil.

Pohlédla na televizi a hned odvrátila zrak.

Hypnotizovala telefon pohledem, zapřísahala ho, aby zazvonil. Řekla nahlas: „Martie, prosím. Zavolej mi Hned. hned.“

Půl sklenice vína stálo na nočním stolku několik hodin. Vyprázdnila ji.

Otevřela horní zásuvku nočního stolku a vytáhla pistoli, kterou tam měla na ochranu.

Pokud věděla, Ahriman ji nikdy nenavštívil za jednu noc dvakrát. Pokud věděla.

Náhle si uvědomila absurditu něčeho, co řekla na Martiin záznamník.

Prodala Marku Ahďmanoví jeho současné sídlo před osmnácti měsíci, dva měsíce předtím, než u ní propukla agorafobie. Zastupovala prodávajícího, doktor si dům prohlédl a požádal ji, aby zastupovala i jeho. Odvedla tenkrát sakra dobrou práci, hleděla na zájmy prodávajícího i kupce, ale nepochybně bylo trochu za vlasy přitažené čekat, že pokud je její klient vážně vyšinutý sociopatický násilník, bude k ní slušný jen proto, že se ona chovala eticky jako realitní makléř.

Začala se smát, zalykala se smíchem, hledala útočiště ve víně, uvědomila si, že už žádné nezbylo, postavila sklenici a vzala místo ní do ruky pistoli. „Martie, prosím. Zavolej, zavolej.“

Telefon zazvonil.

Odložila pistoli a skočila po telefonu.

„jo,“ vyrazila ze sebe.

Než stačila říct víc, nějaký muž řekl: „Ben Marco.“

„Poslouchám.“

Kapitola 38

Když si Dusty v duchu rekonstruoval celý sen, procházel jím, jako by procházel muzeem, zvolna uvažoval nad každým gotickým obrazem. Volavka v okně, volavka v pokoji. Tiché údery jiskřivého blesku za bouře bez hromu a bez deště. Mosazný strom s glukózovým plodem. Meditující Martic.

Jak Dusty studoval svůj zlý sen, byl čím dál víc přesvědčen, že v něm číhá nějaká příšerná pravda, jako škorpion čekající v té nejmenší z panenek matrjošek. Tohle ovšem byla panenka o mnoha vrstvách, a mnohé skoro nešly otevřít, a pravda zůstávala skryta a připravena bodnout.

Nakonec nazlobeně vstal a šel do koupelny. Martie spala tak klidně, bezpečně svázaná Dtistyho kravatami, že bylo nepravděpodobné, že by se vzbudila nebo odešla z místnosti, zatímco s ní nebude.

O pár minut později, když si myl ruce, se dostavilo odhalení. Nebylo to náhlé zjevení pravdy ukryté ve snu, ale odpověď na otázku, nad kterou uvažoval předtím než se Martie vzbudila a chtěla, aby jí svázal ruce a nohy

Mise.

Skeetovo haiku.

Jasný vodopád. Modré jehličí z borů. Po vlnách seje.

Jehličí jsou mise, říkal Skeel.

Když se tomu Dusty snažil přijít na kloub, sestavil si v duchu seznam synonym pro mise, ale nic . toho, na eo přišel, mu k pochopení nepomohlo. Úkol. Práce. Povinnost. Závazek. Poslání. Povolání. Vokace. Kariéra. Misie.

Teď, když držel ruce pod horkou vodou a splachoval z nich mýdlo, napadla ho další řádka slov. Pochůzka. Přt

Dusty stál u umyvadla skoro jako Skect pod tou skoro vřelou vodou v koupelně Nového života a přemýšlel nad slovem MírArg. jemné chloupky na šíji mu náhle připadaly tuhé jako napjaté struny na piánu, a po klávesách jeho páteře přeběhlo mrazivé glissando.

Jméno dK Lo, když ho před Skcetem vyslovil, vyvolalo formální odpověď: PoafoMcAm?:. Od té chvíle odpovídal na otázky jen otázkami. Skeete, víš, kde jsi? Kde jsem? Takže nevíš? Vím? Nemůžeš se rozhlédnout?

Můžu?

To si hraješ na ozvěnu?

Hraju?

Skeet odpovídal na otázky jen otázkami, jako by chtěl, by mu Dusty řekl, co si má myslet nebo udělat, ale na prohlášení odpovídal tak, jako by to byly příkazy, a na skutečné příkazy tak, jako by přicházely od samého . Když se na něj Dusty podrážděně obořil, Aí i Joko, jí, jeho bratr okamžitě ztratil vědomí. Skeet nazýval haiku „pravidly“ a Dusty později uvažo“ o básni jako o nějakém mechanismu, o prostém nástroji s mocnými účinky, slovním ekvivalentu nastřelovací =, i když si nebyl tak docela jist, jak to myslel.

Teď, když dál uvažoval o důsledcích slova instrukce, si uvědomil, že haiku by se dalo lépe definovat ne jako mechanismus, nějako nástroj, ale jako počítačový operační systém, software, který umožňuje přijímat, chápat a uposlechnout instrukce.

Ale jaká se, sakra, dá odvodit logická dedukce z hypotézy „haiku rovná se software“? Zeje Skeet. naprogramovaný?

Když Dusty zastavoval vodu, měl pocit, že slyšel vzdálené zvonění telefonu.

Mokré ruce pozvednuté jako chirurg, který se právě umyl před operací, vyšel koupelny do ložnice a poslouchal. Všude bylo ticho.

Jestli skutečně někdo volal, vzal to záznamník v Martiině pracovně.

Nejpravděpodobnější ale bylo, že si to zvonění jen představoval. Ale měl by si to ověřit, než se vrátí do postele.

Vrátil se do koupelny, osušil si ruce. V mysli přitom obracel slovo M?mgrMmoMy pořád dokola a uvažoval o jeho důsledcích.

Dusty hleděl do zrcadla, ale neviděl tam nic jiného než záznam těch divných událostí ve Skeetově pokoji v Novém životě.

Pak jeho paměť přehrála záznam zpátky, až k předchozímu ránu na střeše u Sorensonových.

Skeet tvrdil, že viděl Druhou stranu. Anděl smrti mu ukázal, co leží za tímto světem, a chlapci se líbilo to, co viděl. Pak mu anděl dal instrukce, aby skočil. Přesně takhle to Skeet říkal: instrukce.

Znovu to ledové glissando po Dustyho páteři. Další panenka se otevřela, i když v ní byla ještě další. Každá z nich byla menší než ta předchozí. Možná že už nezbývá k řešení příliš mnoho vrstev. Skoro jako by slyšel šramot škorpiona, zvuk ošklivé pravdy, která se chystá bodnout, až se otevře poslední panenka.

Kapitola 39

Tichý šepot příboje, spiklenecká mlha kryjí jeho návrat. Rosa na cestě. Na druhém schodě slimák. Pod botou zmírá.

Doktor stoupal a přitom šeptal do mobilního telefonu: „Zimní bouře“

Susan Jaggerová řekla: „Bouře jsi ty.“ „v háji bambusu skrytá „ j „Háj jsem já.“ „ utišila se.“

„V tichu se naučím, co je třeba.“ Došel až na zápraží a dodal: „Pusť mě dovnitř.“

„Ano.“

„Rychle,“ zavelel ještě, ukončil hovor a zastrčil telefon do kapsy.

Znepokojeně se ohlédl k opuštěné promenádě.

V mlze se houpá suché palmové listí. Chladný ohňostroj.

Rachocení a skřípot naznačovaly odstraňování židle Pd klikou v kuchyni. První zámek. Pak druhý. Cinkot uvolňovaného bezpečnostního řetězu.

Když ho Susan ostýchavě uvítala, beze slova, ale s poklonkou, jako by byla gejša, Ahrinian vešel dovnitř. Počkal, až za ním zavře dveře a zanikne jeden ze zámků, a pakjí zavelel, aby šla do své ložnice.

Prošli kuchyní, jídelnou a obývákem, malou halou až do ložnice. Řekl: „Myslím, že jsi byla neposlušná, Susan. Nevím, jak můžeš intrikovat proti mně, proč tě vůbec napadlo něco takového udělat, ale jsem si skoro jistý, že jsi to udělala.“

Předtím, kdykoli odvrátila oči od něj, dívala se k bonsaji v květináči. A pokaždé, než se její oči zatoulaly k té rostlině, zmínil se Ahriman buď o té videokazetě, kterou s ní už natočil, nebo o té, kterou hodlá pořídit při příští návštěvě. Když vypadala napjatá a ustaraná, přikázal jí, aby prozradila důvod svých obav, a ona řekla prostě: 7b w?o. On si to vyložil logickým způsobem logickým a možná chybným. Jeho podezření vzbudilo, a skoro pozdě, jen to, že se tíždvcA, podívala k bonsaji: ne na podlahu, jak by se dalo očekávat, když ji tížil stud, ne k posteli, kde se odehrávala většina scén jejího ponížení, ale vždycky k bonsaji.

Teď, když za ní vešel do ložnice, řekl: „Chci vidět, co je tam v tom květináči pod tím břečťanem.“

Poslušně ho vedla k biedermeierovému podstavci, ale doktor se zarazil, když viděl, co to běží v televizi.

„Zatraceně,“ řekl.

A zatracený by skutečně byl, kdyby včas nerozpoznal příčinu svého podezření, kdyby byl dojel domů, šel spát a nevrátil se sem.

„Pojď ke mně,“ řekl.

Jak se k němu Susan blížila, zaťal pěsti. Měl chuť tu hezkou tvářičku rozmlátit.

Holky. Všechny jsou stejné.

Jako chlapec nechápal, k čemu jsou dobré, nechtel s nimi nic mít. Z holek se mu dělalo špatně, ze všech těch jejich upejpavých manipulací. To nejlepší na nich bylo, že se daly bez velkého úsilí rozplakat ty krásné slané slzy ale ony pak vždycky utíkaly k maminkám a tatínkům žalovat. Uměl se ale dobře bránit proti jejich hysterickým obviněním, dospělí ho obvykle považovali za milého a přesvědčivého. Brzo si ale uvědomil, že se musí chovat diskrétně a nedopustit, aby ho jeho vášeň pro slzy ovládala tak, jak chuť na kokain ovládala spoustu lidí v Hollywoodu, mezi nimiž se pohyboval jeho otec. Nakonec, zmítán hormony, zjistil, že potřebuje dívky i pro něco jiného než jejich slzy. Naučil se také, jak snadno může hezký chlapec jako on hrát hry, které mu vydají do rukou dívčí srdce a umožní mu vynutit si od nich víc slz vypočítaným románkem a zradou, než od nich jako menší dokázal dosáhnout štípáním, šťoucháním, boxováním uší a postrkováním do blátivých louží.

Po několika desítkách let, kdy je citově mučil, pro něj ovšem nebyly o nic lákavější, než když jim jako předškolák strkal housenky za halenky. Dívky ho pořád spíš rozčilovaly než okouzlovaly, bývalo mu slabě nevolno poté, co si s nimi užil, a fakt, že ho zároveň fascinovaly, jen přispíval k tomu, že je tím víc nesnášel. A co horšího, nikdy jim nestačil sex, chtěly na člověku, aby se stal otcem jejich dětí. Až do morku kostí mu byla odporná ta představa, že by měl být něčím otcem. Jednou do té pasti málem spadl, ale osud mu napomohl k úniku. Dětem se nedá věřit. Dostanou se člověku až za obranné linie a než se naděje, zabijí ho a oberou o bohatství. O takové zradě věděl doktor víc než dost. A kdyby to dítě navíc byla dcera, konspirovaly by s matkou na každém kroku proti němu. Podle doktorova názoru byli všichni ostatní muži jiného rodu než on sám, samozřejmě nižšího rodu. Holky ovšem byly úplně jiný druh, nejen jiný d, holky byly cizí a nepochopitelné. Když se Susan před doktorem zastavila, pozvedl jednu pěst.

Vypadalo to, že Susan nemá strach. Její osobnost byla ď tak hluboce potlačena, že nemohla dávat najevo city, l jí to nepřikázal.

„Měl bych ti rozmlátit ksicht.“

I když slyšel ve svém hlase chlapeckou hádavost, nestyděl se za ni. Doktor byl natolik vnímavý sám k sobě, že věděl, že při těchto mocenských hrách prochází regresí osobnosti, že sestupuje po žebříku roků. Tento sestup mu nepůsobil ani rozpaky, ani obavy, naopak, byl nezbytný, pokud si takový okamžik měl naplno vychutnat. Jako dospělý se značnými zkušenostmi byl otupělý, ale jako chlapec měl příjemně čerstvou schopnost žasnout, dosud ho přiváděla k nadšení každá nuance vynalézavého užití síly.

„Měl bych ten tvůj pitomý ksicht mlátit tak dlouho, až bys byla nadosmrti odporná.“

Susan, hluboko pod jeho vlivem, zůstávala klidná. Na pár vteřin se objevil záchvat REM, ale ten neměl s jeho hrozbou nic společného.

Diskrétnost a sebeovládání teď byly klíčové. Ahriman se neodvážil ji uhodit. Její smrt, pokud se dobře zinscenuje, pravděpodobně nebude vyšetřována jako vražda. Kdyby ale byla zbitá a samá modřina, sebevražda by nevypadala věrohodně.

„Už tě nemám rád, Susie. Vůbec tě nemám rád.“

Mlčela, protože jí nepřikázal odpovědět.

„Předpokládám, že jsi ještě nevolala policii. Řekni mi, jestli je to pravda.“

„Je to pravda.“

„Mluvila jsi s někým o té videokazetě v televizi?“

„Mluvila?“

Připomněl sám sobě, že její otázka není vzdorovitá, že je jen naprogramovaná, aby takhle odpovídala na otázky, když je hluboko dole v duševní kapli. Spustil pěst a zvolna ji povolil. „Řekni mi, ano, nebo ne, jestli jsi s někým mluvila o té videokazetě v televizi.“

„Ne.“

Ulevilo se mu. Vzal ji za paži a vedl ji k posteli. „Sedni si.

Posadila se na okraj postele, kolena přitisknutá k sobě, ruce v klíně.

Doktor se jí několik minut vyptával, své otázky formuloval jako prohlášení a příkazy, dokud nepochopil, proč nastražila tu past s kamerou. Chtěla získat důkazy proti Erikovi, ne proti svému psychiatrovi.

I když po každém jejich setkání jí vymazal paměť, bylo jisté, že Susan vytuší, že byla sexuálně zneužita, a pokud by se doktor nerozhodl omýt a vzít s sebou každou kapku potu a vášně, kterou ze sebe vydal, bylo také jisté, že Susan pro své podezření najde i důkazy. Ahriman se rozhodl, že s postkoitálním úklidem to nebude přehánět, protože to by zmenšilo vzrušení z moci a zpochybnilo tu příjemnou iluzi, že jeho ohromující kontrola je absolutní. Ať jde o šlehačkovou bitvu nebo krvavou vraždu, co by to bylo za zábavu, kdyby pak člověk musel omývat stěny a stírat podlahu.

On je přece dobrodruh, ne hospodyně. Měl k dispozici nespočet technik, kterými mohl udusit Susanino podezření nebo ho nasměrovat jinam. Například jí mohl přikázat, aby po probuzení ignorovala všechny známky fyzického zneužití, aby si neuvědomovala dokonce ani ty nejnápadnější důkazy soulože.

Kdyby byl měl hravější náladu, mohl jí vsugerovat přesvědčení, že ji navštěvuje žlutooký zplozenec sirných jam, který je rozhodnut počít s ní nového Antikrista. Zasel by do její mysli snové vzpomínky na ďábelského nočního milence s hrubým kožovitým tělem, sirnatým dechem a rozeklaným černým jazykem a mohl by z jejího života udělat doslova peklo.

Ahriman to už zkusil u jiných, hrál na struny předsudků a vyvolal několik těžkých případů démonofobie strachu z démonů a ďáblů které docela zničily jeho Pacientkám život. Připadalo mu to tenkrát velice zábavné, ale jen chvíli. Tato fobie může být jedovatější než ié, často rychle postupuje k úplnému duševnímu seti a k úplnému šílenství. Dlouhodobě to tedy Ahrinepovažoval za skutečně uspokojující, protože slzy , kteří své utrpení nevnímají, nejsou tak osvěžující jako slzy duševně zdravých, kteří stále věří, že mají naději na vyléčení.

Z mnoha jiných možností se doktor rozhodl zaměřit její podezření na odloučeného manžela. Tahle současná hra, pro kterou v duchu sestavil obzvlášť krvavý a složitý scénář, měla skončit bouří násilí, o kterém budou psát na prvních stránkách celostátní noviny. Přesné detaily té závěrečné sklizně doktor v duchu neustále revidoval, i když Erik mohl být jak významný zločinec, tak oběť.

Tím, že zaměřoval Susanino podezření k Erikovi a pak jí zakázal se ho na cokoli ptát. vyrobil Ahriman hodinové pero psychologického napětí. Týden za týdnem se pero navíjelo víc, až Susan skoro neovládala obrovskou emocionální energii v ní stočenou. Důsledkem toho bylo, že si zoufale přála to napětí uvolnit a snažila se získat důkaz proti svému bývalému manželovi, dostatečný důkaz, aby s ním mohla jít na policii a mohla se vyhnout zakázanému rozhovoru s Erikem samým.

Obvykle by taková situace nenastala, protože doktor si ještě nikdy s nikým nehrál tak dlouho jako se Susan Jaggerovou. Začal jí dávat drog a kondicionoval ji před rokem a půl, proboha, a jeho pacientkou byla šestnáct měsíců. Obvykle se začal nudit za půl roku, někdy i za dva nebo tři měsíce. Pak buď pacientku vyléčil, zbavil ji fobie, kterou do ní kdysi sám vložil, a přispěl tak zase ke své pověsti vynikajícího terapeuta nebo vymyslel smrt natolik barvitou, aby byla uspokojující pro hráče jeho formátu. Okouzlen Susaiiinou výjimečnou krásou váhal příliš dlouho, dovolil, aby se v ní nahromadil stres, až ji to dohnalo k nastražení téhle pasti.

Holky. Vždycky jsou s nimi potíže, dřív nebo později

Ahriman se zvedl z kraje postele, přikázal Susan, aby také vstala, a ona poslechla.

„Docela jsi mi zkazila hru,“ řekl teď už netrpělivě. „Budu muset vymyslet úplně nový konec.“

Mohl by sejí vyptávat a zjistit, kdy ji ta věc s kamerou napadla poprvé, a pak by mohl od té chvíle postupovat až k přítomnosti, vystříhat všechny vzpomínky s tím spojené, nakonec by si ovšem mohla uvědomit, že její den má podivné mezery. Mohl by relativně snadno smazat z paměti svého subjektu celý časový blok a pak mezeru naplnit falešnými vzpomínkami, které, i když malovány silným štětcem, by byly přesvědčivé navzdory nedostatku detailů. V porovnání s tím bylo poměrně těžké vyplést jediné vlákno z rozsáhlejší tkaniny paměti bylo by to jako odstraňoval žilky tuku z dobře prorostlé krkovičky, a přitom nechat maso nedotčené. Mohl by situaci napravit a odstranit ze Susaniny mysli všechny vědomosti o tom, že jejím mučitelem je on, ale neměl dost času, energie ani trpělivosti na něco takového.

„Susan, řekni mi, kde máš nejbližší blok a tužku.“

„U postele.“

„Podej je, prosím.“

Když za ní obešel postel, uviděl na nočním stolku pistoli.

Zdálo se, že ji pistole nijak nezajímá. Otevřela zásuvku nočního stolku a vytáhla propisovačku a linkovaný blok. Nahoře na každé stránce v bloku byla její fotografie a logo a telefonní čísla realitní kanceláře, pro kterou pracovala, než agorafobie ukončila její kariéru.

„Ukliď tu pistoli, prosím,“ přikázal bez nejmenšího strachu, že by mohla zbraň použít proti němu.

Vložila pistoli do nočního stolku a zavřela zásuvku. Otočila se k Ahrimanovi a podala mu blok a tužku.

Řekl: „Vezmi je s sebou.“

„Kam?“

„Pojď za mnou.“

Doktor ji vedl do jídelny. Tam jí přikázal, aby rozsvítila lustr a sedla si ke stolu.

Kapitola 40

Dusty stále ještě hleděl do zrcadla v koupelně a znova si opakoval ten rozhovor, který vedl na střeše. Pokoušel se rozpomenout se na nějaké detaily, které by dodaly věrohodnosti jeho neuvěřitelné teorii, že jeho bratr byl naprogramován. Pak si uvědomil, že dnes už určitě neusne. V mozku mu bzučely otázky jako hejno komárů a jejich štípání ničilo spánek spolehlivěji než velký šálek silné kávy husté jako melasa.

Kdo mohl Skeeta naprogramovat? Kdy? jak? Kde? K jakému účelu? A proč zrovna Skeeta: slabocha, feťáka, milou nulu, která tohle všechno navíc o sobě ví?

Celá ta věc přímo křičela „paranoia“, páchla paranoiou, kapala z ní paranoia. Možná by tahle šílenost dávala smysl ve světě rozhlasových pořadů o paranormálních jevech, ve kterém žil Fík Newton, když maloval domy a vlastně když dělal skoro cokoli jiného, než spal, v té neskutečné, ale tak oblíbené Americe, kde úkladní mimozemšťané se pilně páří s nešťastnými lidskými ženami, kde transdimenzionální bytosti mají prsty jak v globálním oteplování, tak v těch nemoHvch úrocích z kreditních karet, kde prezident Spojených států byl potajmu nahrazen svým dvojníkem androidem, jehož zkonstruoval Bili Gates doma ve sklepě, kde Elvis je naživu a bydlí na složité vesmírné stanici postavené a řízené Waltcm Disneym, jehož mozek transplantovali do hostitelského těla, které dnes známe jako rapovou hvězdu a filmového titána Willa Smithe. Ale představa naprogramovaného Skeeta nedávala žádný smysl míy, tady ve skutečném světě, kde je Elvis definitivně a neodvolatelně mrtvý, kde i Disney je mrtvý a kde jedinými chlípnými mimozemšťany jsou stárnoucí herci Star Trcku, když si vezmou viagru.

Dusty by se své šílené teorii sám vysmál. kdyby byl Skeet tam na střeše nepoužil výraz, že dostal ňz.sVMťř, aby skočil ze střechy, kdyby byl ten kluk neupadl do onoho podivného transu v Novém životě, kdyby jim všem Skeetovi, Martie a Dustymu samotnému nevypadly z paměti určité časové úseky, a kdyby se jejich životy nebyly rozsypaly tak přízračně naráz a s katastrofální nepřirozeností hodnou dvoudílné epizody AA X. Kdyby zasmání bylo dolar, zahihňání dva čtvrťáky a úsměv pence, byl by Dusty v té chvíli úplně na mizině.

Byl si jist, že až do rána nebude spát, a tak se rozhodl osprchovat se a oholit, dokud Martie ještě spí pod vlivem prášků. Až se vzbudí, jestli se jí znova zmocní ten groteskní strach ze sebe samé, bude na něm chtít, aby ji nespustil z očí, protože se bude bát, že by se mohla přestat ovládat a přepadnout ho s vražednými Úmysly.

O několik minut později Dusty už s hladkými tvářemi vypnul elektrický holicí strojek a uslyšel z ložnice ič výkřiky.

Když doběhl k Martie, zjistil, že naříká ze spaní, proZc se jí zase něco zdá. Rvala se se svými pouty a opakovala: „Ne, ne, ne, ne.“

Válet probuzený ze svých psích fantazií o tenisových míčcích a plných miskách .vedl hlavu a zívl, že by se za to ani krokodýl nemusel stydět, ale nezačal vrčel.

Martie házela hlavou na polštáři, křivila tvář a tiše sténala jako pacient s malarickou horečkou ztraceny v zerni deliria.

Dusty jí otřel zpocené čelo papírovým kapesníkem, odhrnul jí vlasy z čela a přidržoval jí svázané ruce tak dlouho, až se uklidnila.

Jaká noční můra ji to trápila? Táž, která ji pronásledovala už několikrát za posledního půl roku, ta o té mohutné postavě s tělem ze zetlelčho listí? Nebo to je ta nová strašidelná podívaná, ze které se probudila předtím, po které se dusila a dávila a oběma rukama si dřela ústa?

Když Martie znovu klidně usnula, uvažoval Dusly o tom, jestli její vracející se sen o Muži z listí může byl lak významný, jak se jemu zdál ten o blesku a volavce.

Vylíčila mu ten sen už před několika měsíci, když se jí vrátil podruhé nebo potřetí. On ho teď vytáhl ze své paměti, která byla tak spolehlivá jako bankovní trezor, a zkoumal ho, zatímco bděl nad Martie.

I když na první pohled se oba sny zdály zcela odlišné, při bližší analýze vyšly najevo znepokojivé podobnosti.

DusU, spíš slále zmatenější než blíž k pochopení, probíral styčné body obou nočních můr jeden po druhém.

Napadlo ho, jestli se Skeetovi v poslední době také něco zdálo.

Válel pořád jesle ležel na kožešinovém polštáři a vyfoukl prudce vzduch nosem, bylo to takové to prudké, ale zcela záměrné polokýchnutí, kterým si pročišťoval nos, když chlěl na ranní procházce stopovat králíky. V domě ale žádní králíci nebyli, skoro se zdálo, jako by tím Válet chtěl dát najevo svůj skeplický názor na náhlou posedlost sny, kierá se zmocnila jeho pána.

„Něco na tom je,“ zamumlal Dusty.

Pes znovu odfrknul.

Kapitola 41

Ahriman neklidně přecházel po místnosti a sestavoval přitom pozoruhodně výstižné rozloučení se životem, které Susan zapisovala svým úhledným rukopisem. Věděl přesně, co clo dopisu dát a co naopak vynechat, aby to přesvědčilo i toho nejskeptičtějšího policistu, že dopis je autentický.

Analýza písma samozřejmě pochybnosti zcela nebo téměř zcela vyloučí, ale doktor byl pečlivý.

Sestavoval dopis za těchto okolností nebylo snadné. V ústech měl ještě kyselo po té láhvi tsingtaa. Bvl unavený do morku kostí, oči ho pálily, mysl mel zakalenou nedostatkem spánku. Přesto v duchu vybrousil každou větu, než ji nadiktoval.

Také ho vyváděla z míry Susan. Snad proto, že ji už nikdy nebude mít, mu teď připadala krásnější než kdykoli předtím během celého jejich vztahu.

Závoje vlasů. Zelený ohňostroj z řas. Rozbila hračka. Ne, to haiku nestálo za nic. Trapné. Mělo sedmnáct slabik, to ano, a v ideálním rozložení pěl sedm pět, nic jiného.

Občas dokázal vytvořit poměrně slušně verše o slimácích na mokrých schodech zmírajících pod botou a tak podobně, ale když měl několika řádky zachytit vzhled, náladu, podstatu dívky, jakékoli dívky, selhával.

Ale něco pravdy na tom špatném haiku bylo. Skutečně byla rozbitá, jeho kdysi tak skvělá hračka. I když ještě pořád vypadala dobře, byla těžce poškozená a on ji nemohl jen tak snadno opravit kapkou lepidla, jako by byl opravil plastikovou figurku z některé z klasických sad své sbírky.

Holky. Vždvcky člověka podrazí, když se na ně spoléhá.

Ahriman dokončil dopis na rozloučenou ve zvláštním rozpoložení, mísila se v něm sentimentální touha a uražený odpor. Stál nad Susan a díval se, jak dopis podepisuje.

Má štíhlé prsty. Půvabné tahy pera. Závěť bez slzí.

Sakra.

Blok zůstal zatím ležet na stole a doktor vedl Susan do kuchyně. Na jeho pokyn vylovila náhradní klíč od bytu z vestavěného sekretáře, u kterého sepisovala nákupní seznamy a plánovala jídelníčky. Měl už klíč, ale nevzal ho s sebou. Strčil tenhle do kapsy a vrátili se do ložnice.

Videokazeta ještě hrála. Na jeho pokyn ji zastavila dálkovým ovládáním, pak ji vytáhla z videa a položila na noční stolek vedle prázdné vinné sklenky.

„Řekni mi, kam obvykle dáváš tu kameru.“

Oči jí zarejdily. Pak se její pohled uklidnil. „Do krabice na horní polici lamte skříně,“ ukázala.

„Prosím, sbal ji a ulož.“

Musela si donést z kuchyně skládací schůdky, aby tam dosáhla.

Pak jí přikázal, aby přinesla z koupelny ručník a otřela noční stolky, pelest postele a všechno ostatní, čeho hy se byl mohl dotknout, když byl v ložnici. Dohlížel na n aby to udělala pořádně.

Protože si Ahriman dával pozor a skoro ničeho se v bytě nedotýkal, neobával se, že by se jeho otisky našly jinde než v oněch dvou nejsoukromějších místnostech. Když byla hotová s ložnicí, stál asi deset minut ve dveřích do koupelny a. díval se, jak Susan leští dlaždice, sklo, mosaz a porcelán.

Když s tím byla hotová, poskládala ručník na dokonale srovnané třetiny a přehodila ho přes věšák z broušené mosazi vedle jiného ručníku, který byl poskládaný a pověšený přesně stejným způsobem. Doktor měl rád úhlednost.

Když uviděl na koši poskládané bílé kalhotky, už jí skoro přikázal, aby je hodila k ostatnímu špinavému prádlu, ale instinkt mu poradil, aby se na ně vyptal. Když zjistil, že je tam odložila, aby mohla poskytnout policii vzorek DNA, byl šokovaný.

Holky. Mazané. Zrádné. Když byl doktor kluk, nejednou ho provokovaly tak dlouho, až je shodil ze schodů nebo postrčil do pichlavého keře, a pak vždycky utíkaly k nejbližším dospělým a tvrdily, že na ně zaútočil úplně bez příčiny. A teď a tady, o několik desítek let později, další zrada.

Mohl jí přikázat, aby kalhotky vyprala v umyvadle, ale usoudil, že opatrnost velí vzít je s sebou, až bude odcházet, odstranit je z bytu docela.

Doktor nebyl odborníkem na nejnovější laboratorní techniky vyšetřování vražd, ale byl si prakticky jist, že latcntní otisky prstů na lidském těle vydrží jen pár hodin nebo ještě méně. Dají se sejmout pomocí laserů a jiného složitého vybavení, ale věděl, že i jednodušší procedur mohou být účinné. Lesklý papír nebo neexPonovaný polaroidový film, když se pevně přitisknou na kůži, dokážou usvědčující otisk přenést, když se pak Popráší černým práškem, objeví se zrcadlový obraz otiskti který se pak musí fotocestou otočit. Když je nejhůř, Postačí i magnetický prášek aplikovaný magnetickým i přímo na kůži a alternativou je i metoda jod stříbru, pokud je po ruce zařízení na výrobu jodových výparů a stříbrné desky.

Neočekával, že by Susanino tělo někdo našel dřív než za pěl nebo šest hodin, a možná to bude trvat mnohem déle. Do té doby první fáze rozkladu spolehlivě vymaže všechny otisky na její kůži.

Ale i tak: dotkl se prakticky každé plochy i křivky jejího těla a dotýkal se jich hodně. Aby člověk v takových hrách vítězil, musí hrát energicky a s nadšením, ale zároveň musí podrobně znát pravidla a mít talent pro strategii.

Zavelel Susan, aby napustila horkou vodu do vany. Pak krok za krokem řídil poslední minuty jejího života.

Zatímco se vana plnila, vytáhla z jedné zásuvky holicí strojek. Holila si jím nohy, ale teď poslouží k mnohem důležitějšímu účelu.

Rozšroubovala strejek a vytáhla jednostrannou žiletku. Položila ji na okraj vany.

Svlékla se. Nahá nevypadala rozbitá a Ahriman si přál, aby si ji mohl ponechat.

Susan stála vedle vany, čekala na další pokyny a dívala se na vodu tekoucí z kohoutku.

Ahriman si prohlížel její obraz v zrcadle a byl pyšný na to, jak je klidná. Intelektuálně věděla, že bude brzo mrtvá, ale v důsledku jeho vynikající práce s ní neměla v tomhle potlačeném stavu mentální kapacitu pro skutečnou a spontánní emocionální reakci.

Doktora mrzelo, že nevyhnutelně vždycky přijde čas, kdy každý z jeho přírůstků je třeba odhodit a dovolit mu, aby se odebral cestou všelikého těla.

Přál si, aby si mohl každý z nich uchovat v dokonalém stavu a vyčlenit několik místností ve svém domě, ve kterých by je vystavil, přesně jako teď měl vyhrazeny prostor pro svoje modelová autíčka, plechové pokladničky, sady figurek a jiné své záliby. Jaké potěšení by to bylo procházet mezi nimi po libosti, mezi všemi těmi ženami a muži, kteří byli po léta jeho nástroji a společníky

Vlastní soupravou rytcckvch nástrojů by s láskou vyrobil mosazné plakety, na nichž by bylo uvedeno jejich jméno, míry a datum získání stejně jak to dělal u ostatních svých exponátů. Jeho videokazety byly skvělé památky, ale byl to přece jen pohyb ve dvou dimenzích a neposkytoval ono uspokojení trojrozměrné hmatatelnosti, které by mohly poskytnout fyzicky uchované hračky.

Problémem byla hniloba. Doktor byl perfekcionista a ke své sbírce by nepřidal nic, co by nebylo v dokonalém nebo skoro dokonalém stavu. Nestačilo mu, aby něco bylo „vynikající“ nebo „velmi dobrá ukázka“. A protože žádná známá forma uchovávání, od mumifikace po nejmodernější balzamovací metody, nemohla splnit jeho vysoké požadavky, musel se z nezbytnosti i nadále spokojit s videokazetami, když se ho zmocnila nostalgická a sentimentální nálada.

Teď poslal Susan do jídelny, aby donesla blok s dopisem na rozloučenou. Vrátila se s ním a položila ho na čerstvě vyleštěnou desku toaletní skříňky vedle umyvadla, kde bude nalezen současně s její mrtvolou. Koupel byla připravená. Zavřela oba kohoutky. Nasypala do vody vonnou sůl.

Doktora to překvapilo, protože jí to nepřikázal. Zjevně to dělala pokaždé, než vstoupila do vany, a tento čin byl v podstatě podmíněný reflex, který nevyžadoval aktivní myšlení. Zajímavé.

Pára, která stoupala z vody, nyní vykvetla slabou vůní růží.

Ahriman si sedl na zavřené sedátko toalety, dával si přitom dobrý pozor, aby se ničeho nedotkl rukama. Přikázal Susan, aby vstoupila do vany, aby si sedla a aby se obzvlášť důkladně vykoupala. Už nehrozilo sebemenší nebezpečí, že by laser, polaroidový film, magnetický štěc nebo jodové výpary objevily a její kůži usvědčující otisky. Spoléhal se také na to, že koupel vymyje a rozýlí všechno jeho sperma. Nebylo pochyb o tom, že v ložnici i jinde v bytě za nechal vlasy a vlákna z oblečení, které dokáže vysavač policejních techniků sebrat. Ale bez dobrých otisků prstů nebo jiného přímého důkazu, který by ho zařadil na seznam podezřelých, nedokážou ty útržky důkazů vystopovat až k němu.

Kromě toho si dal dost záležet, aby předložil policii dostatečně věrohodný obraz a přesvědčivý motiv k sebevraždě, takže bylo nepravděpodobné, že by došlo byť jen k zběžnému šetření vraždy.

Byl by rád nechal Susan ještě chvíli se koupat, protože na ni byl kouzelný pohled, ale byl už unavený a ospalý. Kromě toho chtěl odejít z bytu dostatečně dlouho před úsvitem, kdy byla jen malá šance, že potká nějakého svědka.

„Susan, vezmi prosím žiletku.“

Ocelová čepelka se chvilku nechtela odlepit od vlhkého okraje. Pak se jí podařilo uchopit ji mezi palec a ukazováček pravé ruky.

Doktor dával přednost okázalé zkáze. Snadno se začal nudit, takže neviděl nic vzrušujícího na otráveném šálku čaje, prosté oprátce nebo v několika přeřezaných tepnách. Skutečně zábavné byly brokovnice, vclkorážní pistole, sekery, motorové pily a výbušniny.

Její pistole ho zajímala. Ale výstřel by vzbudil ty důchodce dole, i jestli si šli lehnout nalití martini jako obvykle.

Zklamaný, ale odhodlaný nepodlehnout své zálibě v teatrálnosti, řekl Ahriman Susan, jak má žiletku uchopit, kde přesně říznout do levého zápěstí a jak moc přitlačit. Před smrtícím řezem nejdřív kůži jen lehce škrábla, a pak ještě podruhé, vytvořila tak náznaky váhání, které je policie zvyklá vídat u více než poloviny takových sebevražd. Pak, bez jakéhokoli výrazu ve tváři a s očima pouze zeleně krásnýma, provedla třetí řez, mnohem hlubší než první dva.

Protože při proříznutí tepny nevyhnutelně dojde i k poškození šlach, nemohla levou rukou držet žiletku tak pevně jako pravou. Rána v pravém zápěstí byla relativně mělká a krvácela méně než rána v levé ruce, ale to policie rovněž očekává.

Pustila žiletku. Ponořila ruce do vody. „Děkuji,“ řekl. „Není zač,“ odpověděla.

Doktor s ní počkal na konec. Mohl odejít a spolehnout se na to, že v tomto poslušném stavu dokonce i bez dozoru bude sedět klidně ve vaně, dokud neumře. V téhle hře už mu ale osud nastražil několik pastí a on si dal dobrý pozor, aby se neobjevila ještě další.

Z vody teď stoupalo mnohem méně páry a vůně růží už nebyla jediným pachem, který s sebou nesla.

Ahriman v touze po větším dramatu uvažoval o tom, že by vyvedl Susan z duševní kaple o jedny nebo dvoje schody výš, blíž k plnému vědomí, kde by mohla lépe vnímat svůj osud. I když by ji i na vyšších úrovních vědomí dokázal ovládat, pořád existovala malá, ale reálná šance, že by jí mohl uniknout mimovolný výkřik hrůzy nebo zoufalství, dostatečně hlasitý na to, aby vzbudil ty důchodce dole. Čekal.

Voda ve vaně chladla a temněla, i když barva, kterou jí propůjčovala Susan, byla vřelá.

Seděla mlčky, o nic víc nedotčena city než vana kolem ní, a doktora proto šokovalo, že uviděl, jak po její tváři stéká jedna jediná slza.

Naklonil se nevěřícně vpřed, přesvědčený, že to musí být jen voda nebo pot.

Když kapka sestoupila po její tváři až dolů, další větší ež první, obrovská vytryskla ze stejného oka a nebylo pochyb o tom, že byla pravá.

Tohle bylo zábavnější, než čekal. Fascinovaně sledoval sestup slzy po elegantní křivce její vysoké lícní kosti do prohlubně tváře, do koutku zralých úst a pak k okraji hrady, kam dorazila zmenšená, ale dost velká na to, aby tam chvěla jako zavěšený drahokam.

Za touto novou slzou nenásledovala třetí. Suché rty smrti slíbaly zbytky vlhkosti z jejích očí.

Když se Susanina ústa bezvládně otevřela jakoby úžasem, druhá a poslední slza se zachvěla a padla z její jemné brady do vody se slabounkým, sotva slyšitelným ?mA, jako když někdo uhodí do nejvyšší klávesy klaviatury někde daleko, přes několik pokojů.

Zelená šedne. Pleť půjčuje si barvu. z ostří žiletky.

Tohle se mu docela líbilo.

Ahriman samozřejmě nechal světlo svítit, vzal ušpiněné kalhotky z víka koše na prádlo a vyšel z koupelny do ložnice, kde sebral videokazetu.

V obýváku se chvilku zastavil, aby se potěšil jemnou vůní citrusového potpourri linoucího se z keramických nádobek. Vždycky sejí chtěl zeptat, kde tuhle směs kupuje, aby si ji mohl koupit i domů. Teď už je pozdě.

U kuchyňských dveří, prsty spolehlivě omotané papírovým kapesníkem, odemkl zámek, který po jeho příchodu uzavřela. Vyšel ven, tiše dveře zaklapl a klíčem, který od ní dostal, zamkl oba zámky.

S bezpečnostním řetězem nemohl dělat nic. Tento detail by ale neměl v policii vyvolat příliš velké podezření.

Noc a mlha, jeho spiklenci, na něj pořád ještě čekaly a příboj byl hlasitější, než když ho slyšel naposled a zakrýval i ten slabý hluk, který vydávaly jeho boty na schodech.

Znovu došel k Mercedesu, aniž někoho potkal, a při příjemné cestě domů zjistil, že na ulicích není o moc větší provoz než před pětačtyřiceti minutami.

Jeho dům na kopci stál na skoro hektarovém pozemku v uzavřené zástavbě: rozlehlá, futuristická, dovedně ztvárněná kompozice čtvercových a obdélníkových tvarů, některé z hladkého litého betonu a jiné obložené černou žulou, s plovoucími podlahami, krakorci na střechách, bronzovými dveřmi a francouzskými okny tak rozsáhlými, že do nich naráželi ptáci ne po jednom, ale v celých hejnech.

Ten dům si postavil mladý podnikatel, který neuvěřitelně zbohatl na akciích své internetové obchodní společnosti. Ale než dům dostavěli, zamiloval se do jižní architektury a začal si stavět někde v Arizoně napodobeninu puebla z falešných nepálených cihel o rozloze skoro čtyř tisíc čtverečních metrů. Tohle sídlo nabídl k prodeji, aniž se do něj kdy nastěhoval.

Doktor zaparkoval v podzemní garáži pro osmnáct aut a vyjel výtahem do přízemí.

Pokoje i chodby byly veliké, s leštěnými podlahami z černé žuly. Pravě perské koberce vjasných odstínech modrozelené, broskvové, jadeitově zelené a rubínové nesly nádhernou patinu dlouhého užívání, zdálo se, že se nad černou žulou podlahy vznášejí jako kouzelné létající koberce, jako by to černé pod nimi nebyl kámen, ale hluboká propast noci.

V chodbách a v hlavních místnostech osvětlovaly lampy předem připravené scény, když do nich vkročil, spouštěly je detektory pohybu řízené tisíciletými univerzálními hodinami. V menších místnostech reagovaly lampy na hlasový pokyn.

Mladý internetový miliardář dal všechny systémy domu propojit s počítači, a to až do nejmenších detailů. Když se díval na 2W7, Vrmzrzí mycfo, nepochybně byl přesvědčen, že hrdinou filmu byl Hal.

Došel do své pracovny s vyřezávaným dřevěným obložením, zatelefonoval do ordinace a nechal na záznamníku vzkaz pro sekretářku, aby zrušila pacient objednané na desátou a jedenáctou a přeobjednala je na příští týden, do ordinace dorazí až po obědě.

V druhé polovině středečního kalendáře žádné pacienty objednané neměl, nechal si místo pro Dustina a Martine Rhodesovy, kteří budou ráno volat a zoufale Prosit o pomoc.

Před osmnácti měsíci si doktor uvědomil, že Martie by mohla být jedním z klíčových vojáčků ve skvělé hře, t složitější než všechny, které dosud sehrál. Před osmi měsíci jí naservíroval svůj ďábelský koktejl drog v kávě podávané s čokoládovým piškotem a naprogramoval ji během tří Susaniných sezení stejně, jako se mnohem dřív dostala do jeho područí Susan sama.

Od té doby čekala Martie na použití a netušila, že se stala přírůstkem v Ahrimanově sbírce.

V úterý dopoledne, před osmnácti hodinami, když Martie přišla do ordinace se Susan, ji doktor konečně nasadil do hry, dovedl ji dolů do duševní kaple, kde jí vložil do mysli přesvědčení, že nemůže sama sobě důvěřovat, že představuje vážně nebezpečí sama pro sebe i pro ostatní, že je monstrum schopné krajního násilí a nepředstavitelných zvěrstev.

Pak ji znovu probudil a poslal ji pryč se Susan jaggerovou. Musela pak prožít zajímavý den. Moc se těšil, až uslyší všechny šťavnaté detaily.

Dosud Martie nevyužil sexuálně. I když nebyla tak krásná jako Susan, byla docela atraktivní a on se těšil, až se bude moci přesvědčit, jak důkladně a rozkošně oplzlá dokáže být, když se bude opravdu snažit. Zatím ale ještě netrpěla tak, aby ho dostatečně eroticky přitahovala.

Už to nebude dlouho trvat.

Teď byl v nebezpečné náladě a věděl to. Regrese osobnosti, kterou prodělával během intenzivních her, automaticky neskončila s jejich závěrem. Jako hlubinný potápěč, který stoupá v přesně vypočítaných krocích, aby se vyhnul kesonovc nemoci, i Ahriman stoupal k plné dospělosti postupnou dekompresí. Nebyl v té chvíli ani docela muž, ani docela chlapec, ale procházel citovou proměnou.

V rohu pracovny měl bar, nalil si tam láhev cocacoly do vysoké broušené sklenice, přidal pořádnou dávku višňového sirupu a led a celou směs zamíchal dlouhou stříbrnou lžičkou. Ochutnal a usmál se. Lepší než tsingtao.

Vyčerpaný, ale neklidný procházel chvíli domem, když napřed dal počítači pokyn, aby ho nepronásledoval ani rozsvěcením hlavních světel ani zapínáním měkce osvětlených scén. Chtěl tmu v těch místnostech, odkud byl výhled, a jedinou lampu ztlumenou tak, že skoro nesvítila, tam, odkud nebylo vidět noční panorama Orange County.

Na rozsáhlých pláních za těmito kopci, i když většina z těch davů, které tu žijí, dosud spala, dokonce i v tuhle hodinu svítily miliony světel. Velká okna propouštěla právě tolik světla, aby se tudv doktor mohl pohybovat s kočičí jistotou, a ta zlatá záře se mu líbila.

Stál ve tmě u velké skleněné tabule, koupal se v dopadající záři, hleděl na rozsáhlé panorama města, které před ním leželo jako největší hrací sada na světě, a věděl, jak by se asi cítil Bůh při pohledu na svůj výtvor, kdyby nějaký Bůh byl.

Upíjel višňovou colu a toulal se z místnosti do místnosti, procházel chodbami a galeriemi. Veliký dům byl labyrintem nejen v jediném smyslu slova, ale nakonec se doktor vrátil do obývacího pokoje.

Tady před víc než osmnácti měsíci získal Susan. Toho dne, kdy byla uzavřena smlouva, se s ní setkal tady, aby převzal klíče od domu a tlustý operační manuál k počítačovým systémům. Překvapilo ji, když ho viděla s vysokými sklenicemi na šampaňské a vychlazenou láhví Dóm Perignon. Od chvíle, kdy se seznámili, si doktor dával pozor na to, aby nikdy ani nenaznačil, že by se o ni zajímal jinak než jako o zkušenou realitní makléřku, dokonce i se šampaňským v ruce nasadil tón takové erotické lhostejnosti, že neměla pocit, že se pokouší namlouvat si ji, vdanou ženu. Vlastně od chvíle, kdy se poznali a kdy se rozhodl, že ji bude mít, trousil náznaky, že je gay asi jako se sypou drobečky holubům. Protože byl nadšeny svým novým domem a protože ona nebyla nespokojená s tučnou provizí, kterou si vydělala, neviděla nic spatného na tom, když to s ním oslaví sklenicí šampaňského i když ta její byla samozřejmě vylepšená.

Jeď, těsně po její smrti, Ahrimancm zmítaly protichůdné city. Litoval, že Susaii ztratil, téměř podléhal vábení sladké sentimentality, ale také si připadal podvedený, ublížený. I přes to, jak si spolu užívali, by ho byla zničila, kdyby měla možnost.

Nakonec tento vnitřní konflikt vyřešil, protože si uvědomil, že byla stejná jako ostatní holky a že si nezasloužila všechnu tu pozornost, kterou na ni vyplýtval. Přemýšlet o ní teď by znamenalo, že měla nad ním takovou moc jako nikdy nikdo jiný.

To on byl sběratel, ne ona. On vlastnil věci, ony nevlastnily jeho.

„Jsem rád, že jsi mrtvá,“ řekl nahlas do tmy obývacího pokoje. „Jsem rád, že jsi mrtvá, ty huso hloupá. Doufám, že to tou žiletkou bolelo.“

Když svůj hněv vyjádřil nahlas, cítil se mnohem lépe. Ano, o tisíc procent lépe.

I když Cedric a Nella Hawthornovi, manželé, kteří se o sídlo starali, tu teď bydleli, nebál se Ahriman, že ho uslyší. Hawthornovi byli určitě v posteli ve svém třípokojovém bytě v křídle pro služebnictvo. A bez ohledu na to, co snad mohli viděl nebo slyšet, nemusí se bát, že by si někdy zapamatovali něco, co by ho mohlo ohrozit.

„Doufám, že to bolelo,“ opakoval.

Pak vyjel výtahem do prvního patra a došel chodbou do panské ložnice.

Vyčistil si zuby, pečlivě použil dentální nit a převlékl se do černého saténového pyžama.

Nella mu rozesílala. Bílé saténové povlaky s černým lemováním. Spousta měkkých polštářů.

Jako vždycky stála na nočním stolku mísa od Lalifjua plná sladkých tyčinek, vždy po čivou od každého ze šesti jeho oblíbených druhů. Zalitoval, že si už čistil zuby.

Než si lehl, spojil se pomocí dotykové obrazovky vedle postele s automatizovaným domovním programem. Pomocí tohoto kontrolního panelu mohl ovládat světla v celém domě, klimatizaci a vytápění v každém pokoji zvlášť, bezpečnostní systém, kamery sledující pozemek, vyhřívání bazénu a sauny a mnoho dalších systémů a zařízení.

Vyťukal osobní bezpečnostní kód, aby se dostal na stránku trezor, kde byl seznam šesti sejfů ve zdech na různých místech rezidence. Pak se na obrazovce dotkl panské ložnice a seznam míst nahradil obrázek klávesnice.

Když vyťukal sedmiciferné číslo, pneumaticky ovládaná část žulového obkladu na krbu se odsunula stranou a odhalila malý vestavěný ocelený sejf. Ahriman na klávesnici zadal kombinaci a na druhé straně místnosti se slyšitelným cvak povolil zámek.

Došel ke krbu, otevřel třiceticentimetrové ocelové dveře a vytáhl obsah sejfu, vyloženého prošívaným polstrováním. Litrovou nádobu.

Postavil nádobu na psací stůl z broušené oceli a zebrového dřeva a posadil se, aby dobře viděl na její obsah.

Po několika minutách už nedokázal dál odolávat lákání mísy se sladkostmi. Chvíli se rozmýšlel nad obsahem nádoby a nakonec se rozhodl pro Hersheyho tyčinku s mandlemi.

Nebude si znova čistit zuby. Usnout s chutí čokolády v ústech je hříšná radost. Někdy byl neposlušný chlapec.

Ahriman znova usedl ke stolu a dlouze si vychutnával svou sladkost, zatímco prohlížel obsah nádob. I když s pochoutkou nijak nepospíchal, nezískal z otcových očí ani zlomeček nového pochopení, než spolkl poslední drobeček čokolád.

Byly oříškové, ale přes duhovky měly mléčný film. Bělmo už nebylo bílé, ale světle žluté, slabě mramorované pastelovou zelení. Byly naložené ve formaldehydu ve vzduchotěsně uzavřené nádobě, občas vyhlížely zakřiveným sklem s toužebným výrazem a někdy s čímsi, co vypadalo jako nesnesitelný smutek.

Ahriman studoval ťy oči po celv život, jak v době, kdy byly zasazeny v otcově lebce, tak poté, co byly vyříznuty. Skrývaly tajemství, která Ahriman toužil znát, ale ta byla J,iko vždycky nečitelná.

Kapitola 42

Vzhledem k přetrvávajícím účinkům prášků pro spaní se Martie nedokázala dostat do panického stavu, ani když jí Dusty rozvázal ruce a nohy a když vstala.

Ruce se jí ale třásly skoro nepřetržitč a poplašilo ji, když se k ní Dusty příliš přiblížil. Pořád hýla přesvědčena, že by mu mohla zničehonic vydrápnout oči, urvat rty, ukousnout nos a dát si zcela netradiční snídani.

Když se svlékala, aby se osprchovala, měla příjemně ztěžklá víčka a našpulené rty, ten výraz se Dustymu moc líbil, i když ji sledoval jen z takové vzdálenosti, kterou považovala za jakžtakž bezpečnou. „Působí to hrozně eroticky. Když vypadáš takhle, tak by za tebou každý mužský běžel bos přes fotbalové hřiště plné napínáčků.

„já si eroticky nepřipadám,“ odpověděla chraplavě. Našpulila rty zcela bezděčně, ale mělo to mocné účin ky. „Připadám si jako ptačí trus.“

„Divná“

Já ne.“

„Cože?“

Svlékla si prádlo a vysvětlila: „Nechci dopadnout jako divná kočka z Alenky.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Chtěl jsem říct divná volba slov. Tak ty si připadáš jako ptačí trus proč zrovna ptačí?“

Zívla. „To jsem řekla?“

„Jo.“

„Já nevím. Třeba proto, že mám pocit, jako bych hodně dlouho padala a rozplácla se kolem dokola.“

Nechtela být ve sprše sama.

Dusty se díval ode dveří koupelny, když si Martie rozkládala předložku, otevřela dveře sprchy a upravila si teplotu vody. Když konečně vstoupila do sprchy, vkročil do místnosti a sedl si na zavřené prkénko záchodu.

Když se Martie začala mydlit, Dusty podotkl: .Jsme tři roky manželé, ale já si připadám jako na peep show.“

Mýdlo, plastová láhev se šamponem a tuba krčmového kondiciončru byly tak málo nebezpečné předměty, že se dokázala osprchovat, aniž by sejí zmocnila hrůza.

Dusty vytáhl ze skříňky fén, zapojil ho a pak znova ustoupil ke dveřím.

Martie se do použití fénu nechtelo. Jenom je vytřu ručníkem a nechám je uschnout tak.“

„No, tak to ti zkrepovalí, bude tě hrozně štvát, jak vypadají, a celý den budeš skuhrat.“

„Já neskuhrám.“

„No, rozhodně nefňukáš.“

„No to tedy ne.“

„Tak stěžovat si?“ navrhl.

„Dobře. To připouštím.“

„Tak si budeš celý den stěžovat. Proč nechceš použít ten. Není nebezpečný.“

„Já nevím. Vypadá skoro jako pistole.“

„Není to pistole.“

„Nikdy jsem netvrdila, že ten můj strach je racionální.“

„Slibuju, že když ho zapneš naplno a pokusíš se mě „ at k smrti, tak si to nedám líbit.“

„Mizero.“

„To jsi věděla, už když sis mě brala.“

„Promiň.“

„Co?“

„Že jsem řekla, že jsi mizera.“

Pokrčil rameny. „Koukni, říkej mi, jak chceš, hlavně když mě nezabiješ.“

Plynové plameny nejsou tak modré jako její oči, když je rozjasní hněv. „To není k smíchu.“

„Odmítám se tě bát.“

„Ale to musíš,“ řekla naříkavě.

„Kdepak.“

„Ty pitomy, pitomý. chlape.“

„Chlape. Au. Nejhorší urážka. Koukej, jestli mi ještě jednou řekneš chlape. já nevím, ale mohlo by to taky znamenat, že my dva jsme skončili.“

Zamračila se na něj, konečně sáhla po fénu, ale zase stáhla ruku. Zkusila to znovu, znovu se lekla a začala se třást ani ne tak vzteky, jako bezmocí a tichou obavou.

Dusty se bál, že by se mohla rozplakal. Včera večer se mu při pohledu na její slzy stahoval žaludek.

Přistoupil k ní a řekl: „Já to udělám sám.“

Couvla. „Nechoď ke mně.“

Vzal z věšáku ručník a podal jí ho. „Souhlasíš se mnou, že tohle není vhodná zbraň pro žádného vražedného maniaka?“

Očima přejela od jednoho konce ručníku ke druhému, jako by odhadovala jeho vražedný potenciál.

„Drž ho oběma rukama,“ vysvětloval. „Napni ho, pevně ho drž, soustřeď se a nepouštěj ho. Dokud máš něco v rukou, nemůžeš mi ublížit.“

Vzala si ručník, ale tvářila se skepticky.

„No vážně,“ pobízel ji. „Co bys s ním mohla udělat jiného než mě seknout přes zadek?“

„No, to bych skoro ráda udělala.“

„Ale v tom případě by byla aspoň padesátiprocentní šance, že to přežiju.“ Když se zdálo, že váhá, dodal: „Krnič toho mám ten fén. Jestli se o něco pokusíš, tak ti vysuším rty tak, že si je budeš půl roku léčit.“

„Připadám si jako trouba.“

„Nejsi.“

Válet u dveří frknul.

Dusty to komentoval: „Tak vidíš. Dva ku jedné, že nejsi trouba.“

„Tak ať už to máme z krku,“ pobídla ho zachmuřeně.

„Otoč se k umyvadlu, zády ke mně, jestli myslíš, že to tak bude bezpečnější.“

Obrátila se k umyvadlu, ale zavřela oči, aby se na sebe nemusela dívat v zrcadle.

I když v koupelně nebyla zima, měla Martie na zádech husí kůži.

Dusty kartáčem opakovaně natahoval její husté, černé, nádherné vlasy pod závan teplého v.duchu z fénu a tvaroval je tak, jak to dřív viděl dělal ji.

Celou tu dobu, co byli spolu, se Dusty rád díval na Martie, když o sebe pečovala. Ať si šamponovala vlasy, lakovala nehty, líčila se nebo si vtírala do kůže opalovací krém, dělala to se samozřejmou, skoro lenivou důkladností, která byla jaksi kočičí a úžasně půvabná. Lvice, jistá si svým vzhledem, ale ne marnivá.

Martie vždycky vypadala silná a odolná a Dusty si nikdy nedělal starosti s tím, co by s ní bylo, kdyby mu osud přisoudil předčasnou smrt při šplhání po nějaké příkré střeše. Teď sírách měl a připadalo mu, jako by ji tím urážel, jako by ji litoval, což nedělal a ani nemohl. Byla to pořád příliš Martie, než aby vyvolávala lítost. Ale přitom vypadala děsivě zranitelně, hrdlo měla tak štíhlé, ramena tak křehká, obřade spojené v páteř tak jemně. Dusty se o tuto drahou ženu bál tak, že jí to nikdy nesměl přiznat.

Jak to jednou řekl velký filozof Skeet, láska je ifiká.

V kuchyni se stalo něco divného. Vlastně všechno, co se stalo v kuchyni, bylo divné, ale ta poslední věc těsně předtím, než vyšli z domu, byla ze všeho nejdivnější.

Za prvé: Marlie seděla strnule na jedné z kuchyňských židlí, ruce měla pod stehny, doslova si íťígí na rukou, jako by mohly samy popadnout cokoli, co mají v dosahu, a hodit to po Dustym, kdyby je nehlídala.

Protože jí měli brát krev na test, nesměla nic jíst od devíti večer předchozího dne až do chvíle, kdy s ní dnes ráno bude doktor hotov.

Znepokojovalo ji, že musí sedět v kuchyni, zatímco Válet hltal ranní jídlo a Dusty pil mléko a jedl koblihu, i když ne proto, že by jí vadilo, že nejsou ničím omeeni. „já vím, co je v těch zásuvkách,“ řekla s úzkostí zjevnou dokonce i z jejího hlasu, měla na mysli nože a další ostré nástroje.

Dusty svůdnicky zamrkal: ,Já taky vím, co máš v zásuvkách.“

„Sakra, nemohl bys to začít brát trochu vážně?“

„Kdybych to udělal, tak bychom se mohli klidně oba taky zabít hned teď.“

I když se zamračila ještě víc, věděl, že chápe, že na tom něco je.

„Když se tak na tebe koukám, jak piješ plnotučné mléko a cpeš se koblihou s cukrovou polevou, tak to už jsi teď na půl cestě k harakiri.“

Dopil mléko a řekl: ,Já myslím, že nejlepší způsob, jak žít mMm a dlouhý život, je poslouchat všechno, co říkají ti zdravotní fašistč, a pak udělat pravý opak.“

„A co když zítra začnou tvrdit, že to nejzdravější, co můžeš jíst, jsou cheeseburgery a hranolky?“

„Tak se dám na tofu a naklíčenou vojtěšku.“

Opláchl sklenici a otočil se přitom zády k ní. Řekla ostře: „Hej!“ a on se při otírání sklenice otočil k ní, aby neměla možnost připlížit se nepozorovaně k němu a umlátit ho konzervou vepřového s fazolemi.

Nemohli dnes vzít Valeta na jeho obvyklou ranní procházku. Martie odmítala zůstat tady sama, než by Dusty vyvenčil psa. A kdyby šla s nimi, nepochybně by se bála, že srazí Dustyho pod náklaďák a Valeta strčí do nějakého přenosného zahradního drtiče.

„Má to i svoje veselé stránky,“ podotkl Dusty. „Na tom nic zábavného není,“ odporovala zachmuřeně.

„Nejspíš máme pravdu oba.“

Otevřel zadní dveře a poslal Valeta ven, aby strávil dopoledne v oplocené zahradě. Počasí bylo chladné, ale ne mrazivé, a meteorologové nepředpovídali déšť. Postavil na zápraží misku plnou vody a řekl psovi: „Můžeš si ulevit, kde budeš chtít, já to pak seberu. Jenom si nezačni myslet, že to tak teď bude pořád.“

Zavřel dveře, zamkl je a podíval se k telefonu, když se stalo něco divného. On i Martie začali mluvit najednou, jeden přes druhého.

„Martie, nevykládej si to prosím tě špatně „ ,Já sice naprosto věřím doktoru Clostermanovi „ „ ale vážně si myslím, že bychom měli uvažovat „ „ale může trvat několik dní, než budou hotové výsledky testů“

„ještě o dalším vyšetření“

„a i když se mi ta myšlenka vůbec nelíbí“

„ne od jiného internisty“

„myslím si, že by mě měl vyšetřit“

„ale od terapeuta“

„nějaký psychiatr“

„který má odpovídající zkušenosti“

„někdo jako“

„napadl mě třeba“

„doktor Ahriman.“

„doktor Ahriman.“

Vyslovili to jméno současně pak na sebe zůstali mlčky hledět.

Pak Martie podotkla: „Asi už jsme moc dlouho mandle.“

Kapitola 43

„Ještě chvíli a začneme si být i podobní.“

„Já nejsem blázen, Dusty.“

„Já vím, že ne.“

„Ale zavolej mu.“

Šel k telefonu a na informacích získal číslo do Ahrimanovy ordinace. Nechal tam na záznamníku žádost o objednání a nadiktoval číslo svého mobilu.

Ložnice ve Skeetově bytě nebyla vůbec vyzdobená a nábytek byl tak strohý jako v mnišské cele.

Marlie zacouvala do rohu, aby to neměla tak jednoduché, kdvby se jí zmocnily nějaké vražedné popudy, a stála tam s pažemi zkříženými přes prsa a s rukama pevně stisknutýma v podpaží. „Proč jsi mi to včera neřekl? Chudák Skeet už je zase na odvykací léčbě a ty mi to říkáš až teď?“

„Měla jsi toho sama dost.“ odpověděl Dusty a prohledával pečlivě poskládané oblečení v nejspodnější zásuvce prádelníku tak jednoduchého, že ho mohl klidně vyrobit přísný náboženský řád domnívající se, že sektorový nábytek je hříšně ozdobný.

„Co hledáš jeho skryté zásoby?“

„Ne. Jestli mu tacly z toho něco zbylo, tak by trvalo několik hodin, než bych to našel. Hledám. já vlastně „evím, co hledám.“

„Za čtyřicet minut musíme být v ordinaci doktora Qostermana.“

„To je spousta času,“ řekl Dusty a začal hledat o zásuvku výš.

„To přišel do práce fetovaný?“

„Jo. Skočil u Sorensonových ze střechy.“

„Proboha! Jak ni oč se zranil?“

„Vůbec.“

„Vůbec?“

„To je na dlouhé povídání,“ řekl Dusty a otevřel nejhořejší zásuvku prádelníku. Rozhodně jí nehodlal vykládat, že z té střechy skákal se Skeetem, aspoň rozhodně ne, dokud je v tomhle stavu.

„Co mi tajíš?“ chtěla vědět.

„Já ti nic netajím.“

„Tak co si necháváš pro sebe?“

„Koukej, Martie, nebudeme si hrát se slovíčky, ano?“

„No tak v takovýchhle chvílích jsi skutečně pravý syn Trevora Penna Rhodesc.“

Zavřel poslední zásuvku a ohradil se: „To byla podpásovka. Nic si nenechávám pro sebe.“

„Tak před čím mě chráníš?“

„Myslím, že vlastně hledám,“ řekl místo odpovědi, „nějaký důkaz, že se Skeet zapletl s nějakou sektou.“

Protože jediný noční stolek už prohledal a podíval se i pod postel, přešel Dusty do přilehlé koupelny, která byla malá, čistá a úplně bílá. Otevřel lékárničku a rychle probral její obsah. ložnice se ozvala úzkostlivě a vyčítavě Martie: „Nevíš, co tady můžu provést.“

„Hledáš sekeru?“

„Mizero.“

„To už tady bylo.“

„Jo, ale ono to není tak jednoduché.“

Když vyšel z koupelny, viděl, že se třese a je bílá jako nějaká breberka, co žije pod kamenem i když hezčí. Jsi v pořádku?“

Jak to myslíš sekta?“

I když se přikrčila, jen se k ní přiblížil, vzal ji za paži, vytáhl ji z rohu a vedl ji do obýváku. „Skcet říkal, že skočil z té střechy, protože mu anděl smrti řekl, ať to udělá.“ „To z něj mluvily drogy.“

„Možná. Ale víš, jak ty sekty fungují vymývání mozků a tak.“

„O čem to mluvíš?“ „O vymývání mozků.“

V obýváku zacouvala do jiného rohu a znovu stiskla ruce v podpaží. „Vymývání mozků?“

„Vypereme vám mozek dočista do čistá.“ V obýváku byla jen pohovka, křeslo, konferenční stolek, odkládací stolek, dvě lampy a několik poliček, na kterých byly uloženy knihy a časopisy. Dusty naklonil hlavu, aby přečetl tituly na hřbetech knih.

Martie se ze svého rohu zeptala: „Co přede mnou tajíš?“

„A jsme tam, kde jsme byli.“

„Přece by sis nemyslel, že se zapletl s nějakou sektou že mu vymyli mozek, proboha jenom proto, že říkal něco o nějakém andělu smrti.“ „ještě se něco stalo na klinice.“ „V Novém životě?“

„J.“

„Co se stalo?“

Všechny knížky na polici byly fantasy romány. Příběhy o dracích, čarodějích, kouzelnících a chvástavých hrdinech v zemích „bylo nebylo“. Nikoli poprvé Dustyho překvapilo, co ten kluk čte, vždyť Skeet koneckonců stejně většinou žil ve světě fantazie a správně by ji neměl potřebovat ještě jako zábavu.

„Co se stalo?“ opakovala Martie.

„Upadnul do transu.“

„Jak to myslíš, do transu?“

„No, jako když tě očaruje kouzelník, takový ten, co hypnotizuje lidi na scéně a pak tě nutí kvokat jako slePice.“

„Skeet kvokal jako slepice?“

„Ne, ono to bylo složitější.“

Jak Dus ty prohlížel jednu polici za druhou, byl těch názvů čím dál smutnější. Uvědomil si, že jeho bratr možná hledal útočiště v těch náhražkových královstvích, protože to všechno byly čistší, lepší, uspořádanější fantazie než ty, v kterých sám žil. V těch knížkách kouzla zabírala, přátelé byli vždycky čestní a stateční, dobro a zlo bylo přesně definované, dobro vždycky zvítězilo a nikdo nezačal být závislý na drogách a nezničil si život.

„Tak kvákal jako kachna nebo hudroval jako krocan?“ ptala se Martie ze svého rohu.

„Cože?“

„Co bylo složitější, co Skeet na té klinice dělal?“

Dusty rychle prolistoval hromádku časopisů, ale nenašel nic, co by vydal někdo podezřelejší než mediální skupina TimeWarner, a řekl: „Na to teď nemáme čas. Pak ti to budu vyprávět.“

„Vymlouváš se.“

„To víš, to je dar,“ řekl, nechal knihy a časopisy být a vykročil do malé kuchyňky.

„Nenechávej mě tady samotnou prosila.

„Tak pojď se mnou.“

„Kdepak,“ řekla a zjevně myslela na nože a masové vidlice a mačkadla na brambory. „Ani náhodou. To je kuchyň.“

„Já na tobě nechci, abys vařila.“

Kuchyň kombinovaná s jídelničkou byla propojená s obývákem, jak to bývá v Kalifornii zvykem, takže ho Martie mohla i ze svého místa sledovat, jak otevírá zásuvky a skříňky.

Půl minuty mlčela, ale když promluvila, hlas se jí třásl. „Dusty, se mnou je to pořád horší.“

„Pro mě, miláčku, je to s tebou lepší a lepší.“

„Já to myslím vážně. Balancuju nad propastí a jde to čím dál rychleji.“

Dusty nenašel mezi hrnci a pánvemi žádné rekvizity nějaké sekty. Žádné tajné dekódovací kruhy. Žádné otázky o blížícím se Armaggedonu. Žádné brožurky s návodem, jak poznat Antikrista, když na něj člověk narazí v samoobsluze.

„Co tam děláš?“ ptala se Martie. „Bodám se do srdce, abys to nemusela dělat ty.“ „Mizero.“

„To už tu bylo,“ řekl a vrátil se do obýváku. ,Jsi jako psí čumák,“ postěžovala si. Její bledá tvář se zkřivila vztekem. ,Jsem úplně ledový,“ souhlasil. ,Jsi. Já to myslím vážně.“ „Antarktida hadr.“ „Mám na tebe strašný vztek.“ „Mám tě strašně rád,“ odsekl.

Ve tváři se místo hněvu objevilo užaslé prozření, vytřeštila oči. „Ty jsi moje Martie.“ „To neznělo jako další urážka.“ „A já jsem tvoje Susan.“

„Ale to radši ne. To bychom museli kupovat nové ručníky s monogramem.“

„Celý rok jsem se k ní chovala tak, jak se teď ty chováš ke mně. Povzbuzovala jsem ji, popichovala jsem ji, když se začala litovat, snažila jsem se jí dodat dobrou náladu.“

„Bylas pěkná potvora, co?“

Marúe se zasmála. Byl to otřesený smích, jen kousíček od vzlykotu, operní smích, kdy tragická hrdinka začne sopránovým trylkem a pak skončí kontraaltovým chvěním zoufalství. „Byla jsem potvora a sarkastický všeználek, protože ji mám moc ráda.“

Dusty se usmál a podal jí ruku. „Musíme jít.“ Jeden krok od rohu se zastavila, neschopná jít dál. Dusty, já nechci být Susan.“ Já vím.“

„Já nechci. padnout tak hluboko.“ „Nepadneš,“ slíbil jí. „Mám strach.“

Martie tentokrát nedala přednost jasným barvám oblečeni jako obvykle, oblékla se do tmavého. Černé vysoké boty, černé džínsy, černý svetr a černou koženou bundu. Vypadala jako truchlící na motorkářském pohřbu. V tomto strohém oblečení měla správně vypadat tvrdá a hrozivá jako sama noc. Místo toho se zdála nehmotná jako stín blednoucí a mizející pod nemilosrdným sluncem.

„Mám strach,“ opakovala.

Teď byl čas na pravdu, ne na vtipkování. Dusty řekl: Jo. Já taky.“

Překonala strach ze svých domnělých vražedných sklonů a vzala ho za ruku. Ruka byla chladná, ale už to, že se ho dotkla, byl pokrok.

„Musím zavolat Susan,“ řekla…Čekala, že jí zavolám už včera.“

„Zavoláme jí z auta.“

Vyšli z bytu, pokračovali chodbou, po schodech dolů a přes malou halu, kde Skeet tužkou připsal na vizitku poštovní schránky pod CAULFIELD ještě jméno FARNER, a ven z domu. Dusty cítil, jak se Martiina ruka v jeho zahřívá a odvážil se doufat, že ji dokáže zachránit.

Zahradník, který přišel do práce brzo, cpal ostříhané větvičky do velkého jutového pytle. Byl to hezký mladý Hispánec s očima temnýma jako kaštany. Usmál se na ně a kývl.

Na trávníku vedle něj ležely malé ruční klíšťky a veliké nůžky na keře s dlouhými čepelemi.

Když Martie nástroje uviděla, zdušeně vykřikla. Vytrhla Dustymu ruku a rozběhla se, nikoli k těm improvizovaným zbraním, ale pryč od nich, k červenému Saturnu zaparkovanému u chodníku.

„ZjMz?“ zeptal se zahradník Dustyho soucitně, jako by on sám měl za sebou nepříjemné zkušenosti s hádkami se ženami“ odpověděl Dusty, když spěchal kolem něj, a teprve u auta si uvědomil, že chtěl říct ? nemoc, a místo toho řekl „nekonečno“.

Zahradník se za ním díval, nikoli zamračeně a zmateně, ale s vážným pokyvováním, jako by Dustyho chyba byla ve skutečnosti hlubokou pravdou.

Tak je zdání moudrosti často založeno na základech vrátcích než vzdušné zámky.

Než Dusty usedl za volant, Martie už seděla na vedlejším sedadle, předkloněná tak daleko, jak to jen šlo, třásla se a sténala. Stehna měla pevně přitisknutá k sobě a mezi nimi držela ruce, jako by ji svědily touhou provést něco strašného.

„Když Dusty zavřel dveře, Martie se zeptala: ,Je tady v přihrádce něco ostrého?“

„Nevím.“

„Je zamčená?“

„Nevím.“

„Zamkni ji, proboha.“

Zamkl a pak nastartoval motor.

„Pospěš si,“ prosila.

„Dobře.“

„Ale nejezdi moc rychle.“

Jo.“

„Ale w“M .??.“

„Tak si vyber,“ řekl a vyjel od chodníku.

„Když pojedeš moc rychle, tak se můžu pokusit popadnout volant, můžu zkusit strhnout auto ze silnice, převrátit ho nebo to čelně napálit do náklaďáku.“

„Nic takového samozřejmě neuděláš.“

„Mohla bych,“ trvala na svém. „Udělám to. Rud rád, ze nemůžeš vidět, co mám v hlavě, ty scény, co mám v hlavě.“

Zbytky účinků prášků na spaní každou vteřinou slábly, kdežto Dustyho z ranní cukrované koblihy s krémem stále víc pálila žáha.

„Panebože,“ sténala, „ach, Bože, prosím, prosím, ať ty věci nevidím, ať je nemusím vidět.“

Martie seděla schoulená ve zjevném zoufalství, zřejmě sejí zvedal žaludek z těch násilných obrazů, které se jí honily hlavou, protože se začala dávit a za chvíli už křečovitě zvracela, takže by byla vyvrhla všechnu snídani, kdyby byla nějakou snědla.

Ranní doprava v ulicích byla poměrně hustá a Dusty se proplétal z pruhu do pruhu, občas riskoval, aby se vmáčkl do skuliny, nevšímal si rozzlobených pohledů jiných motoristů ani občasného zatroubení. Zdálo se, že Martie jede po citovém toboganu, klouže po ledě, a na konci té skluzavky čeká záchvat paniky. Dusty chtěl být co nejblíž k ordinaci dr. Clostermana, kdyby narazila na pomyslnou stěnu a rozsypala se tak, jak to viděl včera.

I když se teď naprázdno dávila hůř než předtím, nijak se jí neulevilo, nejen proto, že měla prázdny žaludek, ale protože by byla musela vyvrhnout ty duševní zvratky, které jí vířily myslí, a ty se samozřejmě vyvrhnout nedaly. Ústa se jí zřejmě plnila slinami, jak to při nevolnosti bývá, protože několikrát plivla na podlahu.

Mezi záchvaty dávení divoce lapala po dechu, krk měla jistě vyschlý a rozbolavělý jen z toho, jak prudce se nadechovala. Martie se třásla tak divoce, že Dusty se také zachvěl soucitným chladným odporem, i když si nedokázal představit, jaké přízračné vidiny ji pronásledují.

Ještě rychleji, proplétal se ještě odhodlaněji z pruhu do pruhu, víc riskoval, mnohem častěji na něj troubili a teď se už občas ozval i prudký skřípot brzd. Skoro doufal, že ho zastaví policista. Vzhledem k Martiinu stavu bylo pravděpodobné, že by si policista odpustil pokutu a místo toho je doprovodil se sirénou.

K Martiinu zAo“MzWMM íť stavu. Křečovité dávení ji na okamžik přešlo, ale začala se kolébat v sedadle dopředu dozadu, sténala, tloukla hlavou o polstrovanou přední desku, nejdřív zlehka a pomalu, jako by chtěla odvést svou pozornost od těch zvěrstev, která se jí vařila v mozku, ale pak silněji, rychleji a ještě rychleji, teď už nesténala, spíš hekala jako hráč amerického fotbalu, když vší silou naráží do tréninkového panáka, rychleji, tvrději: „řc:, McA, wi, rA, Mitííťírici.“

Dusty na ni mluvil, naléhal, aby se uklidnila, aby vydržela, aby nezapomínala, že tu má jeho, že on jí věří a že všechno bude dobré. Vůbec nevěděl, jestli ho slyší. Nezdálo se, že by ji uchlácholilo cokoli z toho, co říkal. Zoufale toužil sáhnout po ní a uklidnit ji dotekem, ale tušil, že během tohoto záchvatu by každý kontakt měl opačné účinky, než chtěl. Kdyby jí položil ruku na rameno, mohl by vyvolat ještě větší záchvaty hrůzy a odporu.

Ordinace dr. Clostermana byla na klinice přiléhající k nemocnici. Obě budovy už bylo vidět v příštím bloku, protože to byly zdaleka nejvyšší domy v okolí.

I když deska byla polstrovaná, bylo prakticky jisté, že se zraní, když o ni bude takhle dál tlouct hlavou, ale nepřestávala. Nekřičela bolestí, jen hekla při každém nárazu, klela a hádala se sama se sebou ..nech toho, nech toho, nech toho“ a vypadala doslova jako posedlá. Přesněji řečeno, byla zároveň posedlá i exorcista a vší mocí se pokoušela vymýtit své vlastní démony.

U zdravotnického areálu bylo parkoviště zastíněno velikými stromy. Dusty hledal a našel parkovací místo co nejblíž ke klinice, pod klenbou větví.

I když Dusty zabrzdil a zaparkoval, měl pocit, že se dosud pohybuje. Ranní větřík rozechvíval listy vrhající stíny na přední sklo, rozptýlené sluneční paprsky se chvěly na křivce kapoty a zdálo se, jako by klouzaly straoou, jako by auto rozráželo zářící listoví.

Když Dusty vypnul motor, Martie přestala tlouct hlavou do desky. Ruce, které doteď věznila mezi stisknutými stehny, teď vytáhla. Chytila se za hlavu, jako by se Pokoušela potlačit nával bolestivě migrény, tiskla si lebku tak silně, že jí kůže na kloubech zbělela a byla stejně hladká jako kost pod ní nehekala ani nenadávala, už se nehádala sama se sebou. Bylo to horší: znovu se předklonila a rozječela se. Ostré výkřiky přerušovaly jen prudké nádechy, jako kdyby se topila. V jejím křiku byla slyšet hrůza. Ale také zahanbení, znechucení, šok. Byly to výkřiky, které se otřásaly odporem, jako když plavec ucítí pod vodou něco divného, něco studeného, kluzkého, strašného.

„Martic, co je? Řekni mi to. Martie, pomůžu ti.“

Snad pro svůj křik a bušení srdce a hukot krve v uších ho neslyšela, a proto neměla důvod mu odpovídat. Bojovala s návaly emocí, jež ji táhly do hloubky, do propasti, která hrozila utopit ji v šílenství.

Dusty se jí proti svému lepšímu přesvědčení dotkl. Reagovala přesně tak, jak se toho obával, odtáhla se od něj, srazila jeho ruce ze svého ramene, přitiskla se k dveřím na své straně, stále ještě iracionálně přesvědčena, že by ho mohla oslepit nebo ještě něco horšího.

Mladá žena, která přecházela přes parkoviště se dvěma malými dětmi, slyšela Martiíny výkřiky, došla blíž k Saturnu, zamračila se, nahlédla dovnitř a podívala se na Dustyho. Její oči potemněly, snad v něm viděla ztělesněné zlo každého ostřelovače, vraha dětí, masového škrtiče, šíleného atentátníka a sběratele hlav, který se během jejího života dostal na první stránky novin. Přitáhla si děti blíž k sobě a pobídla je rychleji směrem k nemocnici, snad šla hledat ostrahu.

Martiin záchvat přešel ještě rychleji, než začal, ne pozvolna, ale skoro okamžitě. Poslední výkřik, který rezonoval v malém prostoru auta, ustoupil kdákavým přerývaným vzlykům, jež se postupně zmírnily v hluboké přerývané nádechy propletené depresivním nářkem raněného zvířete, slaboučkým jako hedvábná nit, která sešívala jeden přerývaný nádech s druhým.

I když Dusty neviděl ani jediný záběr z toho strašidelného filmu, který Martie běžel v hlavě, bylo mu slabo jen z toho, jak se na ni díval. V ústech měl vyschlo. Srdce mu bušilo. Pozvedl ruce a díval se, jak se třesou, a pak si otřel vlhké dlaně o džínsv.

Klíčky se stále houpaly v zapalování. Vytáhl je, ztlumil jejich cinkot v pěsti a strčil je do kapsy dřív, než Martie stačila zvednout hlavu a zahlédnout je.

Nebál se, že by popadla klíče a vrazila mu je do obličeje v prudkém odhodlání oslepit ho, jak to prý v duchu viděla sama sebe dělat. Nebál se jí teď o nic víc než před tou poslední epizodou.

Ovšem těsně po takovémhle záchvatu by ji pohled na klíče mohl poslat znovu na cestu k panickému záchvatu. Já už takhle dál nemůžu,“ zašeptala. „Už je po všem.“ „Bojím se, že není.“ ,Aspoň teď je.“

Martiina tvář, skvrnitá světlem a stínem listů, vypadala, jako by černé a zlatě blikala, jako by nebyla skutečnější než tvář ve snu, která bude stále méně zlatá a stále více černá, až nakonec ztratí veškerou podobu a s posledními jiskrami zmizí jako ohňostroje na nočním nebi. I když v myšlenkách odmítal možnost, že ji ztrácí, v hloubi duše věděl, že mu uniká, zeje v zajetí síly, kterou nechápal a proti které ji nedokázal bránit.

Ne. Doktor Ahriman jí pomůže. Dokáže to, udělá to, musí.

Možná, že doktor Closterman se všemi svými přístroji a test a všemi těmi zkratkami a akronymy moderní vysoce technické medicíny dokáže rozpoznat její nemoc, najít příčinu a vyléčit ji.

Ale když ne Closterman, pak jisté Ahriman. divočiny větrem zmítaných stínů listů, modré jako dva drahokamy v kamenné tváři bohyně obklopené džunglí, se na něj podívaly Martiiny oči. Bylo jasně, že si nedělá iluze. Nebyla v nich žádná nadpřirozená jistota, že v tomto nejlepším ze všech možných světů všechno dobře dopadne, jen střízlivé zhodnocení jejího dile

Nějak se jí podařilo překonat sírách ze svých vražedsklonů. Vztáhla k němu levou ruku.

Kapitola 44

Vděčně ji sevřel.

„Chudáku Dusty,“ řekla. „Brácha fetak a manželka cvok.“

„Nejsi cvok.“

„Ale pracuju na tom.“

„Ať se ti stane cokoliv,“ řekl, „nestane se to jenom tobě. Stane se to nám oběma. Jedeme v tom spolu.ř

„Já vím.“

„Dva mušketýři.“

„Butch a Sunclance.“

„Mickey a Minnie.“

Neusmál se. Ona také ne. Ale Martie se svou charakteristickou odhodlaností řekla: „Tak pojd, půjdeme se podívat, jestli doktora Clostermana na lékařské fakultě něco naučili.“

Měření teploty, krevního tlaku, tepové frekvence, podrobná oftalmoskopická prohlídka nejdřív levého a potom i pravého oka, nakouknutí do uší, dlouhé vážné naslouchání stetoskopem na prsou a na zádech zhluboka nadechnout a zadržet dech, vydechnout, zhluboka nadechnout a zadržet dech prohmatání břicha, krátký test anditookulogyrického reflexu, jedno jemné poklepání malým kladívkem na půvabné koleno jako zkouška patelárního reflexu. Tohle všechno dohromady přivedlo clr. Clostermana k závěru, že Martie je vzácně zdravá mladá žena, fyziologicky dokonce mladší než na svých osmadvacet let.

Ze židle v rohu ordinace podotkl Dusty: „Dokonce to vypadá, že mládne týden od týdne.“

Closterman se zeptal Martie: „To takhle sype komplimenty pořád?“

„Každé ráno se musím z domu proházet lopatou.“ ala se na Dustyho. „Miluju to.“

Clostermanovi nebylo ještě padesát, ale na rozdíl od naznačoval jeho vzhled a jistě i výsledky jeho testů zeje mu víc, a to nejen proto, že měl předčasně šedivé vlasy. Dvojitá brada, laloky, mohutný poclbradek a nos jako knoflík, oči v koutcích neustále zarůžovělé od příliš dlouhé doby strávené na slaném vzduchu, větru a slunci, a opálení, nad kterým by se o každého derinatologa pokoušela mrtvice to všechno prozrazovalo, že je vášnivý labužník, mořský rybář, surfař a nejspíš i znalec piva. Od širokého čela po ještě širší pas představoval živoucí příklad toho, jaké následky má nedodržování rozumných rad, které bezostyšně rozdával svým pacientům.

Doc tak mu říkali kamarádi surfaři měl mysl ostrou jako skalpel, k pacientům se choval jako milý dědeček s knížkou pohádek a své praxi se věnoval se zanícením, které by zahanbilo i Hippokrata, ale Dusty mu dával přednost před všemi ostatními dostupnými internisty ani ne tak pro tyto vynikající kvality, jako pro jeho velmi lidské, i když nezdravé slabosti. Doc byl ten vzácný typ experta, který není arogantní ani dogmatický, dokáže se na věc podívat z několika možných úhlů, ne jen zúženým pohledem předsudků, kterými se často nechávají zaslepit jiní, kteří o sobě tvrdí, že jsou skvělými odborníky, Doc byl skromný, protože si byl vědom svých slabostí a omezení.

„Dokonale zdravá,“ prohlásil doktor Closterman, když zapisoval svoje zjištění do Martiiny karty. „Pevná nátura. Přesně jako váš otec.“

Martie seděla na kraji vyšetřovacího lehátka v papírovém županu a se srolovanými červenými podkolenkami a skutečně vypadala zdravá jako instruktorka aerobiku v show z kabelové televize věnované posedlému cvičení, jejíž hvězda je přesvědčena, že smrt je spíš osobní rozhodnutí než nevyhnutelnost.

Dusty viděl na Martie.změny, které Closterman i přes všechny své zkušenosti a citlivost zachytit nemohl. Kalný stín v jejích očích, který zastíral obvykle jasný pohled. Přetrvávající napětí kolem úst. Poraženecky nahrbená ramena.

I když Closterman souhlasil s tím, že odešle Martie do vedlejší nemocnice na sérii dalších diagnostických procedur, měl zřejmě na mysli jen velmi důkladnou pravidelnou prohlídku, ne důležitý krok k diagnostikování příčiny životu nebezpečného stavu. Doc vyslechl hodně zkrácené líčení jejího bizarního chování během uplynulých čtyřiadvaceti hodin, a i když své násilné vize nelíčila dopodrobna, popsala toho dost, aby Dusty litoval, že jedl tu mastnou koblihu. Ovšem když lékař dokončil záznamy do karty, pustil se do vysvětlování nejrůznějších příčin stresu, mentálních a psychologických problémů pocházejících ze stresví a nejlepších technik, jak se se stresem vyrovnat jako by Martiiny problémy pocházely z přepracování, nedostatku odpočinku, přehánění významu maličkostí a hrbolaté matrace.

Přerušila Clostermana žádostí, jestli by byl tak laskav a mohl dát pryč to neurologické kladívko.

Zmateně zamrkal, protože ho vyvedla z hladkých kolejí jeho kázání o stresu, které tak hladce běželo, a zeptal se: „Dát pryč?“

„Jsem z něj nervózní. Pořád na něj koukám. Bojím se, co bych s ním mohla provést.“

Nástroj z leštěné oceli byl malý jako hračka a zdálo se, že jako zbraň je nepoužitelný.

„Kdybych ho popadla a hodila vám ho do obličeje,“ vysvětlovala Martie, a její slova byla o to znepokojivější, že to říkala tiše a rozumně, „omráčilo by vás, a pak bych měla čas popadnout něco nebezpečnějšího. Třeba to Pero. Mohl byste prosím dát pryč to pero?“ Dusty poposedl na okraj židle. A je to tady.

Doktor Closterman se podíval na propisovačku, která ležela na zavřené kartě. „e to obyčejná laciná proPiska.“

„Já vám povím, co bych s ní mohla udělat, pane doktore. Jenom taková malá ukázka, co se mi honí hlavou, ajá nevím, odkud se to bere, ty hrůzy, ani jak to zastavil.“ Modrý papírový župan zlověstně zachrastil jako suchá kukla, z které se snaží zrodit něco smrtelně nebezpečného. Její hlas byl pořád tichý, i když teď napjatější. „Mně je jedno, jestli je to drahá nebo laciná tužka, protože ona je to taky dýka, rozen, a já bych ji mohla sebrat z té karty a skočit po vás, než byste si uvědomil, co se děje, vrazit vám ji do oka, zapíchnout ji do poloviny lebky, otočit s ní, točit a točit, úplně vám rozmašírovat mozek, a vy byste buď padnul na místě mrtvý, nebo byste zbytek života měl asi takové duševní schopnosti jako brambora.“ Třásla se. Zuby jí cvakaly. Přitiskla si obě ruce na hlavu, jak to udělala v autě, jako by se snažila potlačit ty strašné obrazy, které nevolány rozkvétaly v půlnoční zahradě její mysli. „A ať už byste na té podlaze ležel mrtvý nebo živý, je ještě spousta věcí, které bych vám mohla provést po té tužce. Máte tady v zásuvce injekční stříkačky, jehly a tady na té poličce skleněnou dózu plnou špachtlí. Když se sklo rozbije, jsou střepy horší než nože. Mohla bych vám rozřezat obličej. Nebo ho porcovat na plátky a připichovat je na zeď injekčními jehlami, udělat z vašeho obličeje koláž. Mohla bych to udělat. Vidím. vidím to v duchu zrovna teď.“ Skryla tvář do dlaní.

Closterman vyskočil už při slově brambora, i přes svůj objem se zvedl pružně jako tanečník, a teď vstal i Dusty.

„Tak na tohle,“ prohlásil otřesený lékař, „vám především předepíšu valium. Kolikrát se něco podobného už stalo?“

„Několikrát,“ odpověděl Dusty. „Nevím. Ale tohle nebylo tak zlé.“

Clostermanova tvář se hodila lépe k úsměvu, když se chmuřil, nepůsobilo to dostatečně vážně jeho výraz nacllehčoval bambuloví ty nos, růžové tváře a veselé oči. „Tohle že nebylo zlé? Ty ostatní byly horší? V tom případě bych vám vůbec nedoporučoval absolvovat ty testy bez valia. Některé z těch procedur, třeba magnetická rezonance, pacienty znepokojují.“

„Mě znepokojuje už jenom to, že tam vejdu,“ podotkla Martie.

„Trochu vás vypodložíme, aby to nebylo takové utrpení.“ Closterman vykročil ke dveřím, pak zaváhal s rukou na klice. Podíval se na Dustyho. „Můžu vás tu na chvíli nechat?“

Dusty kývl. „To jsou všechno jenom věci, které se bojí, že udělá ne že by to skutečně mohla udělat. Ona ne, Martie ne.“

„To si myslíš ty,“ ozvala se Martie za závojem prstů. Když Closterman odešel, Dusty odstranil neurologické kladívko a propisovačku z Martima dosahu. „Je ti lip?“ Mezi prsty zahlédla jeho ohleduplný čin. „To je strašně trapné.“

„Můžu tě vzít za ruku?“ Zaváhání. Pak: „Dobře.“

Když se Closterman vrátil a sdělil, že zatelefonoval předpis na valium do jejich obvyklé lékárny, měl v ruce dva jednotlivě balené vzorky léku. Jeden otevřel a podal ho Martie s papírovým kelímkem plným vody.

„Marlie,“ řekl Closterman, „skutečně jsem přesvědčený, že při těch testech se vyloučí jakékoli ložisko v lebce nádorové, cystické, zánětlivé i gummatózní. Hodně lidí mívá neobvyklé bolesti hlavy, kterých se nemůžou nějakou dobu zbavit a hned si každý myslí, přinejmenším v koutku duše, že je to určitě nádor. Ale nádory na mozku nejsou tak časté.“

„Tady nejde o bolest hlavy,“ připomněla mu. „Přesně tak. A bolesti hlavy jsou prvním příznakem mozkových nádorů. Stejně jako určitý vzhled sítnice, který jsem při prohlídce vašich očí nenašel. Zmiňovala jste se o zvracení a nevolnosti. Kdybyste zvracela a nebylo vám nevolno, byl by to klasický příznak. Podle toho, Co jste mi řekla, nemáte halucinace v pravém slova smyslu“

„Ne.“

Jen ty nechutné myšlenky, groteskní obrazy v hlavě, ale nepletete si je s věcmi, které se doopravdy dějí. Já prostě vidím vysoký stupeň úzkosti. Takže, když to vezmeme kolem a kolem, musíme sice nejdřív vyloučit celou řadu možných tělesných stavů. No, myslím, že bych vám měl doporučit terapeuta.“

„My už jednoho známe,“ řekla Martie.

„Ano? Koho?“

„Je prý jeden z nejlepších,“ řekl Dusty. „Možná jste o něm slyšel. Psychiatr. Doktor Mark Ahriman.“

I když kulatá tvář Roye Clostermana nebyla schopná vytvořit ostré úhly náležitě nesouhlasného vzezření, okamžitě se vyhladila do naprosto neproniknutelného výrazu, který se dal číst asi tak snadno jako hieroglyfy mimozemšťanů z jiné galaxie. „Ano, Ahriman, má dobrou pověst. A samozřejmě jeho knihy. Kdo vás doporučil? Myslel jsem, že bude mít přeplněno pacienty.“

„Léčí moji přítelkyni,“ vysvětlovala Martie.

„Můžu se zeptat s čím?“

„Agorafobie.“

„Strašná věc.“

„Změnilo jí to život.“

Jakjejí?“

Martie odpověděla: „Doktor Ahriman si myslí, že se blíží k průlomu.“

„To je dobře,“ pokýval Closterman.

Sluncem vysušená kůže v koutcích jeho očí se nakrčila a jeho rty se na obou stranách pozvedly přesně stejně, ale nebyl to ten široký a podmanivý úsměv, jehož byl schopen. Vlastně to skoro nebyl úsměv vůbec, jen variace jeho neproniknutelného vzhledu, podobný úsměvu Buddhovy sochy, neškodný, ale spíš záhadný než veselý.

Pořád ještě se stejným výrazem řekl: „Ale kdybyste zjistili, že doktor Ahriman nové pacienty nebere, znáni skvělou terapeutku, ohleduplnou a velice chytrou ženu. která by vás jistě přijala.“ Vzal do ruky Martiinu kartu a propisovačku, kterou mu slibovala vrazit do oka. „Ale nejdřív, než začneme vůbec mluvit o terapii, byste měla mít ty testy. Čekají vás v nemocnici a na potřebných odděleních mi slíbili, že vás vmáčknou do svého programu, jako byste byla případ z pohotovosti, objednávat se nemusíte. Do pátku budu mít výsledky a pak se můžeme rozhodnout, co dál. Než se obléknete a dojdete vedle, mělo by to valium už zabrat. Kdybyste potřebovala další dřív, než si v lékárně vyzvednete to předepsané, tak máte ten druhý vzorek. Chcete se na něco zeptat?“ Vwc Mewifííe rj AfarAo AiTimaTia? uvažoval Dusty. Nepoložil tu otázku nahlas. Vzhledem k tomu, jak moc nedůvěřoval většině akademiků a expertů a za obojí se Ahriman jistě hrdě považoval a vzhledem k jeho respektu k doktoru Clostermanovi připadala Dustymu vlastní zdrženlivost divná. Přesto ale otázka zůstala přilepená mezi jeho jazykem a patrem.

O chviličku později, když s Martie přecházeli čtvercové nádvoří od ordinace k nemocnici, si Dusty uvědomil, že jeho nechuť položit tu otázku, i když byla divná, přece jen představovala menší záhadu než to, že doktoru Clostermanovi neřekl, že už ráno volal do ordinace doktora Ahrimana, aby požádal o přijetí téhož dne odpoledne, a že očekává, že mu zavolají zpátky.

Zaujalo ho ostré Aro nad hlavou. Řídké šedé mraky byly rozhozené po azurovém nebi jako kusy špinavého prádla a vzduchem kroužily tři tučné černé vrány a občas zakličkovaly, jako by vyškubávaly vlákénka té roztřepené, práchnivějící mlhy, aby si měly z čeho stavět hnízda na hřbitově.

Z některých jasných a některých nejasných důvodů si Dusty vzpomněl na Poca, na jeho zlověstného havrana sedícího nade dveřmi. I když Martie, uklidněná valieni, ho držela za ruku zdaleka ne tak váhavě jako předáni, vzpomněl si Dusty také na Poeovu ztracenou dívku Lenoru a napadlo ho, zda to vraní Am, přeloženo do Jazyka havranů, nemůže znamenat „víckrát ne“.

V hematologické laboratoři, zatímco Martie seděla a dívala se, jak její krev pomalu plní řadu zkumavek, si povídala s laborantem, Američanem vietnamského původu Kennym Phanem, který zabodl jehlu do její žíly rychle a bezbolestně.

„Působím méně nepříjemností než upír,“ prohlásil Kenny s nakažlivým úsměvem, „a obvykle mi taky míň páchne z pusy.“

Dusty by ho byl sledoval s normálním zájmem, kdyby odebírali krev jemu, ale pohled na Martiinu mu příjemný nebyl.

Vycítila jeho rozpoložení a požádala ho, aby využil té chvíle a zatelefonoval Susan Jaggerové.

Zavolal a čekal dvanáct zazvonění. Když to Susan nezvedla, stiskl konec a požádal Martie o číslo.

„Číslo přece znáš.“

„Třeba jsem ho tam dal špatně.“

Vyťukával číslo znova a tentokrát ho přeříkával nahlas. Po poslední číslici Martie kývla: „To je ono.“

Tentokrát čekal šestnáct zazvonění, než hovor ukončil. „Není tam.“

„Ale musí tam být. Nikdy není nikde jinde když není se mnou.“

„Třeba se sprchuje.“

„Žádný záznamník?“

„Ne. Zkusím to později.“

Marlie, otupělá valiem, se tvářila zamyšleně, snad dokonce ustaraně, ale ne vyplašeně.

Kenny Phan nahradil zkumavku poslední prázdnou a podotkl: „A ještě jednu do mé soukromé sbírky.“

Martie se zasmála a tentokrát se v tom neozvala žádná hlubší, temnější emoce.

Bez ohledu na okolnosti se Dustymu zazdálo, že normální život mají zase téměř na dosah, že se dá vrátit mnohem snadněji, než si v těch zlých chvílích posledních čtrnácti hodin představoval.

Kenny Phan přilepil na vpich malou červenou náplast s obrázkem dinosaura. Ve stejné chvíli zazvonil Dustymu mobilní telefon. Byla to Jennifer, sekretářka dr. Ahrimana, a volala mu proto, aby potvrdila, že psychiatr bude moci přeorganizovat svůj program tak, aby je mohl přijmout v půl druhé odpoledne.

„Tornu říkám klika,“ řekla Martie se zjevnou úlevou, když jí Dusty tu novinku sdělil.

Jo.“

I Dustymu se ulevilo kupodivu vzhledem k tomu, že Martiin stav byl psychologický a šance na rychlé a plné uzdravení tak byla méně pozitivní, než kdyby nemoc měla čistě fyziologickou příčinu. Nikdy se s doktorem Ahrimanem nesetkal, a přesto v něm už samotný telefonát jeho sekretářky zažehl uklidňující plamínek, který mu poskytoval hřejivý pocit jistoty a i to byla divná a překvapující reakce.

Jestli problém není fyziologický, Ahriman bude vědět, co dělat. Dokáže odhalit kořeny Martiiny úzkosti.

Dusty téměř patologicky odmítal bezvýhradně důvěřovat odborníkům z jakéhokoli oboru, a on sám byl první, kdo by to přiznal. Trochu ho děsilo, že si tak lehce připustil naději, že doktor Ahriman, se všemi svými tituly a populárními knihami a skvělou pověstí, bude mít téměř magickou schopnost dát všechno do pořádku.

Zřejmě byl víc obyčejný kořen, než by si sám připustil. Když bylo v ohrožení to, čeho si cenil nejvíc Martie a jejich společný život a když jeho vlastní vědomosti a zdravý rozum nestačily problém vyřešit, pak se ve své hrůze obracel k odborníkům nejen s pragmatickým stupněm naděje, ale také s něčím nepříjemně blízkým víře. No dobře, dobře. A co? Kdyby se Martie zase mohla ovládat jako dřív, kdyby byla zdravá a šťastná jako dřív, pokořil by se před kýmkoli, kdykoli a kdekoli.

Martie, stále ještě v černém, ale s červeným dinosaureni na paži, odešla z hematologické laboratoře ruku v nice s Dustym. Teď přišla na řadu magnetická rezonance.

Kapitola 45

Chodby byly cítit voskem na podlahu, dezinfekcí a slabým všudypřítomným pachem nemoci.

Přiblížili se sestra a zřízenec a na vozíku vezli mladou ženu, ne starší než Martie. V paži měla infuzi. Na tváři měla tlakové obvazy, byly potřísněné čerstvou krví. Bylo jí vidět jedno oko: otevřené, šedozelené a zakalené šokem.

Dusty se podíval jinam, protože měl pocit, že narušil soukromí té neznámé, a pevněji sevřel Martiinu ruku, pověrčivě přesvědčen, že ve skelném pohledu té zraněné ženy číhá další smůla, která se chystá, rychlá jako blesk, přeskočit z ní na něj.

V Dustyho mysli se náhle vynořil Clostermanňv neproniknutelný úsměv jako škleb divné kočky.

Ze spánku beze snů se doktor vzbudil pozdě a osvěžený a těšil se na nadcházející den.

V plně vybavené tělocvičně, která byla součástí panské ložnice, si clal dvě plné série na posilovačích strojích a půlhodinku na rotopedu.

Tohle bylo jeho jediné cvičení, třikrát týdně, a přesto byl pořád stejně fit jako před dvaceti lety, měl .sedmdesát centimetrů v pase a postavu, která se líbila ženám. Přičítal to svým genům a faktu, že měl dost rozumu a nepřipustil hromadění stresu.

Než se osprchoval, zavolal domácím telefonem do kuchyně a požádal Nellu Hawthornovou, aby připravila snídani. O dvacet minut později, s vlhkými vlasy a slabou kořeněnou vůní tělového mléka, v červeném hedvábném županu, se vrátil do ložnice a vytáhl snídani 2 elektrického výtahu.

Na starožitném stříbrném podnosu stála karafa čerstvě vymačkané pomerančové šťávy chlazená v stříbrném kbelíčku s ledem, dva čokoládové croissanty, mísa jahod provázených zásobou hnědého cukru a šlehačky, pomerančová bulka s mandlemi a půl šálkem šlehaného másla, kokosový řez s citrónovou zavařeninou a pořádná porce pražených pekanových ořechů posypaných cukrem a skořicí, které rád uzobával nici ostatními lahůdkami.

I když doktorovi bylo osmačtyřicet, mohl se pochlubit metabolismem desetiletého chlapce nadopovaného metamfetaminy.

Jedl u svého psacího stolvi z broušené oceli a zebrového dřeva, kde si před pár hodinami prohlížel oči svého otce.

Nádoba s formalclehydem tam pořád stála. Nevrátil ji clo sejfu, než si šel lehnout.

Někdy poránu zapínal televizi, aby se při snídani podíval na zprávy, nikdo z moderátorů, bez ohledu na stanici, ale neměl oči tak zajímavé jako Josh Ahriman, dnes už dvacet let mrtvý.

Jahody byly zralé a vynikající. Croissanty byly dokonalé.

Otcův pohled se lhostejně upíral na ranní hostinu.

Doktor byl zázračné dítě, dokončil všechna svoje studia a otevřel si psychiatrickou praxi poměrně krátce po dvacítce, ale ačkoli vědomosti k němu přicházely snadno, bohatí pacienti ne, i když měl otcovým prostřednictvím styky v Hollywoodu. Ačkoli příslušníci elity filmového průmyslu velice hlučně vyhlašovali, že jsou bez předsudků, mnozí byli zaujatí proti mladým psychiatrům a nehodlali si lehnout na pohovku a svěřovat se nějakému neopeřenému terapeutovi. Byla pravda, že doktor vypadal mnohem mladší, než kolik mu skutečně bylo to ostatně dodnes a byl by se mohl vydávat za osmnáctiletého, kdyby se snažil. Ovšem ve filmovém průmyslu, kde si každý vyléval srdce na potkání, Ahrimana strašné rozčilovalo, zeje obětí takového pokrytectví.

Jeho otec ho i dál velkoryse podporoval, ale doktorovi se stále víc nechtelo přijímat jeho štědrost. Bylo t trapné, být v osmadvaceti letech závislý na otci, zvlášt s takovými akademickými úspěchy. Kromě toho, i když l peněženka Joshe Ahrimana byla otevřená, to nestačilo, aby mohl doktor žít stylem, který si představoval, nebo financovat výzkum, do kterého se chtěl pustit.

Byl jedináček a tedy jediný clěclic. Zabil svého otce mohutnou dávkou ultrarychle působícího theobarbitalu kombinovaného s paraldehydem, kterou injekční stříkačkou vpravil do dvou vynikajících marcipánových bonbonů s čokoládovou polevou, pro které měl starý pán slabost. Než podpálil dům, aby zničil znetvořené tělo, provedl doktor částečnou pitvu otcova obličeje a hledal zdroj jeho slz.

Josh Ahriman byl výjimečně úspěšný autor, režisér a producent skutečně vzácná trojkombinace jehož díla se pohybovala v širokém rozsahu od prostých milostných příběhů po patriotické oslavy válečné odvahy. I když se ty filmy od sebe hodně lišily, měly jedno společné: publikum na celém světě nad nimi prolévalo hojné slzy. Někteří kritici i když zdaleka ne všichni je označovali za sentimentální kýč, ale diváci se do kin jen hrnuli a otec získal dva Oscary jednoho za režii, jednoho za scénář před svou předčasnou smrtí v jednapadesáti letech.

Jeho filmy byly zlatý důl, protože sentiment v nich byl upřímný. I když měl v sobě nezbytnou bezohlednost a obojakost, aby uspěl v Hollywoodu, měl také citlivou duši a tak něžné srdce, že byl jednou z nejlepších plaček své doby. Plakal na pohřbech, i když nebožtík byl někdo, za jehož smrt se často a vroucně modlil. Beze studu plakal na svatbách, na oslavách výročí, u rozvodových soudů, při bar micva, na oslavách narozenin, na politických shromážděních, na kohoutích zápasech, na Den díkůvzdání a o Vánocích a na Silvestra a na čtvrtého července a na Svátek práce a nejhojněji a nejtrpčeji v den výročí smrti své matky, pokud si na něj vzpomněl. 1 to muž, který znal všechna tajemství slz. Jak je z milých babiček a tvrdých odborářských bossů.

Jak jimi dojmout krásné ženy. Jak se jejich pomocí zbavit žalu, bolesti, zklamání, stresu. Dokonce i chvíle radosti si kořenil slzami.

Díky vynikajícímu lékařskému vzdělání věděl doktor přesně, jak slzy v lidském těle vznikají, jak se ukládají a jak se vydávají. Přesto ale čekal, že se z pitvy otcova slzotvorného ústrojí dozví něco nového.

V tomto ohledu byl zklamán. Když odřízl otcova víčka a opatrně vyjmul jeho oči, objevil obě slzné žlázy přesně tam, kde je čekal: nahoře vedle oční bulvy. Žlázy měly normální velikost, tvar a uspořádání. Horní a spodní slzné kanálky vedoucí ke každému oku byly podobně obyčejné. Každý slzný váček uložený v prohlubni kosti, takže bylo těžké ho vyjmout bez porušení měřil třináct milimetrů, což byla u dospělého přesně průměrná velikost.

Protože slzné ústrojí bylo malé a tvořeno velmi měkkou tkání a protože ho doktor při své částečné pitvě poškodil, nemohl ho uchovat. Měl teď jen oční bulvy, a i když se svědomitě staral o jejich uchování fixativ, vakuově balení, pravidelná údržba nedokázal úplně zabránit jejich postupnému rozkladu.

Krátce po otcově smrti odvezl Ahriman jeho oči s sebou do Santa Fé v Novém Mexiku, kde, jak doufal, překoná snáz stín velkého režiséra a osamostatní se tak, jak by se mu to v Los Angeles nikdy podařit nemohlo Tam v poušti dosáhl prvních úspěchů a objevil svou vášeň pro mocenské hry.

Oči s ním putovaly ze Santa Fé do Arizony do Scottsdale a nejnověji do Newport Beach. Tady, ani ne hodinu cesty jižně od otcova dávného rajónu, se díky času a mnohým vlastním úspěchům doktor vymanil definitivně z otcova stínu a měl pocit, že se vrátil domů.

Když Ahriman kopl do stolu kolenem, oči se ponialu překulily ve formaldehydu a zdálo se, že sledují dráhu posledního praženého pekanu, který doktor nesl k ústům.

Nechal špinavé nádobí na stole, ale oči vrátil do sejfu. Oblékl se do přepychového dvojřadého obleku z modré vlny značky Vestimenta, na míru šité bílé košile s širokým límcem a manžetami na knoflíčky a vzal si hedvábnou kravatu s prostým, ale elegantním vzorkem. Z otcových historických dramat se naučil, jaký významný kostým.

Dopoledne bylo skoro pryč. Chtěl se dostat do své kanceláře aspoň dvě hodiny předtím, než dorazí Martie a Dusty Rhodesovi, aby si mohl znovu v duchu projít všechny své dosavadní strategické kroky a rozhodnout, jak nejlépe pokračovat ve hře dál.

Ve výtahu, kterým sjížděl do garáže, na okamžik vzpomněl na Susan Jaggerovou, ale ta už byla minulostí, a její tvář před jeho duševním zrakem skoro okamžitě nahradila ta Martiina.

Nikdy nedokázal rozplakat davy, jak to mnohokrát udělal jeho otec. Ale potěšení se dá najít i v tom, když člověk rozpláče jednoho diváka. Je k tomu potřeba značná inteligence, zručnost a dovednost. A vize. Žádná forma zábavy není hodnotnější než jiná.

Když se dveře výtahu otevřely v garáži, napadlo doktora, jestli Martiiny slzné váčky a žlázy jsou větší než otcovy.

Kapitola 46

Martie měla za sebou nejrůznější zkoumání, měření, skenování i odběr krve. Už jí zbývalo jen vyčurat se do malého plastikového kelímku, než budou všechny testy hotové, odběry provedené a ona bude moci opustit nemocnici. Díky valiu byla dostatečně klidná, aby si troufla jít na záchod sama, bez zahanbené a zahanbující Dustyho přítomnosti, i když jí nabídl, zejí bude dělat „čurací hlídku“.

Pořád ještě nebyla ve své kůži. Její iracionální úzkost lék neuhasil, jen ztlumil, žhavé uhlíky tiše doutnaly v temných koutech její mysli a byly schopny kdykoli se rozdmýchat do všestravujícího ohně.

Když si myla ruce u umyvadla, odvážila se podívat do zrcadla. Chyba. V odrazu svých očí zahlédla onu Jinou Martie, napruženou a vzteklou, jak se rve se svými chemickými pouty.

Než si domyla ruce, nechala oči důsledně sklopené.

V době, kdy s Dustym vycházeli z nemocnice, uhlíky už jasně žhnuly.

Uplynuly teprve tři hodiny, co si brala valium, a jednotlivými dávkami by mělo uplynout víc času. Dusty přece jen roztrhl obal druhého balíčku a dal jí další tabletu, kterou zapila u pítka v hale.

Dovnitř a ven teď chodilo víc lidí než dřív. Tichý hlas v Martiině nitru, tichý jako zlověstný duch hovořící na seanci, neustále komentoval menší či větší zranitelnost jednotlivých kolemjdoucích. Třeba tady, muž s nohou v sádře jdoucí o berlích, bylo by tak snadné ho srazit k zemi, a tam by byl bezmocný, bezbranný proti dupnutí na hrdlo. A ta žena na elektrickém invalidním vozíku, co s úsměvem jede kolem, pravou ruku ochrnutou a ochable ležící v klíně, levou ruku na ovládání vozíku. Bezbrannější cíl by těžko hledala.

Martie se soustředila na chodník před sebou a snažila se vůbec nevnímat lidi, které míjela, v naději, že tím utiší i ten nenáviděný vnitřní hlas, který ji tak děsil. Pevně se držela Dustyho paže a doufala, že s pomocí valia a svého manžela se dostane bez úhony do auta.

Když došli na parkoviště, lednový větřík zesílil a přinesl chladnější závan ze severozápadu. Veliké rohovníky spiklenecky šeptaly. Třepetavé odlesky slunečních paprsků na řadě automobilových oken vypadaly jako semafory varující v kódu, kterýnedokázala číst.

Před schůzkou s doktorem Ahrimanem měli čas ještě na oběd, ale i když druhé valium mělo už každou chvilku zabrat, Martie si nevěřila, že by dokázala strávit pětačtyřicet minut i v té nejpoklidnější restauraci, aniž by udělala scénu. Dusty se tedy vydal hledat nějaké drivein občerstvení.

Neujel ještě ani míli, když ho Martie požádala, aby zastavil u rozsáhlého třípatrového bytového komplexu uprostřed zahrady. Trávník kolem byl zelený jako na golfovém hřišti, stínily ho půvabné kalifornské pepřovni“ky, krajkoví velikých myrt a několik vysokých palisandrových stromů s prvními fialovými květy. Světležluté zdi. taškové střechy. Vypadalo to jako čisté, bezpečpohodlné místo.

„Po tom pózám museli polovinu vystavět znova,“ řekla Marlie. „Šedesát bytů vyhořelo.“

„Jak dlouho to je?“

„Patnáct let. A na všech domech vyměnili střechy, protože oheň se tenkrát šířil hlavně po těch starých šindelích.“

„Nevypadá to, že by tu strašilo, co?“

„Ale mělo by. Devět mrtvých, z toho tři malé děti. Je to divné. víš, jak to teď vypadá hezky, jako by ta noc byla jenom sen.“

„Bez tvého táty by to bylo horší.“

I když Dusty znal všechny detaily, Martie chtěla o tom pózám hovořit. Na otce už jí zbyly jen vzpomínky, a tím, že o nich mluvila, si je udržovala živé. „Když přijeli hasiči, bylo tady už peklo. Nebyla naděje, že by to rychle uhasili. Usměvavý Bob šel dovnitř čtyřikrát, čtyřikrát šel do samého srdce toho žhavého zakouřeného pekla, a pokaždé se dostal ven. Dost to odnesl, ale pokaždé dostal ven lidi, kteří by jinak nepřežili, některé nesl, jiné vedl. Jednou celou pětičlennou rodinu, byli dezorientovaní, oslepení kouřem, všude kolem oheň, ale on je dostal bezpečně ven. Byli tam i jiní hrdinové, každý muž z každé posádky, kterou tam zavolali, ale nikdo z nich se nedržel tak jako on, on polykal kouř, jako by mu chutnal, málem si užíval ten žár, jako by byl v sauně, znova a znova šel do toho ale on byl takový vždycky. Vždycky. Šestnáct lidí se zachránilo díky němu, než se zhroutil a odvezli ho sanitkou.“

Tu noc, když spěchala s matkou do nemocnice a pak seděla u postele Usměvavého Boba, svíral Martie takový strach, že měla pocit, že ji rozdrtí. Tvář měl zrudlou popáleninami prvního stupně. A navíc i začernaloučástečky sazí se po výbuchu zabodly tak hluboko do jeho kůže, že se nedaly snadno smýt. Oči podlité krví, jedno oteklé tak, že bylo napůl přivřené. Obočí a většina vlasů mu ohořela a vzadu na šíji měl šerednou spáleninu druhého stupně. Pravou ruku a předloktí si pořezal sklo, měl ji sešitou a obvázanou. A především jeho hlas ji děsil skřípavý, chraptivý, slabý jako nikdy předtím. Slova z něj vycházela spíš jako sípáni a s nimi i kyselý pach kouře, dech mu byl pořád ještě cítit kouřem, ten pach mu vycházel z plic. Martie bylo třináct a zrovna to ráno se cítila dospělá a nemohla se dočkat, až to uzná i svět. Ale tady v nemocnici, když viděla Usměvavého Boba tak zničeného, si najednou připadala bezvýznamná a zranitelná, bezmocná jako čtyřleté dítě.

„Natáhl se a vzal mě za ruku tou svou zdravou, pravičkou, a byl tak vyčerpaný, že mě skoro neudržel. A tím hrozným hlasem, tím zakouřeným hlasem, řekl: ,Ahqj, slečno M“ a já jsem řekla: ,Ahqj. Pokusil se usmát, ale obličej ho strašně bolel, takže to byl takový divný křivý úsměv, který mě nerozveselil. A povídá: ,Chci, abys mi něco slíbila, a já jsem jenom kývla, protože, proboha, já bych třeba slíbila, že pro něj obětuju pravou ruku nebo cokoliv, a on to musel vědět. Hodně sípal a kašlal, ale přece jenom pokračoval: ,Až zítra půjdeš do školy, tak se nechlub, že tvůj táta udělal támhleto a táta udělal tohleto. Budou se tě ptát, a budou opakovat věci, co o mně říkali ve zprávách, ale nevytahuj se tím. Nevytahuj se. Řekneš jim, že jsem tady. že jím zmrzlinu, trápím sestřičky, že je mi fajn a snažím se nahrabat co nejvíc z nemocenské, než mi na to přijdou.“

Tenhle kus příběhu Dusty ještě neslyšel. „Proč chtěl, abys mu to slíbila?“

„Já jsem se taky ptala. Povídal, že všechny ostatní děti ve škole mají otce, a že si všichni mysleli, že jejich otcové jsou hrdinové, nebo si to aspoň hrozně chtěli myslet. A většina z nich podle táty opravdu jsou hrdinové iebo by byli, kdyby měli možnost. Ale jsou to účetní prodavači a mechanici a prostě neměli to štěstí, aby yli ve správnou dobu na správném místě, jako on měl štěstí díky své profesi. Povídal: .Jestli některý kluk nebo „lolka půjde domů a podívá se na svého tátu zklamaně, Protože ty ses se mnou vytahovala, tak jsi udělala něco nečestného, slečno M. A já vím, že ty nejsi nečestná. Ty nikdy. Ty jsi broskvička, slečno M. Jsi dokonalá broskvička.“

„Štěstí,“ opakoval užasle Dusty a zavrtěl hlavoví.

„Byl to někdo, co?“

„To byl.“

Vyznamenání, které otec dostal za své tehdejší hrdinství, nebylo jeho první ani poslední. Než s ním rakovina provedla to, co plameny nedokázaly, stal se nejvyznamenanějším hasičem v historii státu.

Trval na tom, že každé vyznamenání musí dostat soukromě, bez ceremoniálu a bez tiskového oznámení. On podle svého názoru prostě dělal jen to, za co byl placený. Kromě toho všechna ta rizika a zranění byla zjevně bezvýznamná ve srovnání s tím, co zažil ve válce.

„Nevím, co se mu stalo ve Vietnamu,“ řekla Martie. „Nikdy o tom nemluvil. Když mi bylo jedenáct, našla jsem na půdě v krabici jeho medaile. Říkal mi, že je dostal, protože uměl nejrychleji psát na stroji z celé divize, a když jsem mu to nevěřila, tak říkal, že tam mívali pekařské soutěže a že on uměl výborné tvarohové koláče. Ale v jedenácti má už člověk dost rozumu, aby věděl, že několik Bronzových hvězd člověk nedostane za koláče, nevím, jestli byl takový, jak jsem ho znala, už než šel do války, ale nějak si myslím, že třeba byl pak lepší právě proto, co tam vytrpěl. Byl hrozně skromný, laskavý a velkorysý měl tak strašně rád život a lidi.“

Štíhlé pepřovníky a myrtové stromy se vlnily ve větru, a palisanclry fialově zářily proti šednoucímu nebi.

„Hrozně mi chybí,“ řekla.

„Já vím.“

„A nejvíc se bojím. s tím, co se mi teď děje.“

„To zvládneš, Martie.“

„Ne, chci říct, že mám strach, že kvůli tomu. že udělám něco, činí ho zneuctím.“

„To není možné.“

„To nevíš,“ řekla a otřásla se.

„Já to vím. Není to možné. Jsi dcera svého otce.“ Martie překvapilo, že se dokázala usmát, i když slabounce. Dusty se jí před očima rozmazal, a i když stiskla pevně chvějící se rty, do koutku úst jí přece pronikla slaná chuť.

Naobědvali se v autě na parkovišti za bufetem.

„Žádný ubrus, žádné svíčky, žádné květiny,“ pochutiiával si Dusty na rybím sendviči a hranolcích, „ale musím připustit, že máme báječný výhled na tamten kontejner.“

Martie sice nesnídala, ale objednala si jen malý vanilkový koktejl, který pomalu upíjela. Nelíbila se jí představa, že by měla žaludek plný mastného jídla, kdyby ji znovu přepadla ta ničivá přehlídka hrůz, které jí běžely myslí na cestě mezi Skeetovým bytem a ordinací dr. Clostermana.

Z mobilního telefonu zavolala Susan. Nechala telefon zazvonit dvacetkrát, než stiskla Aoncr. „Něco se stalo,“ řekla. „Nepospíchej se závěry.“

„Nepospíchám. Nohy mě nenesou,“ řekla, a po dvojité dávce valia to byla pravda, její obava byla také jaksi měkká a rozmazaná, ale i tak to byla obava.

„Když se jí nedovoláme ještě po té návštěvě u doktora Ahrimana, stavíme se u ní a zjistíme, co s ní je,“ slíbil Dusty.

Martie, trápená tím vlastním bizarním postižením, nenašla příležitost říct Dustymu o tom Susanině neuvěritelném tvrzení, že ji znásilňuje noční návštěvník, ktepo libosti přichází a odchází, a ona si jeho návštěvu nikdy nepamatuje.

Ani teď na to nebyla správná doba. Nabyla křehké rovnováhy, bála se, že kdyby Dustymu opakovala svůj r se Susan, znovu by ji to rozházelo. Kromě toho měli za pár minut být v ordinaci doktora Ahrimana a ona neměla čas Dustymu ten rozhovor náležitě podrobně zopakovat. Později.

„Něco se stalo,“ opakovala, ale dál neřekla nic.

Bylo to divné, octnout se v té elegantní, černé a medové čekárně bez Susan.

Když překročila práh, vstoupila na černou žulovou podlahu, cítila Martie, že její břemeno úzkosti se výrazně zmenšilo. Nová lehkost těla a mysli. Vítaná naděje v srdci.

I to jí přišlo divné a docela jiné než účinky valia. Lék zakrýval její úzkost, potlačoval ji, ale ona si pořád uvědomovala, jak se kroutí pod tou chemickou dekou. Tady ovšem cítila, jak část jejích obav odplývá pryč, není už jen potlačená, ale prostě zmizela.

Za poslední rok se Susan pravidelně dvakrát týdně také výrazně rozveselila, když vstoupila do téhle ordinace. Těžká ruka agorafobie se nikdy nezvedla z jejího ramene v jiném uzavřeném prostoru než v jejím bytě, ale za tímhle prahem nacházela útočiště.

Chvilku poté, co sekretářka Jennifer zvedla hlavu a viděla je vstupovat, se otevřely dveře do ordinace dr. Ahrimana a psychiatr vyšel ven, aby je pozdravil.

Byl vysoký a hezký. Jeho postoj, držení těla a bezvadné oblečení připomnělo Martie představitele hlavních rolí ve filmech z jiné éry: Williama Powella, Caryho Granta.

Martie nevěděla, jak to doktor dokáže, že z něj vyzařuje takový uklidňující dojem tiché autority a kompetentnosti, ale nepokoušela se to analyzovat, protože při samotném pohledu na něj, ještě víc, než když vešla do téhle místnosti, se uklidnila a byla vděčná za ten příliv naděje.

Kapitola 47

Zlověstná, tahle temnota, která se snesla na moře hodiny před soumrakem, jako by se z hlubokých oceánských příkopů vynořovalo nějaké prvotní zlo a šířilo se ke všem pobřežím.

Obloha se docela zahalila do šedých mračen, které se sbíraly už od rána, takže už nezbyla žádná modrá, která by svým odrazem dala vlnám barvu, žádné slunce, aby se třpytilo na hřebínkách vln. Pro Dustyho ale byl ocelově šedý oceán mnohem temnější, než by měl v tuhle hodinu být, protkaný černými žilkami.

Smutné bylo i dlouhé pobřeží stinné pláže, kopce ua jihu i zalidněné pláně na východě a severu při pohledu ze čtrnáctého patra. Zeleň přírody jako by byla Jen tenkým nátěrem přes sádrově šedý podklad a všechNO lidské dílo bylyjen trosky, které to o sobě ještě nevědí trosky čekající na tisícileté zemětřesení nebo na termojadernou válku.

Když Dusty odvrátil oči od obrazu za velikou tabulí skla, ten podivný neklid ho opustil tak docela a náhle, Jako by někdo otočil vypínačem. Mahagonem obložená kancelář, police s pečlivě vyrovnanými knihami, řada titulů a diplomů z nejprestižnějších univerzit, teplé mnohobarevné světlo tří lamp v Tiffanyho stylu je to pravý Tiffany? a vkusný nábytek měl na něj uklidňující vliv. Překvapilo ho, že se inu ulevilo, když s Martie vešel do čekárny dr. Ahrimana, ale teď jeho úleva přešla v téměř zenový klid.

Jeho židle stála poblíž obrovského okna, ale Martie a dr. Ahriman seděli kousek od něj ve dvou křeslech, která stála proti sobě u malého stolku. Martie hovořila o svých záchvatech paniky s větším sebeovládáním, než jaké u ní Dusty viděl ocl včerejšího večera, kdy ji našel v garáži. Psychiatr poslouchal pozorně a se zjevným soucítěním, které bylo uklidňující.

Tohle je bezpečné místo. Doktor Ahriman je skvělý psychiatr. Všechno teď bude v pořádku, když je Martie v péči doktora Ahrimana. Doktoru Ahrimanovi na jeho pacientech záleží. Doktor Ahriman ty problémy vyřeší.

Pak se Dusty znova obrátil k oknu a oceán vypadal jako veliká louže, jako by jeho vody natolik zhoustly oblaky bahna a chuchvalci řas, že se mohly vytvářet jen nízké lepkavé vlny. A v tomhle podivném světle ani jejich hřebínky nebyly bílé, ale skvrnitě šedé a chromově žluté.

Za zimních dnů pod zataženým nebem moře takhle vypadalo často, a jeho to nikdy předtím tak neznepokojilo. V minulosti v tom naopak vídal drsnou krásu.

Slabý hlásek rozumu mu říkal, že si do toho výhledu promítá pocity, které s ním ve skutečnosti nemají nic společného, pocity, které mají jiný původ. Moře je prostě moře, jako bylo vždycky, a pravá příčina jeho neklidu spočívá jinde.

Ta myšlenka byla podivná, protože v téhle místnosti nebylo nic, co by takový neklid způsobilo. Tohle je bezpečné místo. Doktor Ahriman je skvělý psychiatr. Všechno teď bude v pořádku, když je Martie v péči doktora Ahrimana. Doktoru Ahrimanovi na jeho pacientech

JH „Musíme si ještě popovídat,“ řekl dr. Ahriman, „zjistit víc, než budu moci s úplnou jistotou určit diagnózu. Ale už teď si můžu troufnout dát jméno tomu, co jste zažívala, Martie.“

Martie se naklonila trochu dopředu a Dusty viděl, že očekává psychiatrovu předběžnou diagnózu s poloúsměvem, zejí ve tváři není znát žádný strach.

„Je to zajímavý a vzácný stav,“ pokračoval psychiatr. „Autofobie, strach ze sebe samého. Já jsem se nikdy sám s žádným případem nesetkal, ale znám tuto poruchu z literatury. Projevuje se ohromujícími způsoby jak teď bohužel sama dobře víte.“

„Autofobie,“ opakovala Martie s větším zaujetím a menší úzkostí, než by bylo přiměřené, jako by ji psychiatr vyléčil jen tím, že její neduh pojmenoval. Třeba za to mohlo valium. Doktor Ahriman ty problémy vyřeší. „Statisticky řečeno,“ řekl Ahriman, „je neuvěřitelné, že vaše nejlepší kamarádka i vy dostanete tak silnou fobii. Fobie tak mocné jako vaše a Susanina nejsou běžné, takže mám podezření, že mezi nimi existuje spojení.“ „Spojení? Jak to, pane doktore?“ zeptal se Dusty, a ten tenký hlásek nerozumu, kterého se nemohl zbavit, si neodpustil poznámku o tónu jeho hlasu, který se podobal hlasu dvanáctiletého chlapce kladoucího otázku panu Vševědovi v jednom ze starších televizních pořadů pro děti, který se snažil změnit vědu v zábavu.

Ahriman si opřel bradu o spojené špičky prstů, zatvářil se zamyšleně a řekl: „Martie, už sem vodíte Susan rok „ „Od té doby, co se rozešli s Erikem.“ „Ano. A byla jste Susanin záchranný kruh, nakupovala jste jí, vyřizovala i jiné věci. Protože na ní navenek nebylo znát žádné zlepšení, měla jste pořád větší starost. jak vaše starost rostla, začala jste vinit sama sebe za to, Ze Susan nereaguje na terapii rychleji.“

Martie se překvapeně zeptala: „To jsem dělala? Vinilajsein sebe?“

„Podle toho, co o vás vím, je asi ve vaší povaze cítil silnou zodpovědnost za jiné. Možná až extrémní zodpovědnost.“

Dusty podotkl: „Geny Usměvavého Boba.“

„To byl můj otec,“ vysvětlila Martie Ahrimanovi. „Robert Woodhouse.“

„Dobře. Já si tedy myslím, že se stalo tohle: Měla jste pocit, že jste Susan nějak zklamala, a ten pocit neúspěchu přerostl ve vinu. Z viny pochází tahle autofobie. Když jste zklamala svou přítelkyni, kterou máte tak ráda, pak. no, začnete si říkat, že asi nejste tak dobrý člověk, jak jste si myslela, možná jste dokonce špatná, ale určitě nejste dobrá přítelkyně, přinejmenším to ne, a nedá se vám věřit.“

Dustymu to vysvětlení připadalo příliš prosté ale přitom znělo přesvědčivě.

Když zachytil Martiin pohled, všiml si, že její reakce je asi stejná jako jeho.

Může takové divné, složité postižení na někoho padnout ze dne na den, na někoho, kdo byl předtím stabilní jako Skalnaté hory?

„Zrovna včera,“ pokračoval Ahriman, „když jste přivezla Susan na sezení, vzala jste mě stranou a říkala jste, jakou máte o ni starost.“

„To ano.“

„A vzpomínáte si, co ještě jste řekla?“ Když Martie váhala, Ahriman jí to připomněl. „Říkala jste, že máte pocit, že jste ji zklamala.“

„Ale tím jsem nemyslela“

„Říkala jste to přesvědčeně. S úzkostí, že jste ji zklamala.“

Zamyslela se a pak kývla. „Ano, to jsem říkala.“

Dr. Ahriman se usmál a rozložil ruce dlaněmi nahoru, jako by chtěl říct, tak vidíte. „Pokud další rozhovor tuhle diagnózu potvrdí, je to dobrá zpráva.“

„Nějaké ty dobré zprávy bych brala,“ řekla Martie, i když nevypadala vyděšená od chvíle, kdy vešli.

„Najít kořen fobie, jeho skrytou příčinu, je často nejobtížnější část terapie. Pokud vaše autofobie pochází z pocitu viny vůči Susan, tak jsme přeskočili rok analýzy. A co je ještě lepší, to, co máte, není v tom případě pravá fobie, ale řekněme. fobie ze soucitu.“

„Třeba jako někteří manželé dostávají křeče a je jim ráno zle, když je manželka těhotná?“ ptala se Martie.

„Přesně tak,“ potvrdil Ahriman. „A taková fobie, jestli ji skutečně máte, se mnohem lépe léčí než ta, která má hluboké kořeny, jako je to u Susan. Můžu vám téměř garantovat, že ke mně nebudete chodit moc dlouho, než budeme hotovi.“ „Jak dlouho?“

„Měsíc. Možná tři. Musíte chápat, že skutečně neexistuje způsob, jak určit přesnou dobu. Mnoho závisí na. na mně a na vás.“

Dusty se pohodlně opřel a ulevilo se mu ještě víc. Měsíc, i tři nejsou tak dlouhá doba. Zvlášť když se to bude stabilně zlepšovat. To spolu vydrží.

Doktor Ahriman je skvělý psychiatr. Doktor Ahriman ty problémy vyřeší.

„Jsem připravená začít,“ kývla Martie. „Už dnes ráno jsem zašla za naším internistou“

„A jeho názor?“ chtěl vědět Ahriman. „Myslí si, že bychom měli podniknout nezbytné kroky, abychom vyloučili nádor na mozku a tak, ale pravděpodobně je to záležitost pro terapii, ne pro medicínu.“

„To vypadá na dobrého a svědomitého lékaře.“ „V nemocnici mi taky dělali testy, všechny, na které mě poslal. Ale teď no, nevím nic jistě, ale myslím, že pomoc najdu spíš tady.“

„Tak jdeme na to!“ prohlásil Ahriman vesele se skor chlapeckým nadšením, které Dustyho povzbudilo, Protože se zdálo být výrazem zaujatosti pro práci a důvěry ve vlastní schopnosti.

Doktor Ahriman ty problémy vyřeší.

„Pane Rhodesi,“ řekl psychiatr, „tradiční terapie je samozřejmě proces, který vyžaduje pro pacienta soukromí, aby se otevřel v tomto případě otevřela. Budu vás tedy muset požádat, abyste se na zbytek sezení odebral do přilehlé čekárny.“

Dusty se tázavě podíval na Martie.

Usínala se a kývla.

Tohle je bezpečné místo. Nic sejí tu nestane.

„Samozřejmě, jistě,“ vstal Dusty ze židle.

Martie mu podala svou koženou bundu, kterou si sundala, když vešli, a on si ji přehodil přes ruku vedle svého kabátu,

„Tudy, pane Rhodesi,“ řekl dr. Ahriman a přešel velkou ordinaci ke dveřím do odchozí čekárny.

Šupinaté mraky, mastně a kysele šedé jako hnijící ryba, vypadaly jako vývržky vlnícího se Pacifiku, které se nalepily na nebe. Černé žíly ve vodách byly teď křečové a bylo jich víc než dřív, a velké části moře byly děsivě černé aspoň pro Dustyho, když ne pro nikoho jiného.

Jeho krátký záchvěv znepokojení se zase rozplynul, jen odvrátil oči od okna a vykročil za dr. Ahrimanem.

Dveře mezi mahagonem obloženou ordinací a čekárnou byly překvapivě silné. Přiléhaly pevně jako víčko na sklenici a při otevření trochu luply a vzdychly, jako by se otevřel vakuově balený kompot.

Dusty předpokládal, že takhle pevné dveře jsou po třebné, aby doktorovy pacienty chránily před zvědavci. Dveře samy byly nepochybně vysoce zvukotěsné.

Medově zbarvené stěny, černá žulová podlaha a nábytek v druhé čekárně se podobaly těm ve vělší hale, kterou se do ordinace vcházelo.

„Má vám Jennifer přinést kávu, cocacolu, ledovou vodu?“ zeptal se Ahriman Dustyho.

„Ne, díky, nic nepotřebuju.“

„Tyhle,“ ukázal Ahriman na vějíř časopisů na stole, „jsou současné. Jsme jedna z mála ordinací, kde není hrob starých tiskovin.“

„To je ohleduplné.“

Ahriman položil Dustymu chlácholivě ruku na rameno. „Bude v pořádku, pane Rhodesi.“

„Ona je bojovník.“

„Neztrácejte víru.“

„Neztrácím.“

Psychiatr se vrátil k Martie.

Dveře zapadly s tlumeným, ale silným bouchnutím a zámek automaticky zaskočil. Na této straně nebyla klika. Dveře šlo otevřít jen z vnitřní ordinace.

Kapitola 48

Černý vlas i šat. Modré oči Tiffany. Stejné lampy zář.

Doktor byl s tím haiku docela spokojený a v duchu ho vylepšoval, když se vracel ke svému křeslu a sedal si naproti Martie Rhodesové.

Beze slova studoval její tvář, rys po rysu a pak jako celek, dával si na čas, byl zvědavý, jestli bude z jeho dlouhého mlčení nesvá.

Klidně čekala, zjevně přesvědčena, že doktorova tichá prohlídka má nějaký klinický význam, který jí bude vysvětlen, až bude iřeba.

Stejně jako u Susan Jaggerové doktor předem vložil Martine a Dustinu Rhodesovým do mysli přesvědčení, že v jeho ordinaci se budou cítit zcela bezpečně. Stejně tak je měl vždycky uklidnit pohled na něj.

Do podvědomí jim vložil šest myšlenek, šest malých modliteb, ke kterým se mohou uchylovat po jednotlivých větách, když je vjeho přítomnosti přepadne jakákoli pochybnost. Tohle je bezpečné místo. Doktor Ahriman je skvěl psychiatr. Všechno teď bude v pořádku, když je Martie v peň doktora Ahrimana. Doktoru Ahrimanovi na je.ho pacientech zflra.

Doktor Ahriman ty problémy vyřeší. Dokonce i když byli při plném vědomí, tato minimeditace posilovala jejich přesvědčení, že dr. Mark Ahriman je jejich jediná záchrana.

Doktora velice bavilo sledovat je, jak pokyvují a usmívají se, i když se jistě museli divit tomu, jak se najednou zbavili strachu. A největší zábava je vidět, jak muž tak ochotně svěří svou manželku někomu, kdo má v úmyslu ji zahanbit, pošpinit, ponížit, zneužít a nakonec ji zabít.

Po neočekávaném poločase způsobeném Susaninou sebevraždou teď bude hra pokračovat. „Martie?“ řekl. „Ano, pane doktore?“ „Raymond Shaw.“

Její chování se okamžitě změnilo. Ztuhla, narovnala se. ejí hezký poloúsměv zamrzl, zmizel a ona řekla: „Poslouchám.“

Tím jménem ji zapnul a teď clo ní vložil složitý program, tak stručně vyjádřený v jejím osobním haiku. „Západní vítr“

„Ty jsi západ a západní vítr,“ řekla poslušně. „ svál spadané lislí „ „Listí jsou tvé instrukce.“ „k východní straně.“

„Já jsem východ,“ řekla Martie. Od teto chvíle všechny instrukce, které jí doktor dá, se shromáždí jako podzimní listí a budou se kompostovat v tmavých teplých hlubinách jejího podvědomí.

Dusty věšel Martiinu černou koženou bundu na věšák, ucítil v pravé kapse knížku. Byla to ta, kterou si s sebou nosila, když doprovázela Susan, ne celý uplynulý rok, ale přinejmenším čtyři nebo pět měsíců.

I když tvrdila, že je to zábavně čtení, knížka vypadala tak nedotčená, jako kdyby ji zrovna přinesla z knihkupectví. Hřbet byl hladký, nezohýbaný. Když prolistoval pár stránek, vypadalo to, že jsou od sebe odloučeně poprvé od chvíle, kdy ve vazárně vstoupily ve svazek manželský.

Vzpomněl si, jak Martie o tom příběhu hovořila vágním stylem středoškoláka, který se pokouší referovat o knize, již ani nevzal do ruky. Byl si náhle jist, že Martie tu knížku nečetla, ale neuměl si vysvětlit, proč lže o něčem tak triviálním.

Dustymu se vůbec těžko věřilo, že by Martie vůbec někdy o něčem lhala, ať je to velká nebo malá věc. Nezvyklá úcta k pravdě byla jedním z měřítek, jimiž Martie neustále hodnotila své právo nazývat se dcerou Usměvavého Boba Woodhouse.

Pověsil vlastní bundu a stále ještě s knížkou v ruce se rozhlédl po časopisech. Byly všechny stejného druhu, buď se bezostyšně rozplývaly nad celebritami, nebo rádoby vtipně pitvaly a analyzovaly, co celebrity udělaly nebo řekly, což v konečném důsledku mělo stejné účinky jako bezostyšné rozplývání.

Nechal časopisy ležet a vrátil se ke knížce.

Ten titul mu byl povědomý. Svého času to býval bestseller. Vznikl podle něj slavný film. Dusty ale ani nečetl knihu, ani neviděl ten film.

MMŽMíY AMiíí od Richarda Condona.

Podle copyrightové stránky vyšlo první vydání v roce 1959. To už je celá věčnost. Jiné tisíciletí.

A pořád se znovu vydává. Dobré znamení.

Kapitola 1. Kniha sice byla thriller, nezačínala však v temné bouřlivě noci, ale za slunného dne v San Francisku. Dusty začal číst.

Doktor požádal Martie, aby si sedla na pohovku, kde si mohl sednout vedle ní. Poslušně se zvedla z křesla.

Černé odění. Zvláštní barva pro hračku než se rozbije.

Také to haiku mu znělo dobře a on si ho v duchu několikrát opakoval se vzrůstajícím potěšením. Nebylo tak dobré jako to předchozí, ale mnohem lepší než jeho nedávné pokusy zachytit ve verších Susan Jaggerovou.

Doktor se posadil na pohovku těsně vedle Martie, ale nepřitiskl se k ní. Řekl: „Dnes spolu vstoupíme do další fáze.“

Ve vážném, ztichlém prostoru své duševní kaple, kde jedině hořící svíčky byly zasvěceny bohu Ahrimanovi, Martie přijímala každé jeho slovo s tichým souhlasem a se zářivým pohledem vizionářky, s jakým Johanka z Arku naslouchala svým hlasům.

„Od dnešního dne zjistíš, že destrukce a sebedestrukce jsou ještě lákavější. Děsivé, to ano. Ale i hrůza má svou sladkou přitažlivost. Řekni mi, jestli jsi někdy jela na horské dráze, na takové, kde se ve vysoké rychlosti padá z výšek a projíždí loopingy.“

„Ano.“

„Řekni mi, jak ses na té horské dráze cítila.

„Bála jsem se.“

„Ale cítila jsi ještě něco jiného.“

„Nadšení. Radost.“

„Tak. Hrůza a potěšení jsou v nás spojeny. Jsme hodně špatně zařízený druh, Martie. Hrůza nás těší, ať už ji zažíváme sami, nebo ji působíme ostatním. Jsme zdravější, když tohle podivné uspořádání připustíme a nesnažíme se být lepší, než nám naše přirozenost dovoluje. Jistě rozumíš tomu, co říkám.“

Oči jí zarejdily. REM. Řekla: „Ano.“

„Bez ohledu na to, co s námi Tvůrce zamýšlel, jsme tíni, čím jsme se stali. Soucit, láska, pokora, čestnost, loajalita, upřímnost to všechno je jako ta obrovská , do kterých malí ptáčkové opakovaně hloupě narážejí. Rozbíjíme sami sebe na kousky o sklo lásky, o sklo pravdy, pošetile se snažíme dostat tam, kam se nikdy dostat nemůžeme, být něčím, na co nejsme zařízení.“

„Ano.“

„Moc a její prvotní důsledky smrt a sex. To nás žene. Moc naci jinými je naším největším potěšením. Děláme si idoly z politiků, protože mají tolik moci, a vzýváme celebrity, protože se zdá, že jejich životy s sebou přinášejí mnohem větší moc než ty naše. Ti silní z nás moc uchvátí a slaboši nacházejí vzrušení v tom, že se podřídí moci silných. Moc. Moc zabíjet, mrzačit, ubližovat, říkat jiným lidem, co mají dělat, co si mají myslet, čemu věřit a čemu ne. Moc terorizovat. Zkáza je naše nadání, náš osud. A já tě připravím na to, aby ses koupala ve zkáze, Martie, a nakonec abys zničila sebe abys poznala vzrušení jak z toho, že drtíš, tak že jsi drcena.“

Modré rejdění. Modrý klid.

Ruce v klíně, obě dlaně vzhůru, jako by něco přijímala. Rty pootevřené k nasávání. Hlavu zlehka nakloněnou ke straně jako pozorná studentka.

Doktor jí položil jednu ruku na obličej, pohladil ji po tváři. „Polib mi ruku, Martie.“

Přitiskla rty k jeho prstům.

Doktor spustil ruku a řekl: „Ukážu ti další fotografie, Martie. Obrázky, které spolu budeme studovat. Jsou podobné těm, které jsme studovali včera, když jsi tady byla se Susan. Stejně jako tamty fotografie i tyhle jsou všechny odpudivé, nechutné, děsivé. Přesto je budeš prohlížet klidně a budeš věnoval pozornost detailům. Uložíš si je do paměti, kde na ně zdánlivě zapomeneš ale kdykoli se tvoje úzkost vzedme do záchvatu paniky, všechny ty obrázky se ti vrátí do mysli. A pak je neuvidíš jako obrázky v knize, hezky v rámečcích, s bílými okraji a popisky pod sebou. Ve tvé mysli to budou obrazy ort zdi ke zdi, budou pro tebe živější a skutečnější než věci, které se ti skutečně staly. Řekni mi, prosím, jestli nu rozumíš, nebo ne, Martie.“

„Rozumím.“

„Jsem na tebe hrdý.“

„Děkuji.“

Oči hledají. Moudrost jeho vizí. Učitel, student.

Technicky to nebylo špatné, ale nepřesné. On není primárně její učitel a ona není jeho studentka v žádném smyslu slova. Hráč a hračka. Pán a majetek.

„Martie, až se ti ty obrazy vrátí při záchvatech paniky, budou tě znechucovat, bude ti z nich zle, zvedne se ti z nich žaludek, budeš z nich zoufalá. ale také tě budou podivně fascinovat. Budou ti připadat odporné, ale lákavé. I když budeš nešťastná při myšlence na oběti na těch obrázcích, někde v hloubce své mysli také budeš obdivovat vrahy, kteří je zmrzačili. Část tvého já bude těm vrahům závidět jejich moc a budeš si uvědomoval i vražednou stránku své vlastní povahy. Budeš se bát lé násilnické jiné Marlie. a přešlo budeš toužit odevzdal jí vládu. Budeš v těch obrázcích vidět přání, orgie násilí, které by sis dopřála sama, jen kdybys mohla podlehnout té druhé Martie, tomu chladnému krutému já, které je ve skutečnosti tvou pravou lidskou podstatou. Ta druhá Martie je tvé skutečné já.. Ta jemná žena, kterou se zdáš být. to je jen klam, stín, který vrháš ve světle civilizace, abys vypadala jako jedna ze slabých a abys je nepoplašila. Při několika dalších sezeních li ukážu, jak se stát tou Martie, kterou být máš, jak se zbavit té stínové exislence a začít opravdu žít, jak naplnil svůj potenciál, jak uchvátil moc a slávu, klére jsou li osudem.“

Doklor si s sebou na pohovku přinesl dvě velké a krásně ilustrované učebnice. Tyto drahé knihy se používaly na mnoha univerzitách při studiu kriminalistiky. Většina policejních vyšelřovalelů je znala, stejně jako ohledavači z velkých měst, ale z běžných lidí málokdo věděl 0 jejich existenci.

První byla obsáhlá studie soudní patologie, což je Veda o rozpoznávání a výkladu nemocí, zranění a ran i j lla lidském těle. Soudní patologie dr. Ahrimana zajímala, protože se sám medicínou zabýval a protože byl rozhodnut nikdy nezanechat důkazy v oněch organických troskách, jež byly výsledkem jeho her , které by ho mohly poslat do cely, ať už vypolstrované, nebo ne.

JDI DO VĚZENÍ, JDI ROVNOU DO VĚZENÍ, to byla kartička, kterou nikdy nehodlal přijmout. Koneckonců, na rozdíl od Monopolů v téhle hře neexistovala žádná kartička VYJDEŠ Z VĚZENÍ BEZTRESTNĚ.

Druhá učebnice obsahovala podrobný přehled taktik, procedur a vědeckých technik praktického vyšetřování vražd. Doktor si ji pořídil na základě zásady, že dobrý hráč musí důkladně chápat strategie protihráčů.

V obou knihách byly celé galerie temného umění smrti. Kniha o soudní patologii obsahovala víc příkladů a širší paletu otřesně krvavých scén, ale svazek o vyšetřování vražd zase obsahoval víc fotografií z místa činu, které měly kouzlo, jaké často schází fotografiím pořízeným v márnici asi jako jsou jatka vizuálně přitažlivější než výloha řeznictví. Guggenheimy krve, Louvry násilí, muzea lidského zla a utrpení svázané clo knihy s obsahy a rejstříky pro snadnější hledání.

Poslušně čekala. Rty pootevřené. Oči doširoka otevřené. Nádoba, čekající na naplnění.

„Jsi docela hezká,“ řekl jí doktor. „Martie, musím přiznat, že jsem byl oslepený Susaniným světlem a příliš málo jsem oceňoval tvou krásu. Až doteď.“

Až ji okoření víc utrpení, bude vzácně erotická.

Začal pak s kriminalistickou učebnicí. Otevřel na stránce označené růžovým papírkem.

Přidržel knihu před Martie a upozornil ji na obrázek mrtvého muže, který ležel na zádech na podlaze. Byl nahý a pobodaný šestatřiceti ranami. Doktor se ujistil, že si Martie obzvlášť povšimla, jak vynalézavě vrah naložil s genitáliemi oběti.

„A tady, ten obrovský hřebík v hlavě,“ řekl Ahrinian. ,Je to hřebík na pražce, ocelový, pětadvacet centimetrů dlouhý, hlavičku má dva centimetry v průměru, ale z jeho délky moc vidět není. Přiborll ho k dubové podlaze. Nepochybně narážka na ukřižování hřeby v rukou a trnová koruna zkombinované do jediného účinného symbolu. Vnímej to, Martie. Každou tu nádhernou podrobnost.“

Podle pokynů hleděla upřeně na obrázek, přejížděla pohledem od jedné rány ke druhé.

„Oběť byl kněz,“ informoval ji doktor. „Vrah nepochybně litoval toho, že podlaha je dubová, ale žádného výrobce podlahových krytin ještě nenapadlo vyráběl parkety ze svídy.“

Modré rejdění. Modrý klid. Zamrkání. Obraz uložen.

Ahrinian otočil stránku.

Dusly měl strach o Martie, a tak nepředpokládal, že by se dokázal soustředit na čtení. Klid mysli, který zažil, když vstoupil do ordinace dr. Ahrimana, však nezmizel a on zjistil, že ho příběh zaujal snadněji, než myslel.

Mandžuský kandidát nabízel zábavnou zápletkvi zabydlenou barvitými postavami, přesně jak Martie slibovala tím svým podivným dřevěným tónem a zvláštními frázemi. Vzhledem k vysoké kvalitě románu bylo ještě nevysvětlitelnější, že ho nedočetla nebo z něj aspoň nepřečetla podstatnou část za těch několik měsíců, co si ji nosila na Susanina sezení.

V kapitole 2 Dusty narazil na odstavec, který začínal jménem dr. Yen Lo.

Šok v něm vyvolal lakovou reflexivní reakci, že inu kniha skoro vylétla z rukou. Udržel ji, ale ztratil stránku. Listoval knihou a hledal ji, byl si prakticky jistý, že ho oči oklamaly. Nějaká věta obsahující čtyři slabiky podobné tomu asijskému jménu mu ho nejspíš musela Připomenout a on ji špatně přečetl.

Dusty našel druhou kapitolu, stránku, odstavec a tam nepochybně stálo ono jméno jasnými černými literami, psané přesně tak, jak ho psal Skeet znova a znova na stránky svého bloku: Dr. Yen Lo. Písmena poskakovala nahoru a dolů, jak se mu třásly ruce.

Jméno, které způsobilo, že ten kluk okamžitě upadl do toho divného nepřítomného stavu, jako by byl hypnotizovaný, a teď Dustyho tak vyděsilo, že mu v zátylku naskočila husí kůže a zježily se mu všechny chloupky. Dokonce i vzácně uklidňující vliv zařízení čekárny ho nedokázal zahřát kolem páteře, která byla tak studená jako teploměr v lednici.

Založil stránku jedním prstem, vstal a začal přecházet po malé místnůstce. Snažil se zbavit se nervozity aspoň natolik, aby udržel knihu dost v klidu a mohl číst dál.

Proč Skeeta tak mučilo a tak zasáhlo jméno, které je pouhou postavou v románu?

S ohledem na jeho literární vkus, na prohýbající se police v jeho bytě, tenhle thriller nejspíš nikdy nečetl. Nebyl v něm žádný drak, elf ani čaroděj.

Po několika obchůzkách místnosti, kdy Dusty už začínal chápat, jak asi musí být panterovi v kleci, se vrátil ke své židli, i když měl pořád pocit, jako by se mu veškerá tekutina z jeho páteře shromáždila jako rtuť v kříži.

Četl dál. Dr. YenLo.

Kapitola 49

Amatérská práce, tohle uříznutí hlavy zjevně provedené nesprávným řezacím nástrojem.

„Zajímavé jsou tady oči oběti, Martie. Jak se jeví široké. Horní víčka se šokem tak zvedla, že skoro vypadají jako odříznutá. Jeho pohled je záhadný, jako z jiného světa, jako by v okamžiku smrti zahlédl, co ho čeká potom.“

Podívala se na politováníhodné oči na fotografii. Zamrkala. Zamrkala.

Doktor nalistoval další růžový lísteček a řekl: „Tahle stránka je obzvlášť důležitá, Martie. Prohlédni si ji. Prohlédni si ji dobře.“

Mírně sklonila hlavu ke stránce.

„časem budu na tobě a na Dustym chtít, abyste zmrzačili ženu podobným způsobem, a jednotlivé části těla sestavíte v obraz tak zajímavý jako tenhle. Ta oběť tady je děvče, teprve čtrnáctileté, ale vy dva budete mít co o činění s o něco starší osobou.“

Doktor byl tak zaujatý fotografií, že neviděl první dvě slzy, dokud nesklouzly už po velké části Martiiuy tváře. Když vzhlédl a uviděl ty dvě perly, byl ohromen.

„Martie, ty máš být v tom nejhlubším z hlubokých míst ve své mysli, hluboko dole v kapli. Řekni mi, jestli jsi tam nebo ne.“

„Ano. Tady. V kapli.“

Když byla její osobnost takhle hluboce potlačena, neměla by být schopna citově reagovat na nic, čeho je svědkem nebo co se jí stane. Stejně jako u Susan by správně mělo být potřeba, aby ji doktor vyvedl takříkajíc o jedny či dvoje schody vyš, na vyšší úroveň vědomí, než by byla schopna reakce tak pikantní jako tahle.

„Řekni mi, co se stalo, Martie.“

Její hlas byl tichy jako dech: „Taková bolest.“

„Tebe něco bolí?“

„Ji.“

„Řekni mi koho.“

Vytryskly další slzy a zatřpytily se jí v očích. Ukázala na zmrzačenou dívku na fotografii.

Ahriman nechápavě řekl: „Je to jenom fotografie.“

„Skutečné osoby,“ zamumlala.

„Už je dávno mrtvá.“

„Kdysi byla živá.“

Martiiny slzné žlázy byly evidentně výjimečné exempláře. Její slzné váčky se vyprazdňovaly do slzných jezer, která přetekla, a dvě malé kapky vymyly trochu zoufalství z jejích očí.

Ahriman si vzpomněl na Susaninu poslední slzu, kterou prolila v závěrečné minutě svého života. Umírání samozřejmě musí být stresující zážitek, i když člověk odchází tiše ve stavu extrémního potlačení osobnosti. Ale Martie neumírala. A přece, ty slzy.

„Neznala jsi tu dívku,“ naléhal doktor.

Sotva slyšitelný šepot: „Ne.“

„Mohla si to zasloužit.“

„Ne.“

„Mohla to být mladistvá prostitutka.“

Tiše, smutně: „Na tom nezáleží.“

„Třeba byla sama vražedkyně.“

Jsem. to já.“

„Co to znamená?“ zeptal se.

„Co to znamená?“ papouškovala.

„Říkáš, že jsi to ty. Vysvětli.“

„To se nedá vysvětlit.“

„Tak to nemá žádný význam.“

„Dá se to jen vědět.“

„Dá se to jen věděl,“ opakoval pohrdlivě.

„Ano.“

„Je to nějaká hádanka, nějaký ten zenový nesmysl nebo něco?“

„Je?“ zeptala se.

„Holky,“ ušklíbl se netrpělivě.

Martie neřekla nic.

Doktor zavřel knihu, chvíli si prohlížel její profil a pak řekl: „Podívej se na mě.“

Obrátila hlavu k němu.

„Nehýbej se,“ pokračoval. „Chci ochutnat.“

Ahriman přitiskl rty k jejím přetékajícím očím. A taky trochu jazyk.

„Slané,“ řekl, „ale ještě něco. Něco slabounkého. Docela zajímavé.“

Vyžádal si další doušek. Krátký záchvat REM způsobil, že se její oko eroticky vrtělo pod jeho jazykem.

Pak se Ahriman znova narovnal a řekl: „Svíravé, ale ne hořké.“

Vlhká dívčí tvář. Veškerý smutek světa. Zářivá krása.

Doktorovi se zdálo, že ty tři věty by mohly být počátkem dalšího haiku, které by stálo za zapsání, a uložil si je do paměti s úmyslem později je vybrousit.

Jako by žár Ahrimanových rtů sežehl Martiino slzné ustrojí, její oči zase vyschly.

„S tebou bude mnohem větší zábava, než jsem myskl,“ řekl Ahriman. „Budeš potřebovat obzvlášť rafinovane zacházení, ale to zvýšené úsilí by se mělo vyplatit. Jako u všech nejlepších hraček, umění tvé formy tvé mysli a srdce se přinejmenším vyrovná vzrušení z tvé funkce. Teď chci, abys byla klidná, naprosto klidná, odtažitá, pozorná, poslušná.“

„Rozumím.“

Znovu otevřel učebnici.

Pod doktorovým trpělivým vedením, tentokrát se suchýma očima, studovala Martie fotografii rozřezané dívky pořízenou na místě činu, jejích tvořivě přeskupených částí. Přikázal jí, aby si představila, jaké by to bylo spáchat takové zvěrstvo sama, aby se kochala tou páchnoucí mokrou skutečnou podobou scény, kterou viděla na lesklém papíře. Aby si Ahriman byl jist, že Martie do toho cvičení zapojuje všech pět smyslů, použil své lékařské znalosti, své osobní zkušenosti a svou vycvičenou představivost, aby jí pomohl s mnoha detaily barvy, struktury a pachu.

Pak další stránky. Další fotografie. Čerstvé mrtvoly, ale také těla v různých stadiích rozkladu.

Mrk.

Mrk.

Konečně vrátil dva těžké svazky na polici.

Strávil s Martie o patnáct minul víc, než zamýšlel, ale značně ho uspokojovalo vylepšovat její smysl pro smrt. Někdy doktora napadlo, že by z něj mohl být prvotřídní učitel, oblečený v tvídových oblecích, se šlemi a motýlky, a věděl, že by ho hrozně bavilo pracovat s dětmi.

Přikázal Martie, aby si lehla na pohovku na záda a zavřela oči. „Přivedu sem teď Dustyho, ale ty neuslyšíš ani slovo z toho, co on nebo já řekneme. Teď odejdeš na místo bez světla a bez zvuku, do hlubokého spánku, ze kterého se vzbudíš zase v duševní kapli, teprve až tě políbím na oči a oslovím tě princezno,“

Doktor minutu počkal a pak Martie spočítal pulz v pravém zápěstí. Pomalý, silný, pravidelný. Dvaapadesát tepů za minutu.

A teď pan Rhodes, malíř pokojů, zběhlý student, tajný intelektuál, který se brzo neblaze proslaví od moře k moři, nevědomý nástroj pomsty.

Román byl o vymývání mozků, což si Dusty uvědomil asi stránku nebo dvě od místa, kdy objevil dr. Yen Lo.

To zjištění ho šokovalo skoro stejně, jako když uviděl jméno ze Skeetova bloku. Tentokrát knížku neupustil, ale zavrčel: „Ale do prdele.“

Ve Skeetově bytě Dusty bez úspěchu pátral po nějakých známkách členství v sektě. Žádné traktáty ani příručky. Žádné náboženské relikvie ani obrázky. Ani jediná klec s kuřetem vyděšeně pípajícím v očekávání oběti. A teď, když Dusly ani nemyslel na Skeelovy políže, se objevil len záhadný čínský lékař, vykoukl z Condonova románu a ukázalo se, zeje odborníkem na věclu a umění vymývání mozků.

Dusly nevěřil na náhody. Život je gobelín a má své vzory, které se dají objevit, když se člověk pozorně dívá. Nebylo náhodou, že Martie s sebou několik měsíců nosila zrovna tuhle knížku. Byla jim dostupná proto, že obsahuje stopu k pravdě o této šílené situaci. Byl by dal levé varle nebo raději všechny peníze na bankovním účtu za to, aby věděl, kdo se postaral, že Mandžuský knnfl.ifláťbude právě teď a tady, když je potřeba. I když Dusty věřil, že vesmír je inteligentně navržený, těžko se inu věřilo, že by Bůh své zázraky prováděl prostřednictvím podstrčené knížky a ne třeba hořícího keře nebo pomocí tradičnějších a okázalejších úkazů na obloze. Dobře, tak to nebyl Bůh, nebyla to náhoda, takže lo musel byl někdo z masa a kostí.

Dusly se slyšel, jak mluví nahlas, jako by napodoboval sovu, a umlčel sám sebe připomenutím, že ví příliš álo, aby mohl na svou otázku odpovědět.

Condonova knížka se odehrávala během korejské války a po ní. Doktor Yen Lo vymyl mozky několika americkým vojákům a z jednoho z ni:h udělal robota zabijáka, který ale sáni nevěděl, co se s ním stalo. Vrátil se domů jako hrdina a žil normálním životem než byl aktivován prostou partií pasiánsu a stal se poslušným vrahem.

Ale korejská válka skončila v roce 1953 a tenhle thriller byl vydán v roce 1959, dávno předtím, než se Dusty narodil. Ani mladý voják, ani clr. Yen Lo nebyli skuteční. Nebyl žádný zjevný důvod, proč by mělo existovat spojení mezi tímhle románem a Dustym, Martie a Skeetem s těmi jeho pravidly v podobě haiku.

Mohl jen číst dál a hledat nějaké odhalení.

Dusty prolétl několik dalších stránek. Pak uslyšel skřípot kliky na opačné straně dveří do ordinace dr. Ahrimana, uslyšel cvaknutí a náhle měl pocit, že ho nikdo nesmí přistihnout, jak tu knihu čte. Byl náhle a nevysvětlitelně nervózní, a když se dveře otevřely s lupnutím a vzdechem porušeného vakuového obalu, polekaně brožuru odhodil, jako by ho měli přistihnout při čtení zvrhlé pornografie nebo, ještě hůř, některého z těch nesčetných pompézních svazků, které chrlí jeho otec a otčímové.

Knížka přejela přes malý stolek, převážila se přes okraj a s žuchnutím dopadla na zem přesně ve chvíli, kdy se otevřely dveře a v nich se objevil dr. Ahriman. Dusty, nevysvětlitelně zrudlý rozpaky, začal vstávat, ještě když knížka padala, a její bouchnutí zamaskoval odkašláním.

Slyšel sám sebe, jak se koktavě ptá: „Pane doktore, je Martie Šlo to Bude“

„Viola Narvilly,“ řekl doktor.

„Poslouchám.“

Kapitola 50

Když spolu prošli spouštěcí litanii Dustyho osobního haiku, doprovodil ho dr. Ahriman do ordinace a vedl ho přímo ke křeslu, kde předtím seděla Martie. Ta spala na pohovce a Dusty se na ni ani nepodíval.

Ahriman si sedl do protějšího křesla a minutu si svůj subjekt prohlížel. Ten muž se choval trochu ocltažitě, ale na doktorův hlas reagoval okamžitě. Jeho pasivní výraz nebyl o nic divnější než výrazy, jaké člověk vídá u motoristů uvízlých v odpolední zácpě.

Dustin Rhodes byl relativně novým přírůstkem doktorovy sbírky. Ahriman ho měl pod plnou kontrolou necelé dva měsíce.

Sama Martie mu podle doktorových pokynů třikrát podala pečlivě namíchanou dávku drog, které ho poslaly do onoho polospánku umožňujícího účinné naprogramování: rohypnol, fencyklidin, valium a látku známou i když pouze několika znalcům jako Fe 46. Protože si Dusty dával při večeři vždycky moučník, první dávka byla v kusu koláče s arašídovým máslem, druhá o dva večery později nezměnila chuť ani vůni misky créme brulée posypané praženými kokosovými hoblinkami, třetí, tři večery po druhé, by ani lovecký pes nevyčenichal ve zmrzlinovém poháru s čokoládovou omáčkou, nakládanými třešněmi, mandlemi a sekanými datlemi.

Ten člověk rozhodně umí jíst. Přinejmenším v ohledu kulinárních preferencí s ním doktor cítil určitou spřízněnost.

Programování se odehrávalo v ložnici Rhodesových: Dusty na posteli, Martie seděla se zkříženýma nohama stranou na velkém kožešinovém polštáři, stojací lampa posloužila jako stojan na infuzi. Všechno proběhlo dobře.

Pes chtěl dělat problémy, ale byl moc hodný a poslušný, než aby udělal něco víc, než že vrčel a pak se urazil. Zavřeli ho v Martiinč pracovně s miskou vody, pískací kachničkou a buvolí kostí.

Teď, když se Dustyho oči uklidnily po záchvatu REM, řekl doktor Ahriman: „Nepotrvá to dlouho, ale moje dnešní instrukce jsou velice důležité.“

„Ano, pane.“

„Martie se sem vrátí na sezení v pátek, to jest pozítří, a ty si to zařídíš tak, abys ji sem přivezl. Řekni mi, jestli je to jasné.“

„Ano. Jasné.“

„Tak. Včera jsi mě překvapil s tím svým hrdinstvím na střeše u Sorensonových. To nebylo podle mého plánu. V budoucnu, pokud budeš u toho, až se tvůj bratr Skeet pokusí o sebevraždu, nebudeš zasahovat. Můžeš se mu to pokusit rozmluvit, ale neuděláš nic víc, a nakonec Skeetovi dovolíš, aby se zabil. Řekni, jestli rozumíš.“

„Rozumím.“

„Až se opravdu zabije, budeš úplně zničený. A rozzlobený. Ano, zuřivý. Úplně se poddáš svým emocím

Budeš vědět, na koho ten svůj hněv zaměřit, protože to jméno bude v dopise na rozloučenou. To ještě probereme v pátek.“

„Ano, pane.“

Doktor si vždycky našel čas na trochu zábavy, dokonce i když měl hodně práce. Podíval se na Martie na pohovce a pak se zase obrátil k Dustymu. „Tvoje žena je šťavnatá, nemyslíš?“ „Myslím?“

„Ať si to myslíš nebo ne, podle mě je to pěkně šťavnatý kousek.“

Dustyho oči byly především šedé, ale s modrým mramorováním, které je činilo jedinečnými. Jako chlapec Ahriman sbírával kuličky a měl mnoho sáčků krásných skleněnek. Tehdy vlastnil tři, které byly podobné Dustyho očím, i když nebyly tak zářivé. Martie považovala oči svého manžela za obzvlášť krásné, proto se doktor tak bavil, když jí naplánoval, že se její autofobie skutečně rozvine ve chvíli, kdy sejí náhle před očima objeví scéna, kdy vráží klíček od auta do jednoho z těch milovaných očí.

„Pokud jde o tohle téma,“ pokračoval Ahriman, „žádné další úsečné odpovědi. Pojď si hezky popovídat o šťavnatosti tvé ženy.“

Dusty se nedíval na Ahrimana, ale clo vzduchu asi v polovině vzdálenosti mezi nimi, a řekl úplně bezvýrazně, tak, jak by mohl mluvit stroj. „Šťavnatá, to asi znamená plná šťávy.“ „Přesně tak.“

„Hrozny jsou plné šťávy, jahody. Pomeranče. Dobré kotlety jsou šťavnaté,“ řekl Dusty. „Ale to slovo není. zcela přesné, když jcle o osobu.“

Ahriman se potěšené usmál: „Skutečně není zcela přesné? Dej si pozor, malíři pokojů. Projevují se tvoje geny. Co kdybych byl kanibal?“

V tomto stavu nedokázal Dusty odpovídat na otázky jinak než žádostí o více informací, a tak se zeptal: „Jsi kanibal?“

„Kdybych byl kanibal, mohl bych použít zcela přesné slovo, kdybych o tvé ženě řekl, že je šťavnatá. Sděl ni svůj názor na to, Dustinc Penne Rhoclesi.“

Bezvýrazný tón Dustyho hlasu se nezměnil, ale teď se zdál být suše pedantický, což doktora pobavilo. „Z pohledu kanibala se to slovo hodí.“

„Obávám se, že i když se tváříš jako přízemní manuální dělník, číhá v tobě nudný profesor.“

Dusty neřekl nic, ale jeho oči zarejdily REM.

„No, já sice nejsem kanibal, ale stejně si myslím, že je tvoje žena šťavnatá. Vlastně jí odteď budu říkat moje hotletka.“

Doktor uzavřel sezení obvyklou instrukcí, aby si Dusty neuchoval ani vědomou, ani jakkoli dosažitelnou nevědomou vzpomínku na to, co se mezi nimi odehrálo. Pak řekl: „Vrátíš se clo druhé čekárny, Dusty. Vezmeš si. zase tu knížku, co jsi četl, a sedneš si tam, kde jsi seděl předtím. Najdeš to místo v textu, kcle jsem tě přerušil. Pak v mysli vyjdeš z kaple, kde jsi teď. Když zavřeš dveře kaple, vymažou se všechny vzpomínky na to, co se stalo od chvíle, kdy jsem vyšel z ordinace, těsně potom, co jsi slyšel cvaknutí kliky, až do okamžiku, kdy se probereš ze svého současného stavu. Pak budeš pomalu počítat do deseti, znova získáš plné vědomí a budeš číst dál.“

„Rozumím.“

„Hezké odpoledne, Dusty.“

„Děkuji.“

„Není zač.“

Dusty vstal z křesla a přešel přes kancelář, aniž by se jedinkrát podíval na svou ženu na pohovce.

Když byl manžel pryč, doktor šel k manželce a chvíli nad ní stál a prohlížel si ji. Skutečně šťavnatá.

Poklekl na jedno koleno vedle pohovky, políbil každé z jejích zavřených očí a řekl: „Moje kotletko.“

Samozřejmě to nemělo žádný efekt, ale doktora to pobavilo.

Další polibek na každé oko. „Princezno.“

Vzbudila se, ale dosud byla v duševní kapli, nesměla ještě nabýt plného vědomí.

Podle Ahrimanových pokynů se vrátila ke křeslu, ve kterém seděla předtím.

Doktor se usadil proti ní a řekl: „Martie, po zbytek odpoledne a v první části večera si budeš připadat poněkud klidnější než během uplynulých čtyřiadvaceti hodin. Tvoje autofobie nezmizela, ale trochu ustoupila. Nějakou dobu tě bude trápit jen slabá nejistota, pocit křehkosti a krátké záchvaty prudšího strachu, přibližně jeden za hodinu, každý potrvá jednu, dvě minuty. Ale později, asi. řekněme asi kolem deváté, zažiješ dosud nejhorší záchvat paniky. Začne jako obvykle, vystupňuje se jako obvykle ale najednou v duchu uvidíš ty mrtvé a zmučené lidi, které jsme spolu studovali, všechna ta pobodaná a prostřílená a zohavená těla, rozkládající se mrtvoly, a začneš být proti veškeré logice přesvědčená, že jsi osobně zodpovědná za to, co se jim stalo, že tvoje ruce spáchaly všechno to mučení a vraždy. Tvoje ruce. Tvoje ruce. Řekni mi, jestli chápeš, co jsem řekl.“

„Moje ruce.“

„Podrobnosti tvé velké chvíle nechám na tobě. Surovin na to máš dost.“

„Rozumím.“

Škvíří se vášní. Vře v polévce Erota. Kotletka chutná.

Haiku s kulinární metaforou. Mistři japonského verše by něco takového určitě neschvalovali, ale i když doktor respektoval náročné formální struktury haiku, byl dostatečně svobodomyslný na to, aby si čas od času stanovil vlastní pravidla.

Dusty četl o doktoru Yen Lo a o týmu zapálených komunistických specialistů na myšlenkovou kontrolu, kteří ničili mozky nešťastných amerických vojáků, když náhle vykřikl: „Co je sakra tohle,“ čímž měl na mysli knihu, kterou držel.

Skoro zahodil Mandžuského kandidáta na druhý konec čekárny, ale ovládl se. Místo toho ho upustil na malý stolek vedle svého křesla a zatřepal pravou rukou, jako kdyby se o knihu spálil.

Vyskočil a díval se dolů na tu zatracenou věc. Nebyl o nic méně šokovaný a vyděšený, kdyby se román kouzlem zlého čaroděje proměnil v chřestýše.

Když se odvážil spustit oči z knížky, podíval se na dveře ordinace doktora Ahrimana. Zavřené. Vypadalo to, jako by byly zavřené odnepaměti. Nepřístupné jako kamenný monolit.

Vrznutí kliky, cvaknutí dveří: jasně slyšel oba ty zvuky. Zahanbení, leknutí, stud, pocit nebezpečí. Tyto i další pocity jím nevysvětlitelně projely jako elektrický výboj, který přeskočí malou mezírku v elektrickém obvodě: Nesmí tě vidět, jak to čteš! Reflexivně hodil knihu na stůl, a protože její lesklý obal byl kluzký, sjela z žulové desky dolů. Dveře vydaly ten zvuk lupvzdech, a on vyskočil právě ve chvíli, kdy kniha pleskla o zem, a pak měl knížku zase v ruce, seděl na své židli a četl si, jako kdyby to vrzcvaklupvzdechžuch, jako by celý ten okamžik úzkosti vůbec neexistoval. Možná, že celý jeho život, od narození do smrti, je nahraný někde na videokazetě v onom budoucím království a jeden z nebeských střihačů ho přetočil o pár vteřin zpátky, do okamžiku těsně před oněmi zvuky, které ho tak vylekaly, a zapomněl přitom vymazat i jejich vzpomínku na ně. Zřejmě to byl pomocný střihač a měl se ještě hodně co učit.

Magie. Dusty si vzpomněl na fantasy romány ve Skeetově bytě. Čarodějové, kouzelníci, vyvolávací mrtvých, zaříkávači, černokněžníci. Po takovémhle zážitku by člověk skoro začal věřit v magii nebo pochybovat o svém duševním zdraví.

Sáhl po knize na stolek, kam ji upustil podruhé? a pak zaváhal. Šťouchl do knihy jedním prstem, ale nczasyčela ani neotevřela oko a nemrkla na něj.

Vzal ji do ruky, užasle ji obracel v rukou a pak ji prolistoval palcem.

Ten zvuk mu připomněl míchání balíčku karet a to mu zase připomnělo, že onoho amerického vojáka s vymytým mozkem z románu, toho, co byl naprogramovaný jako vrah, stačilo aktivovat tak, že mu podali balíček karet a řekli: JVgcArgíř í Aríí čaj gýaAywi jjžmífm? Aby byla otázka účinná, bylo třeba ji položit přesně těmito slovy. Ten člověk pak hrál pasiáns, dokud neobrátil károvou dámu, a v té chvíli získal ten, kdo ho ovládal, přístup k jeho podvědomí a mohl ho instruovat.

Dusty zamyšleně hleděl na knihu a znovu přejel její listy palcem.

Pořád ještě zamyšlený si sedl. Pořád ještě listoval. Tohle nebyla žádná magie. To byl další kousek chybějícího času, jen pár vteřin, ještě kratší než ta včerejší chvilka v kuchyni. Kratší? Opravdu?

Podíval se na hodinky. Možná ne kratší. Nemohl si být jistý, protože ztratil pojem o čase ve chvíli, kdy přečetl první slova knihy. Možná byl mimo pár vteřin, možná deset minut nebo i víc. Chybějící čas. jaký to dává smysl? Žádný.

Měl v sobě vnitřní tušení, které mu dodávalo energii, mysl se mu řítila po dráze logiky spletitější než lidská střeva, a tak se teď právě nedokázal soustředit na Condonovu knihu. Došel k věšáku a strčil ji do kapsy u svojí bundy, ne u Martiiny.

Z jiné kapsy vytáhl mobilní telefon. Místo aby se taková osoba s vymytým mozkem aktivovala přesně formulovanou otázkou MzcAceíg íi tíAroíží Am im y?íMMí? proč ji neaktivovat jménem? Třeba doAíor Mm Z,o?

A místo aby se hluboké podvědomí stalo ovládajícíRiu přístupné po obrácení kárové dámy. proč se němu nedostat recitací několika veršů? Haiku.

Dusty přecházel sem a tam po čekárně, když vyťukával číslo Nedá Motherwella.

Ned to zvedl po pátém zazvonění. Pořád ještě byl u Sorensonových. „Malovat se dneska nedalo, po tom dešti je ještě všechno vlhké, ale udělali jsme spoustu přípravných prací, Kruci, my jsme s Fíkem udělali dneska mnohem víc jenom ve dvou než za dva dny, když se nám pletl pod nohy ten beznadějný usmrkanec, co do sebe cpal jednu drogu za druhou.“

„Skeetovi je docela dobře,“ řekl Dusty. „Díky za optání.“

„Doufám, že tam, co jste ho strčil, ho čtyřiadvacet hodin denně kopou do zadku.“

„Určitě. Odvezl jsem ho do špitálu u svatého Kopala.“

„Nějaké takové místo by fakt mělo existovat.“

„Jsem přesvědčený, že až Rovní převezmou církev, bude jedno v každém městě. Poslyšte, Nede, mohl byste nechat Fiká, ať to tam pro dnešek dodělá, a udělat zatím něco pro mě?“

„Jasně. Fík není feťák a třasořitka se sklonem k sebevraždě. Fík je spolehlivý.“

„Viděl v poslední době Velkou nohu?“

„Kdyby mi jednou řekl, že ho viděl, tak bych mu to věřil.“

„Já taky,“ připustil Dusty.

Řekl Nedu Motherwellovi, co od něj potřebuje, a domluvili se, kde se sejdou.

Když Dusty ukončil hovor, připnul si telefon na pásek. Podíval se na hodinky. Skoro tři. Znova se posadil.

O dvě minuty později seděl nahrbený na židli, lokty opřené o stehna, a hleděl na černou žulovou podlahu. Přemýšlel, div se mu mozek nezaváni. Když vrzla klika a dveře cvakly, trhl sebou, ale nevyletěl.

Nejdřív vyšla z ordinace Martie a hezky se usmívala. Dusty vstal, aby ji přivítal, a usmíval se také, i když ne tak hezky, a za Martie vešel do čekárny dr. Ahriman, usmíval se otcovsky, a možná, že se Dusty začal usmívat trochu víc, když uviděl psychiatra, protože z něj doslova vyzařovaly schopnosti, soucit a důvěra a vůbec všechno dobré.

„Vynikající sezení,“ ujistil Dustyho dr. Ahriman. „Už teď děláme pokroky. Jsem přesvědčený, že bude Martie na terapii reagovat skvěle, skutečně jsem o tom přesvědčený.“

„Díky Bohu,“ řekl Dusty a podal z věšáku Martiinu bundu.

„Tím nechci říct, že vás ještě nečekají těžké časy,“ varoval doktor. „Možná dokonce i horší záchvaty paniky než doposavad. Je to koneckonců vzácná a náročná fobie. Ale i když může dojít ke krátkodobému zhoršení, jsem si absolutně jistý, že v dlouhodobé perspektivě dojde k úplnému vyléčení.“

„V dlouhodobé perspektivě?“ ptal se Dusty, ale ne s obavami, protože nikdo se nemůže bát v přítomnosti doktorova sebejistého úsměvu.

„Ne víc než několik měsíců,“ upřesnil dr. Ahriman, „možná to půjde i rychleji. Tyhle věci mívají svoje vlastní hodiny a myje nenařídíme. Ale mám všechny důvody k optimismu. Dokonce zatím ani nebudu uvažovat o lécích, týden nebo dva zůstaneme jen u terapie a uvidíme, jak to půjde.“

Dusty se už skoro zmínil o předpisu na valium, který jim dal dr. Closterman, ale Martie se ozvala první.

Nasoukala se do černé bundy, kterou jí Dusty přidržel, a řekla: „Miláčku, já se cítím celkem dobře. Fakt mnohem, mnohem lip. Opravdu.“

„V pátek dopoledne. Sezení v deset,“ připomněl jim doktor Ahriman.

„Budeme tady,“ ujistil ho Dusty.

Ahriman se usmál, kývl a řekl: „Jsem si jist, že ano.“ Když se doktor vrátil do své ordinace a zavřel těžké dveře, odešla z čekárny i část tepla. Odněkud se vloudil Jakýsi mrazík.

Je to skvělý psychiatr.“

Dusty si zapnul bundu a řekl: „Doktoru Ahrimanovi na jeho pacientech záleží,“ a i když se usmíval a pořád mu bylo dobře, nějaká potrhlá část jeho mysli se ptala, jak ví, že dr. Ahrimanovi záleží na čemkoli jiném než na inkasování honorářů.

Když Martie otvírala dveře na chodbu, řekla: „Doktor Ahriman ty problémy vyřeší. Mám z něj dobrý pocit.“

V dlouhé chodbě cestou k výtahu podotkl Dusty: „Kdo používá slovo doposavaďť“

„Jak to myslíš?“

„On ho použil. Doktor Ahriman. Doposavad.“

„Ano? No, je to přece normální slovo, ne?“

„Ale jak často ho skutečně slyšíš? Myslím mimo kanceláře právníků a soud.“

„Co tím chceš říct?“

Dusty se zamračil a odpověděl: „Já nevím.“

U výtahu stiskla Martie přivolávač a podotkla: „Doposavad jsi obvykle mluvil rozumně, ale teď ne.“

„Je to nabubřelé slovo.“

„Ale není.“

„V běžném rozhovoru je,“ trval na svém. „Něco takového by řekl třeba můj otec. Trevor Penn Rhodes. Nebo Skeetův otec. Nebo některý z těch dvou ostatních elitistických parchantů manželů.“

„Vztekáš se, a to jsi doposavad dělal moc málokdy. O co ti jde?“

Povzdechl. „To asi ani sám nevím.“

Cestou dolů Dustymu málem vypadl žaludek, jako by výtah jel clo samotného pekla.

Když přecházel halu, připadalo mu, jako by vystupoval po dekompresních etapách po hlubokém ponoru nebo jako by si zvykal na přitažlivost žerně po týdnu prožitém v raketoplánu, jako by se probouzel ze sna.

Když se blížili k východu, Martie ho vzala za paži a on řekl: „Promiň, Martie. Připadám si jenom nějaký. divný.“

„To nic. Divný jsi byl, už když jsem si tě brala.“

Kapitola 51

Na rozdíl od ordinace clr. Ahrimana ve čtrnáctém patře nebylo z parkoviště vůbec vidět na nedaleký Pacifik. Dusty tedy nevěděl, jestli je oceán i teď tak zlověstně temný, jak to vypadalo z psychiatrovy ordinace.

Obloha byla zatažená, ale nepadala těžce dolů, jako by měl přijít soudný den, jak se zdálo předtím, a pokud šlo o lidská díla, ani v těch už neviděl jen budoucí trosky nadcházejících katastrof.

Vánek sílil ve vítr a honil suché listí a pár drobných kousků smetí.

Když nasedli do auta, byla Martie pořád trochu nervózní, ale zdaleka ne tolik jako ráno. Po terapii se zjevně cítila dobře, dokonce našla v přihrádce ruličku čokoládových bonbonů, strkala šije jeden po druhém do pusy a s chutí je žvýkala. Zjevně jí nedělalo starosti, že by znovu mohla dostat takový záchvat, že by se začala nekontrolovatelně dávit a bonbony by vyzvracela.

Nabídla jeden i Dustymu, ale ten ho odmítl. Místo toho vytáhl z kapsy knížku a zeptal se: „Odkud máš tohle?“

Podívala se na knížku a pokrčila rameny. „Někde jsem na to narazila.“

„Koupila jsi to?“

„No, zadarmo se to obvykle nedává.“

„V kterém knihkupectví?“

Zamračila se a řekla: „O co jde?“

„Vysvětlím ti to. Ale nejdřív to potřebuju vědět. V kterém obchodě? U Barnese a Nobla? V Borders? V Book Carnival, kde si kupuješ detektivky?“

Žvýkala čokoládu, dlouho si knížku prohlížela a pak se zatvářila zmateně. „Já nevím.“

„Ale nekupuješ přece sto knížek týdně ve dvaceti různých knihkupectvích,“ namítl netrpělivě.

„No jo, dobře, ale nikdy jsem netvrdila, že mám tvou paměť. Nepamatuješ si ty, kde jsem ji koupila?“

„To jsem s tebou určitě nebyl.“

Martie odložila bonbony a vzala do ruky knížku. Neotevřela ji ani nezalistovala stránkami, jak by se dalo čekat, ale držela ji v obou rukou, pohled upřený na titulní stránku, svírala ji tak pevně, jako by z ní chtěla informaci o jejím původu vymačkat jako šťávu z pomeranče.

„Asi bych se měla vrátit do nemocnice a nechat si udělat test na předčasného Alzheimera,“ řekla nakonec, vrátila knihu Dustymu a znova sáhla po bonbonech.

„Třeba to byl dárek,“ napadlo ho.

„Od koho?“

„Na to se ptáni.“

„Ne. Kdyby to byl dárek, pamatovala bych si to.“

„Když jsi teď zrovna tu knihu prohlížela, proč jsi ji neotevřela?“

„Neotevřela? Vevnitř není nic, co by mi řeklo, kde jsem ji koupila.“ Podala mu napůl snědenou ruličku bonbonů. „Na. Jsi nějaký podrážděný. Třeba je to hypoglykémie. Dej si cukr.“

„Ne. Martie, víš, o čem ta knížka je?“

„Jasně. Je to thriller.“

„Ale thriller o čeni?“

„Má zábavnou zápletku. Postavy jsou barvité. Líbí se mi.“

„A co se v tom děje?“

Hleděla na knihu, žvýkala bonbon pomaleji. „No, však znáš thrillery. Honičky, skákání, pronásledování, střílení, zase honičky.“

Knížka v Dustyho rukou jako by chladla. Těžkla. Také její struktura se začínala měnit: barevný obal se zdál kluzčí než předtím. Jako by to nebyla jen kniha. Víc než kniha. Nějaký amulet, který může každou chvilku spustit svoje kouzlo a poslat ho magickými vraty do alternativní reality plné draků, o jaké si tak rád četl Skeet. Nebo se možná amuletu už kouzlo podařilo, aniž by si on sám uvědomil, že překročil hranici z jednoho světa clo jiného. Tady jsou lvi. A draci.

„Martie, já myslím, že jsi z té knížky nečetla ani větu. Ani jsi ji neotevřela.“

Držela bonbon mezi ukazovákem a palcem, připravená vstrčit si ho do pusy. Řekla. „Už jsem ti povídala, je to vážné thriller. Dobře napsaný. Má zábavnou zápletku a postavy jsou barvité. Líbí. se. mi.“

Dusty viděl, že si sama uvědomila, jak naučeně to odříkává. Pusu měla otevřenou, ale bonbon do ní nedala. Vytřeštila překvapeně oči.

Zvedl knihu zadní stranou k ní a řekl: „Je to o vymývání mozků, Martie. To se dá poznat dokonce i ze záložky.“

Její výraz lépe než jakákoli slova prozradil, že téma románu je pro ni novinkou.

„Odehrává se to v několika letech po korejské válce,“ řekl jí.

Kolečko čokolády se jí začalo v ruce roztěkat, strčila ho tedy clo úst.

„Je to o jednom člověku,“ vyprávěl Dusty, „vojákovi, jnienuje se Raymond Shaw, a ten“

„Poslouchám,“ řekla.

Dusty se soustřeďoval na knihu, když ho Martie přerušila, a když vzhlédl, viděl, že na její tváři se objevil poklidný, odtažitý výraz. Ústa měla otevřená. Viděl pecičku čokolády na jejím jazyku.

„Martie?“

„Jo?“ odpověděla huhňavě, aniž zavřela vista, bonbon sejí chvěl na jazyku.

Byla to stejná epizoda jako se Skeetem na klinice Nový život, která se opakovala s Martie.

„Ale do prdele,“ řekl.

Zamrkala, zavřela ústa, postrčila si jazykem bonbon pod levou tvář a zeptala se: „Co se stalo?“

Byla zase s ním, už nebyla nepřítomná, oči měla jasné.

„Kam jsi zmizela?“ zeptal se.

Já? Kdy?“

„Tady. Zrovna teď.“

Naklonila hlavu. „Fakt myslím, že by to chtělo cukr.“

„Proč jsi řekla ,Poslouchám?“

„To jsem neřekla.“

Dusty se podíval ven a neviděl žádný obsidiánový hrad s rudookými démony na zubatých hradbách, žádné draky požírající rytíře. Jen větrem vymetené parkoviště, svět, jaký znal, i když byl méně poznatelný, než se kdysi jevil.

„Vyprávěl jsem ti o té knize,“ připomněl jí. „Vzpomínáš si na poslední věc, kterou jsem o ní říkal?“

„Dusty, co proboha“

„Udělej mi to kvůli.“

Povzdechla. „No, říkal jsi, že je to o nějakém člověku, o vojákovi“

„A?“

„A pak jsi řekl: ,Ale do prdele. To je všechno.“

Dostával husí kůži už jen z toho, že tu knížku držel. Položil ji na palubní desku. „Nepamatuješ si, jak se ten voják jmenoval?“

„To jsi mi neřekl.“

„Ale řekl. A pak. jsi zmizela. Včera večer jsi mi říkala, že máš pocit, jako by ti chyběly kousky času. Tak tady máš dalších pár chybějících vteřin.“

Dívala se na něj nevěřícně. „Nemám ten pocit.“ „Raymond Shaw,“ řekl. „Poslouchám.“

Zase nepřítomná. Oči rozostřené. Ale ne v tak hlubokém transu jako Skeet.

Řekněme, že jméno subjekt aktivuje. Řekněme, že haiku pak otevírá podvědomí a zpřístupňuje ho pro instrukce.

Jasný vodopád,“ řekl Dusty, protože to bylo jediné haiku, které znal.

Oči mela rozostřené, ale nercjdily jako Skeetovy. Nereagovala na ty verše včera večer, když usínala, a nebude na ně reagovat ani teď. Její spouštěcí slovo je Jžmonď SAaf, ne K? Ao, a její haiku je jiné než Skeetovo. Přesto ale řekl: „Modré jehličí z borů.“ Mrkla. Jaké jehličí?“ „Byla jsi zase pryč.“

Pochybovačně si ho změřila a zeptala se: „A kdo mi tedy zahříval sedadlo?“

Já to myslím vážně. Byla jsi pryč. Jako Skeet, ale trochu jinak, jenom to jméno, jenom X Zx, a on úplně zblbnul, blekotal něco o pravidlech, rozčiloval se na mě, protože jsem ho neřídil správně. Ale ty jsi uzavřenější, ty čekáš na to, až se řekne ta správná věc, a když nemám ty správné verše, abych tě otevřel pro instrukce, zase se probereš.“

Dívala se na něj, jako by se zbláznil. Já jsem se nezbláznil,“ ujistil ji. „Rozhodně jsi Jiwěj než když jsem si tě brala. Co to vykládáš o Skeetovi?“

„Včera se v Novém životě stalo něco divného. Ještě jsem neměl příležitost ti to vyprávět.“ „Tak teď ji máš.“

Zavrtěl hlavou. „Potom. Nejdřív musíme vyřídit tohle, sím ti dokázat, co se děje. Máš ještě v puse bonbon?“

„V puse?“

„Jo. Už jsi snědla len poslední, nebo ho máš ještě kus v puse?“

Nechala zpola rozpuštěné sousto čokolády vyklouznout z tváře, ukázala mu ho na špičce jazyka a pak ho zase vrátila na původní místo. Nabídla mu napůl snědenou ruličku bonbonů a podotkla: „Nechceš radši nepoužitý?“

Vzal si od ní roličku a požádal ji: „Spolkni ten bonbon.“

„Já ho někdy ráda nechávám rozpustit.“

„Rozpustit můžeš nechat ten další,“ řekl netrpělivě. „No tak, spolkni ho.“

„Typická hypoglykémie.“

„Ne, jsem vzteklý od přírody,“ řekl a odloupl z roličky další bonbon. „Už jsi to spolkla?“

Teatrálně polkla.

„Nemáš už nic v puse?“ naléhal. „Je pryč? Celý?“

„Jo, jo. Ale co to má společného s“

„Raymond Shaw,“ řekl Dusty.

„Poslouchám.“

Oči se rozostřily, tvář jí jakoby změkla, ústa se s očekáváním pootevřela. Čekala na haiku, které neznal.

Místo poezie jí Dusty dal bonbon, vsunul jí kolečko čokolády mezi pootevřené rty, za zuby na jazyk, který se ani nepohnul, když se ho sladkost dotkla.

Už když se Dusty narovnával, Martie mrkla a chystala se dokončit větu, kterou Dusty přerušil jménem Raymond Shaw a uvědomila si, že má v puse bonbon.

Pro ni byla tato chvíle stejná jako pro Dustyho okamžik, kdy se kniha magicky objevila znovu v jeho rukou vzápětí po tom, co ji upustil na zem v čekárně. Tehdy v šoku skoro odhodil knížku přes místnost, než se ovládl. Martie se ovládnout nestačila, zajíkla se překvapením, zalkla se, zakašlala a vyplivla bonbon rychlostí střely. přičemž Dustyho zasáhla přesně doprostřed čela.

„Já myslel, že si je necháváš rozpustit,“ podotkl.

„Však se rozpouští.“

Dusty si otřel čokoládu z čela papírovým kapesníkem a řekl: „Byla jsi pár vteřin mimo.“

„Byla jsem mimo,“ souhlasila třesoucím se hlasem. Její ulehčení po terapii mizelo. Nervózně si třela ústa hřbetem ruky, stáhla sluneční stínítko, aby se na sebe podívala v malém zrcátku na jeho zadní straně, okamžitě couvla před svým obrazem a stínítko znovu zvedla. Skrčila se v sedadle.

„Skeet,“ připomněla mu.

Dusty jí co nejstručněji vyprávěl o skoku ze střechy u Sorensonových, o stránkách z bloku ve Skee to ve kuchyni, o příhodě v Novém životě a o tom, jak si sám nedávno uvědomil, že i on občas postrádá krátké časové úseky. „Výpadky, amnézie nebo jak tomu chceš říkat.“

„Ty, já a Skeet,“ řekla. Pohlédla na knihu. „Ale. vymývám mozků?“

Velmi dobře si uvědomoval, jak za vlasy přitažená ta jeho teorie je, ale události posledních čtyřiadvaceti hodin jí dodaly na věrohodnosti, i když absurdní byla pořád stejně. „Možná jo. Něco se nám určitě stalo. Něco nám. udělali.“ „Proč nám?“

Podíval se na hodinky. „Měli bychom jet. Musíme se sejít s Ne děni.“

„Co s tím má společného Ned?“ Dusty nastartoval a odpověděl: „Nic. Požádal jsem ho, aby mi něco přinesl.“

Když Dusty couval z parkovacího místa, řekla Martie: „Zpátky k té hlavní otázce. Proč my? Proč se to děje nám?“

„Jo, já vím, co myslíš. Malíř pokojů, návrhářka videoher a chudák beznadějný Skeet. Kdo by co měl z toho, že by se nám dostal clo mozku a ovládal nás.“

Vzala knihu položenou na předním okně a zeptala se: „Proč vlastně vymývali mozek tomu chlapíkovi v kníž

„Aby z něj udělali zabijáka, kterého by nikdy nikdo nemohl vysledovat k lidem, kteří ho ovládají.“

„Ty, já a Skeet vrahové?“

„Lee Harvey Oswald byl přinejmenším stejná nula jako my dva, než zastřelil Kennedyho.“

„No děkuju.“

„Je to tak, a Sirhan Sirhan. A John Hinckley.“

Bez ohledu na to, zda bude mít moře skutečně černé žilky, až ho uvidí, si Dusty uvědomoval, jak se jeho nálada zase zhoršila, když nechal za sebou uklidňující prostředí doktorovy ordinace. U výjezdu z parkoviště, když dojel k červenobílé závoře a boudičce pro výběrčího, připadalo mu, že ta malá stavbička v sobě skrývá hrozbu, jako by to byla hlídka na nějaké vzdálené zapomenuté hranici vysoko v horách Balkánu, kde uniformovaní zabijáci se samopaly pravidelně přepadají a někdy dokonce i vraždí cestující. Výherci byla příjemná žena něco přes třicet, hezká, trochu buclatá, ve vlasech sponku s motýlem ale Dusty měl ten paranoidní pocit, zeje někdo jiný, než se zdá navenek. Když se, závora zvedla a on vyjel z parkoviště, polovina aut na ulici se mu zdála mít na své palubě sledovací týmy určené k tomu, aby ho stopovaly.

Kapitola 52

Kolem Newportské dálnice potřásaly vysoké palmy ve větru svými listy, jako by chtěly Dustyho varovat, aby nejezdil dál.

Martie řekla: „No dobře, jestli nám někdo něco takového udělal tak kdo?“

„V Mandiuském kandidátovi to bvli Sověti, Číňani a Severokorejci.“

„Sovětský svaz už neexistuje,“ podotkla. „A nějak si neumím představit zrovna nás tři jako nástroje složitého spiknutí asijských totalitních režimů.“

„Ve filmu by to nejspíš byli mimozemšťani.“

„No skvěle,“ podotkla sarkasticky. „Tak to zavoláme Fiká Newtona, ten ví o těchhle věcech úplně všechno.“

„Nebo nějaká obří společnost, která chce ze všech lidí udělat nemyslící konzumenty.“

„To už se napůl povedlo i bez jejich pomoci,“ řekla.

„Tajná vládní agentura, intrikánšlí politici, Velký bratr.“

„No tohle je zas až moc skutečné. Ale stejně proč my?“

„Kdybychom to nebyli my, musel by tu být někdo jiný.“

„To je slabota.“

„já vím,“ řekl Dusty. Lomcoval s ním bezmocný vztek.

Z temnější oblasti jeho mysli vykukovala další odpověď. Slabounce svítila, ale ne tak, aby se na ni mohl jasně podívat. Vlastně kdykoli se za ní vydal do stínů, ztratila se docela. Vzpomněl si na obrázek lesa, který se stal městem, když člověk zapomněl, co v něm má vidět. Tohle byla další situace, kdy pro stromy neviděl město.

Vzpomněl si také na sen o blesku a volavce. Balónek tlakoměru se vznášel ve vzduchu, tiskla ho a uvolňovala neviditelná ruka. V tom snu byl s ním a s Martie ještě třetí přítomný, průhledný jako duch.

Ten přítomný byl jejich mučitel, ať to byl mimozemšťan, agent Velkého bratra nebo kdokoli jiný. Dusty měl podezření, že pokud skutečně fungují podle nějakého hypnoticky vloženého programu, pak ho jeho programátoři ochromili příkazem, že pokud někdy pojme podezření, nepadne na ně, ale na celý houf jiných podezřelých, ať už pravděpodobných nebo nepravděpodobných, například na mimozemšťany nebo vládní agenty. Jeho nepřítel mu může kdykoli vstoupit do cesty, ale v běžném životě je stejně neviditelný jako v tom zlém snu o křičící volavce.

Když Dusty zahýbal doprava na Pacifickou dálnici, Martie otevřela MmjŽM.YAťo AmfbíM a přejela očima jeho první větu, která obsahovala právě to jméno, jež způsobilo její krátký výpadek. Dusty si všiml, že se otřásla, když ho četla, ale neupadla do onoho stavu nepřítomného očekávání.

Pak to řekla nahlas: „Raymond Shaw,“ ale nemělo t vážnější následky než další zachvění.

„Možná to na tebe dost nepůsobí, když to čteš nebo řekneš sama,“ podotkl, „jenom když to někdo řekne tobě.“

„Nebo možná stačí, že to jméno znám, a přestane m nade mnou moc.“

„Raymond Shaw,“ řekl. „Poslouchám.“

Když se Martie asi po deseti vteřinách vrátila k plnému vědomí, řekl Dusty: „Vítej zpátky. A tím taky padá ta teorie.“

Zamračila se na knihu a řekla: „Měli bychom ji vzít domů a spálit.“

„To nemá cenu. Jsou v ní stopy. Tajemství. Ať ti tu knížku dal do rukou kdokoli a já si myslím, že jsi nešla a nekoupila ji ať je to kdokoli, musí pracovat na opačné straně než ti, co nás naprogramovali. Chtějí, abychom věděli, co se nám stalo. A ta kníhaje klíč. Dali ti klíč, který to všechno odmyká.“

„Jo? Tak proč prostě nepřišli a neřekli: ,Hele, dámo, víme o lidech, co se vám nabourali do mozku, nasadili vám tam autofobii a ještě spoustu dalších věcí, o kterých ani nevíte, z důvodů, které si ani neumíte představit, a nám se to zas tak moc nelíbí.“

„No, řekněme, že to jť nějaká tajná vládní agentura a že v té agentuře existuje určitá malá skupina, která má morální výhrady k tomu projektu“

„K projektu vymytí mozku Dustymu, Martie a Skeetovi.“

„Jo. Ale nemůžou za námi přijít veřejně.“ „Proč?“ trvala na svém.

„Protože by je zabili. Nebo se třeba jen bojí, že by je vyhodili a že by přišli o penzi.“

„Morální výhrady, ale ne do té míry, aby kvůli nim přišli o penzi. Tohle je až moc reálné. Ale ten zbytek. No tak mi podstrčili tu knížku. Mrk, mrk, šťouch, šťouch. A pak mě zřejmě z nějakého důvodu naprogramovali, abych ji nečetla.“

Dusty zastavil na červenou. „Trochu to kulhá, co?“ „Dost to kulhá.“

Byli na mostě přes kanál spojující přístav Newport s jeho druhou zátokou. Pod zataženou oblohou vypadala široká vodní plocha tmavě šedozelená, i když ne černá, a zvlněná shora větrem a zdola proudy, takže vyhlížela jako šupinatá kůže nějakého spícího ješlěra z jurské doby.

„Aleje tu ještě něco, co nekulhá,“ řekla Martie, „ani trochu. Něco se děje se Susan.“

Řekla to tak zachmuřeně, že Dusty se přestal rozhlížet po přístavu. „Co je se Susan?“

„Taky jí vypadávají časové úseky. Ale ne takové malé. Velké bloky času. Celé noci.“

Závoj valia v jejích očích se pomalu zvedal, ten vítaný, ale umělý klid znovu ustupoval úzkosti. V ordinaci doktora Ahrimana se zbavila i té nepřirozené bledosti, kterou nahradila broskvově růžová, ale teď se jí nájemné kůži pod očima znovu hromadily stíny, jako by její tvář temněla ze solidarity s pomalu mizejícím zimním odpolednem.

Na druhém konci mostu blikla zelená. Kolona se pomalu rozjížděla.

Martie mu řekla o Susanině přízračném násilníkovi.

Dusty byl znepokojený. Byl vyděšený. Teď inu srdce sevřelo něco horšího než starost nebo strach.

Občas, když se vzbudil v propasti noci a naslouchal Martiinu sladkému tichému dechu, vplížila se do jeho nitra smrtelná hrůza, mnohem horší než obyčejný strach. Když si dal k večeři o skleničku vína víc, než měl, příliš mnoho smetanové omáčky a možná i nedobrý stroužek česneku, byla jeho mysl stejně překyselená jako jeho žaludek a on uvažoval o tichu světa před úsvitem nějako obvykle s obdivem ke kráse klidu, neslyšel v něm krásu, slyšel v něm hrozbu prázdnoty. I přes víru, která byla jeho záchytným bodem po většinu života, hlodal v takových ztichlých nocích v jeho srdci červ a on uvažoval, jestli skutečně mají s Martie dohromady jen tenhle jediný život a jestli za ním není nic než temnota, která nepřipouští vzpomínky a je prázdná dokonce i v osamělosti. Nechtel „dokud vás smrt nerozdělí“, nechtel nic míň než navždy, a i když mu vnitřní hlásek kázal, že navždy je nesmysl, pokaždé natáhl ruku a ve tmě se Martie dotkl. Nechtel ji budit, jen v ní cítit to, co v ní vždycky bylo a co se dalo rozeznat dokonce i při nejlehčím doteku: její shůry daný půvab, její nesmrtelnost i slib nesmrtelnosti pro něj samého.

Teď, když naslouchal Martiinu vyprávění Susanina příběhu, podlehl Dusty znova červu pochyb. Všechno, co se s nimi všemi dělo, se zdálo nereálné, nesmyslné, jako náhlý pohled do chaosu skrývajícího se za životem. Zmocnil se ho pocit, že konec, až přijde, bude jen konec, nikoli i začátek, a cítil, že se rychle blíží, že přichází krutá a brutální smrt, ke které se všichni slepě řítí.

Když Martie skončila, Dustyjí podal mobilní telefon. „Zkus Susan zase zavolat.“

Udělala to. Telefon zvonil a zvonil. A zvonil. „Pojď, zajedeme se podívat, jestli ti důchodci dole nevědí, kam šla,“ navrhla Martie. „Není to daleko.“

„Ned na nás bude čekat. Jen co si vyzvednu, co pro mě má, pojedeme k Susan. Ale jedno je jisté, určitě to není Erik, kdo se tam v noci plíží.“

„Protože ten, co jí to dělá, patří k těm, co to provedli tobě, mně, Skeetovi.“

„Jo. A Erik je sakra investiční poradce, umí přežvykovat čísla, ne čarovat s mozky.“

Martie znova vyťukala Susanino číslo. Přitiskla telefon pevně k uchu. Tvář měla zkřivenou napětím, jak si toužebně přála, aby se Susan ozvala.

Kapitola 53

Pýchou Nedá Motherwella byl Chevrolet Cainaro z roku 1982, nenalakovaný, ale s pravidelně obnovovaným nátěrem základní šedé matné bány, bez všech ozdob až na dvě chromová zadní „křídla“. Stálo u jihovýchodního rohu parkoviště u nákupního centra, kde si dali s Dustym schůzku, a vypadalo jako vystřižené z gangsterky.

Dusty zaparkoval o dvě místa dál. Ned vystoupil z Caniara a ačkoli to auto nebylo nijak malé, působil Necl mohutněji než celé vozidlo. Když zavíral dveře nížkého, k jeho obrazu upraveného aula, tyčil se nad ním jako obr. l když den byl chladný a odpoledne rychle temnělo, měl na sobě jen bílé plátěné kalhoty a bílé tričko jako vždycky. Působil dojmem, že kdyby se Camaro někdy rozbilo, byl by ho schopen donést do opravny.

Stromy po obvodu parkoviště se ve vzduchu chvěly a po chodníku se hnaly malé víry prachu a smetí, ale Nedá jako by to povětří nejen neznepokojovalo on ho snad ani nevnímal.

Když Dusty stáhl okénko, Ned se podíval za něj, usmál se a řekl: „Ahoj, Martie.“

„Ahoj, Nede.“

„Slyšel jsem, že vám není dobře. To mě mrzí.“ „No, smrtelné to prý není.“

Když Dusty telefonoval Nedovi z Ahrimanovy čekárny, řekl mu, že Martie je nemocná, že je jí tak špatně, že nemůže ani do lékárny, ani do knihkupectví, a že on se bojí nechat ji samotnou v autě.

„Ono i dělat pro tohohle člověka je dřina,“ prohlásil Ned k Martie, „takže si umím představit, že když s ním někdo žije, musí z toho onemocnět. Pardon, šéfe.“ „Jen si poslužte, Nede.“

Ned vytáhl malý sáček z lékárny a podal ho okénkem dovnitř. Bylo v něm to valium, jehož předpis dr. Clostcrman ráno telefonoval do lékárny. Měl také větší tašku z knihkupectví.

„Kdybyste se mě zeptal ráno, co je to haiku,“ řekl Ned, „tak bych vám tvrdil, že je to nějaké bojové umění, něco jako tae kwondo. Ale ony to jsou tyhlety osekané básničky.“

„Osekané?“ podivil se Dusty a nakoukl do tašky. „Jako moje auto,“ vysvětloval Ned. „Zjednodušené, zhuštěné. Jsou docela dobré. Sám jsem si jednu knížku koupil.“

Dusty uviděl v tašce sedm sbírek haiku. „e jich tolik.“ „Mají lam dlouhou polici plnou těch věcí,“ vysvětloval Ned. „Na takovou drobnost je haiku dost velká věc.“ „Zítra vám na to všechno vypíšu šek.“ „Není spěch. Platil jsem to kreditkou. A vyúčtování má skoro ještě měsíc čas.“

Dusty podal okénkem Nedovi Martiin klíč od domu…Určitě máte čas postarat se o Valeta?“

„No jasně. Ale ve psech se moc nevyznám.“ „Na tom toho moc není.“ Dusty mu řekl, kde najde PSÍ konzervy. „Dejte mu dvě. Pak bude očekávat procházku, ale stačí, když ho na deset minut pustíte na zahradu a on udělá, co má.“

„A nebude mu pak vadit, zeje v domě sám?“

„Kclyž bude mít plnou misku s vodou a dálkové ovládání od televize, bude spokojený.“

„Moje máma je kočičí ženská,“ řekl Necl. „Nemyslím Kočičí žena jako v Batmanovi, ale vždycky měla nějakou micinku.“

Slyšet obra Necla říkat micinka bylo jako vidět hráče amerického fotbalu vystřihnout na hřišti piruetu na špičkách.

„Jednou jeden soused otrávil zrzavého kocoura, kterého moje máma měla fakt moc ráda. Pan Jingles se jmenoval. Ten kocour, ne ten soused.“

„Co to muselo být za člověka, když dokázal otrávit kočku?“ divil se soucitně Dusty.

„Měl vedle nás pronajatý dům a vyráběl tam drogy,“ vysvětloval Ned. „Taková lidská špína. Zlomil jsem inu obě nohy, zavolal 911, předstíral jsem, že jsem on, a ohlásil jsem, že jsem spadl ze schodů a potřebuju pomoc. Poslali sanitku, viděli tu drogovou laborku a zkrouhli ho.“

„Vy jste zlámal nohy výrobci drog?“ divila se Martie. „Není to trochu riskantní?“

„Ani ne. O pár dní později se po mně jeden z jeho kámošů pokusil střelit, ale tak spěchal, že se netrefil. Přerazil jsem mu obě ruce, vrazil jsem ho do jeho auta a to jsem shodil z nábřeží. Vytočil jsem 911, jako že jsem on, a volal jsem o pomoc. Našli v kufru drog a špinavé peníze, ty ruce mu dali do sádry a jeho na deset let do basy.“

„A to všechno kvůli kocourovi?“ divil se Dusty.

„Pan Jingles byl moc fajn kocour. A kromě toho patřil mojí mámě.“

Martie podotkla: „Tak myslím, že je Válet v dobrých rukou.“

Ned kývl, usmál se a řekl: „Nebojte, vašemu hafíkovi se nic špatného nestane.“

Na poloostrově, na bulváru Balboa, jen pár bloků od Susanina domu, Martie listovala sbírkou haiku, když se najednou zajíkla, pustila knihu, schoulila se dopředu a celé její tělo se křečovitě sevřelo. „Zastav. Hned zastav, honem, zastav.“

Ne bolest, strach. Že mu vyrve volant. Že strhne auto do protisměru. Známý strach „číhá ve mně obluda“.

V létě, když se na pláže a z nich valí davy, by ten záchvat paniky musel trvat asi tak půl hodiny, než by Dusty našel místo k zaparkování. V lednu ale mohl zajet k chodníku skoro hned.

Po pravé straně se hnalo pár kluků na kolečkových bruslích, zřejmě na lovu za nějakými důchodci, které by mohli srazit a odeslat do léčebny. Po levé straně šlapali cyklisté snažící se zahynout pod koly aut.

Nikdo se nezajímal o Dustyho a Martie. To by se ovšem mohlo změnit, jestli Martie zase začne ječet.

Uvažoval, jak nejlepěji zadržet, jestli zase začne mlátit hlavou o přístrojovou desku. Žádný způsob nebyl bez rizika. Ve své panice by se s ním rvala, pokoušela by se mu vykroutit, a on by jí nechteně ublížil. „Miluju tě,“ řekl bezmocně.

Pak na ni začal mluvit, jen tiše mluvit, a ona se pohupovala dopředu a dozadu, lapala po dechu a sténala jako žena v prvních porodních bolestech, jenže v jejím případě se rodila panika. Nesnažil seji přesvědčovat ani ji slovy chlácholit, protože už i sama věděla, jak je to všechno iracionální.

Byla to tenkrát katastrofa. Pěl jí na tu restauraci ódy, ale za těch šest týdnů, co tam byl naposledy, se změnil majitel. Nový kuchař se zjevně vyučil v Kulinárním institutu islandského venkova, protože jídlo bylo studené všechno mělo pachuť sopečného popela. Pikolík vylil sklenici vody na Dustyho a Dusty vylil sklenici vody na Martie a jejich číšník vylil omáčník se smetanovou omáčkou sám na sebe. Požár v kuchyni, ke kterému došlo během moučníku, byl tak malý, že ani nemuseli volat hasiče, ale zase dost velký, aby s ním jeden pikolík, jeden číšník, vrchní a jeden pomocný kuchař mohutný Samoan bojovali pomocí čtyř hasicích přístrojů i když možná takovou spoustu hasicí pěny potřebovali proto, že jí víc vystříkali po sobě navzájem než do plamenů. Když Dusty a Martie hladoví odešli z restaurace, dali si na uklidnění improvizovanou večeři v bufetu a smáli se při tom tak, zeje to k sobě navždycky připoutalo.

Teď se nesmál ani jeden z nich, ale to pouto bylo silnější než kdy dřív. Ať to byla Dustyho tichá řeč, dozvuky valia nebo vliv dr. Ahrimana, Martie tentokrát neupadla do skutečného záchvatu paniky. Během dvou nebo tří minut se její strach zmenšil a ona se zase narovnala.

„Je to lepší,“ podotkla. „Ale pořád si připadám strašně.“

„Jako ptačí trus,“ připomněl jí.

„Jo.“

I když do soumraku zbývala ještě hodina, víc než polovina aut jedoucích oběma směry už svítila. Kalné mraky, postupující po obloze od západu k východu, s sebou přinášely předčasný a prodloužený soumrak.

Dusty rozsvítil a vjel do mezery v koloně.

„Dékuju,“ řekla Martie.

„Nevěděl jsem, co jiného bych dělal.“

„Příště prosím tě zase mluv. Tvůj hlas. Drží mě.“

Napadlo ho, jak dlouho asi potrvá, než ji bude moci k sobě přivinout, aniž by ztuhla strachem, aniž by se v jejích očích objevil ten svit blížící se paniky. Jak dlouho? A bude to vůbec někdy?

Reptající moře se pokoušelo dostat se z hlubin a přisvojit si kontinent, kdežto větrem vábená pláž roztahovala své písečné prsty po promenádě a kradla chodník.

Tři rackové seděli na šikmých bidýlkách kolem schodů, hlídky na stráži moře, a zřejmě se rozhodovali, zda mají odletět z nevlídného pobřeží do chráněnějších úkrytů ve vnitrozemí.

Když Martie a Dusty stoupali po příkrých schodech do třetího patra, ptáci se jeden po druhém zvedli a odlétli k východu na vzedmutých vlnách vzduchu. I když rackové nebývají zamlklí, ani jeden nezakřičel.

Martie zaklepala na dveře, chvíli počkala a pak zase zaklepala, ale Susan neodpověděla.

Pomocí svého klíče odemkla dva zámky. Otevřela dveře a dvakrát zavolala Susanino jméno, ale nedostala odpověď.

Očistili si boty na hrubé rohožce, vešli, zavřeli za sebou a znovu zavolali její jméno, teď už hlasitěji. V kuchyni bylo šero, ale v ložnici se svítilo. „Susan?“ opakovala Martie, ale zase nic. Byt byl plný hovoru, ale všechny hlasy patřily větru, který si povídal pro sebe. Klábosil v šindelové střeše. Vítězně jásal v okapech. Pískal v každé skulině, šeptal u každého okna.

V obýváku tma, všechny závěsy stažené, rolety stažené. Také v předsíni tma, ale světlo z ložnice, kde byly doširoka otevřené dveře. Tvrdé fluorescentní světlo z koupelny, jejíž dveře byly jen pootevřené.

Martie znova zavolala na Susan a váhavě vešla do ložnice.

Dusty položil ruku na kliku dveří od koupelny, ale ještě než je začal otevírat, už věděl. Vůně růžové vody neúspěšně maskovala pach, který by nepřernohly ani lány růží.

Už to nebyla Susan. Tvář měla odulou bakteriálním plynem, kůži zezelenalou, oči vypoulené tlakem uvnitř lebky, z nosu a úst jí už vytékaly pramínky, jazyk jí groteskně visel z úst tím způsobem, který z nás ze všech po smrti dělá psy. Horká voda, v níž zemřela, celý proces urychlila a nejmenší armády přírody ji už stačily změnit v postavu z noční můry.

Všiml si bloku na skříňce vedle umyvaďla, úhledně napsaných řádků, a srdce mu náhle pumpovalo právě tolik hrůzy jako krve, ne hrůzy z té ubohé mrtvé ženy ve vaně, ne hrůzy jako z laciného hororu, ale ledového děsu z toho, co to znamená pro něj a pro Martie a pro Skeeta. Okamžitě celý výjev prohlédl, vytušil pravdu, která se za ním skrývala, a věděl, že jsou ještě zranitelnější, než se domníval, zranitelní jeden vůči druhému, zranitelní vůči sobě samým, že jsou si v určitém smyslu tak nebezpeční, až to málem ospravedlňuje Martiinu autofobii.

Než stačil přečíst víc než prvních pár slov dopisu, uslyšel Martie, jak ho volá, slyšel ji, jak jde z ložnice do předsíně. Okamžitě se obrátil a zastoupil jí cestu. „Ne.“

Jako by v jeho očích viděla všechno to, co on viděl v koupelně, řekla: „Proboha. Řekni mi, že to není pravda, ona ne, ona ne.“

Snažila se protáhnout kolem něj, ale držel ji pevně a postrkoval ji do obýváku. „To by nebylo dobré rozloučení.“

Něco se v ní zlomilo tak, jak to viděl zatím jen jednou, u smrtelné postele v ložnici té noci, kdy její otec musel přiznat vítězství rakovině. Zbyly z ní jen ochablé cáry emocí, takže nedokázala chodit o nic lépe než hadrová panenka, nedokázala stát vzpřímeně o nic víc než slaměný strašák bez své podpěry.

Dusty Martie napůl odnesl k pohovce v obýváku. Padla na ni v slzách. Popadla jeden vyšívaný polštář z urovnané hromady a přitiskla si ho na hruď tak křečovitě, jako by se jím pokoušela zastavit krvácení svého srdce.

Zatímco vítr předstíral, že truchlí, Dusty vytočil 911, i když na záchranku bylo už několik hodin příliš pozdě.

Kapitola 54

Nejdřív dorazili dva strážníci v uniformě, se studeným větrem v zádech a před sebou se závanem větrových bonbonů maskujících večeři s česnekem.

Nálada v bytě Martiin tichý žal, Dustyho mumlaná slova soucitu, přízračné vytí větru dosud dovolovala to iracionální vlákénko křehké naděje, které drží srdce pohromadě těsně po něčí smrti. I Dusty si ho uvědomoval bez ohledu na to, co viděl: bláznivou, zoufalou, slabounce svítící, ale přesto nezhasínající, politováníhodnou touhu věřit, že došlo k nějaké chybě, že mrtvá není mrtvá, ale jen v bezvědomí nebo v komatu, a že se vzbudí a vejde do místnosti a bude se divit jejich smutným tvářím. Viděl Susaninu nazelenalou pleť, potemnělé skvrny na krku, odulý obličej, prýštící tekutinu, a přesto ten malý iracionální vnitřní hlásek namítal, že to byly možná jen stíny, světelné triky, které si špatně vyložil. V Martie, která mrtvolu neviděla, musela ta bláznivá nejasná naděje být ještě mnohem silnější než u Dustyho.

Policisté tu naději zadusili pouhou svou přítomností. li zdvořilí, mluvili tiše, chovali se profesionálně, ale byli to také mohutní muži, vysocí a svalnatí, a samotnou svou postavou vnesli dovnitř tvrdou realitu, která falešnou naději vyhnala. Slang, kterým spolu mluvili „M“ jako mrtvola, „nejspíš 1056“ jako případ zjevné sebevraždy přetvořil jistotu smrti clo slov, a praskání zpráv z vysílačky připnuté k pásu jednoho z nich byly přízračnými hlasv osudu, nesrozumitelnými, ale nepřeslechnutelnýrni.

Dorazili dva další uniformovaní strážníci a těsně za nimi dva detektivové v civilu, a detektivům v patách byli muž a žena z úřadu ohledavače. Stejně jako první dva muži zahnali naději, tato větší skupina zcela neúmyslně vzala smrti její záhadu a důstojnost, protože k ní přistupovali, jak účetní přistupuje ke svým výkazům, rutinně a jako k něčemu, co už mnohokrát viděli.

Policisté kladli hodně otázek, ale méně, než Dus ty čekal, především proto, že okolnosti případu a stav těla praktickyjistě dokazovaly sebevražedný úmysl. Prohlášení zemřelé na čtyřech stránkách bloku uvádělo výslovně motiv7 a přitom obsahovalo dost emocí a dostatečné množství míst, kde zoufalství převážilo nad logikou že se zdálo autentické.

Martie identifikovala Susanino písmo. Porovnání s neodeslaným dopisem Susan pro její matku a se vzorky z adresáře prakticky vyloučilo možnost padělku. Pokud by při vyšetřování vznikly nějaké pochybnosti naznačující vraždu, byl by dopis předán k analýze grafologům.

Martie také mohla lépe než kdo jiný dosvědčit to, co se v dopise říkalo, totiž že Susan Jaggerová trpěla šestnáct měsíců těžkou agorafobií, že jí to zničilo kariéru, že se jí rozpadlo manželství a že mívala deprese, fejí tvrzení, že Susan přesto nikdy nepomýšlela na sebevraždu, se i Dustymu jevily jako zoufalé pokusy chránit dobrou pověst přítelkyně a zachovat si vzpomínku na ni neposkvrněnou.

Kromě toho Martiino citové sebeobviňování, které nevyjádřila ani tak před policií jako před Dustym, svědčilo jasně o tom, že je přesvědčena o sebevraždě. Obviňovala se, že tu nebyla, když ji Susan potřebovala, že Susan včera večer nezavolala a že ji třeba nevyrušila s břitvou v ruce.

Než dorazila policie, Dusty a Martie se dohodli, že se nebudou zmiňovat o Susanině vyprávění o záhadném nočním návštěvníkovi, který po sobě vždycky zanechal lžičku nebo dvě biologického důkazu. Martie si myslela, že by tenhle příběh jen přesvědčil policii, že Susan bvla nevyrovnaná, možná dokonce paranoidní, a tím by se její pověst ještě zhoršila.

Měla také obavy, že kdyby se tou věcí zabývali víc, mohla by přijít na přetřes i její autofobie. Nechtelo se jí vystavit se jejich výslechům a chladným rozborům. Nic Susan neudělala, ale kdyby se zmínila o svém pocitu, že má výjimečné dispozice k násilí, detektivové by zapomněli na své pevné přesvědčení o sebevraždě a dusili by ji celé hodiny, než by se přesvědčili, že její strach ze sebe samé je skutečně tak iracionální, jak se zdá. A kdyby stres z toho všeho vyvolal další záchvat paniky v jejich přítomnosti, mohli by policisté nakonec usoudit, zeje nebezpečná sobě a svému okolí a proti její vůli ji na dvaasedmdesát hodin zavřít do psychiatrické léčebny. Právo na to měli.

„Nevydržela bych to tam,“ řekla Martie Dustymu, než přijeli první policisté. „Zamčená. Hlídaná. Nezvládla bych to.“

„Nic takového se nestane,“ slíbil jí. Souhlasil s jejími důvody, proč mlčet o Susaninu přízračném násilníkovi, ale měl ještě jeden vlastní, který jí zatím neprozradil. Byl přesvědčen, že Susan se nezabila sama nebo aspoň ne o vlastní svobodné vůli a s plným vědomím toho, co dělá. Kdyby to ale prozradil policii nebo se i neúspěšně pokusil je přesvědčit o tom, že jde o výjimečný případ, v kterém vystupuje vetřelec bez tváře a neuvěřitelně účinné techniky mozkové kontroly, byli by on i Martie tak či onak do konce týdne mrtví. A to byla teprve středa.

Od té chvíle, co viděl v oné knížce jméno dr. Yen Lo, a zvlášť když zjistil, že se mu knížka magicky vrátila zpátky do rukou poté, co ji odhodil na zem čekárny, tížilo Dustyho stále sílící břemeno strachu. Hodiny tikaly. Neviděl je, neslyšel, ale v kostech cítil dunivý úder každého jednotlivého tepu. Jemu a Martie utíká čas. Ano, teď byla už váha jeho úzkosti tak velká, že se bál, že policisté jeho obavy vycítí, špatně si je vyloží a začnou být podezřívaví.

Susanina matka, která žila Arizoně s novým manželem, byla vyrozuměna telefonicky, stejně jako otec, který žil v Santa Barbaře s novou manželkou. Oba už byli na cestě. Když se vyšclnikí detektiv poručík Bizmet vyptal Martie na to, jak hluboké bylo odcizení mezi Susan a jejím manželem, zavolal i Erikovi. Ozval se záznamník, nadiktoval tedy své jméno, hodnost a telefonní číslo, ale nic bližšího.

Bizmet, hrozivě vypadající obr se světlými vlasy ostříhanými na ježka a pohledem přímým jako vrták, právě sděloval Dustymu, že už je nebudou na místě potřebovat, když Martie přepadl další záchvat autofobie.

Dusty rozpoznal příznaky. Náhlý děs v jejích očích. Napjatý výraz. Její tvář, smrtelně bílá.

Padla na pohovku, ze které právě vstala, sklonila se dopředu, objala si rukama paže, houpala se jako předtím v autě, otřásala se a lapala po dechu.

Tentokrát, v přítomnosti policistů, jí nemohl vyprávět o časech, kdy spolu chodili. Mohl jen bezmocně stát a modlit se, aby se z toho nevyvinul úplný záchvat paniky.

K Dustyho překvapení si poručík Bizmet nesprávně vyložil Martiino autofobické zoufalství jako další záchvat žalu. Díval se na ni, zjevně celý nesvůj, řekl jí neobratně pár útěšných slov a soucitně se podíval na Dustyho.

Někteří z ostatních policistů se po Martie otočili, ale pak pokračovali ve svých úkolech a rozhovorech, ani jejich stopařské instinkty tentokrát nczavětřily.

„Pije někdy?“ zeptal se Bizmet Dustyho.

„Cože?“ odpověděl tak napjatý, že nejdřív vůbec nepochopil význam slova, jako by bylo svahilsky. „Aha, pije, no ano, občas, trochu. Proč?“

„Vezměte ji do nějakého příjemného baru, nalijte do ní pár sklenic, trochu jí to otupí nervy.“

„Dobrá rada,“ souhlasil Dusty.

„Ale vy ne!“ dodal zamračeně Bizmet.

„Cože?“ poskočilo Dustymu srdce.

„Několik panáků pro ni, ale jen jeden pro vás, jestli řídíte.“

„No jistě, samozřejmě. Nikdy jsem neplatil pokutu. A ani nehodlám.“

Martie se kolébala, třásla, lapala po dechu, ale měla ještě tolik duchapřítomnosti, že ze sebe vyrazila jeden, dva potlačené vzlyky. Zbavila se záchvatu za minutku, za dvě, stejně jako předtím v autě.

S Bizmetovými díky a vyjádřením soustrasti po jedné hodině strávené v bytě vkročili do ztemnělého dne.

Ostrý vítr se soumrakem nepolevil. jeho chladný dech vonící slaným mořem a jodem z chomáčů chaluh vyplavených na pobřeží pronásledoval Dustyho a Martie, funěl a sténal, jako by je obviňoval z podvodu a provinění.

V chaotickém chrastění a šustění palmových listů Dusty slyšel napůl maskované rytmické tikání hodin. Slyšel ho i v jejich krocích na promenádě, v klapání tři patra vysokého ozdobného větrného mlýna, který stál v patiu jednoho z přímořských domů, kolem kterých procházeli, a mezi každým tepem srdce. Čas utíká.

Kapitola 55

Davy Crockett statečně hájil Alamo, ale tentokrát ne jen s podporou svých obvyklých spolubojovníků. Tentokrát Davymu pomáhal Eliot Ness a značné množství samopalníků.

Člověk by čekal, že kdyby byli stateční obránci Alama měli k dispozici samopaly, byla by ta historická bitva v roce 1836 dopadla jinak. Koneckonců, Gatlingova puška, což byla první primitivní verze kulometu, neměla být vynalezena ještě šestadvacet let. Ani automatické pušky se ještě nepoužívaly a tou nejmodernější zbraní, kterou bojovníci měli, byly předovky.

Obránci Alama měli ovšem smůlu, protože tentokrát na ně neútočili jen mexičtí vojáci, ale i banda bezohledných gangsterů z dob prohibice, kteří měli samopaly také. Kombinace AI Caponovy záludnosti a nadání generála Santa Anny pro vojenskou strategii bude možná i na Crocketta a Nesse příliš.

Doktor chvíli uvažoval o tom, že by tuhle monumentální bitvu zkomplikoval ještě kosmonauty a futuristickými zbraněmi ze své kolekce Galaktické velení. Odolal ale tomu dětinskému pokušení, protože zkušenost ho naučila, že čím víc anachronických prvků zkombinuje na jednom hracím poli, tím méně je hra uspokojivá. Aby hra zaujala, musel ovládat svou bohatou fantazii a držet se striktně scénáře s jednou chytrou, ale věrohodnou koncepcí. Hraničáři, mexičtí vojáci, samopalníci, gangsteři a navrch ještě kosmonauti, to už by prostě bylo příliš hloupé.

Pohodlně oblečený v černém pyžamu podobném oděvu nindžů, se šarlatovým hedvábným pásem, bosý, doktor pomalu obcházel hrací pole a zkušeně analyzoval postavení soupeřících armád. Po této obhlídce zachrastil dvěma kostkami v kalíšku.

Jeho obrovská hrací deska byla vlastně stůl o velikosti dva a půl na dva a půl metru, který stál uprostřed místnosti. Tento „terén“ se dal pro každou novou hru jinak upravit, protože doktor vlastnil velkou sbírku topografických prvků vyrobených speciálně na míru.

Ve veliké místnosti, skoro osmdesátimetrové, stálo jinak jen křeslo a malý stolek na telefon a občerstvení.

V současné chvíli byly jediným osvětlením reflektorky ve stropě přímo nad deskou. Zbytek místnosti se topil v šeru.

Všechny čtyři zdi byly od podlahy ke stropu pokryty poličkami, na kterých byly uloženy stovky hracích sad v originálních krabicích. Většina krabic byla v dokonalém nebo skoro dokonalém stavu a o žádné by se nedalo říci, že není aspoň vynikající. V každé sadě byla celá původní kolekce figurek, domů a příslušenství.

Ahriman si kupoval jen Marxovy sady, vyrobené Louisem Marxem v 50“ 60. a 70. letech. Miniaturní figurky v těchto sadách byly do detailů vypracované, krásně provedené a prodávaly se za stovky, někdy dokonce za tisíce dolarů na burzách vzácných hraček. Kromě sad Alaio a Nedotknutelní měl ve sbírce i Dobrodružství Robina Hooda, Americkou hlídku, Útok obrněnců, Ben Hurá, Bitevní pole, Kapitána Gallanta z cizinecké legie,

Fort Apache, Rodeo ranč Rove Rogerse, Vesmírnou akademii Toina Corbetta a řadu dalších, mnohé i dvakrát nebo třikrát, což mu umožňovalo zalidnit desku stolu velkou spoustou postav.

Dnes večer byl doktor v obzvlášť dobré náladě. Hra, kterou měl před sebou, slibovala ohromnou zábavu. Aještě lepší bylo, že jeho druhá, mnohem větší hra, kterou hrál ve světě mimo tento pokoj, byla hodinu od hodiny zajímavější.

Pan Rhodes četl Mandžuského kandidáta. Velmi pravděpodobně bude Dustinovi scházet představivost a intelekt k tomu, aby pochopil všechny stopy obsažené v tom románu a nedokáže jiní porozumět natolik, aby pochopil, v jaké síti uvízl. Jeho naděje na to, že zachrání sebe a svou ženu, byly dosud mizivé, i když lepší, než když knihu otevíral.

Jen beznadějný narcisista, megaloman nebo jiný duševně nemocný by se zabýval jakýmkoli sportem rok za rokem, kdyby předem věděl, že pokaždé vyhraje. Pro pravého, vyváženého hráče musela hra obsahovat prvek pochybnosti, aspoň maličké zrnko napětí, aby stálo za to ji hrát. Musí zkoušet své schopnosti a vyzývat náhodu, ne proto, aby byl fér vůči ostatním hráčům fér hrají jen hlupáci , ale aby se udržoval v kondici a aby se bavil.

Doktor své scénáře vždycky opepřil tím, že na sebe nastražil nějaké ty pastičky. Často ty pasti ani nesklaply, ale ta možnost katastrofy, pokud hrozila, byla osvěžující a udržovala ho v kondici. Miloval tenhle poťouchlý rys vlastní povahy a užíval si ho.

Například dovolil Susan Jaggerové, aby si byla vědoma semene, které v ní zanechal. Mohl jí nařídit, aby k tomuto nechutnému důkazu zůstala slepá, a ona by ho byla vytěsnila z mysli. Tím, že jí dovolil, aby o něm věděla, a přitom namířil její podezření vůči manželovi, vytvořil doktor mocnou dynamiku charakterů, jejíž následky nemohl předvídat. A to nakonec skutečně vedlo k té věci s videokazetou, kterou napravil jen taktak, tohle bylo to poslední, co by čekal.

K dalším pastem v téhle hře patřil i Mandžuský kandidát. Dal tu knížku Martie a přikázal jí, aby zapomněla, od koho ji má. Podsunul jí myšlenku, že během každého Susanina sezení kousek přečte, i když ve skutečnosti ji nečetla vůbec, a nedostatečně tuto myšlenku podpořil tím, že jí vnukl několik vět neuvěřitelně obecného obsahu, kterými by mohla knihu popsat, kdyby se na ni Susan nebo někdo jiný zeptal. Kdyby byl Susan přišel divný ten chabý, prkenný popis knížky, možná by do ní mohla nahlédnout sama a najít v ní spojení se svým skutečným dilematem. Martie sama neměla výslovně zakázáno ten román číst, jen jí to nedoporučil, a to mohla překonat ve chvíli, kdy to Ahriman nejméně čekal. Ale místo toho, kdovíproč, se clo knížky zabral pan Rhocles. Kde končí fikce a začíná realita? V tom je podstata hry.

Když doktor obcházel velký stůl a přemýšlel, jestli vyhraje Crockett nebo Capone, jeho černé nindžovské pyžamo hedvábně šustilo. Kostky chrastily v kalíšku.

Kdybyste se zeptali interiérového architekta, řekl by, že jde o styl italské moderny. Nelhal by ani by se nedalo říct, že jeho popis není výstižný, ale přesto by se netrefil. Všechno to leštěné tmavé dřevo a černý mramor, všechny ty hladké lesklé povrchy, onyxové a jantarové svícny podobné ženským lůnům, dlouhá nástěnná malba za barem, na které byla rousseauovská džungle s vegetací šťavnatější než jakákoli možná skutečnost a se záhadnýma očima šelem vyhlížejícíma mezi listím a perlami deště to všechno mělo jen a jen jediné terna: sex. Polovina sálu sloužila jako restaurace, polovina jako bar, obě části spojoval mohutný obloukový průchod s mahagonovými sloupy na mramorových podstavcích.

Teď, na začátku večera, kdy lidé právě odcházeli z kanceláří, byl bar plný bohatých mladých svobodných lidí, lovících agresivněji než jakákoli šelma džungle, ale v jídelně ještě příliš plno nebylo.

Servírka posadila Dustyho a Martie do jednoho boxu, kde měly kožené sedačky tak vysoká opěradla, že to byl vlastně úplně soukromý prostor otevřený jen jednou stranou do místnosti.

Martie byla na takovém veřejném místě nesvá, protože se bála, že se dokonale znemožní, kdyby ji zase přepadl ten neovladatelný záchvat paniky. Čerpala sílu z faktu, že poslední záchvaty od té doby, co odešla od dr. Ahrimana, byly poměrně mírné a rychle přešly.

I přes to riziko ztrapnění dávala přednost tomu, najíst se tady než ve vlastní kuchyni. Domů sejí nechtelo, protože neuklizené trosky v garáži jí tam připomenou, jak se nesmyslně, manicky pokoušela zbavit všech potenciálních zbraní v domě.

Ale ještě horší než garáž byla jiná připomínka toho, jak se přestala ovládat záznamník, který na ni čekal v pracovně. Na něm, to bylo lak jisté, jako že v prosinci přijdou Vánoce, byl vzkaz od Susan z předchozího večera.

Pocit povinnosti a smysl pro čest Martie nedovolily, aby ho vymazala a ani si ho neposlechla, a také nemohla tu smutnou zodpovědnost nechat na Dustym. Touhle osobní pozorností byla Susan povinná.

Než bude schopna naslouchat tomu milovanému hlasu a než bude připravena snášet ještě větší pocit viny, který v ní nepochybně vyvolá, potřebovala si trochu vyleštit kuráž. A nalít do sebe nějakou tu sílu.

Jako zákona dbalí občané se drželi rady poručíka Bizmeta: láhev Heinekenu pro Dustyho, Siera Nevady pro Martie.

Prvním douškem piva zapila valium i přes varování na lahvičce, které důrazně upozorňovalo, že benzodiazepiny se nikdy nemají míchat s alkoholem.

Žij naplno, umři mladý. Nebo umři mladý tak jako tak. To byly zřejmě možnosti, před nimiž teď stáli.

„Kdybych jí jenom byla včera zavolala,“ řekla Martie.

„Nebyla jsi v takovém stavu, abys jí mohla volat. Stejně bys jí byla nepomohla.“

„Třeba ano, kdybych jí to byla poznala na hlase. Třeba bych mohla pro ni sehnat nějakou pomoc.“

„V jejím hlase bys neslyšela nic. Rozhodně ne to, co si myslíš, nějakou větší depresi nebo sebevražedné zoufalství.“

„To nemůžeš vědět,“ namítla smutně.

„Ale já to vím,“ trval na svém Dus ty. „Nebyla bys slyšela žádné sebevražedné zoufalství, protože ona sebevraždu nespáchala.“

Ness byl už mrtvý, jedna z prvních obětí, nenahraditelná ztráta pro obránce Alama!

Vznešeného zákonodárce zabila sponka na papír.

Doktor odstranil malou plastikovou mrtvolku z hrací plochy.

To, která figurka z které armády zahájí palbu a jakou zbraní, určoval Ahriman pomocí složitého vzorce, který závisel na hodu kostek a na kartě náhodně vytažené z balíčku. jedinými zbraněmi byla sponka na papír odpálená gumičkou a kulička cvrnkiiutá prstem. Samozřejmě že tyto dvě prosté věci mohly symbolizovat spoustu děsivých smrtí: šípem, puškou, dělostřelbou, nožem, sekyrkou do tváře.

Bohužel v povaze plastikových hraček nebylo páchat sebevraždu a bylo by nesnesitelnou urážkoví Ameriky a jejího lidu naznačovat, že muži jako Davy Crockett a Eliot Ness by byli vůbec schopni uvažovat o sebedestrukci. Podobné hry proto tuto zajímavou dimenzi postrádaly.

V oné větší hře, kde plast nahradilo maso a krev byla skutečná, bude brzo potřeba zorganizovat další sebevraždu. Skeet musí zmizet.

Původně, když doktor tuhle hru vymýšlel, věřil, že Holden „Skeet“ Caulfíeld bude její hlavní hvězdou, že, až přijde konečné krveprolití, bude v něm až po uši. Jeho tvář ve všech zprávách. Jeho nemožné jméno bude nesmrtelnou kriminální legendou, stejně neblaze proslulé jako Charles Manson.

Ale snad proto, že Skeetův mozek od dětství pálili tolika léky, ukázalo se, zeje to dost špatný subjekt pro programování. Jeho schopnost soustředění dokonce i v hypnotickém stavu nebyla dobrá a dělalo mu potíže uchovat si v podvědomí ty tři základní kódové verše svého psychologického kondicionování. Místo obvyklých tří programovacích sezení musel doktor na Skeeta vyplýtvat šest a později bylo ještě třeba několika kratších ale bezprecedentních opravných sezení, aby se znovu nainstalovaly některé části programu, které se rozpadly.

Občas se Skeet poddal kontrole dokonce i tehdy, když slyšel jen dr. Yen Lo, spouštěcí jméno, a Ahriman ho ani nemusel vést oním rituálem s haiku. Bezpečnostní riziko takového snadného přístupu bylo neúnosné.

Spíš dřív než později bude muset Skeet schytat sponku na papír, obrazně řečeno. Měl umřít už v úterý ráno. Ale později večer už se to jistě povede.

Kostky se dokutálely na devět. V balíčku karet se objevila kárová dáma.

Ahriman rychle počítal a určil, že příští rána přijde od postavy umístěné v jihozápadním rohu střechy Ala. má, od jednoho z věrných stoupenců Eliota Nesse. Nebylo pochyb o tom, že truchlící střelec bude tovižit po pomstě. Jeho zbraní byla kulička, která byla mnohem nebezpečnější než pouhá sponka na papír, a protože stál pěkně vysoko, mohla by jeho střela přinést velkou zkázu do řad mexických vojáků a gangsterů, kteří měli ještě litovat dne, kdy souhlasili, že budou za AI Capona dělat jeho špinavou práci.

„Nespáchala sebevraždu,“ opakoval Dusty tiše a spiklenecky se naklonil k Martie, i když vedle z baru se ozýval takový rámus, že by je stejně nikdo neslyšel.

Řekl to s takovou jistotou, že se Martie nezmohla na slovo. Rozřezaná zápěstí. Žádný náznak zápasu. Dopis na rozloučenou psaný Susaniným písmem. Nebylo možné pochybovat o tom, že se rozhodla vzít si život sama.

Dusty pozvedl pravou ruku, a jak vypočítával jednotlivé body, vystřelil ze zaťaté pěsti vždycky jeden prst. „Za prvé „včera v Novém životě Skeeta aktivovalo jméno dr. Yen Lo, a spolu jsme pak doklopytali k haiku, které mi dovolovalo vstoupit do jeho podvědomí a programovat ho.“

„Programovat,“ opakovala pochybovačně. „Tomu se strašně těžko věří.“

„Já v tom programování vidím. Čekal na instrukce. Mise jim říkal. Za druhé když jsem se na něj naštval a řekl mu, ať mi dá pokoj a spí, okamžitě to udělal. Uposlechl příkazu, který bych považoval za nesplnitelný. No řekni, jak může člověk usnout na povel? Za třetí včera dopoledne, když chtěl skákat té střechy, tvrdil, že mu někdo dal instrukce, aby skočil.“ „Jo, anděl smrti.“

„No jasně, byl zfetovaný. Ale to neznamená, že v tom, co říkal, není něco pravdy. Za čtvrté: v Mandiushém kandidátovi je ten voják s vymytým mozkem schopný spáchat vraždu na příkaz toho, kdo ho ovládá, a pak zapomenout, co udělal, ale, a teď dobře poslouchej, je schopen stejně tak zabít i sebe, když je to nutné.“ „Je to jenom thriller.“

„Já vím. Dobře napsaný. Má zábavnou zápletku a postavy jsou barvité. Líbí se ti.“

Na to Martie žádnou odpověď neměla a tak se ještě napila piva.

Generál Santa Anna byl mrtvý a historie se začínala měnit. Velení nad spojenými silami Mexika a chicagského podsvětí musel převzít AI Capone.

Ta hrstka statečných obránců Alama ale neměla ještě důvod jásat. Santa Anna byl vynikající stratég, ale Capone ho předčil čirou bezohledností.

Jednou skutečný Capone, ne tahle plastová figurka, mučil špicla ruční vrtačkou. Utáhnul mu hlavu do dílenského svěráku, gorily držely zrádci ruce a nohy a starý AI osobně nasadil ruční vrtačku a prorazil diamantovým vrtákem vyděšenému muži hlavu.

Doktor jednou zabil ženu vrtačkou, ale ta byla elektrická, značky Black and Decker.

Dusty řekl: „Condonova kníhaje fikce, to ano, ale přesto se člověku zdá, že ty techniky psychologické kontroly, které se tam objevují, jsou založené na odborném výzkumu, že to, co on vydává, za fikci, bylo do značné míry možné už tou dobou. A Martie, ta knížka se odehrává skoro před padesáti lety. To jsme ještě neměli nadzvuková letadla.“

„Neletěli jsme na Měsíc.“

„Jo. Neměli jsme mobilní telefony, mikrovlnné trouby a bramborové lupínky bez tuku s varováním o možném průjmů na obalu. Jen si představ, čeho by dneska byli schopní, kclyby měli neomezené zdroje a žádné svědomí.“ Odmlčel se a lokl si Heinekenu. Pak pokračoval: „Za páté: doktor Ahriman sám říkal, že je neuvěřitelné, že jak tebe, tak Susan postihla tak extrémní fobie. Říkal“

„No, on má asi pravdu, že ta moje má vztah k té Susaniiiě, že vznikla z toho pocitu, že jsem jí nedokázala pomoci, že“

Dusty zavrtěl hlavou a znovu složil prsty v pěst. „Nebo jak tvoje, tak její fobie jsou implantované, někclo váni je naprogramoval jako součást experimentu nebo z nějakého jiného důvodu, který mi vůbec nedává smysl.“

„Ale doktor Ahriman ani nenaznačil „ Dustyji netrpělivě přerušil. „Je to skvělý psychiatr, to jistě, a záleží mu na pacientech. Ale jeho vzdělání a zkušenosti ho přirozeně vedou k tomu, aby hledal psychologickou příčinu a následek, nějaké trauma z minulosti, které tvůj stav způsobilo. Možná proto taky Susan nedělala žádné zvláštní pokroky, protože za to žádné trauma nemohlo. A Martie, jestli tě dokážou naprogramoval, aby ses bála sama sebe, abys měla všechny ty násilné vize, abys dělala to, co jsi včera dělala doma. co ještě tě můžou přinutit udělat?“

Snad to bylo to pivo. Snad to bylo valium. Možná dokonce i Dustyho logika. Ať už byl důvod jakýkoli, Martie jeho vysvětlení připadalo čím dál přitažlivější.

Jmenovala se Viveca Scofieldová. Byla to bezvýznamná hvězdička, taková děvka, o pětadvacet let mladší než doktorův otec, dokonce o tři roky mladší než doktor sám tenkrát mu bylo osmadvacet. Hrála druhou hlavní roli v otcově posledním filmu a během té doby napřela všechny svoje nemalé svody, aby ho dohnala k manželství.

I kdyby doktor netoužil uniknout otcovu stínu a udělat si jméno sám, byl by se musel nějak vypořádat s Vivekou dřív, než by se stala paní Ahrimanovou a buď by se nějakým uskokem zmocnila kontroly nad rodinným jměním, nebo ho rozházela.

I když se otec dokonale vyznal v hollywoodských intrikách, i když měl skvělý talent na to, jak oklamat společníky a zastrašit dokonce i ty nejhorší a nejobávanější šéfy studií, byl také patnáct let vdovcem a plakat uměl jako nikdo jiný z jeho generace. Byl tedy v určitých směrech stejně zranitelný, jako v jiných obrněný. Viveca by si ho byla vzala, našla nějaký způsob, jak ho poslat předčasně do hrobu, den před pohřbem by si jeho játra dala k večeři se smaženou cibulkou a pak by jeho syna vyhodila z rezidence jen s ojetým Mercedesem a zanedbatelnou měsíční rentou.

V zájmu spravedlnosti byl tedy doktor připraven vyřídit si to s Vivekou téže noci, kdy zabil otce. Připravil si druhou injekci s ultrarychle působící směsí thiobarbitalu a paraldehydu s úmyslem vstříknout ji buď do něčeho, co bude jíst, nebo přímo do těla.

Když velký režisér ležel mrtev v knihovně, skolen otrávenými dezerty, ale předtím, než byla vykonána pitva jeho slzného ústrojí, šel doktor hledat Viveku a našel ji v otcově posteli. Na nočním stolku ležela dýmka na crack vyrobená z bubingového dřeva a další drogové příslušenství a na zmuchlané přikrývce vedle ní se válela knížka poezie. Hvězdička chrápala jako medvěd, který se nacpal posledními podzimními bobulemi, už napůl zkvašenými, u úst sejí tvořily a praskaly bubliny slin.

Byla nahá, jak ji příroda stvořila, a protože příroda byla tou dobou zjevně v lascivní náladě, mladého doktora napadaly ledajaké věci. Ale tady šlo o spoustu peněz, a peníze jsou moc, a moc je lepší než sex.

Ten den odpoledne, když byli s Vivekou sami, dostali se do dost nepříjemné hádky, která skončila tím, že Viveca rádoby stydlivě podotkla, že ho nikdy neviděla projevovat emoce, jimiž se jeho otec proslavil. ,Jsme stejní, ty a já,“ řekla. „Tvůj otec dostal všechny slzy za sebe i za tebe a já jsem ty svoje vypotřebovala, už když mi bylo osm. Oba jsme na troud vyschlí. Tvůj problém, chlapečku, je v tom, že ty přece jen máš ještě takový scvrklý kousek srdce, kdežto já už ho nemám vůbec. Takže jestli se pokusíš svého otce poštvat proti mně, tak tě vykastruju a budeš mi každý večer zpívat pro pobavení filmové písničky. Sopránem.“

Vzpomínka na tuhle výhružku vnukla doktorovi lepší nápad než sex.

Šel na druhý konec víc než hektar veliké zahrady, do bohatě vybavené dílny v budově, kde v patře byly rovněž byty manželů Haufbrockovych, kteří se o sídlo starali, a správce a opraváře Earla Ventnora. Haufbrockovi byli právě pryč na týdenní dovolené a Earl určitě spal po své každovečerní vlastenecké snaze, aby americké pivovary nezkrachovaly v konkurenci dováženého piva.

Doktor se tedy nemusel nijak schovávat. Vybral si ze sbírky nástrojů elektrickou vrtačku Black and Decker. Měl tolik duchapřítomnosti, že k ní přidal i šestimetrovou oranžovou prodlužovačku.

Když se vrátil do otcovy ložnice, zastrčil prodlužovačku do zásuvky, vrtačku do prodlužovačky a takto vyzbrojen vylezl na postel k Vivece a rozkročmo si nad ni klekl. Byla tak zfetovaná, že všechny jeho přípravy prospala, a on musel několikrát opakovat její jméno, aby ji probudil. Když se konečně probrala a hloupě zamrkala, usmála se na něj, jako by ho považovala za někoho jiného a jako by ve vrtačce viděla nějaký nový rafinovaný švédský vibrátor.

Díky vynikajícímu vzdělání, které mu poskytla lékařská fakulta na Harvardu, dokázal doktor umístil silný ocelový vrták naprosto přesně. Zmatené a usmívající se Vivece řekl: „Jestli nemáš srdce, tak tam musí být něco jiného a to se nejlíp zjistí sondáží.“

Zaječení silného motorku vrtačky ji konečně probralo z drogové otupělosti. To už ale byla celá akce v běhu a vlastně téměř dokončená.

Doktor si dal chvíli načas, jen aby se obdivoval čiré kráse faktu, že je Viveca mrtvá. Pak si všiml té knihy Poezie, která ležela otevřená na přikrývce. Otevřené stránky potřísnila krev, ale uprostřed bílého papíru byl nedotčený bílý kruh a v něm tyto tři řádky.

Okvětních plátků

Přízraky padají, mizí

V měsíci, v květech.

Nevěděl tehdy, že ta báseň je haiku, že ji napsal Ókjó v roce 1890, že je o vlastní básníkově blížící se smrti a že jako mnoho haiku se nedá přeložit do angličtiny v onom ideálním tvaru pětsedmpět, v němž byla v japonském originálu složena.

Co ale věděl, bylo, že ta malá báseň ho nečekaně, hluboce dojala, jako ještě nikdy nic předtím. Verše vyjadřovaly, jak to Ahriman sám nikdy vyjádřit nedokázal, jeho doposavad zpola potlačený a neurčitý pocit vlastní smrtelnosti. Ókjóovy tři verše ho okamžitě a velmi přesně spojily s onou strašnou smutnou pravdou, že i on musí jednoho dne zemřít. I on je přízrak křehký jako jakákoli květina, jednoho dne opadá jako zvadlé okvětní plátky.

Když teď na posteli držel knihu haiku v obou rukou, četl ty tři řádky pořád znova a znova. Zapomněl na provrtanou hvězdičku, nad kterou stále ještě klečel, jen cítil, jak se mu hruď stahuje city při představě vlastního skonu. Jak krátký je život! Jak nespravedlivá je smrt! Jak bezvýznamní jsme my všichni! Jak krutý je vesmír!

Tak mocně mu tyto myšlenky kroužily hlavou, že si doktor byl jistý, že určitě pláče. Podržel knihu jen levou rukou, pravou pozvedl k suchým tvářím, pak k očím, ale žáclné slzy tam nebyly. Byl ale přesvědčen, že byl blízko k slzám, a věděl teď, že přece jen má schopnost plakat, pokud by se setkal s něčím dostatečně smutným, aby to otevřelo jeho slaná stavidla.

Potěšilo ho to, protože to znamenalo, že má s otcem víc společného, než předpokládal, a protože to dokazovalo, že není stejný jako Viveca Scofieldová, jak mu tvrdila ona. Možná, že ona žádné slzy neměla, ale ty jeho byly dobře uloženy a čekaly na svou příležitost.

Mýlila se také, když říkala, že nemá srdce. Měla ho, docela normální. Teď už samozřejmě netlouklo.

Doktor slezl z Viveky, nechal ji tam jako nedokončený výrobek i s vrtačkou vnořenou v hrudi a dlouho seděl na kraji postele a listoval knihou haiku. Tady, v tuto nepravděpodobnou chvíli, na tomto nepravděpodobném místě objevil uměleckou stránku svého já.

Když se konečně dokázal od knihy odtrhnout, odnesl otcovo tělo nahoru, položil ho na postel, otřel mu z úst šmouhy čokolády, rozpitval výjimečné slzné ústrojí velkého režiséra a sebral jeho proslulé oči. Odsál z Viveky trochu krve, sebral ze zásuvky šestery její tanga kalhotky byla sice jen snoubenkou, ale dávno tady bydlela a zlomil jeden její umělý nehet.

Když pomocí svého univerzálního klíče vstoupil do bytu Earla Ventnora, našel tam v obýváku na konferenčním stolku hrubou repliku šikmé věže v Pise, vyrobenou z prázdných plechovek od Budweiseru. Opravář ležel rozvalený na pohovce, chrápal skoro stejně hlasitě jako předtím Viveca a v televizi si Rock Hudson ve starém filmu namlouval Doris Davovou.

Kde končí fikce a začíná realita? V tom je podstata hry. Hudson si namlouvá Dayovou, Earl v záchvatu opilecké vášně znásilňuje bezmocnou hvězdičku a páchá brutální dvojnásobnou vraždu věříme tomu, čemu se snadno věří, ať už je to fikce nebo fakt.

Mladý doktor rozstříkl pár kapek Vivečiny krve na kalhoty a košili spícího opraváře. Zbytkem krve promáčel jedny kalhotky. Úlomek nehtu pečlivě zabalil do zkrvaveného spodního prádla a pak všechny kalhotky uložil do spodní zásuvky Earlova prádelníku v ložnici.

Když Ahriman z bytu odcházel, Earl ještě hluboce spal. Sirény ho nakonec vzbudí.

V nedaleké zahradní kůlně, kde se ukládaly sekačky, našel doktor rlvacetilitrový kanystr benzinu. Odnesl ho do hlavní budovy a nahoru do otcovy ložnice.

Sbalil do pytle svoje vlastní zkrvavené šaty, rychle se umyl a převlékl clo čistého. Pak polil těla benzinem, prázdný kanystr odhodil na postel a podpálil pohřební hranici.

Doktor ten týden trávil v otcově prázdninovém domě v Palm Springs a toho odpoledne se vrátil do Bel Air jen proto, aby vyřídil tyto naléhavé rodinné záležitosti. Kdvž měl všechno hotovo, vrátil se do pouště.

I přes mnoho krásných a cenných starožitností, které mohly být zničeny, pokud požárníci nezasáhnou včas, vzal s sebou Ahriman jen pytel se svými krvavými šaty, knížku haiku a otcovy oči ve sklenici naplněné dočasným fixačním roztokem. Ani ne o hodinu a pul později v Palm Springs spálil usvědčující šaty v krbu spolu s několika aromatickými třískami cedru a později popel rozsypal pod růže v malé zahradě za bazénem. I když nechat si ty oči a tenkou knížku poezie bylo riskantní, byl příliš sentimentální, než aby se jich zbavil.

Zůstal vzhůru až do rána a díval se na jeden starý film s Belou Lugosim za druhým, snědl litrovou krabici zmrzliny s kandovaným ovocem a velký sáček bramborových lupínků, zaléval je velkou spoustou bylinkové limonády a mléčných koktejlů, chytil pouštního brouka do velké sklenice a trápil ho zápalkou. Jeho soukromou filozofii silně obohatily tři řádky Ókjóova haiku a vzal si básníkovo učení k srdci: Život je krátký, všichni umřeme, takže je lepší skočit po každé zábavě, která je k maní.

K večeři jim donesli každému druhé pivo. Martie nesnídala a k obědu si dala jen malý mléčný koktejl, takže měla strašný hlad. Přesto ale měla pocit, že mít chuť k jídlu takhle brzo po Susanině smrti znamená přítelkyni zrazovat. Život jde dál, a i když člověk truchlí, je stále schopen těšit se, i když se to může zclát nesprávné. Potěšení je možné i uprostřed hrůzy, protože si vychutnávala každé sousto svých obřích krevet, i když přitom poslouchala, jak se její manžel krok za krokem propracovává k podstatě hrozby, která jim oběma visí nad hlavou.

Z Dustyho pěsti se znovu začaly vztyčovat prsty. „Za šesté jestli bylo možné Susaii naprogramovat, aby se opakovaně nechala sexuálně zneužívat a na nic z toho si nevzpomínala, když bylo možné ji instruovat, aby se nechala znásilňovat, tak co by nebylo možné ji přimět udělat? Za sedmé začala tušit, co se děje, i když to nemohla dokázat, a třeba to podezření stačilo vyděsit ty, co ji ovládali. Za osmé řekla o tom podezření tobě a oni to věděli a měli strach, že by o tom mohla říct ještě někomu jinému, někomu, koho nemají pod kontrolou, takže to znamenalo, že ji museli odstranit.“ „Jak by to věděli?“

„Třeba jí odposlouchávali telefon. Třeba co já vím. Ale jestli se rozhodli ji zlikvidovat a instruovali ji, aby spáchala sebevraždu, a jestli ona poslechla, protože byla naprogramovaná, tak to vlastně není sebevražda. Morálně určitě ne, a možná ani podle zákona. Je to vražda.“ „Ale co s tím můžeme dělat?“

Jedl steak a chvíli nad její otázkou uvažoval. Pak řekl: „To tedy nevím zatím. Protože nemůžeme nic dokázal.“

„Jestli jí mohli prostě zavolat a říct jí, aby spáchala sebevraždu za vlastními zamčenými dveřmi. co uděláme příště, až u nás zazvoní telefon?“ přemýšlela Martie nahlas.

Dívali se jeden druhému do očí, přemýšleli o té otázce, zapomněli na jídlo. Nakonec řekl: „Nezvedneme ho.“ „Z dlouhodobého hlediska to není moc praktické řeŠení.“

„Upřímně řečeno, Martie, jestli to nějak nevyřešíme pěkně rychle, tak myslím, že nás nějaké dlouhodobé hledisko už nemusí zajímat.“

Vzpomněla si na Susan ve vaně, i když tělo vlastně vůbec neviděla, a po strunách jejího srdce přejely dvě ruce horké prsty žalu a chladné prsty strachu. „Hm, to asi ne,“ souhlasila. „Ale jak to můžeme vyřešit? Odkud začneme?“

„Napadá mě jenom jedna věc. Haiku.“

„Haiku?“

„Je to pravda,“ reagoval, jako by kýchla, a otevřel tašku z knihkupectví, kterou vzal s sebou do restaurace. Probral sedm knih, které Ned koupil, podal jednu přes stůl Martie a další si nechal sám. „Podle textu na obálce je tohle klasika. Ty zkusíme nejdřív a budeme doufat. Současných je zřejmě tolik, že bychom mohli taky hledat několik týdnů, kdybychom je nenašli mezi klasikou.“

„Co hledáme?“

„Básničku, při které se zachvěješ.“

„Jako když mi bylo třináct a četla jsem si texty Roda Stewarta?“

„Proboha, ne! Pokusím se zapomenout, že jsem tohle od tebe kdy slyšel. Myslím takové to zachvění, jako když jsi četla to jméno v Mandžuském kandidátovi.“

Mohla to jméno vyslovit, aniž by na ni působilo tak, jako když ho řekl někdo jiný: „Raymond Shaw. Viclíš, ted jsem se zatřásla, jen jsem to řekla.“

„Tak hledej haiku, které s tebou udělá totéž.“

„A co pak?“

Místo aby odpověděl, rozdělil švoví pozornost ine.i jídlo a knihu. Za několik minut řekl: „Hele! Neběhá mi při tom mráz po zádech, ale rozhodně ho znám. Jasný vodopád. modré jehličí borů. po vlnách seje.“

„Skeetovo haiku.“

Podle knihy napsal ty verše Macuo Bašo, který žil v letech 1644 až 1694.

Protože haiku jsou tak krátká, bylo jich za deset niinut možné projít hodně, a Martie udělala další velký objev dřív, než dojedla své krevety. „Mám to. Napsal to

Josa Buson, sto let po tvém Bašóovi. ,Západní vítr. svál spadané listí. k východní straně.“ „To je tvoje?“

„Jo“

„Víš to jistě?“

„Třesu se ještě teď.“

Dusty vzal od ní knihu a přečetl si ty řádky sám. To spojení mu neuniklo. „Spadané listí.“

„Ten sen, co mě pronásleduje,“ řekla. Všechny chloupky se jí ježily, jako by už slyšela Muže z listí, jak se k ní kolébá tropickým pralesem.

Tolik mrtvých: šestnáct set jich zahynulo v roce 1836 a o stovky víc padly tohoto lednového večera podle rozmarů kostek a karet. A bitva dosud divoce zuřila.

Zatímco doktor hrál bitvu u Alama, dopracovával v duchu podrobnosti likvidace Holdena „Skeeta“ Caulfielda. Skeet musí zmizet ještě před úsvitem, ale jedna smrt navíc uprostřed těchto jatek se už nezdála podstatná.

Na kostkách padly dvě a z karet vytáhl pikové eso, což podle doktorových složitých pravidel znamenalo, že nejvyšší velitel každé z armád se musí stát zrádcem a přehěhnout na stranu protivníka. Teď tedy plukovník James Bowie, vážně nemocný tyfem a zápalem plic, vedl mexickou armádu, kdežto pan AI Capone bojoval za nezávislost území Texasu.

Skeet nesmí spáchat sebevraždu na klinice Nový život. Ahriman byl tichým společníkem kliniky a musel chránit svou nemalou investici. I když nebylo třeba se bát, že by Dustin nebo Martie podali na kliniku žalobu, mohl by se objevit nějaký příbuzný, kterého doktor nemá Pd kontrolou, třeba vzdálený bratranec, který strávil posledních třicet let v Tibetu a nikdy se se Skeetem ani nesetkal, mohl by sem vtrhnout s dobrým advokátem a podat žalobu pět minut potom, co ten feťák padne k zemi. Pak nějaká idiotská porota a jíně se snad dnes ani nesestavují by tomu tibetskému bratranci přisoudila miliardu dolarů. Ne, Skeet musí odejít z Nového života dobrovolně, bez ohledu na doporučení lékařů a pak to skoncovat někde jinde.

Kulička vypálená jedním z hrdinů Alama se odrážela tam a zpátky po krajině a srazila neuvěřitelných devět mexických vojáků a dva AI Caponovy nohsledy, kteří s ním neprchli k Texasanům.

Svatý Antonio de Valero, podle něhož františkánští mniši pojmenovali misii, kolem které byla vystavěna velká pevnost Alamo, by jistě plakal nad tímto zdánlivě nekonečným vražděním ve stínu jeho kostela jenže ten zemřel dávno před rokem 1836 a plakat tedy nemohl. A pravděpodobně by ho taky vyděsilo, že AI Capone se ukázal být lepším ochráncem posvátné půdy než Davy Crockett.

Ošetřovatelka, která na Skeeta dohlíží při večerní službě, je Jasmíne Hernandezová, ta s červenými teniskami a zelenými tkaničkami, která je bohužel profesionální a nepodplatitelná. Doktor neměl ani čas, ani zájem podrobit sestru Hernandezovou plnému programování jen proto, aby byla slepá a hluchá k instrukcím, jež vydá Skeetovi. Bude tedy muset počkat až na noční směnu. Ošetřovatel, který přijde o půlnoci, je líný spratek, který se klidně usadí na sesterně, bude se dívat na televizi a pít colu, zatímco Ahriman si popovídá s tím Dustinovým nemožným nevlastním bratrem.

Nechtel riskovat a instruovat Skeeta k sebevraždě telefonem. Ten ubožák Caulfield mladší se tak špatně programuje, že je třeba mu všechno natlouct do hlavy tváří v tvář.

Sponka na papír. .Pmg. Katastrofa. Plukovník Bowie padl. Plukovník Bowie padl! Mexická armáda je teď bez velitele. Capone jásá.

Krásný les, hluboký a chladný. Mohutné stromy jsou nahloučeny tak těsně u sebe, že jejich hladké, rudohnědé, lesklé kmeny splývají v jedinou stěnu dřeva kolem dokola. Martie nějak ví, že jsou to mahagonové stromy, i když nikdy předtím žádný neviděla. Musí být v jihoamerické džungli, kde se mahagonům daří, ale nějak si nevzpomíná, že by se chystala na cestu a balila zavazadla. Doufá, že si s sebou vzala dost oblečení a dost širokou škálu protilátek proti hadím jedům, zvlášť to poslední, protože zrovna teď jí jeden had zabořil zuby do levé paže. Ne, jen jeden zub. Zdá se, že had má jen jeden tesák, a je to zub dost divný, stříbrný a tenký jako jehla. Had má tenké, průhledné tělo a visí ze stříbrného stromu, který nemá listy a jen jednu větev, ale koneckonců v Amazonii člověk zvláštní plazy a rostliny čeká.

Had zřejmě není jedovatý, protože Martie z něj nemá strach, a nebojí se ho ani Susan, která je na té jihoamerické expedici s ní. Teď právě sedí v křesle na druhém konci mýtiny, napůl odvrácená od Martie, viditelná jen z profilu, tak tichá a nehybná, že buď medituje, nebo se nad něčím hluboce zamyslela.

Martie sama leží na lůžku nebo možná i na něčem podstatnějším, jako na pohovce, která je prošívaná a leskne se jako kůže. To tedy musí být prvotřídní dovolená v divočině, když si organizátoři dali tu práci a přivezli i pohovky a křesla. čas od času se dějí magické a zábavné věci. Vzduchem pluje sendvič vypadá to na banán a arašídové máslo na silných plátcích bílého chleba pohybuje se tam a zpátky, nahoru a dolů, a mizejí z něj sousta, jako by tu v lese s ní byl duch, hladový duch, který si dává oběd. Také láhev bylinkové limonády se vznese do vzduchu, nakloní se k neviditelným rtům, aby uhasila žízeň téhož ducha, a později ji následuje láhev vinného moštu. Ale to se asi taky dá čekat, protože koneckonců prá ve jihoameričtí spisovatelé vymysleli styl zvaný magický realismus.

Dalším magickým prvkem je okno v lese, které je za ní, nad její hlavou, a které vrhá světlo do lesa, jenž by jinak byl úplně tmavý a zlověstný. Kolem a kolem vzato je tohle příjemné místo pro tábor.

Až na to listí. Po celé pasece je nastláno opadaného listí, snad z těch mahagonových stromů, snad z jiných, a i když jsou to jen uschlé listy, Martie je z nich nesvá. Čas od času zapraskají a zašustí, ačkoli na ně nikdo nešlape. Lesem nevane ani ten nejslabší větřík, ale neklidné listy se chvějí jednotlivě i v malých kupkách, třesou se a šustí o sebe a plíží se po tábořišti se zlověstným šepotem, jako by pouhé listy dokázaly intrikovat a konspirovat.

Bez varování se zvedne ostrý západní vítr. Okno je obráceno k západví, ale musí být otevřené, protože vítr jím vletí na mýtinu jako veliká vyjící bytost, která s sebou nese další listí, obrovské chvějivé masy listí, syčící a pleskající jako hejna netopýrů, některé vlhké a pružné, některé suché a mrtvé. Vítr strhne i listí ležící na zemi a všechno to vířící smetí se žene po obvodu mýtiny červené podzimní list, vlhké zelené listy, okvětní plátky, palisty, listeny žene se dokola jako kolotoč bez koníčků, ale se zvláštními tvory vznikajícími z listí. Pak, jako by je táhla Panova flétna, se všechny listy bez výjimky slétnou do středu mýtiny a spojí se do podoby muže, vyplňují onu neviditelnou bytost, která tam celou dobu byla, toho ducha, který jedl sendvič a pil limonádu, dávají mu formu a podstatu. Muž z listí se tyčí nad Martie, obrovský, strašný, ježící se tvář podobná strašidelné masce, černé díry tam, kde by měl mít oči, nepravidelná tlama.

Martie se pokouší vstát z pohovky dřív, než se jí dotkne, než bude příliš pozdě, ale je tak slabá, že vstát nemůže, jako by ji postihla tropická horečka, malárie. Nebo možná je ten had přece jen jedovatý a jeho jed konečně začal působit.

Vítr přivál listí ze západu a Martie je východ, listí do ní musí vstoupit, protože ona je východ, a Muž z listí jí položí jednu mohutnou ježatou ruku na obličej. Jeho podstatou jsou listy, vířící masy listí, některé křehké a zkroucené, některé čerstvé a vlhké, ještě jiné slizké plísní, houbou, a on tuto listnatou esenci sebe sama cpe do jejích úst a ona ukousne kus té příšery, snaží se ji vyplivnout, ale do úst se í tlačí ještě víc listí a ona musí polykat, polykat nebo se zalknout, protože ještě další rozdrcené a rozdrobené listí se jí tlačí i do nosu, a teď jí plesnivá masa listí vniká i do obou uší. Snaží se zavolat Susan na pomoc, ale nemůže křičet, jen se dáví, snaží se volat Dustyho, ale Dusty do Jižní Ameriky nejel, zůstal v Kalifornii, není tu nikdo, kdo by jí pomohl, plní se listím, žaludek má plný listí, plíce ucpané, krk se zalyká listím, a ted jí list divoce víří v hlavě, uvnitř lebky, škrábou jí o povrch mozku, až už nedokáže jasně myslet, až celá její pozornost se soustředí na zvuk listů, na to neustálé škrábání chrastění šustění cvakání křupání praskání syčení na ten ZVUK

„A v té chvíli se vždycky vzbudím,“ řekla Martie.

Podívala se dolů na poslední krevety ležící na zbytcích těstovin. Připomínaly spíš kukly než plody moře, lakové kukly, jaké našla, když byla malá a lezla po stromech. V horních větvích jednoho obra, v místech, která se zdála být čistá a plná slunce, jednou objevila nákazu, desítky tlustých kukel pevně přilepených k listům, které se kolem nich částečně zkroutily, jako by strom byl nucen poskytovat ochranu parazitům, kteří ho požírali. Vyvolalo to v ní jen mírný odpor, připomněla si, že z housenek se koneckonců vylíhnou motýli, prohlížela si hedvábím opředené sáčky a všimla si, že v některých z nich se kroutí něco živého. Rozhodla se osvobodit ten zlatý nebo snad šarlatový okřídlený zázrak uvnitř někohk hodin nebo možná i dní před tím, než by se vylíhl normálně, a tak jemně odstraňovala jemné vrstvy kukly „„ a zjistila, že uvnitř není motýl, dokonce ani můra, ale že je to pouzdro vajíčka, ze kterého vyrazily desítky malých pavouků. Po tomto objevu se už nikdy necítila ve vzdušných vrcholcích stromů tak volná vlastně nikdy v žádných výškách se už tak necítila, od té doby chápala, že za každého tvora žijícího pocl kamenem nebo plazícího se blátem existuje jiný, stejně odporný, který obývá výšiny, protože, i když toto je zázračný svět, je to svět padlý.

Přešla ji chuť. Odstrčila poslední krevety a sáhla po pivu.

Dusty také odstrčil zbytek večeře a řekl: „Škoda, že jsi mi o tom zlém snu takhle podrobně nevyprávěla mnohem dřív.“

„Byl to jen sen. Co bys z něj poznal?“

„Nic,“ připustil. „Až do toho snu, který jsem měl včera. Pak bych viděl ta spojení okamžitě. I když nevím, jak bych šije vykládal.“

„Jaká spojení?“

„Ve tvém i v mém snuje něco. někdo neviditelný. A to téma posedlosti, toho, že temná a nežádoucí přítomnost vstupuje do srdce, do mozku. A taky ta infuze, o té ses taky předtím nezmínila.“

„Infuze?“

„V mém snuje to jasně infuze, která visí ze stojací lampy v naší ložnici. Ve tvém snuje to had.“

„Ale to je had.“

Zavrtěl hlavou. „V těch snech skoro nic není tím, čím se zdá. Všechno jsou to symboly, metafory. Protože to nejsou jen sny.“

„Jsou to vzpomínky,“ hádala a cítila, že je to pravda.

„Zakázané vzpomínky na naše programování,“ souhlasil s ní Dusty. „Ti, co nás. ovládají, ať je to kdokoli vymazali všechny ty vzpomínky, museli, protože nechteli, abychom se na něco z toho pamatovali.“

„Ale ten zážitek v nás někde hluboko stejně zůstal.“

„A když se vrátí, musí se objevit takhle zkresleně, v symbolech, protože jinak k němu nemáme přístup.“

„Je to podobné, jako když na počítači vymažeš soubor a on zmizí z adresáře a ty už k němu nemůžeš, ale na harddisku zůstane prakticky navždy.“ Vyprávěl jí svůj sen o volavce a o blesku. Když Dusty skončil, Martie cítila, jak se v ní náhle znovu budí známý strach s takovou horečnou energií, jako by jí podél páteře vylézaly z pouzder tisíce malých pavouků.

Sklonila hlavu, zadívala se do sklenice piva, kterou sevřela oběma rukama. Kdyby ji hodila po Dustym, mohla by ho omráčit. Kdyby ji rozbila o desku stolu, mohla by s ní rozdrásat Dustymu tvář.

Třásla se a jen se modlila, aby se pikolík zrovna teď nerozhodl odnášet prázdné talíře. Záchvat za minutu nebo dvě přešel. Martie zvedla hlavu a podívala se na ten kousek restaurace, který byl z uzavřeného boxu vidět. Sedělo tu teď víc lidí, než když Martie s Dustym přišli, ale nikdo se na ni nedíval podezřívavě ani jinak. „si v pořádku?“ zeptal se Dusty. „Teď to nebylo tak zlé.“ „Valium a pivo.“ „Něco,“ souhlasila.

Poklepal na hodinky. „Chytají tě skoro přesně po hodině, ale pokud budou takhle mírné.“

Martie se zmocnila nepříjemná předtucha, že tyto nedávné drobné záchvaty jsou jen předzvěst nadcházejících atrakcí, krátké klipy z velkého představení.

Zatímco čekali, až jim číšník donese účet a pak drobné zpátky, znovu listovali knížkami haiku.

Martie našla i to další. Bylo od Macua Bašóa, který složil i Skeetovo haiku s modrým jehličím.

Uhodil blesk. Výkřik noční volavky Doznívá tmou.

Nepřečetla ho nahlas, jen podala knihu Dus týmu. „Tohle musí být ono. Všechny tři jsou z klasických zdrojů.“

Viděla, jak se otřásl, když báseň četl.

Číšník jim donesl drobné, poděkoval a tradičně popřál hezký den, i když venku už byla dobré dvě hodiny tma.

Dusty spočítal spropitné a nechal ho na stole. Pak řekl: „Víme, že aktivující jména jsou z Condonova románu, takže by nemělo být těžké najít to moje. Teď známe i naše haiku. Chci vědět, co se stane, když. je použijeme jeden na druhém. Ale tohle rozhodně není to správné místo, kde to zkoušet.“

„Tak kde?“

„Půjdeme domů.“

„Je doma bezpečno?“

„A je vůbec někde?“

Kapitola 56

Válet byl většinu dne sám, vypustili ho na zahradu, místo aby ho vzali na procházku, jak to slušný pes má nárok očekávat, večeři dostal od hrozivého obra, kterého předtím viděl jen dvakrát v životě. Měl tedy nárok být uražený, nevrlý, nebo dokonce vrčet. Místo toho byl jedno jediné zlaté, usměvavé, ocasem vrtící odpuštění, které se nechalo pohladit a pak skákalo kolem z čiré radosti, že jsou pánové doma, v tlamě žlutou gumovou kačenku, která divoce pískala.

Nepřipomněli Nedu Motherwellovi, aby Valetovi rozsvítil, ale Ned se ukázal jako skutečná zvířecí máma, protože kuchyň byla zalitá jasným světlem.

Na stole Ned také nechal vzkaz přilepený k vypolstrované obálce: Dusty, tohle jsem našel opřené o vaše přední dveře.

Martie roztrhla obálku a ten zvuk vzrušil Valeta, pravděpodobně proto, že to připomínalo otevírání sáčku se Psími suchary. Vytáhla vázanou knihu s pestrým přebaleni. ,Je od doktora Ahrirnana.“

Dusty od ní nechápavě vzal knihu, Válet natáhl hlavu vzhůru a začichal.

Byl to Ahrimanův současný bestseller, populární psychologická knížka o tom, jak se má člověk učit mít rád sám sebe.

Ani Dusty, ani Martie ji nečetli, dávali přednost románům. Pro Dustyho to vlastně byla spíš zásada než záliba. V době, kdy překrucování, klam a přímé lži byly ve většině společnosti hlavním platidlem, často nacházel víc pravdy v jednom románu než v hromadách učených analýz.

Ale tohle samozřejmě byla knížka doktora Ahrimana a ten ji nepochybně napsal se stejným zaujetím, jaké vkládal clo své soukromé praxe.

Dusty se podíval na fotografii na přebalu a podotkl: „To je divné, že se nezmínil o tom, že ji posílá.“

„Ta nepřišla poštou,“ ukázala Martie obálku, na které nebyla známka. Někdo ji sem donesl a ne od doktora Ahrimana.“

Na obálce bylo jméno a adresa doktora Rove Clostermana.

V knize byl vložen stručný vzkaz od internisty: Moje recepční kolem vás chodí domů, tak jsem ji požádal, aby vám tam tohle nechala. Myslel jsem si, že by vás poslední knížka dr. Ahrimana mohla zajímat. Možná jste ho nikdy nečetli.

„Divné,“ řekla Martie.

„Jo. On doktora Ahrimana nemá rád.“

„Kdo ho nemá rád?“

„Doktor Closterman.“

„Ale samozřejmě že má,“ protestovala.

„Ne. Cítil jsem to. Z jeho výrazu, z tónu hlasu.“

„Ale proč by ho neměl rád? Doktor Ahriman je skvělý psychiatr. A tolik mu na jeho pacientech záleží.“

Kvak, kvak, kvak, ozvala se gumová kačenka.

„Já vím, stačí se podívat, o kolik je ti lip jen po jednom sezení. Rozhodně ti prospěl.“

Válet už zase skákal po kuchyni, uši tnu plácaly, drápky cvakaly o dlaždice a kačenka kvákala jako celé hejno.

„Valete, dost,“ přikázala Martie. Pak dodala: „Třeba doktor Closterman třeba je to profesionální žárlivost.“

Dusty otevřel knihu a začal v ní listovat. „Žárlivost? Ale Closterman přece není psychiatr. On a doktor Ahriman pracují každý na jiném poli.“

Vždy poslušný Válet přestal skákat po kuchyni, ale dál hryzal hračku s takovou vervou, že Dusty měl pocit, že se dostal do kresleného seriálu, ve kterém vystupují oba slavní kačeři, Donald i Strýček Skrblík.

Dusty měl na Clostermana trochu zlost za ten nežádaný dárek. Vzhledem k diskrétní, ale nepochybné nechvíti, kterou Closterman choval k dr. Ahrimanovi, nemohl být v tomhle případě jeho záměr nijak šlechetný. Ten čin mu připadal nepříjemně malicherný.

Sedm stran po začátku psychiatrovy knihy Dusty našel krátké moto přeci první stránkou kapitoly l. Bylo to haiku.

Okvětních plátků Přízraky padají, mizí V měsíci, v květech. Ókjó, 1890

„Co se stalo?“ zeptala se Martie.

Něco jako hudba, ponurá hudba z dávného filmu s Borisem Karloffem v hlavní roli kvílelo a naříkalo jeho myslí.

„Dusty?“

„Taková divná shoda okolností,“ řekl a ukázal jí haiku.

Když si Martie ty tři řádky četla, naklonila hlavu, jako by i ona slyšela hudbu, na kterou byla tato slova složena.

„Divné,“ souhlasila.

Pes znovu rozkvákal kachnu.

Martie šla po schodech stále pomaleji.

Dus ty věděl, že se děsí toho, že uslyší na záznamníku Susanin hlas. Nabídl jí, že si to poslechne sám a řekne jí, co tam bylo, ale pro ni by to byla morální zbabělost.

V pracovně měla Martie velký stůl ve tvaru U, který jí poskytoval dost místa na to, aby odvedla hobity z Ehadoru přes zemi Gondor a Rhovanion až do temného království Mordor za předpokladu, že jí život dopřeje čas vrátit se do rozumně skutečnosti Tolkienova jiného světa. Dva počítače a společná tiskárna nezabíraly ani třetinu místa.

K telefonu byl připojen záznamník, který používala od promoce. Na elektronický přístroj nebyl jen starý, ale doslova antikvami. Podle indikačního okénka na něm bylo pět vzkazů.

Martie stála kus od stolu, až u dveří, jako by ji ta vzdálenost mohla nějak izolovat od citového zásahu Susanina hlasu.

I tady byl kožešinový polštář pro Valeta, ale pes raději zůstal u své paní, jako by věděl, že bude potřebovat útěchu.

Dusty stiskl přehrávání. Kazeta se přetočila a rozběhla se.

První vzkaz byl od samotného Dustyho, když jí včera volal z parkoviště Nového života.

Druhý byl hovor od Susan, zřejmé těsně poté, co Martie prvně usnula vyčerpáním a po troše whisky, než se vzbudila z noční můr a začala hledat v lékárničce prásky pro spaní.

„?b yřwi jg. Co noA ? 7b 7M7m

Martie couvla o dva kroky, až mezi dveře, jako by ji vyháněl hlas mrtvé přítelkyně. Tvář měla pořád ještě bílou, ale ruce, kterými ji zakryla, byly ještě bělejší.

Válet seděl před ní, díval se vzhůru, uši měl nastražené, hlavu nakloněnou, jako by doufal, že psí roztomilost zazené žal.

Třetí vzkaz byl také od Susan, přijatý ve tři dvacet ráno, musel přijít, když si Dusty myl ruce v koupelně a Martie spala „sladkým spánkem nevinných“, jak tvrdila reklama na onen uspávači prostředek, který si vzala.

Susan se na pásku odmlčela, čekala, jestli to někdo zvedne, a Martie mezi dveřmi zasténala. Trpce, s výčitkami řekla. „Ano,“ a smysl toho jediného slova byl jasný: ano, byla jsem tady, ano, byla bych ti mohla pomoci, ano, zklamala jsem tě.

V další pauze spustila Martie ruce z obličeje a v hrůze hleděla na záznamník.

Dusty věděl, co čeká, že uslyší dál, protože sám čekal totéž. Řeč o sebevraždě. Prosbu o podporu, o radu přítelkyně, o uklidnění.

„TVem a .KnA, Marfie. o 4mwMm. Je o Ahriman . oio Aq,zí uifťoAozeff. Hajzl ,fť ýo owt, m „?

Dusty zastavil přístroj dřív, než se stačil pustit do dalšího vzkazu.

Dům jako by se otřásal, jako by se kontinentální kry hluboko pod kalifornským pobřežím srážely, ale tohle bylo výhradně zemětřesení mysli.

Dusty pohlédl na Martie.

Takové oči, ty její oči. Vlna šoku rozbila dokonce i tvrdý krunýř žalu, který je činil ještě modřejšími než obvykle. Teď bylo v jejích očích cosi, co ještě nikdy v ničích očích neviděl, něco, čemu nedokázal dát odpovídající jméno.

Slyšel sám sebe, jak říká: „Ke konci už musela asi trochu bláznit. Totiž, to přece nedává smysl? Jaká kazeta? Doktor Ahriman je skvělý psychiatr.

„záleží mu“

„na jeho pacientech.“

Ta slabá ponurá hudba, přízračná a bez melodie, hrála v koncertní síni uvnitř Dustyho lebky, vlastně ne hudba, ale psychický ekvivalent silného .vonění v uších. Způsobilo to něco, co drazí psychiatři nazývají kognitivní disonance. když má někdo zároveň dva diametrálně odlišné názory na stejný subjekt. Subjektem byl v tomto případě doktor Mark Ahriman. Dustym zmítala kognitivní disonance, protože věřil, že Ahriman je skvělý psychiatr, a teď také násilník, věřil, že Ahriman je doktor, kterému hluboce záleží na jeho pacientech, a teď také vrah, soucitný terapeut, a přitom krutý manipulátor.

„To nemůže být pravda,“ řekl.

„Nemůže,“ souhlasila.

„Ale to haiku.“

„Ten mahagonový les v mém snu.“

„Ordinaci má obloženou mahagonem.“

„A okno obrácené na západ,“ řekla.

„Je to šílené.“

„A i kdyby to mohl být on tak proč my?“

„Vím, proč ty,“ odpověděl temně Dusty. „Ze stejného důvodu jako Susan. Ale proč já?“

„Proč Skeet?“

Poslední dva vzkazy na kazetě, z nichž první přišel dnes v devět ráno, druhý ve čtyři odpoledne, byly od Martiiny matky. První byl krátký, Sabrina si jen chtěla popovídat.

Druhý vzkaz byl už delší, plný starostí, protože Martie pracovala doma a obvykle zavolala matce zpátky do hodiny, do dvou, to, že se tentokrát neozvala, zavdalo Sabrině příčinu k apokalyptickým spekulacím. V tom užvaněném vzkazu navíc bylo ještě něco nevysloveného což ale muselo být jasné každému, kdo znal Sabrinu jako mistryni narážek totiž žhavá naděje, že 1 Marlie má schůzku s rozvodovým právníkem, 2 z Dustyho se vyklubal alkoholik a teď ho odvezli na kliniku na léčení.

3 z Dustyho se vyklubal sukničkář a leží teď v nemocnici, kde se zotavuje z těžkého výprasku, který mu udělil nějaký oklamaný manžel, nebo 4 opilec Dusty se léčí na klinice poté, co ho zmlátil těžce manžel cizí ženy, a Martie je u rozvodového právníka.

Za normálních okolností by to Dustyho proti jeho vůli rozladilo, ale tentokrát mu nedostatek Sabrininy důvěry vůči němu připadal nepodstatný.

Přetočil pásek ke klíčovému Susaninu vzkazu. Její slova se podruhé poslouchala mnohem hůř než poprvé. Susan byla mrtvá, ale tady byl její hlas. Ahriman léčitel, Ahriman vrah. Kognitivní disonance.

Kazeta ze záznamníku nebyla přesvědčivým důkazem, který by mohli použít, protože Sušárnu vzkaz nebyl dostatečně konkrétní. Neobvinila psychiatra ze znásilnění nebo vlastně vůbec z ničeho, kromě toho, že je hajzl. Přesto ale byla kazeta svého druhu důkaz a oni ho potřebovali zachovat.

Dusty vytáhl kazetu, vzal ze stolu červený lix a na nálepku napsal SUSAN, Martie strčila do záznamníku čerstvou kazetu. Označenou kazetu pak Dusty vložil do mělké prostřední zásuvky stolu. Martie vypadala ublíženě.

Susan mrtvá. A teď dr. Ahriman, který se zdál být tak spolehlivým pilířem v nejistém světě, se zjevně stal nastraženou pastí.

Kapitola 57

Z kuchyně zavolal Dusty do kanceláře Roye Clostermana, a dostal dispečink, kam se přepínaly jeho hovory v noci. Prohlásil, že Martie má alergickou reakci na léky, které jí doktor předepsal. „Je to naléhavé.“

Zatímco jeho pán a paní seděli v kuchyni u stolu a čekali na zavolání, Válet se rozvalil pod stolem a vzdychl, aby bylo jasné, že to považuje za ztrátu času, který by se užitečněji dal strávit přetahováním nebo jakoukoli hrou s míčkem.

Dusty hledal v Mandiuském kandidátovi jméno, při kterém by se otřásl tak, jako když četl Bašóovy verše o volavce. V čekárně clr. Ahrimana se prokousal románem dost daleko, aby se seznámil když ne se všemi, tak aspoň s velkou většinou hlavních postav, ale při žádném jméně mu nenaskočila husí kůže. Teď, když rychle listoval knihou dál, našel novou postavu, která zabrala: druhořadá operní zpěvačka Viola Narvilly, což se zdálo byt příliš hloupé jméno, než aby si ho Ahriman nebo kdekoli vybral k tak smrtícímu účelu.

Teď přečetli jeden druhému své haiku.

Dusty začal aktivačním jménem. „Raymond Shaw.“ „Poslouchám,“ řekla odtažitě, oči zastřené a přitom pozorné.

„Přiválo ze západu „ „Ty jsi západ a západní vítr.“

Dustymu se najednou nechtelo pokračovat se všemi třemi verši, protože nevěděl, jak s ní naložit, kdyby se mu povedlo dostat se do jejího podvědomí. Otevřená instrukcím by zcela jistě byla v křehkém stavu, zranitelná, a to, co by jí řekl nebo na co by sejí zeptal, by mohlo mít vážné a nečekaně následky a způsobit nepředvídatelné psychické škody.

Kromě toho nevěděl, jak ji z toho transu přivést zase k plnému vědomí, ledaže by jí řekl, aby se z něj vyspala jako Skeet. A Skeet v Novém životě spal tak tvrdě, že ho nevzbudilo, ani když ho volali jménem, třásli s ním, dokonce mu dávali pod nos čichací sůl. jestli Dustyho pocit, že čas se krátí, je výstižný a ne paranoidní, nemůžou si dovolit riskovat, že se Martie sveze do narkoleptického pseudokómatu, ze kterého ji nedokáže vzbudit. Když Dusty nepokračoval druhou řádkou haiku, Martie zamrkala a její zaujatý výraz zmizel, jak se probrala k plnému vědomí. „Tak co?“

Řekl jí to. „Ale bylo by to účinkovalo. To je jasné. Teď to zkus ty se mnou jenom s první řádkou mých veršů.“ Martie se nemohla tak dobře spoléhat na paměť a tak si vzala k ruce knížku básní.

Viděl, jak otevřela ústa, aby promluvila a pak mu retrívr strkal hlavu do klína, aby utěšoval nebo se nechal utěšit.

Ještě před zlomkem vteřiny ležel Válet jako chlupatá hromádka u Dustyho nohou.

Ne, ne před zlomkem vteřiny. Uplynulo deset nebo Patnáct vteřin, kus času, který byl teď pro Dustyho ztracený. Bylo zjevné, že když Martie použila aktivační jméHo, Vžoía MmriMy, Dusty odpověděl a pes, který vycítil, zc se s pánem něco děje, se zvedl, aby to zjistil.

„To je děs,“ řekla Martie, zavřela knížku, s ušklíbnutím ji odsunula stranou, jako by to byla sataiiistická bible. „Vypadal jsi. úplně mimo.“

„Nevzpomínám si ani, že jsi řekla to jméno.“

„Ale řekla jsem ho. A první řádku té básně, uhodil blesk. A ty jsi odpověděl: , Ty jsi blesk.“

Zazvonil telefon.

Dus ty vyletěl, že málem převrhl židli, a když zvedl sluchátko telefonu na stěně, uvažoval, jestli se na jeho Aňíó na druhé straně ozve doktor Closterman nebo někdo jiný, kdo řekne lřoo MnzYy. Otroctví nebylo nikdy dál než jedno vytočení čísla.

Closterman.

Dusty se omluvil za to, že lhal, aby si pojistil, že se doktor brzo ozve. „Alergická reakce to není, ale naléhavé to yť, pane doktore. Ta knížka, co jste nám poslal.“

„JVazcíť íg íň j r“„ dodal Closterman.

„o. Pane doktore, proč jste nám ji poslal?“

„Říkal jsem si, že byste si ji měli přečíst,“ odpověděl Clostennan tak, že se naprosto nedalo poznat, zda o autorovi a knize soudí příznivě nebo nepříznivě.

„Pane doktore.“ Dusty zaváhal, ale pak do toho skočil po hlavě. „Ale sakra, nemá cenu chodit kolem horké kaše. Myslím, že máme možná problém s doktorem Ahrimanem. Velký problém.“

Už když to říkal, hádal se s ním vnitřní hlas. Psychiatr, ten skvělý psychiatr neudělal nic, čím by si zasloužil tuhle bezohlednost, tuhle neúctu. Dusty si připadal provinilý, nevděčný, zrádný, iracionální. A všechny ty pocity ho děsily, protože vzhledem k okolnostem měl všechny důvody psychiatra podezřívat. Hlásek v jeho nitru, silně přesvědčivý, nebyl hlas jeho, ale hlas toho neviditelného, toho, který mačkal balónek tlakoměru v jeh snu, toho, okolo kterého se v tom Marinně shromažďovalo listí, a teď ten někdo kráčel jeho myslí, neviditelný, ale nikoli mlčící, a pobízel ho, aby důvěřoval doktoru Ahrimanovi, aby zahnal to absurdní podezření, aby důvěřoval a měl víru.

Dustyho mlčení přerušil dr. Closterman otázkou: „Martie u něj už byla, viďte?“

„Dnes odpoledne. Ale teď si myslíme. že to začalo mnohem dřív. Už před několika měsíci, když k němu doprovázela svou přítelkyni. Pane doktore, vy si budete myslet, že jsem se zbláznil“

„Třeba ne. Ale dál už bychom o tom neměli mluvit telefonicky. Můžete sem přijet?“ „Kam sem?“ „Bydlím na ostrově Balboa.“ Closterman mu popsal cestu.

„Za chvíli jsme tam. Můžeme vzít s sebou psa?“

„Může si hrát s tím mým.“

Když Dusty zavěsil a obrátil se k Martie, řekla: „Třeba to není zrovna nejlepší cesta.“

I ona naslouchala svému vnitřnímu hlasu. „Třeba,“ pokračovala, „kdybychom prostě zavolali doktora Ahrimana a všechno mu to řekli. třeba by nám to mohl nějak vysvětlit.“

Neviditelný obyvatel Dustyho mysli naléhal na stejné řešení, prakticky týmiž slovy, jaká teď použila Marlie.

Ta náhle prudce vyskočila. „Proboha, co to sakra vykládám?“

Dustyho pálily tváře a on věděl, že kdyby se podíval do zrcadla, uviděl by, že je rudý. Pálil ho stud, stud za vlastní podezření, za to, že odpírá doktoru Ahrimanovi zaslouženou důvěru a úctu, kterou si zaslouží.

„Tak mám pocit,“ podotkl Dusty otřeseně, „že hrajeme v nové verzi Invaze lupičů těl.“

Válet vylezl zpod stolu. Stál se staženým ocasem, nahrbený, se sklopenou hlavou, ve stejné náladě jako oni. „Proč bereme s sebou psa?“ zeptala se Martie. „Protože si myslím, že se sem nějakou chvíli nevrátíne. Myslím, že to nemůžeme riskovat. Tak pojď,“ řekl a přešel přes kuchyň k hale. „Sbalíme si nějaké tašky, šaty na pár dní. A přitom sebou hodíme.“

O několik minut později Dusty dobalil kufr a vytáhl ze zásuvky nočního stolku kompaktní, na míru uzpůsobený Colt pětačtyřicítku. Zaváhal, pak se rozhodl, že zbraň bude lepší mít na dosah, zavřel kufr, aniž by do něj Colt přidal, a vytáhl ze skříně koženou vestu s hlubokými kapsami.

Nebyl si ale jist, jestli by jim ta zbraň k něčemu byla.

Kdyby v tomhle okamžiku vstoupil do ložnice Mark Ahriman, ten zrádný hlásek v Dustyho mysli by ho mohl zdržet natolik, aby se psychiatr stačil usmát a říct Viola Narvilly dřív, než by Dusty stiskl spoušť.

Strčil bych si pak pistoli do pusy jako lízátko a vystřelil si mozek stejně poslušně, jako si Susan podřezala zápěstí?

Ven z ložnice, po úzkých schodech dolů s retrívreni v čele, Martie vlekla jedno zavazadlo, Dusty nesl druhé. Zastavili se v kuchyni pro knížky, pak ven k Saturnu. Pospíchali stále víc, protože měli pocit, že musejí předběhnout rychle se šířící stín zkázy.

Kapitola 58

Nízký most s několika oblouky spojoval ostrov Balboa v Newportském přístavu s pevninou. Marině Avenue, lemovaná restauracemi a obchody, byla skoro prázdná. Eukalyptové listy a útržky z palmových větví se otáčely po ulici ve vírech vysokých jako dospělý člověk, jako by se tu ve skutečnosti odehrával Martiin sen o mahagonovém lese.

Doktor Closterman nebydlel na žádné z vnitřních ulic, ale na pobřeží. Zaparkovali u konce Marině Avenue a spolu s Valetem vykročili po dlážděné promenádě, která obkružovala ostrov a od přístavu byla oddělená nízkou hrází.

Než našli Clostermanův dům, přesně za hodinu od posledního záchvatu, Martie přepadla vlna autofobie. 1 to další snesitelný záchvat, relativně mírný jako ty předchozí tři, ale přesto v jeho průběhu nemohla jít, nedokázala dokonce ani stát.

Seděli na hrázi a čekali, až to přejde.

Válet byl trpělivý, ani se neděsil, ani se nevrhal vpřed za potenciálním kamarádem, když kolem prošel nějaký člověk s clalmatinern.

Byl příliv. Vítr bičoval jinak klidný přístav a odrazy světel z domů kolem přístavu se vlnily na vodě.

Jachty a motorové čluny zakotvené v privátních docích se vzpínaly, sténaly a vrzaly. Lana a kovové součásti cinkaly o ocelové stěžně.

Když Martiin záchvat za chvilku přešel, řekla: „Viděla jsem mrtvého kněze s hřebíkem na pražce v hlavě. Krátce, pánbůh zaplať, ne jako předtím, když jsem se takových odporností vůbec nemohla zbavit. Ale kcle se to všechno bere?“

„Někdo ti to nasadil do hlavy.“ Proti radám toho naléhavého vnitřního hlasu se Dusty opravil. „Ahriman ti to tam nasadil.“

„Ale jak?“

Nezodpovězenou otázku odvál vítr nad přístav a oni se znovu vydali hledat dům doktora Clostermana.

Žádný z domů na ostrově nebyl vyšší než třípatrový a okouzlující bungalovy se choulily k velkým okázalým sídlům. Closterman bydlel v milém dvoupatrovém domě s břidličnou střechou, ozdobnými okenicemi a truhlíky plnými primulek.

Když jim lékař přišel otevřít, byl bosý, na sobě měl pískové plátěné kalhoty, přes jejichž opasek mu přetékalo bříško v tričku s reklamou na surfy značky Hobie.

Vedle něj stál černý labrador s velkýma zvědavýma očima.

„Charlotta,“ představil ho vlastně ji Closterman.

Válet se s cizími psy obvykle příliš nekamarádil, ale tentokrát, jakmile ho pustili z vodítka, okamžitě běžel k Charlottě a vrtěl ocasem. Obcházeli se, očichávali, pak se labradorka rozběhla přes halu a po schodech nahoru a Válet se hnal za ní.

„To je v pořádku,“ mávl rukou Rov Closterman. „Neshodí nic, co by už aspoň jednou nespadlo.“

Lékař jim nabídl, že jim pověsí bundy, ale nechali si je, protože Dusty měl v jedné kapse Colt.

V kuchyni bublal velký hrnec omáčky na špagety a z něj „vycházela lákavá vůně dusících se masových koulí a klobás.

Closterman nabídl Dustymu něco k pití, Martie kávu „ledaže jste si už nebrala žádné další valium“ a na jejich žádost nalil kávu oběma.

Seděli u leštěného borového stolu, zatímco lékař krájel a čistil několik malých masitých paprik.

„Chtěl jsem si vás trochu oťukat,“ začal Closterman, „než se rozhodnu, jestli k vám mám být upřímný. Ale pak jsem se rozhodl, že není důvod váhat. Velice jsem obdivoval vašeho otce, Martie, a jestli jste aspoň trochu po něm, což věřím, že jste, tak vím, že se můžu spoléhat na vaši rozvahu.“

„Děkuji.“

„Ahriman,“ pokračoval Closterman, „je narcisistický idiot. To není názor. To je tak prokazatelný fakt, že by mělo být ze zákona povinné to uvádět v životopise autora na přebalu jeho knížek.“

Vzhlédl od paprik, aby zjistil, jestli je šokoval a usmál se, když viděl, zeje nevyvedl z míry. Se svými bílými vlasy, laloky, bradami navíc, podbradky a úsměvem vypadal jako Santa Claus bez vousů.

„Četli jste některou jeho knížku?“ zeptal se.

„Ne,“ odpověděl Dusty. „Jen jsme mrkli do té, co jste nám poslal.“

„Jsou ještě horší než ty obvyklé populárně psychologické bláboly. Naučte se mít se rádi. Mark Ahriman se nikdy nemusel učit mít rád Marka Ahrimana. Ten je do sebe zamilovaný od narození. Přečtěte si tu knížku a uvidíte.“

„Myslíte si, že by byl schopen vytvořit u pacientů poruchy osobnosti?“ zeptala se Martie.

„Schopen? Nepřekvapilo by mě, kdyby polovina těch jeho léčebných úspěchů byly případy, které předtím sám způsobil.“

Možné důsledky této odpovědi braly Dustymu dech. „Myslíme si, že Martiina kamarádka, ta, co jsme o ní mluvili ráno“

„Ta s agorafbbií.“

„Jmenovala se Susan Jaggerová,“ řekla Marde. „Znala jsem ji od doby, co nám bylo deset. Včera v noci spáchala sebevraždu.“

Martie šokovala lékaře tak, jak se lékaři nepodařilo šokovat je. Položil nůž, obrátil se ke žlutým paprikám zády a otřel si ruce do malého ručníku. „Vaše kamarádka.“

„Našli jsme dneska odpoledne její tělo,“ vysvětloval Dus ty.

Closterman si sedl ke stolu a vzal Martiinu ruku do obou dlaní. „A vy jste si myslela, že její lip.“

„Tak mi to včera říkal Ahriman.“

Dusty pokračoval. „Máme důvod věřit, že Martiina autofobie tak se to jmenuje nemá přirozenou příčinu.“

„Rok jsem chodila se Susan do jeho ordinace,“ vysvětlovala. „A začala jsem si uvědomovat. divné výpadky paměti.“

Doktorovy oči sežehnuté sluncem, spálené větrem, neustále zarudlé v koutcích byly přes to všechno spíš laskavé než poškozené. Otočil Martiinu ruku ve svých a pohlédl jí do dlaně. „Řeknu vám všechno důležité, co vám o tom kluzkém parchantovi říct můžu.“

Přerušila ho Charlotta, která se vřítila do kuchyně s míčkem v tlamě a s Valetern v patách. Psům sklouzly tlapky na dlaždicích v kuchyni a oba pak vyrazili druhými dveřmi stejně divoce, jako vletěli dovnitř.

Closterman řekl: „Když si odmyslíte výchovu k hygieně, tak nás psi můžou naučit víc, než naučíme myjeProstě, dělám nějakou veřejně prospěšnou práci. Nejsem žádný svatý. Spousta doktorů dělá víc než já. Při své dobrovolné činnosti pracuji se zneužívanými dětmi. V dětstvi mě mlátili. Neodradilo mě to. Mohl jsem ztrácet čas tím, že budu nenávidět viníky. nebo je nechat zákonu a Bohu a použít svou energii na pomoc nevinným. No ale. vzpomínáte si na případ Ornwahlových?

Rodina Ornwahlových vedla populární předškolní zařízení v Laguna Beach přes dvacet let. Každé volné místo, které tam měli, vyvolalo bouřlivé boje mezi rodiči potenciálních žáčků.

Přede dvěma lety matka pětileté předškolačky ohlásila na policii, že členové rodiny Ornwahlových sexuálně zneužívali její dceru a tvrdila, že ostatní děti byly používány při skupinovém sexu a satanistických rituálech. V nastalé hysterii si rodiče ostatních žáčků té školky vykládali každou sebemenší odchylku od běžného chování u svých dělí jako hrozivou citovou reakci na zneužívání.

Nebyl jsem v žádném spojení s Ornwahlovými ani s rodinami těch dětí, které do školy chodily,“ pokračoval Rov Closterman, „takže mě požádali, abych ve veřejném zájmu provedl prohlídky těch dětí pro Společnost na ochranu dětí a pro kancelář prokurátora. Ke stejnému účelu tam měli také psychiatra. Hovořil s žáčky Ornwahlových, aby zjistil, jestli skutečně přesvědčivě vypovídají o sexuálním zneužívání.“

„A to byl doktor Ahriman,“ hádala Martie. Roy Closterman se zvedl od stolu, podal konvici s kávou a dolil jim.

„Měli jsme schůzku kvůli koordinaci různých lékařských stránek vyšetřování případu. Ahriman mi byl okamžitě protivný.“

Dusty nervózně poposedl na židli, protože se znovu ozval ten vnitřní vyčítavý hlas. Měl by se stydět za to, že je k psychiatrovi tak neloajální a že vůbec poslouchá něco takového.

„A když se jen tak mimochodem zmínil, že používá hypnotickou regresi, aby se některé ty děti dokázaly v paměti vrátit k možným případům zneužívání,“ pokračoval Closterman, „rozječely se mi v hlavě poplachové signály.“

„Copak hypnóza není uznávaná terapeutická technika?“ zeptala se Martie, možná slovy svého neviditelného vnitřního poradce.

„Čím dál méně. Nešetrný terapeut může snadno nevědomky vložit falešné vzpomínky. A hypnotizovaný subjekt je zranitelný. A pokud má terapeut vlastní zájmy a nechová se eticky.“

„Myslíte, že Ahrirnan měl na případě Ornwahlových nějaký osobní zájem?“

Místo aby odpověděl na otázku, Closterman řekl: „Děti jsou vysoce vnímavé k sugesci, dokonce i bez hypnózy. Jedna studie za druhou ukázala, že si .pamatuji“ to, co se domnívají, že na nich přesvědčivý terapeut chce, aby si pamatovaly. Když člověk mluví s dětmi, musí si dávat veliký pozor, aby neovlivňoval jejich svědectví. A všechny takzvané potlačené vzpomínky, které dostanete z dítěte v hypnóze, jsou prakticky bezcenné.“

„Mluvil jste o tom s Ahrimanem?“ zeptala se Martie.

Lékař se znovu pustil do práce na žlutých paprikách. „Mluvil a on se choval jako blahosklonný arogantní nafoukanec. Ale zdvořilý. Politik, to on je. Ať jsem pronesl jakoukoli obavu, měl na ni odpověď a nikdo jiný na straně vyšetřovatelů ani prokuratury moje obavy nesdílel. Samozřejmě, těm chudákům zničeným Ornwahlovým se to nelíbilo, ale tohle byl jeden z těch případů, kdy masová hysterie prakticky vyloučí objektivní vyšetřování.“

„Zjistil jste při prohlídkách těch dětí nějaké stopy zneužívání?“

„Žádné. U starších dětí se vždycky nemusí najít fyziologické důkazy zneužívání. Ale tohle byli předškoláci, malinké děti. Kdyby se jim skutečně stalo něco z toho, co tvrdily, tak bych skoro jistě byl našel poškození tkáně, jizvy a chronické infekce. Ahriman přicházel se spoustou historek o satanickém sexu a o mučení, ale já jsem nenašel ani špetičku lékařských důkazů, které by to potvrdily.“

Pět členů rodiny Ornwahlových bylo obviněno a školku skoro rozebrali na kusy, jak hledali důkazy.

„Potom,“ pokračoval Closterman, „za mnou přišel někdo, kdo věděl, jaký mám na Ahrimana názor, a řekl mi, že než to všechno začalo, Ahriman léčil sestru tě ženy, která Ornwahlovy obvinila.“

„Neměl Ahriman na to spojení upozornit?“ zeptal se

Dusty.

„Rozhodně měl. Tak jsem šel za prokurátorem. Ukázalo se, že ta žena skutečně byla sestrou žalobkyně, ale Ahriman tvrdil, že o jejich příbuzenském vztahu neměl tušení.“

„Vy jste mu nevěřil?“

„Ne. Ale prokurátor ano a nechal ho dál ve funkci experta. Protože, kdyby byli připustili, že s Ahrimanem není všechno v pořádku, nemohli by použít žádný z těch jeho rozhovorů s dětmi. Vlastně všechny ty historky, co mu děti navykládaly, by se musely brát jako navozené nebo dokonce iZožg vzpomínky. U soudu by nestály za zlámanou grešli. A žaloba stála a padala s tím, že se Ahrimanovi bude věřit.“

„Nevzpomínám si, že bych něco z toho četla v novinách,“ řekla Martie.

„K tomu dojdu,“ slíbil Closterman. Krájel teď přesněji a energičtěji, jako by pod nožem neměl jen žlutou papriku.

„Podle mých informací tu pacientku často vodila k němu do ordinace právě ta sestra, ta žena, která obvinila Ornwahlovy.“

Jako já jsem tam vozila Susan,“ kývla Martie. „Kdyby to byla pravda, nebylo by absolutně možné, aby se s ní přinejmenším jednou nesetkal. Ale neměl jsem na t důkaz, věděl jsem to jen z doslechu. A když člověk nechce být souzený pro pomluvu, nevykládá o člověku Jako Ahriman na veřejnosti nic, na co nemá důkaz.“

Dopoledne ve své ordinaci se Closterman pokusil zamračit, ale na jeho balonovitém obličeji se to moc nedařilo. Teď hněv překonal geometrii tváře a tvrdé zaškaredění se vtlačilo tam, kam se mračení proniknout nepodařilo.

„Nevěděl jsem, jak ten důkaz získat. Nejsem žádný doktor detektiv, jak bývají v televizi. Ale napadlo mě. No, napadlo mě zjistit, jestli ten parchant nemá už v minulosti nějaký škraloup. Přišlo mi divné, že se během své kariéry dvakrát stěhoval, a dost daleko. Po víc než deseti letech v Santa Fé najednou zmizel do Arizony, do Scottsdale. Tam strávil sedm let a přestěhoval se sem do Newportu. Obecně řečeno, úspěšní doktoři nevyhazují klidně celou švoví praxi oknem a nestěhují se jen tak z rozmaru clo jiného města.“

Closterman dokrájel papriku na proužky. Opláchl nůž, omyl ho a uklidil.

„Vyptával jsem se trochu kolegů, jestli někdo nezná někoho, kdo má praxi v Santa Fé. Jeden můj přítel kardiolog má kamaráda z fakulty, který se usadil v Santa Fé, a tak nás seznámil. Ukázalo se, že ten doktor přímo Ahrimana znal, když v Santa Fé žil. a neměl ho o nic radši než já. A teď to hlavní. taky tam došlo k velkému případu sexuálního zneužívání předškoláků, a Ahriman vyšetřoval ty děti přesně jako tady. A taky tam vznikly nějaké otázky ohledně jeho technik.“

Dusty měl náhle překyseleiiý žaludek, a i když si nemyslel, že by s tím měla něco společného káva, odstrčil šálek.

Jedno z dětí, pětiletá holčička, spáchala sebevraždu, když ten proces začínal,“ pokračoval Roy Closterman. „Pětiletá. Zanechala dojemný obrázek, na kterém namalovala holčičku jako ona jak klečí před nahým mužem. Postava toho muže byla anatomicky správná.“

„Bože dobrý,“ vydechla Martie a odstrčila židli od stolu. Začala se zvedat, ale protože neměla kam jít, zase si sedla.

Dustyho napadlo, jestli ta pětiletá holčička proběhla Martiinou myslí se všemi krvavými podrobnostmi, až se jí příště zmocní záchvat paniky.

„Ten případ mohl rovnou před porotu, protože obhajoba byla v podstatě bezmocná. Celý tým poradců žaloby byl přesvědčený o vině.“

Lékař vytáhl z ledničky láhev piva a ukroutil uzávěr. „Když se slušní lidé ocitnou v blízkosti doktora Marka Ahrimana, začnou se jim dít zlé věci, ale on nakonec vždycky vypadá jako zachránce. Až do té vraždy Pastorových v Santa Fé. Paní Pastorová, slušná a milá žena, nikdy nikomu neřekla špatné slovo, za celý život nezažila jediný okamžik lability, a tahle žena najednou nabije revolver a rozhodne se pozabíjet svou rodinu. Začne tím, že zastřelí svého desetiletého syna.“

Ten příběh jen posílil Martiin strach z vlastního potenciálu k násilí, a teď už věděla, kam jít. Vstala od stolu, došla k výlevce, pustila vodu, napumpovala si na ruce tekuté mýdlo a začala se horečně mydlit.

I když Martie neřekla doktoru Clostermanovi ani slovo, nezdálo se, že by její jednání považoval za drzé nebo divné.

„Ten chlapec byl Ahrimanův pacient. Dost těžce koktal. Bylo nějaké podezření, že Ahriman s tou matkou něco měl. A svědek viděl Ahrimana u Pastorových tu noc, co došlo k vraždám. Stál před domem a díval se na ta jatka otevřeným oknem.“

„Díval?“ opakovala Martie a odmotala z roličky na stěně dva papírové ručníky. „Jenom. se díval?“

„Jako by byl na fotbale,“ kývl Roy Closterman. „Jako. jako by tam šel, protože věděl, že se lo stane.“

Ani Dusty už nevydržel sedět. Vstal a řekl: „Měl jsem dneska už dvě piva, ale jestli ta vaše nabídka ještě platí.“ „Poslužte si,“ kývl Roy Closterman. „Hovor o Marku Ahrimanovi nepodporuje střízlivost.“

Martie hodila papírové ručníky do koše a řekla: „TakzL ten svědek ho tam viděl a co z toho bylo?“

„Nic. Svědkovi nikdo nevěřil. A ty řeči o poměru se nedaly dokázat. Kromě toho nebylo naprosto pochyb o tom, že tu spoušť stiskla paní Pastorová. Všechny důkazy bez výjimky pro to svědčily. Ale Pastorovy měli všichni rádi a spousta lidí byla přesvědčená, že v tom Ahhman MěýoA prsty má.“

Dusty se vrátil s pivem ke stolu. „Takže atmosféra v Santa Fé se mu už nelíbila a přestěhoval se do Scottsdale.“

„Kde se znovu staly špatné věci slušným lidem,“ pokračoval Closterman a zamíchal masové koule a klobásy v omáčce. „Mám o tom všem složku. Dám vám ji, až budete odcházet.“

„S touhle municí,“ řekl Dusty, „jste ho přece musel z Ornwahlova případu dostat snadno.“

Rov Closterman se znovu vrátil ke stolu a sedl si vedle Martie. Zavrtěl hlavou: „Ne.“

Dusty překvapeně řekl: „Ale ten druhý předškolní případ sám o sobě přece musel stačit“

„Nepoužil jsem ho.“

Lékařova opálená tvář potemněla ještě víc hněvem a pod sluneční hnědí byla teď brunátná a bouřlivá.

Closterman si odkašlal a pokračoval: „Někdo zjistil, že telefonuji různým lidem v Santa Fé a ve Scottsdale a vyptávám se na Ahrimana. Jednou večer jsem se vrátil z ordinace a tady v kuchyni seděli dva muži, přesně tam, co teď sedíte vy. Tmavé obleky, kravaty, dokonale upravení. Ale byli to cizí lidé a když jsem se obrátil a chtěl jsem jim ukázat, kde jsou dveře, byl za mnou třetí.“

Jestli Dusty od Glostennana něco nečekal, bylo to tohle. Nechtel to slyšet, protože mu to připadalo jako dálnice do beznaděje pro něj a Martie.

Jestli byl jejich nepřítelem doktor Ahriman, byl to nepřítel strašný. Jen v bibli dokázal David porazit Goliáše. Jen v kině má malý človíček šanci proti leviatanovi

„Ahhman používá laciné gorily?“ divila se Martie bud proto, že jí ještě docela nedošlo to, co teď pochopil Dusty nebo protože tomu nechtela věřit.

„Na nich nebylo nic laciného. Měli jistě dobré penzijní pojištění, vynikající lékařskou péči, prvotřídního zubaře a v pracovní době k dispozici slušné auto. No, prostě přinesli s sebou videokazetu a přehráli mi ji na televizi v pracovně. Na kazetě byl malý kluk, můj pacient. I jeho matka a otec jsou moji pacienti a také blízcí přátelé. Hodně blízcí přátelé.“

Lékař musel na chvíli přestat. Zalykal se vzteky a pohoršením. Láhev piva svíral tak pevně, že se zdálo, že mu musí v pěsti každou chvíli puknout.

Pak pokračoval: „Tomu chlapci je devět, je to moc milý kluk. Na kazetě mu tečou slzy. Vykládá někomu mimo kameru, jak ho od šesti let sexuálně zneužíval jeho lékař. Já. Nikdy jsem se toho chlapce ani nedotkl takovým způsobem, ani bych nemohl. Ale ta výpověď je velice přesvědčivá, emocionální a m?“iť ícrZMo yoi,ť. Každý, kdo ho zná, by věděl, že to nemůže hrát, že nemůže MMíyífzf vykládat takové věci. Je moc naivní, aby byl takhle obojaký. Věří tomu, každému slovu věří. V jeho mozku se to stalo, všechny ty hnusné věci, které jsem mu měl provést.“

„Ten kluk byl Ahrimanův pacient,“ hádal Dusty. „Ne. Ti tři v obleku, kteří vůbec neměli co dělat v mém domě, ty elegantní gorily, mi řekli, že chlapcova matka je Ahrimanova pacientka. To jsem nevěděl. Neměl jsem ponětí, kvůli čemu k němu chodí.“

„A přes matku,“ pochopila Martie, „sc Ahriman dostal k tomu chlapci.“

„A nějak ho zpracoval hypnotickou sugescí nebo něčím a podsunul mu tyhle falešné vzpomínky.“

„Ono je to víc než hypnotická sugesce,“ řekl Dusty. .Já nevím přesně, m to je, ale je to ještě mnohem hlubší.“

Roy Closterman se nejdřív napil piva a pak pokračoval: „Ti hajzlové mi řekli. že na té kazetě je chlapec v transu. Při plném vědomí si vůbec nevybavuje tyhle falešné vzpomínky, ty strašné věci, které o mně říkal. Nikdy se inu o nich nebude zdát ani ho nebudou trápit na podvědomé úrovni. Nebudou mít žádný vliv na jeho psychologii ani na jeho život. Ale přesto ty falešné vzpomínky zůstanou pohřbené v něčem, čemu říkali jeho jofpodvědomí, potlačené, ale připravené vyplout na povrch, kdyby někdy dostal míírA, aby se na ně upamatoval. A slibovali, že mu tu instrukci dají, když se budu snažit dělat doktoru Ahrimanovi potíže v případu Ornwahlovy školky nebo v čemkoli jiném. Pak odešli i s kazetou.“

Ten Ahrimanův advokát v hloubi Dustyho mysli zabloudil někam daleko, jeho hlas byl teď slabší a zdaleka ne tak přesvědčivý.

Martie se zeptala: „Máte tušení, kdo byli ti lidé?“

„Mně tak moc nezáleží na tom, od jaké instituce přesně dostávají plat,“ odpověděl Rov Closterman. „Vím, co z nich bylo cítit.“

„Úřední moc,“ podotkl Dusty.

„Na hony,“ potvrdil lékař.

Bylo zjevné, že právě teď nemá Martie zdaleka takový strach z možného násilí v sobě, jako v druhých, protože položila svou ruku na Dustyho a pevně ji sevřela.

V hale se ozvalo psí supění a dusot tlapek. Válet a Gharlotta se vrátili do kuchyně, uhonění a rozradovaní.

Za nimi se ozvaly kroky a do kuchyně vešel podsaditý, příjemně vyhlížející muž v havajské košili a tříčtvrtečních plátěných kalhotách. V ruce nesl hnědou obálku.

„To je Brian,“ řekl Rov Closterman a představil je.

Když si potřásli rukama, Brian podal obálku Dustymu. „Tohle je ta složka o Ahrimanovi, kterou dal Roy dohromady.“

„Ale od nás jste ji nedostali,“ varoval lékař. „A nemusíte ji vracet.“

„Vlastně,“ upřesnil Brian, „už ji nikdy nechceme vidět.“

„Briane,“ řekl Closterman, „ukaž jim ucho.“

Brian si odhrnul delší světlé vlasy na levé straně hlavy, zakroutil, zatáhl, nadzvedl a oddělil ucho od hlavy.

Martie vyjekla.

„Protéza,“ vysvětlil Roy Closterman. „Když ti tři tenkrát večer odešli, šel jsem nahoru a našel tam Briana v bezvědomí. Ucho měl uříznuté a ránu profesionálně zašitou. Boltec hodili do odpadu, aby se nedal znova přišít.“

„Miláčkové,“ podotkl Brian a předstíral, že se uchem ovívá jako vějířem. Ten černý humor přiměl Dustyho usmát se navzdory okolnostem.

„Brian a já jsme spolu víc než čtyřiadvacet let,“ řekl doktor.

„Víc než pětadvacet,“ opravil ho Brian. „Royi. ty si to nikdy nezapamatuješ.“

„Nemuseli mu ubližovat,“ pokračoval lékař. „Videokazeta s tím chlapcem by stačila, bohatě stačila. Udělali to jen proto, aby mi dokázali, že to myslí vážně.“

„No, na mě to zapůsobilo,“ dodal Brian a znovu si připevnil protézu ucha.

„A teď možná chápete,“ pokračoval Roy Closterman, „že ta hrozba s tím chlapcem byla obzvlášť dobře vymyšlená. Právě kvůli mně a Brianovi, kvůli tomu, že spolu žijeme, by někteří lidé spíš uvěřili obviněním o zneužívání dětí. Ale přísahám při Bohu, kdybych někdy pocítil jakékoli pokušení v tomhle smyslu, jakoukoli touhu po dítěti, lak bych radši podřezal krk sám sobě.“

„Kdybych ti ho dřív ncpodřezal já,“ dodal Brian. Od chvíle, co vešel Brian, Clostermanův potlačovaný vztek pomalu ustupoval a bouřlivě purpurová barva pod snědou kůží bledla. Teď se do jeho tváře znovu vrátila temnota. „Nemám sám sebe moc rád za to, že jsem Ustoupil. Ornwahlova rodina byla zničená, a přitom byli prakticky jistě nevinní. Kdybych stál jen já proti Marku Ahrimanovi, byl bych se rval bez ohledu na následky. Ale lidé, co vylezou zpod kamene, jenom aby ho chránili. tomu prostě nerozumím. A čemu nerozumím, s tím bojovat nemůžu.“

„Třeba s tím nemůžeme bojovat ani my,“ řekl Dusty.

„Možná ne,“ dal mu za pravdu Closterman. „A asi jste si všiml, že jsem se vás neptal, co přesně se stalo vaší přítelkyni Susan ani jaké potíže máte s Ahrimanem vy sami. Protože, upřímně řečeno, nechci to vědět. Asi je to ocle mě zbabělost. Nikdyjsem se nepovažoval za zbabělce až do tohohle případu, až do Ahrirnana, ale teď vím, že i já mám svoje hranice.“

Martie ho objala a řekla: „To máme všichni. A vy nejste zbabělec, pane doktore. Jste čestný a statečný člověk.“

„Já mu to říkám,“ přidal se Brian, „ale na mě on nedá.“

Lékař chvilku Martie velmi pevně objímal a pak řekl: „Budete potřebovat celé otcovo srdce a všechnu jeho odvahu.“

„Ona je má,“ odpověděl Dusty.

Byla to ta nejpodivnější chvíle spřízněnosti, jakou Dusty kdy poznal: li čtyři byli tak absolutně rozdílní, a přesto je spojovalo takové pouto, jako by byli poslední lidské bytosti, které na planetě zůstaly po invazi mimozemšťanů.

„Můžeme prostřít k večeři ještě pro dva?“ zeptal se Brian.

„Děkujeme,“ odpověděl Dusty, „ale my jsme jedli. A máme ještě hodně co dělat, než tahle noc skončí.“

Martie připnula Valetovi vodítko a oba psi se očichali na rozloučenou.

U hlavních dveří Dusty řekl: „Pane doktore“

„Royi, prosím.“

„Díky. Royi, nemůžu říct, že bychom já a Martie měli teď míň potíží, kdybych byl věřil vlastním instinktům a nemyslel si, že jsem paranoidní, ale možná bychom byli o půl kroku dál, než jsme teď.“

„Paranoia,“ poďotkl Brian, „je v tomhle novém tisíciletí nejlepším důkazem duševního zdraví.“

Dusty pokračoval: „Takže. i když to zní hodně paranoidně. mám bratra, který je na protidrogovém léčení. Už je to potřetí. Ty poslední dvě proběhly ve stejném zařízení. A včera večer, když jsem ho tam nechával, jsem měl vůči tomu zařízení takovou divnou averzi, takový paranoidní pocit.“

„Co je to za léčebnu?“ zeptal se Roy.

„Klinika Nový život. Znáte ji?“

„V Irvinu. Ano. Ahriman je jeden z jejích vlastníků.“

Dusty si vzpomněl na vysokou, velitelskou siluetu ve Skeetově okně a řekl: „Hni. Včera by mě to překvapilo. dneska už ne.“

Po vřelosti Clostermanova domu se lednová noc zdála chladnější, ostřejší. Vítr strhával pěnu z hladiny přístavu a vrhal ji až na ostrovní promenádu.

Válet poskakoval tak daleko vepředu, jak mu vodítko dovolilo, a jeho páni spěchali za ním.

Žádný měsíc. Žádné hvězdy. Žádná jistota, že přijde úsvit, a žádná dychtivost dozvědět se, co přijde s ním.

Kapitola 59

Aniž by potemněla světla, aniž by se zvedla opona, aby Martie upozornila, že nastává představení, bez upoutávek na nadcházející atrakce, které by ji varovaly, se na plátně toho multikina zabírajícího většinu její hlavy rozsvítili mrtví knězi s hřeby v hlavě a další imaginární filmy zjevně ještě horšího druhu. Vykřikla a trhla sebou na sedadle auta, jako by cítila, jak jí po nohou přeběhla mrštná krysa vypasená rozházeným popcomem.

Tentokrát to nebyl plynulý sestup do paniky, nebyla to pomalá jízda po dlouhé klouzačce strachu: Martie v polovině věty vypadla z rozhovoru o Skeetovi přímo do hluboké jámy, která se jen hemžila hrůzami. Jednou se zajíkla, dvakrát krátce ostře hekla a pak se hned rozječela. Pokusila se předklonit, ale držel ji bezpečnostní pás. Ta zábrana ji děsila právě tak jako její vize, možná proto, že mnoho těch hrůz v její mysli bylo spoutáno řetězy, provazy, pouty, hřeby v hlavě, hřebíky v dlaních. Rvala pás oběma rukama, ale zjevně vůbec nechápala, co ji to drží, byla příliš zoufale vyděšená, než aby si vzpomněla, kde se pás uvolňuje.

Jeli zrovna po široké ulici se slabým provozem a Dusty zamířil přes všechny pruhy k chodníku. Se zaječením brzd zastavil na koberci suchého jehličí pod obrovskou borovicí bojující s větrem.

Když se pokusil Martie pomoci z bezpečnostního pásu, odtáhla se, jak to šlo, a vzpínala se ještě divočeji a ještě neúčinněji, ale přitom se zároveň oháněla po něm a snažila se ho donutit, aby se nepřibližoval. Přesto se mu ale povedlo pás uvolnit.

Chvilku s pásy zápasila, ale pak se z nich vypletla a nechala je navinout. S tou trochou svobody ale nepřišla úleva, a její rostoucí panika přiměla Valeta na zadním sedadle k soucitnému kňučení. Pak se její křik roztrhal v křečovité dávení.

Tentokrát měla plný žaludek, a když se ve svém trápení předklonila, málem se dávení změnilo ve zvracení. Otřásla se odporem, ztěžka polkla a sápala se po kličce dveří, aby se dostala ven z auta.

Snad chtěla uniknout, jen aby auto neznečistila, kdyby neudržela večeři v žaludku, ale bylo možné, že venku se pokusí prchnout ne před tím panoptikem hrůz ve své hlavě, před kterým se utéct nedalo, ale pryč od Dustyho a od možnosti, že se na něj zuřivě vrhne. Nemohl jí dovolit, aby se vzdálila, protože ve své panice by mohla vběhnout do silnice a něco by ji mohlo přejet.

Martie pootevřela dveře a bojovný vítr okamžitě zaútočil. Nápory ledového vzduchu vtrhly štěrbinou a vlasy sejí zatřepetaly jako prapor.

„Raymond Shaw,“ řekl Dusty.

Protože artilerie větru kvílela přes dveře s takovými hvízdavými zvuky, jako by dopadaly miny, neúnavně duněla a duněla, a protože její vlastní zděšený křik byl velmi hlasitý, Martie jméno neslyšela. Otevřela dveře ještě víc.

„Raymond Shawl“ zakřičel Dusty.

Byla od něj už napůl odvrácená a on neslyšel její poslouchám, ale věděl, že to musela říct, protože znehyb, zmlkla a čekala na haiku.

Rychle se přes ni natáhl a zabouchl dveře.

V tom relativním tichu, než Martie stačila mrknout, setřást tento nepřítomný stav a propadnout se pátky do záchvatu paniky, jí Dusty položil ruku pod bradu, otočil si její tvář k sobě a řekl: „Západní vítr“

„Ty jsi západ a západní vítr.“

„svál spadané listí“

„Listy jsou tvoje instrukce.“

„k východní straně.“

„Já jsem východ.“

Plně přístupná a vyčkávající na ovládání se Martie dívala skrz Dustyho, jako by tím neviditelným byl teď on, ne Ahriman.

Martiin poklidný výraz a tupý pohled Dustyho vyděsily vlastně spíš naprostá poslušnost, kterou naznačovaly. Odvrátil se od ní. Srdce mu bušilo jako přetížený píst, mysl vířila jako setrvačník.

Byla teď neuvěřitelně zranitelná. Kdyby jí dal špatné instrukce, kdyby je vyjádřil slovy, která by měla zcela nechtený druhý význam, mohla by reagovat nečekaným způsobem. Možnost, že by jí mohl způsobit velkou psychologickou škodu, byla děsivě reálná.

Když Dusty řekl Skeetovi, aby spal, nespecifikoval, jak dlouho má ten spánek trvat. Skeeta nebylo možné vzbudit víc než hodinu, ovšem zdálo se, že nebyl důvod, proč by nemohl spát dny, týdny, měsíce, do konce svých dnů, udržovaný při životě přístroji v naději na procitnutí, které nikdy nepřijde.

Než Dusty dá Martie byť jen nejjednodušší příkaz, musí si to dobře rozmyslet. Formulace musí být tak jednoznačná, jak to jen jde.

Kromě toho, že měl Dusty strach, aby Martie nevědomky neublížil, znepokojovalo ho, do jaké míry může Martie ovládat, jak tu tak trpělivě sedí a čeká na jeho instrukce. Miloval tu ženu víc než svůj život, ale nikdo by neměl být schopen mít absolutní moc nad jinou lidskou bytostí, bez ohledu na to, jak čisté má úmysly, hněv je pro duši méně jedovatý než chamtivost, chamtivost méně jedovatá než závist, a závist je jen zlomkem toho, jak dokáže člověka zkazit moc.

Suché borové jehličí jako stvoly na Iťing se honilo po předním skle a vytvářelo neustále se měnící obrazce, ale pokud předpovídalo budoucnost, Dusty jeho předpovědi nedokázal číst.

Pohlédl do očí své manželky, které krátce zarejdily jako předtím Skeetovy. „Martie, chci, abys mě pozorně poslouchala.“

„Poslouchám.“

„Chci, abys mi řekla, kde teď jsi.“

„V našem autě.“

„Fyzicky ano. Přesně tam jsi. Ale zďá se mi, že myslí jsi někde jinde. Chtěl bych vědět, kde to druhé místo

Je“

„Jsem v duševní kapli,“ řekla.

Dusty neměl tušení, co tím myslí, ale neměl dost času ani duchapřítomnosti, aby hned na místě zkoumal její prohlášení podrobněji. Musel to risknout a postupovat dál pouze se znalostí tohoto termínu: duševní kaple.

„Až ti přidržím ruku před obličejem a lusknu prsty, upadneš do hlubokého a pokojného spánku. Až lusknu podruhé, vzbudíš se z toho spánku a také se vrátíš z té duševní kaple, kde teď jsi. Budeš znova při plném vědomí. a tvůj záchvat paniky bude pryč. Rozumíš?“

„Roz.umím?“

Na čele se mu perlil pot. Otřel si ho rukou. „Řekni mi, jestli rozumíš nebo ne.“

„Rozumím.“

Pozvedl pravou ruku, palec a prostředníček přitisknuté k sobě, ale pak zaváhal, protože ho zastavily pochyby. „Opakuj moje instrukce.“

Opakovala je slovo za slovem.

Pořád ho ještě brzdily pochyby, ale nemohl tady takhle sedět celou noc, prsty připravené k lusknutí, a doufat v sebejistotu. Prohledal v hlubokých archivech své paměti všechno, co se o těchto kontrolních technikách dozvěděl z pozorování Skeeta a z těch zjevně správných dedukcí, ke kterým došel na základě mnoha malých stop. Nenašel ve svém plánu žádnou vadu leda tu, že byl založen víc na nevědomosti než na pochopení. Pro případ, že něco zkazil a že Martie zůstane v komatu navždycky, zašeptal jí dvě slova, která by si s sebou mohla odnést do tmy a podržet si je „miluju tě“ a pak luskl prsty.

Martie se svezla do sedadla a okamžitě usnula, zátylkem bouchla do opěrky a pak sklonila hlavu, braclu položila na prsa a havraní křídla vlasů mu zakryla její tvář.

Připadalo mu, že se mu plíce zavřely jako sáčky na šňůrku, takže musel vynaložit značné úsilí, aby vydechl, a s výdechem luskl prsty podruhé.

Posadila se rovně, bdělá, vnímavá, ten vzdálený pohled už v očích neměla. Překvapeně se rozhlédla: „Co se sakra stalo?“

Jednu chvíli se zalykala slepou panikou a násilím se drala ven ze Saturnu a v příštím okamžiku byla klidná a dveře auta byly zavřené. Karneval smrti, který si vztyčil stan v její hlavě se všemi svými probodnutými hlavami a rozkládajícími se těly, byl náhle pryč, jako by ho svál noční vítr.

Podívala se na něj a on viděl, že pochopila. „Ty.“

„Měl jsem dojem, že nemám na vybranou. Tohle vypadalo na hodně velký záchvat.“

„Připadám si. čistá.“

Válet ze zadního sedadla prostrčil hlavu mezi ně a vyděšenýma očima prosil o uklidnění.

Martie psa pohladila a opakovala: „Čistá. Je možné, že by to skončilo?“

„Takhle snadno sotva,“ odhadoval Dusty. „Možná s rozmyslem a pečlivostí. možná dokážeme napravit to, co nám provedl. Ale nejdřív“

„Nejdřív,“ řekla a zapnula si pás, „musíme Skeeta odtamtud dostat.“

Kapitola 60

Kočka číhající na krysu, černá jako saze, vlnivá jako dým, se podívala do světel Saturnu, oči jí oranžově zazářily a pak zmizela někde ve vypálených koutech noci.

Dusty zaparkoval vedle kontejneru těsně u budovy, aby ulička zůstala průjezdná.

Pes je sledoval, čenich přitisknutý k oknu auta, okénko zamlžené jeho dechem. Kráčeli rychle k postrannímu východu kliniky Nový život.

I když návštěvní hodiny skončily před dvaceti minutami, nejspíš by je za Skeetem nahoru pustili, zvlášť kdyby prohlásili, že ho jdou z kliniky odvézt. Takový přímý přístup by ovšem vyvolal velkou diskusi s vrchní sestrou a s lékařem, pokud je ještě nějaký ve službě, a také zdržovačky s papíry.

A co hůř, Ahriman možná ve Skeetově kartě nějak vyznačil, že chce, aby ho uvědomili, kdyby pacient nebo jeho rodina žádali propuštění. Dusty nechtel riskovat přímé střetnutí s psychiatrem, aspoň zatím ne.

Naštěstí byl vchod pro dodavatele nezamčený. Za ním ežel malý, slabě osvětlený sklad s kanálkem uprostřed betonové podlahy. Svíravá lesní vůně dezinfekčního prostředku maskovala, ale docela neskryla kyselý pach, který patrně pocházel z mléka, jež se rozlilo a vsáklo do pórovitého betonu, ale který Dustymu připadal jako sražená krev nebo staré zvratky, důkaz krutosti nebo zločinu. V tomto novém miléniu, kdy je realita plastická, se mohl rozhlédnout dokonce i po tomto přízemně účelovém prostoru a představovat si tajné jatky, kde dochází k rituálním obětem o první půlnoci každého úplňku.

Nebyl dostatečně paranoidní, aby si myslel, že veškerý personál kliniky jsou jen poskoci psychicky kontrolovaní doktorem Ahrimanern, ale i tak s Martie postupovali opatrně, jako by byli na nepřátelském území.

Za první místností se táhla dlouhá chodba, která se křížila s jinou, a na konci pak dvoje dveře, které patrně vedly do haly. Napravo od chodby byly kanceláře, sklady a nejspíš i kuchyně.

Nikdo se tu neukázal, ale v dálce si povídali dva lidé, nikoli anglicky, ale nějakým jiným, patrně asijským jazykem. Jejich hlasy byly nehmotné, jako by nevycházely z jedné z místností, ale pronikaly závojem z jiného světa.

Hned vpravo za přejímací místností zahlédla Martie na dveřích nápis SCHODIŠTĚ a v nejlepší tradici reality minulého tisíciletí za nimi schodiště také bylo.

V prostém antracitovém obleku, bílé košili s rozepnutým límcem a modrožlutě pruhovanou kravatou uvolněnou od krku, bez kapesníčku v kapse saka, s hustými vlasy záměrně rozcuchanými větrem a pak prohrábnutými prsty ve dveřích Nového života měl Mark Ahriman dokonalý kostým a masku obětavého doktora, jemuž jeho večery nepatří, pokud ho potřebují pacienti.

Bezpečnostní službu měl Wally Clark, podsaditý, usměvavý, s dolíčky a růžovými tvářemi, který vypadal, že čeká jen na to, až ho někdo upeče na grilu a naservíruje s ostrou omáčkou.

„Pane doktore,“ podivil se Wally, když doktor přecházel přes halu s černým lékařským kufříkem v ruce, „žádný odpočinek pro unavené?“

„Správně to je ,žádný odpočinek pro nehodné,“ opravil ho doktor.

Wally se poslušně zasmál tomu sebepohrdavému vtipu. Ahriman se v duchu usmál také, protože si představil, jak rychle by Wallyho přešel smích, kdyby mu ukázal jistou nádobu obsahující dvě slavné oči. Nahlas řekl: „Ale radost z vyléčení bohatě vynahradí občasnou vynechanou večeři.“

Wally obdivně podotkl: „To by byla krása, kdyby byli všichni doktoři tak obětaví jako vy.“

„Ale já myslím, že většina je,“ prohlásil Ahriman velkoryse, když mačkal tlačítko výtahu. „Ale souhlasím s vámi, že není nic horšího než lékař, kterému už na ničem nezáleží, který dělá jen to, co musí. Jestli mě jednou opustí radost z téhle práce, Wally, tak doufám, že budu mít dost rozumu a začnu dělat něco jiného.“

Když se dveře výtahu otevíraly, Wally podotkl: „Doufejme, že ten den nikdy nepřijde. Svým pacientům byste strašně chyběl, pane doktore.“

„No, jestli je to tak, tak než odejdu na odpočinek, budu je prostě muset všechny pozabíjet.“

Wally se rozesmál a volal: „já vás umřu, pane doktore.“

„Hlídejte vchod před barbar, Wally,“ odpověděl, když vstupoval do výtahu.

„Spolehněte se, pane doktore.“

Cestou nahoru do druhého patra si doktor přál, aby noc nebyla tak chladná. V teplejším počasí by mohl vejít se sakem přehozeným přes rameno a s rukávy košile vyhrnutými, žádaná image by se vytvořila skoro sama, bez Potřeby tak zdlouhavé doprovodné konverzace.

Kdyby si byl vybral hereckou kariéru, byl si jist, že by byl nejen slavný, ale mezinárodně proslulý. Ceny by na něj jen pršely. Ze začátku by se sice trochu povídalo o protěžování, ale jeho talent by ty reptaly brzo umlčel.

Ahriman ale vyrůstal v nejvyšších kruzích Hollywoodu a ve studiích, a tak už ve filmovém průmyslu neviděl nic romantického, asi jako by syna diktátora z třetího světa nudila podívaná v dobře vybavených mučírnách a divadlo hromadných poprav.

A kromě toho filmová sláva a ztráta anonymity, která ji provází dovoluje chovat se sadisticky jen k filmovým štábům, k drahým callgirls obsluhujícím zvrácenější příslušníky hollywoodské smetánky a k mladým herečkám, které jsou dost hloupé, aby se nechaly zneužívat. Doktora by taková snadná kořist nikdy nemohla uspokojovat.

Ping. Výtah zastavil ve druhém patře.

Ve druhém patře, když se Martie a Dus ty opatrně vyplížili ze schodiště, štěstí jim přálo i dál. Asi třicet metrů od nich, na křižovatce dobře osvětlených chodeb, stály před sesternou dvě ženy, ale ani jedna se zrovna nedívala jejich směrem. Dusty dovedl Martie do nedalekého Skeetova pokoje, aniž je kdo viděl.

Místnost osvětlovala jen televize. Na obrazovce se za velké střelby hrálo na četníky a zloděje a postavy vrhaly na zeď přízračné siluety.

Skeet seděl v posteli opřený o polštáře jako pasa a brčkem pil z láhve vanilkové mléko nazvané Yoohoo. Když uviděl návštěvu, vyfouknul do mléka bubliny, jako by troubil na klakson, a s potěšením je uvítal.

Martie šla k posteli, aby Skeeta objala a políbila, Dusty zatím přátelsky pozdravil Jasmíne Hernandezovou, ošetřovatelku, která u Skeeta zrovna měla službu, a otevřel malou skříň.

Když se Dusty obrátil ocl skříně se Skeetovou taškou v ruce, sestra Hernandezová se zvedla ze židle a podívala se na svoje světélkující hodinky. „Návštěvní hodiny skončily.“

„Ano, to je pravda, ale my tu nejsme na návštěvě.“ „Krizová situace,“ dodala Martie, která mezitím přesvědčila Skeeta, aby odložil Yoohoo a sedl si na kraj postele.

„Nemoc v rodině,“ dodal Dusty. „Kdo je nemocný?“ ptal se Skeet. „Máma,“ řekl mu Dusty.

„Čí máma?“ ptal se Skeet, zjevně neschopen uvěřit tomu, co slyší.

Claudette nemocná? Claudette, která mu za otce dala Holdena Caulíielda a za otčíma doktora Dereka „Lasici“ Lamptona, žena s krásou a chladnou lhostejností bohyně? Idol třetiřadých akademiků? Múza spisovatelů, kteří nenacházeli v psaném slově žádný význam, a pokřivených psychologů, kteří pohrdali lidmi? Claudette, tvrdohlavá existencialistka pohrdající všemi zákony a pravidly, všemi definicemi reality, které nezačínají jí? Jak by tato nepohnutelná a zjevně nesmrtelná osoba mohla podlehnout čemukoli na světě? „Naše máma,“ potvrdil Dusty.

Skeet už měl na nohou ponožky a Martie si klekla vedle postele a cpala inu nohy do tenisek.

„Martie,“ řekl chlapec, „já mám ještě pyžamo.“ „Není čas převlíkat se tady, miláčku. Tvojí mamince je vážně zle.“

Skeet se s nadějí v hlase zeptal: „Vážně? Claudette je na tom fakt zle?“

Dusty házel Skeetovy šaty do tašky tak rychle, jak je stačil tahat ze zásuvek, a řekl přitom: „Všechno se to sběhlo strašně náhle.“

„A co se stalo, náklaďák nebo tak?“ ptal se Skeet. Jasmíne Hernanclezová zaslechla ve Skeetově hlase téměř potěšení a zamračila se. „Chupaflor, znamená to, Ze na vlastní žádost odcházíte?“

Skeet se podíval na svoje nohy a nechápavě řekl: „Ne. Já sedím.“

Doktor se stavil na ses terně ve druhém patře, aby oznámil sestrám, žejde do pokoje 246 a že ani jeho, ani pacienta nemají během sezení rušit.

„Zavolal mi a prohlásil, že odtud hodlá ráno odejít, což by byl pravděpodobně jeho konec. Musím mu to rozmluvit. Pořád je ještě těžce závislý. Jak odtud vytáhne paty, do hodiny bude mít heroin, a jestli se nepletu v jeho psychopatologii, tak tentokrát se chce přcdávkovat definitivně.“

„A zrovna on,“ podotkla sestra Gangussová, „který má úplně všechno.“

Bylo jí něco přes třicet, byla přitažlivá a obvykle dokonale profesionální. V případě tohoto pacienta se ale chovala spíš jako roztoužená školačka než jako diplomovaná sestra, neustále jí hrozilo omdlení z cerebrální anémie, nedostatečného prokrvení mozku, protože většina krve jí proudila do slabin a genitálií.

„A je takový milý,“ dodala sestra Gangussová.

Na mladší z obou žen, sestru Kýlu Woostenovou, pacient z pokoje 246 žádný dojem nedělal, ale zjevně měla zájem o samotného doktora Ahrimana. Kdykoli s ní doktor hovořil, sestra Woostenová prováděla stejný repertoár triků s jazykem. Předstírala, že si neuvědomuje, co dělá ale popravdě řečeno, bylo za tím víc výpočtů, než by jich superpočítač Cray zvládl za čtyřiadvacet hodin činnosti. Často si olizovala rty, abyje navlhčila. Dlouhé, pomalé, smyslné olizování. Když uvažovala nad něčím, co Ahriman řekl, občas vystrčila jazyk ven a kousla se do špičky, jako by tím chtěla podpořit vlastní myšlenkové pochody.

Ano, už je ten jazyk tady, pátrá v pravém koutku úst. snad hledá sladký drobeček zachycený v té zralé a měkké štěrbině. Teď se její rty překvapeně pootevřely a jazyk se zatřepetal na patře. A znovu navlhčení rtů.

Sestra Woostenová byla hezká, ale doktor o ni neměl zájem. Zaprvé zásadně nemanipuloval vlastními zaměstnanci. I když pracovní tým, nad jehož mozky by měl plnou kontrolu, by v nejrůznějších jeho podnicích odstra nil žádosti o zvýšení platu a doplňkové výhody, potenciální komplikace byly tak velké, že to nehodlal riskovat.

V případě sestry Woostenové by sice mohl udělat výjimku, protože její jazyk ho fascinoval. Taková pružná růžová věcička. Docela rád by s ní provedl něco vynalézavého. Bohužel v době, kdy piercing pro kosmetické účely už nikoho nešokoval a kdy se uši a obočí a nozdry a rty a pupíky a dokonce i jazyky pravidelně provrtávaly a protahovaly ozdůbkami, by Woostenové s tím jazykem nemohl udělat skoro nic, co by po probuzení považovala za strašné nebo aspoň za nevhodné.

Občas je těžké být sadistou v době, kdy sebemrzačení je největší módou.

Takže do pokoje 246, k jeho hvězdnému pacientovi. Doktor byl jedním z hlavních investorů kliniky Nový život, ale zdejší pacienty obvykle neléčil. Obecně řečeno, lidé s drogovými problémy ho nezajímali. Tak pilně si ničili vlastní život, že jakékoli další utrpení, které by jim mohl přidat, by se v tom skoro ztratilo.

V současné době jediným jeho pacientem na klinice Nový život byl právě ten v pokoji 246. Samozřejmě měl také zájem o bratra Dustina Rhodese na stejné chodbě v čísle 250, ale nepatřil ke Skectovým oficiálním lékařům, jeho konzultace v tomto případě byly velmi neoficiální.

Když vešel do pokoje 246, což bylo dvoupokojové apartmá s velkou koupelnou, našel slavného herce v obýváku, jak stojí na hlavě, dlaně opřené o zem, zadek a paty o stěnu, a dívá se na televizi vzhůru nohama. „Marku? Co tady děláš v tuhle hodinu?“ zeptal se hrec, ale setrval ve své jogínskč poloze nebo co to bylo.

„Byl jsem tady v budově kvůli jinému pacientovi. Tak jsem si říkal, že se zastavím a podívám se, jak se ti vede.“

Doktor lhal sestrám Gangussové a Woostenové, když říkal, že mu herec telefonoval a vyhrožoval, že ráno z kliniky odejde. Ve skutečnosti Ahriman potřeboval být v budově, až se o půlnoci vystřídají směny, aby mohl naprogramovat Skeeta po odchodu příliš svědomité sestry Hernandezové. Herec mu sloužil jako krytí. Po několika hodinách v čísle 246 už těch pár minut, které stráví u Skeeta, bude vypadat jako maličkost, a jestli si jeho návštěvy někdo z personálu všimne, neuvidí v tom nic divného.

Herec řekl: „Trávím v téhle pozici asi hodinu denně. Prokrvuje to mozek. Bylo by příjemné mít druhou, menší televizi, na kterou bych se mohl koukat hlavou dolů, kdybych potřeboval.“

Ahriman se podíval na hloupou komedii běžící na obrazovce a podotkl: „Jestli koukáš na tohle, tak to je asi lepší hlavou dolů.“

„Kritiky nemá nikdo rád, Marku.“

„Don Adriano de Armádo.“

„Poslouchám,“ řekl herec, trochu se zatřásl, ale udržel se ve stoji na hlavě.

Aktivační jméno pro tenhle subjekt vybral doktor podle jedné postavy z AfrzrMť y iAy od Williama Shakespeara.

Herec, který bral dvacet milionů dolarů za film, během svého třicet a něco let dlouhého života moc formálního vzdělání neposbíral a ve svém oboru už vůbec ne. Když si četl scénář, obvykle ho zajímaly jen vlastní repliky, a doktor si byl jist, že dřív začnou žáby létat, než si on přečte něco od Shakespeara. A dokud kamenná divadla nepředají vedení šimpanzům a paviánům, nepřicházelo v úvahu, že by ho někdy někdo obsadil do jakékoli hry Labutě avonské, nebylo tedy nebezpečí, že by jméno m Aďymyw f A7a slyšel od někoho jiného než od doktora samotného.

Doktor prošel s hercem jeho osobní spouštěcí haiku.

Martie uvázala tkaničky Skeetových tenisek a Jasmíne Hernandezová podotkla: Jestli ho odtud berete, musíte nám podepsat revers.“

„Zítra ho přivezeme zpátky,“ řekla Martie, zvedla se a pobídla Skeeta, aby vstal.

„Jo,“ řekl Dusty, „jenom ho odvezeme za mámou a pak se hned vrátí.“

„Stejně musíte podepsat revers,“ trvala sestra Hernandezová na svém.

„Dusty,“ varoval Skeet, „ať tě Claudette nikdy neslyší, že o ní říkáš wírno, a ne Claudette. Nakopala by tě do zadku.“

„Teprve včera se pokusil o sebevraždu,“ připomněla jim sestra Hernandezová. „Klinika nemůže převzít zodpovědnost za jeho propuštění v tomhle stavu.“

„My kliniku plně zbavujeme odpovědnosti. Je to na naše riziko,“ ujistila ji Martie.

„Tak tedy přinesu propouštěcí formulář.“

Martie jí zastoupila cestu a nechala Skeeta, ať se potácí jen za pomoci chabé podpory svých dvou nohou. „Co kdybyste nám ho pomohla nachystat? Pak bychom mohli všichni čtyři dojít na šestému a podepsat ty papíry tam.“

Jasmíne Hernandezová podezřívavě přimhouřila oči a zeptala se: „Co se to tady děje?“

„Pospícháme, to je všechno.“

„Jo? Tak ten formulář donesu hodně rychle,“ odpověděla sestra Hernandezová a protáhla se kolem Martie. U dveří ukázala na Skeeta a přikázala: „A vy, rm,aíor, se odtud ani nehnete, dokud se nevrátím.“

„No jasně,“ slíbil Skeet. „Ale můžete si pospíšit? Claudette je fakt zle a já nechci o nic přijít.“

Doktor přikázal herci, aby se postavil normálně a pak aby si sedl na pohovku.

Idol žen a dívek, věčný exhibicionista, měl na sobě jen miniaturní černé slipy. Byl fitjako šestnáctiletý, štíhlý a svalnatý, i přes dost obsáhlý seznam sebedestruktivních zvyků.

Přešel přes místnost s pružnou elegancí tanečníka. I když jeho osobnost byla hluboce potlačena a i když si teď sám sebe neuvědomoval o nic víc než třeba tykev, pořád se pohyboval, jako by hrál. Bylo zjevné, že své přesvědčení, že ho neustále sledují a obdivují jeho ctitelé, nezískal, když ho zkazila sláva, měl ho přímo v genech.

Zatímco herec čekal, doktor Ahriman svlékl sako a vyhrnul si rukávy u košile. Zkontroloval svůj obraz v zrcadle. Perfektní. Předloktí měl silná, chlupatá, mužná, ale ne neandertálská. Až o půlnoci vyjde z téhle místnosti a vykročí chodbou k Caulfieldovu pokoji, přehodí si sako přes rameno: dokonalý obrázek unaveného, tvrdě pracujícího, obětavého a sexy lékaře.

Ahriman si přitáhl židli k pohovce a posadil se proti herci. „Buď klidný.“

„Jsem klidný.“

Vrtí se, vrtí ty modré oči, kvůli kterým sestra Gangussová podklesává v kolenou.

Princ kasovních úspěchů přišel za Ahrimanem mladším a ne za jiným terapeutem právě proto, že doktor pocházel z Hollywoodu. Ahriman starší, Josh, zemřel na otravu dortíky, když tenhle chlapec teprve propadal z matematiky, historie a různých jiných předmětů na střední škole, takže ti dva spolu nikdy nepracovali. Ale herec usoudil, že když velký režisér získal dva Oscary, pak syn velkého režiséra musí být nejlepší psychiatr na světě. „Možná až na Freuda,“ řekl tehdy doktorovi, „ale ten je až někde v Evropě a já nemůžu pořád lítat na sezení tam a zpět.“

Poté, co Roberta Downeyho mladšího konečně poslali na dlouhou dobu do vězení, začal se tenhle kus dobře prodejného masa obávat, že i jeho by mohli chytit „ti protidrogoví fašisti“. Sice se mu nechtelo změnit životní styl, jen aby potěšil represivní složky, ale ještě méně byl nadšený představou, že se dostane do jedné cely s vražedným maniakem, který má pětačtyřicet centimetrů kolem krku a mezi pohlavími nedělá rozdíly.

I když Ahriman obvykle odmítal pacienty s vážnými drogovými problémy, tohohle vzal. Herec se pohyboval mezi společenskou smetánkou, kde mohl spáchat výjimečné věci, jež by doktora značně pobavily. Vlastně už teď se chystala hra, která ho využije, hra, která bude mít značné celostátní i mezinárodní důsledky.

„Mám pro tebe důležité instrukce,“ řekl Ahriman. Někdo naléhavě zaklepal na dveře apartmá.

Martie se pokoušela dostat Skeeta do županu, ale brálil se.

„Skeete,“ přemlouvala ho, „je tam zima. Nemůžeš jíl „ven jenom v tomhle tenkém pyžamu.“

„Ten župan je hrozný,“ protestoval Skeet. „Je zdejší. Není můj, Martie. Je celý žmolkovatý a ty pruhy jsou hrozné.“

Ve svých lepších dobách, než ho drogy zničily, přitahoval ten kluk ženy, jako umí vůně syrového hovězího odkudkoli přivolat Valeta. Tehdy se uměl dobře oblékat, jako ptačí sameček ve svatebním hávu. Dokonce i teď, v tomhle stavu, se Skeetův dobrý vkus občas projevil, i když Martie nevěděla, proč se musí projevovat zrovna teď.

Dusty zaklapl kufr a řekl: „Jdeme.“ Martie horečně improvizovala. Strhla přikrývku ze Skeetovy postele a přehodila mu ji přes rameno. „Co tohle?“

„Trochu jako indián,“ přitáhl si Skeet přikrývku těsněji. „To se mi líbí.“

Popadla Skeeta za paži a postrkovala ho ke dveřím, kde čekal Dusty.

„Počkat!“ Skeet se zastavil a obrátil. „Ty losy.“

„Jaké losy?“

„V nočním stolku,“ vysvětloval Dusty. „Založené v bibli.“

„Bez nich nemůžeme odejít,“ trval na svém Skeet.

Na klepání na dveře odpověděl doktor netrpělivým: „Říkal jsem, že mě nikdo nemá rušit.“

Zaváhání, pak další klepání.

Ahriman řekl tiše herci: „Jeli do ložnice, lehni si na postel a počkej na mě.“

Herec se zvedl z pohovky a zmizel z místnosti, jako by pokyny, které právě dostal, přišly od milenky slibující všechny radosti těla. Každý plavný krok, každé zavinění boků bylo dost svůdné, aby naplnilo sedadla kin po celém světě.

Klepání potřetí. „Doktore Ahrimane? Doktore Ahrimane?“

Když doktor vykročil ke dveřím, rozhodl se, že jestli za tohle vyrušení může sestra Woostenová, bude se svědomitěji věnovat problému, co provést s jejím jazykem.

Martie vytáhla z bible dva losy a pokusila se je podat Skeetovi.

Svíral přikrývku levou rukou a pravicí Martie zaháněl. „Ne, ne! Jestli se jich dotknu, tak nebudou k ničemu, přijdou o všechno štěstí.“

Strčila tedy lístky do kapsy. V té chvíli uslyšela, jak někdo dál v chodbě volá doktora Ahrimana.

Když Ahriman otevřel dveře pokoje 246, rozzlobilo ho ještě víc, když uviděl asmine Hernandezovou, než kdyby tam stála sestra Woostenová a rejdila tím svým růžovým jazykem.

Jasmíne byla vynikající ošetřovatelka, ale až příliš se podobala několika obzvlášť otravným holkám, s kterými se doktor setkal za svého dětství a na počátku dospívání, sám říkával tomuhle druhu dívek vševědky. Byly to ty, které se mu vysmívaly očima, poťouchlými pohledy a samolibými úsměvy, které zachytil koutkem oka, když se od nich odvracel. Zdálo se, že vševědky mu vidí až clo žaludku, že ho znají tak, jak si nepřál, aby ho někdo znal. A co hůř, měl také takový divný pocit, že o něm vědí něco, co o sobě neví ani on sám, že je pro ně směšnou postavou kvůli vlastnostem, které v sobě sám nerozpoznává.

Od šestnácti nebo sedmnácti let, kdy jeho dřívější chlapecká roztomilost začala dozrávat v ničivě mužnou krásu, už doktora vševědky téměř neznepokojovaly, protože ztratily schopnost do něj vidět. Jasmíne Hernandezová ovšem k tomu druhu patřila, a i když ho zatím nedokázala zrentgenovat, byly chvíle, kdy si byl jistý, že překvapeně zamrká a podívá se víc zblízka, kdy se její oči naplní tím zvláštním posměchem a koutek úst se pozvedne v slabounkém úšklebku.

„Pane doktore, omlouvám se, že vás ruším, ale když jsem řekla sestře Gangussové, co se děje, a ona mě informovala, že tady jste, myslela jsem si, že byste to měl vědět.“

Vykládala to tak důrazně, že doktor o pár kroků ustoupil. Vyložila si to jako pozvání a vešla, což rozhodně neměl v úmyslu.

„Jeden pacient odchází na vlastní žádost,“ pokračovala sestra Hernandezová, „a podle mého názoru za divných okolností.“

Skeet se zeptal: „Můžu si vzít to Yoohoo?“

Martie se na něj podívala, jako by se zbláznil. Ale když o tom přemýšlela, tak samozřejmě existovalo hodně důkazů, že oba to nemají v hlavě v pořádku, takže se pokusila neodsuzovat ho předem. „Cože?“

„Tu limonádu,“ vysvětloval Dusty ode dveří. „Vezmi ji a vypadneme.“

„Někdo volal Ahrimana,“ řekla Martie. „Je tady.“ „Já jsem to taky slyšel,“ ujistil ji Dusty. „Honem podej tu zatracenou limonádu.“

„Vanilkové Yoohoo nebo taky čokoládové,“ prohlásil Skeel, když Martie oběhla postel a sebrala z nočního stolku láhev, „není žádná limonáda. Nejsou v tom bublinky. Je to spíš jako moučník.“

Martie vrazila láhev Yoohoo Skeetovi do pravé ruky a řekla: „Tady máš ten svůj moučník, puso. A teď už pohni sakra tím zadkem, nebo tě do něj kopnu.“

Doktor byl zpočátku tak zmatený, že předpokládal, že sestra Gangussová se před sestrou Hernandezovou zmínila, že herec hodlá z kliniky odejít, a že tohle je ten pacient, kvůli kterému tak vyvádí.

Protože celá ta historka o herci byla jen lež, která měla zakrýt pravý důvod dnešní doktorovy návštěvy, řekl: „Nebojte se, sestro Hernandezová, on přece jen neodejde.“

„Cože? O čem to mluvíte? Zrovna teď se ho snaží odtud dostat!“

Ahriman se obrátil a rozhlédl se po pokoji a k ložnici. Napůl čekal, že uvidí několik mladých žen, snad členek fanklubu, jak spouštějí téměř nahého a strnulého herce z okna s úmyslem uvěznit ho a udělat si z něj sexuálního otroka.

Žádné únoskyně. Žádná filmová hvězda.

Znova se obrátil k ošetřovatelce a zeptal se: „O kom to mluvíte?“

„O chupaflwovi“ odpověděla. „O tom malém kolibříkovi. O Holdenu Caulfieldovi.“

Martie sestupovala ze schodů a podpírala Skeeta.

Chlapec byl tak bledý a křehký, že v tom svém pyžamu a bílé dece by mohl klidně být duchem obcházejícím zákulisí Nového života. Slabým duchem. Klopýtal po schodech, kolena se mu podlamovala, nedržel dobře rovnováhu, pokrývku táhl za sebou a ta mu s každým krokem hrozila podrazit nohy.

Dusty vlekl zavazadla a šel za Martie a Skeetem, ale bokem, aby je mohl krýt, kdyby se za nimi na schodech objevil Ahriman. Vytáhl z kapsy Colt a držel ho teď v ruce. Zastřelit významného psychiatra, to by mu nevyneslo čestné místo v galerii hrdinů vedle Usměvavého Boba Woodhouse. Místo aby ho krmili na slavnostních večeřích, stával by ve vězení frontu na jídlo. Přes všechno, co se o doktoru Ahrimanovi dozvěděli a co si odvodili, bylo stále trpkou pravdou, že dosud neměli důkaz o jeho vině na jediném ilegálním nebo aspoň neetickém činu. Kazeta ze záznamníku se Susaniným vzkazem bylo to jediné, co by se důkazu jakž takž podobalo, ale ani tam psychiatra neobviňuje z ničeho horšího, než že je hajzl. Jestli Susan Ahrimana skutečně nahrála na videokazetu, jak říkala, byla kazeta pryč.

Skeet scházel ze schodů jako batole. Spustil pravou nohu na další schod, pak k ní přitáhl levou nohu, zaváhal na okamžik, aby si rozmyslel, co dál, a celý proces opakoval.

Dostali se na odpočívadlo a shora je pořád nikdo nepronásledoval. Dusty tam počkal a kryl horní schody, zatímco Martie a Skeet pokračovali dolů ke dveřím.

Kdyby Ahriman vstoupil na schodiště ve druhém patře a viděl je prchat, okamžitě by pochopil, Zejdou po něm, že jsou pro něj nebezpeční, a proto ho Dusty musel zastřelit okamžitě. Protože kdyby měl Ahriman čas říct Viola Narvilly a pak pokračoval oním volavčím haiku, ovládal by zbraň sám, i kdyby byla ještě v Dustyho ruce. A pak by se mohlo stát cokoli.

Doktora to polekalo, ale byl příliš zkušený herec, než aby to dal najevo. Vystrkal sestru Hernandezovou z pokoje 246 do chodby a přitom ji ujišťoval, že Dustin a Martie Rhodesovi neudělají žádné ukvapené rozhodnutí, které by ohrozilo Skeetovo léčení. „Paní Rhodesová se ostatně nedávno stala mou pacientkou a já vím, že plně důvěřuje péči, kterou jejímu švagrovi poskytujeme.“

„Vykládali něco o tom, že chupaflorova matka je nemocná“

„To by bylo smutné.“

„ale mě to připadalo přitažené za vlasy. A vzhledem k tomu, jak by mohlo poškodit kliniku, kdyby se něco stalo“

„Ano, ano. Ale já myslím, že to vyřeším.“

Doktor pevně zavřel dveře do pokoje 246 a šel chodbou směrem k pokoji 250 s Jasmíne Hernandezovou v patách. Nechtel pospíchat, protože spěch by naznačoval, že té věci přikládá mnohem větší váhu, než jak se tvářil.

Byl rád, že si předtím svlékl sako a vykasal rukáv. Tenhle pracovní vzhled a jeho mužná předloktí podporovaly atmosféru sebejistoty a kompetence, jak si přál. Jediným životem v čísle 250 byl falešný život televize. Postel byla rozházená, zásuvky otevřené a prázdné, župan zmuchlaný na zemi a pacient pryč.

„Buďte tak hodná a jděte se zeptat sestry Gangussové, jestli je neviděla odcházet přednízn schodištěm nebo výtahem,“ zavelel doktor Jasmíne Hernandezové.

Protože sestra Hernanclezová nebyla naprogramovaná a měla svobodnou vůli až moc svobodné vůle začala se hádat: „Ale nemohli přece mít dost času, aby“

„Zkontrolovat zadní schodiště, na to stačí jeclen z nás,“ přerušil ji doktor. „Teď prosím jděte za sestrou

Gangussovou.“

Jasmíne Hernandezová se zamračila tak, že by jí každý rád uvěřil, kdyby prohlásila, zeje ženská reinkarnace Pancho Villy, ale otočila se a vyrazila k sesterně.

U zadního schodiště Ahriman otevřel dveře, vešel na horní odpočívadlo, zaposlouchal se, nic neslyšel, a rozběhl se dolů po dvou schodech. Těžké kroky duněly a odrážely se od betonových zdí, ozvěna je mnohonásobila tak, že když doktor doběhl do přízemí, zdálo se, jako by za sebou zanechal velké nadšeně aplaudující publikum.

Chodba v přízemí byla prázdná.

Proběhl dveřmi do místnosti pro dodávky. Ani tam nikdo. ještě jedny dveře, tentokrát ven do uličky.

Když Ahriman vyšel ven, vítr zalomcoval víkem jednoho z kontejnerů a zdálo se, že přefoukl červený Saturn kolem něj.

Za volantem seděl Dustin Rhodes. Pohlédl na doktora. Ve tváři malíře pokojů se zračil strach a jeho oči byly příliš vědoucí.

Ta zíetovaná uíňukaná zbytečná nula, jeho bratr, seděl na zadním sedadle. Zamával.

Zadní světla se komíhala jako světla kosmické lodi nabírající nadsvětelnou rychlost, jak prudce a bez zábran se Saturn hnal do noci.

Doktor doufal, že auto narazí do kontejneru v jedné z uliček, doufal, že se vymkne kontrole, roztočí se a vybuchne v plamenech. Doufal, že Dusty a Skeet a Martie uhoří zaživa, že z jejich mrtvol zbudou zuhelnatělé kosti a spálené kusy masa, a pak doufal, že se z nebe snese hejno zmutovaných vran, usadí se v ohořelých troskách

Saturnu a na upečeném mase mrtvých a budou rvát a rvát, trhat a škubat, až nezbude jediný jedlý kousek.

Nic z toho se nestalo.

Auto přejelo dva bloky, pak zahnulo za roh na hlavní ulici.

Dlouho potom, co byl Saturn z dohledu, stál doktor uprostřed uličky a díval se za ním.

Vítr na něj útočil. Vítal jeho chladné závany, jako by mohly odvát jeho zmatek a pročistit mu hlavu.

Odpoledne v jeho čekárně četl Dus ty Mandiuského kandidáta, kterého doktor dal Martie jako žolíka, který, kdyby byl někdy použit, by do hry přidal přijatelnou míru vzrušení. Při čtení thrilleru zažije Rhodes záchvěvy strachu, příliš ostrého na to, aby se dal vysvětlil pouze samotnou knížkoví, zvlášť až narazí na jméno Viola Narvilly, a rozpozná zvláštní paralely s událostmi vlastního života. Nad tou knížkou začne přemýšlet.

Přešlo ale možnost, že samotná Condonova kniha přiměje Dustyho k potřebně velkým logickým skokům a povede ho k pochopení doktorovy pravé podstaty a cílů, byla tak malá, že už bylo pravděpodobnější, že kosmonauti objeví na Marsu pobočku Kenlucky Fried Chicken a že lam v rohu bude sedět Elvis a krmit se kuřetem. A neviděl žádnou absolutně žádnou šanci, že by ten malíř pokojů mohl tohle všechno vydedukovat za jediné odpoledne.

Z toho vyplývá, že musejí existovat ještě další žolíky, které do balíčku nevložil doktor, ale osud.

Jednou z nich bude zřejmě Skeet. Skeet, kléry má mozek lak zmatený drogami, že není ani docela programovatelný.

Ahrirnan měl slarosl o spolehlivost loho malířského pomocníka a přišel sem dnes večer výslovně prolo, aby ve Skeetově podpodvědomí vylvořil scénář sebevraždy a pak lu zničenou irosku jesle do úsvitu poslal vstříc vlastní zkáze. Teď bude potřebovat novou stralegii.

Jaké další žolíky kromě Skeela? Nebylo pochyb o tom, že byly zahrány ještě další. Ať už Martie a Dus ty vědí cokoli a jejich znalosti možná nejsou lak úplné, jak se zdá nemohli velkou vělšinu lé skládanky dál dohromady jen s knihou a Skeelem.

Tenhle nečekaný vývoj se Ahrimanovu sportovnímu duchu nelíbil. Měl ve svých hrách rád určité riziko, ale jen rozumné riziko.

Byl hráč, ale ne hazardní. Dával přednosl archilekluře pravidel před džunglí šlěstí.

Kapitola 61

Parkoviště trajlerů se choulilo ve větru, jako by očekávalo jedno z tornád, jaká si vždycky najdou podobná místa a rozhází je po zničené krajině k zvrácenému potěšení televizních štábů. V Kalifornii jsou naštěstí tornáda vzácná, slabá a dlouho nevydrží. Obyvatelé tohohle kempu nebudou muset snášet nacvičeny soucit reportérů zmítaných mezi nadšením z velké reportáže o zkáze a těmi zbytky lidského citu, které přežily léta práce pro večerní zprávy.

Uličky tvořily pravidelnou síť, jedna vypadala jako druhá. Stovky mobilních domovů na základech z betonových bloků se sobě většinou podobaly také.

Přesto ale Dustymu nedělalo potíže najít ten, který patřil Posteru „Fíkoví“ Newtonovi, jakmile na něj narazil. Všude tady byla zapojená kabelová televize a Fíkův trajler byl jediný, který měl na střeše talíř satelitní antény.

Přesněji řečeno, Fík měl na střeše tři satelitní přijímače, rýsující se jako siluety proti nebi zežloutlému světly z předměstí. Každá anténa měla jinou velikost. Jedna mířila k jižnímu nebi, jedna k severnímu, ty byly obé stacionární. Třetí, namontovaná na složitém kloubovém zařízení, se neustále nakláněla a otáčela, jako by vybírala chutná sousta z unikavých údajů v éteru, jako noční dravci chytají ve vzduchu létající hmyz.

Kromě satelitních talířů se střecha ježila i jinými exotickými anténami metr až metr a půl vysoké tyče, z nichž každá měla jiný počet krátkých příčných žeber, dvojitá šroubovice měděných proužků, cosi, co připomínalo obrácený a odstrojený vánoční stromeček stojící na špičce se všemi větvemi směřujícími k nebi, a ještě něco, co se podobalo rohaté vikingské přilbě napíchnuté na dvoumetrové tyči.

Se všemi těmi zařízeními by Fíkův trajler klidně mohl být provozuschopnou kosmickou lodí mimozemšťanů, neobratně maskovanou za pohyblivý domov, právě spatření takových věcí ohlašují volající v těch rozhlasových pořadech, které Fík poslouchal.

Dusty, Martie, Skeet a Válet se zastavili na šestimetrovém zápraží pokrytém hliníkem, který by se po startu mohl rozvinout ve sluneční plachtu. Dusty zaklepal na dveře, protože nenašel zvonek.

Skeet se choulil do svého pláště z deky, který mu ve větru pleskal a vlál, a vypadal spíš jako postava z nějakého fantasy románu pronásledující prchajícího kouzelníka, vyčerpaná dobrodružstvím, sama dlouho pronásledovaná skřety. Zvýšil hlas tak, aby ho bylo ve větru slyšet, a řekl: „Víte docela určitě, že Claudette nic není?“ „Víme to určitě. Je zdravá,“ ujistila ho Martie. Mladík se obrátil k Dustymu. „Ale říkali jste, zeje to s ní špatné.“

„To byla lež, abychom tě dostali z kliniky.“

Skeet zklamaně podotkl, „Já jsem si vážně myslel, že je nemocná.“

„Přece by sis vážně nepřál, aby byla,“ namítla Martie. „Nemusela by zrovna umírat. Křeče a zvracení by stačily.“

Světlo nade dveřmi se rozsvítilo.

„A těžký průjem,“ dodal Skeet.

Dusty měl pocit, že šije aěkclo prohlíží kukátkem ve dveřích.

Po chvilce se dveře otevřely. Fík stál na prahu a mrkal za silnými brýlemi. Šedé oči za zvětšujícími skly vypadaly obrovské a přetékaly smutkem, který z nich nikdy nemizel, dokonce ani když se Fík smál. „Ahoj.“

„Fíku,“ řekl Dusty, „omlouvám se, že vás otravujeme doma a takhle pozdě, ale nevěděl jsem, kam jinam jít.“

„Jasně,“ řekl Fík a ustoupil, aby mohli vejít.

„Nevadí vám pes?“ zeptal se Dusty.

„Ne.“

Martie vedla Skeeta po schodech nahoru. Válet a Dusty je následovali.

Když Fík zavřel dveře, Dusty řekl: „Máme dost velký problém, Fíku. Mohl jsem jít za Ncdem, ale ten by Skeeta nejspíš dřív nebo později uškrtil, tak jsem“

„Sednete si?“ zeptal se Fík a vedl je ke stolku v kuchyňce.

Všichni tři pozvání přijali, usadili se kolem stolku a pes zalezl pod něj. Pak Martie řekla: „Mohli jsme také jet k mé matce, ale ta by“

„Džus?“ zeptal se Fík.

„Džus?“ nechápavě opakoval Dusty.

„Pomerančový, švestkový, vinný,“ upřesňoval Fík.

„Nemáte kafe?“ ptal se Dusty.

„Ne.“

„Pomerančový,“ vybral si Dusty. „Díky.“

„Vinný bude fajn,“ řekla Martie.

„Máš vanilkové Yoohoo?“ zeptal se Skeet.

„Ne.“

„Tak vinný.“

Fík šel k ledničce.

Když Fík naléval džusy, v rádiu mluvili lidé o „aktivní a neaktivní mimozemské DNA naroubované na lidskou genetickou strukturu“ a dělali si starosti, „jestli uceleni současné kolonizace Země mimozemšťany je zotročení lidské rasy, pozvednutí lidstva na vyšší úroveň, nebo prostý sběr lidských orgánů jako lahůdek pro mimozemské stoly“.

Martie .vedla obočí, jako by se ptala Dustyho, půjde to?

Skeet se rozhlédl po trajleru, pokýval a usmál se, pak řekl: „Líbí se mi tady. Hezky to tu bzučí.“

Pole, co sestra Hcrnandezová odešla domů s příslibem zaplacení celé služby, i když pracovala o dvě hodiny méně než měla, poté, co sestra Gangussová byla opakovaně ujištěna, že jejich hvězdný pacient skutečně teď nic nepotřebuje, a poté, co sestra Woostenová našla několik nových záminek předvést gymnastické schopnosti svého pružného růžového jazyku, mohl se doktor Ahriinan konečně vrátit k nedokončenému dílu v pokoji 246. Herec ležel na přikrývkách postele v černých slipech a hleděl do stropu asi s tolika emocemi, kolik jich vložil do kterékoli role ze svých kasovních trháků.

Doktor si sedl na kraj postele a začal: „Řekni mi, kde teď jsi, ne fyzicky, ale mentálně.“ Jsem v kapli.“ „Dobře.“

Během předchozí návštěvy instruoval doktor herce, aby už nikdy neužil heroin, kokain, marihuanu ani jiné zakázané látky. V rozporu s tím, co doktor řekl sestře Gangussové a Woostenové, byl ten člověk teď účinně vyléčen ze všech drogových závislostí.

K tomu, aby pacienta zbavil těchto destruktivních zvyků, nevedl doktora Ahrimana ani soucit, ani profesionální zodpovědnost. Ten člověk byl prostě užitečnější čistý než zfetovaný.

Filmová hvězda bude brzo použita v nebezpečné hře, která bude mít obrovské historické důsledky, takže až čas nasadit ho do hry, nesmí se v žádném případě stát, že by seděl v policejní cele za držení narkotik a čekal, až bude stanovena kauce. Musí .ustát na svobodě, připravený na svou schůzku s osudem.

„Pohybuješ se v kruzích elity,“ řekl doktor. „Konkrétně mám na mysli akci, na kterou máš jít za deset dní, příští sobotu večer. Prosím, popiš událost, o které hovořím.“

„Je to recepce na počest prezidenta,“ řekl herec.

„Prezidenta Spojených států.“

„Ano.“

Šlo vlastně o velkou událost, která měla získat peníze pro volební kampaň prezidentovy strany. Měla se konat v Bel Air, v sídle režiséra, který vydělal víc peněz, nasbíral víc Oscarů a riskoval sexuálně přenosnou nemoc stykem s ještě větším počtem hvězdiček i než nebožtík Josh Ahrhnan, Král slz. Dvě stovky příslušníků hollywoodské smetánky zaplatí po dvaceti tisících dolarů za výsadu lísat se k tomuto nejvyššímu politikovi stejně tak, jako k nim samým se denně lísá kdekdo od slavných moderátorů televizních talkshow po dav na ulici. Za své peníze dostanou během večera střídavě návaly svého ego tak obrovské, že z toho budou dostávat spontánní orgasmy, a příjemně perverzní pocit, že nejsou nic víc než servilní popkulturní odpad pokorně se sklánějící před velikostí.

„Absolutně nic tě neodradí od návštěv toho večírku pro prezidenta,“ nařizoval doktor.

„Nic.“

„Nemoc, zranění, zemětřesení, roztoužené náctileté fanynky ani fanoušci. Ani tyhle, ani jiné překážky ti nezabrání v tom, abys na tom večírku byl včas.“

„Rozumím.“

„Pokud vím, prezident je tvůj velký fanoušek.“

„Ano.“

„Ten večer, až se setkáš tváří v tvář s prezidentem, použiješ všechen svůj šarm a schopnost manipulace, aby se s tebou okamžitě cítil dobře. Pak ho přesvědčíš, aby se naklonil hodně blízko, jako bys mu chtěl vyprávět nějaký pikantní klep o nejkrásnější přítomné herečce. Až bude hodně blízko a bude nejzranitelnější, uchopíš jeho hlavu do obou rukou a ukousneš mu nos.“ „Rozumím.“

Trajler skutečně bzučel, jak si Skeet správně všiml, ale Martie ten bzukot spíš rozčiloval, než že by se jí líbil. Vlastně se tu vzduchem nesla celá tapisérie elektronického bručení a předení a vzdychání a pípání, tón a hlasitost některých byly stálé, jiných přerušované, ještě jiné oscilující. Všechny ty zvuky byly docela tiché, šepotavé, nikdy ostré, a jejich společný efekt se trochu podobal tomu, když člověk sedí na louce v letní noci, obklopen cikádami a cvrčky a jinými hmyzími trubadúry hrajícími svou brouci romanci. Možná právě proto z toho byla Martie tak nervózní a měla pocit, že jí něco leze po nohou.

Dvě stěny obýváku, na který jídelnička navazovala, byly pokryty poličkami od podlahy ke stropu, kde stály monitory počítačů a obyčejné televize, většina z nich běžela a blikala obrázky, číselnými daty, graf a abstraktními obrazci měnících se podob a barev, které Martie nedávaly smysl. Na stejných policích také stálo velké množství záhadného vybavení s osciloskopy, radarovými obrazovkami, měřiči a digitálními displeji šesti různých barev.

Když všichni dostali džus, Fík Newton si také sedl ke stolu. Za ním byla tapeta s hvězdnou mapou severní a jižní polokoule. Vypadal jako venkovský bratranec kapitána Jamese Kirka, velící kutilské verzi kosmické lodi ťpmíf.

Maskot kosmického štábu Válet pil vodu z mísy, kterou mu nabídl kapitán. Podle jeho šťastného výrazu soudě, jeho bzukot trajleru netrápil.

Martie napadlo, jestli Fíková permanentně zarudlá tvář a jasně červený nos nemá příčinu v záření téhle sbírky elektronických přístrojů, a nikoli ze slunce, kterému je vystaven ve dne při malířské práci.

„No?“ zeptal se Fík.

Dusty začal: „Martie a já musíme jet do Santa Fé a potřebujeme“

„Energizovat?“

„Cože?“

„Je to energetické centrum,“ prohlásil Fík vážně.

„Co? Santa Fé? Jaké energetické centrum?“

„Mystické.“

„Vážně? Ne, jedeme si tam promluvit s několika lidmi, kteří jsou možná svědky v. kriminálním případu. Potřebujeme Skeeta na pár dní nechat někde, kde ho nikdo nebude hledat. Kdybyste mohl“

„Skočíš?“ zeptal se Fík Skeeta.

„Kam?“

„Z mojí střechy.“

„Bez urážky,“ odpověděl Skeet, „ale není dost vysoká.“

„Zastřelíš se?“

„Ne, nic takového,“ slíbil Skect.

„Oukej,“ kývl Fík a napil se švestkového džusu.

Tohle bylo snadnější, než Martie čekala. Řekla: „Víme, že to je od nás dost troufalost, Fíku, ale neměl byste místo i pro Valeta?“

„Pro psa?“

„Jo. je moc milý, neštěká, nekouše a je příjemný společník, když“

„Dělá někdy?“

„Co?“

„V domě?“ upřesnil Fík.

„Ne, ne, nikdy.“

„Dobře.“

Martie se podívala na Dustyho, a ten měl nejspíš stejně špatné svědomí jako ona. protože řekl: „Fíku, musím k vám být úplně upřímný. Myslím, že Skeeta bude ně kdo hledat, možná nejen jeden člověk. Nemyslím si, že by se ukázali tady, ale když ano. jsou nebezpeční.“

„Drogy?“ zeptal se Fík.

„Ne.. S tím to nemá nic společného. Je to.“

Když Dusty zaváhal a snažil se nějak shrnout jejich bizarní potíže takovými slovy, kterým by Fík byl ochoten věřit, vložila se clo toho Martie. „Ono to zní bláznivě, ale dostali jsme se do nějakého experimentu s kontrolou mysli, vymývání mozků, do spiknutí nějakých“

„Mimozemšťani?“ zeptal se Fík.

„Ne, ne. My“

„Bytosti L jiné dimenze?“

„Ne. Je to“

„Vláda?“

„Možná,“ kývla Martie. l „Americká psychologická asociace?“ Martie ztratila řeč a Dusty řekl: ,Jak jste přišel na tohle?“

„Jen pět možných podezřelých,“ vysvětlil Fík.

„Kdo je ten pátý?“

Fík se naklonil přes stůl, jeho růžová kulatá tvář měla tak blízko k vážnému výrazu, jak jen dokázala, šedé oči přetékaly smutkem nad stavem lidstva, který ho nikdy neopouštěl. Řekl: „Bili Gates.“

„Dobrý džus,“ podotkl Skeet.

Nahý herec. Frivolní muž filmu. Sláva a pád.

Hrozné. Když krásné ženy nedokázaly nijak snadno inspirovat doktora k dosažení poetických výšin, tenhle komediant s chirurgicky upraveným nosem a kolagenem zvětšenými rty bude těžko předmětem nesmrtelného haiku.

Ahiiman se zvedl z okraje postele, pohlédl do klidné tváře a rejdících očí a řekl: „Až ten nos ukousneš, nebudeš ho žvýkat. Okamžitě ho vyplivneš v takovém stavu, aby ho tým prvotřídních chirurgů dokázal znova přišít. Záměrem není vražda“ a není jím ani trvalé znetvoření. Existují lidé, kteří chtějí poslat prezidentovi zprávu řekněme varování kterou nemůže ignorovat. Ty jsi prostě posel. Řekni mi, jestli je ti to jasné nebo ne.“

„Je to jasné.“

„Opakuj moje instrukce.“

Herec opakoval instrukce slovo za sloveni, mnohem přesněji, než kdy říkal repliky ze svých scénářů.

„Ačkoli prezidenta se už jinak ani nedotkneš, s ostatními přítomnými na té akci můžeš provést, co chceš, až se budeš snažit uniknout.“

„Rozumím.“

„Šok z útoku by ti měl dát šanci dostat se z bezprostředního dosahu všech agentů tajné služby dřív, než stačí zareagovat.“

„Ano.“

„Ale okamžitě ti bvidou v patách. Pak dělej, co bude potřeba. ačkoli tě nesmějí dostal živého. Můžeš si představit, že jsi Indiána Jones obklopený nacistickými gorilami a jejich posluhovači. Nadělej co největší škody, používej běžné předměty jako zbraně, obracej dům naruby, než tě odstřelí.“

Tahle práce s hercem byla zakázka, jakou doktor musel čas od času přijmout. Byla to jeho platba za to, že mohl své kontrolní techniky používat pro soukromou zábavu a nebát se přitom příliš uvěznění v případě, kdyby se něco zvrtlo.

Kdyby šlo o jeho soukromou akci, nebyl by scénář takhle jednoduchý. Ale i přes tu prostotu to byla hra značně zábavná.

Když Ahriman naprogramoval herce, aby neměl žádné dosažitelné vzpomínky na to, co se dnes večer mezi nimi odehrálo, odvedl ho do obývacího pokoje.

Původně doktor hodlal strávit aspoň hodinu tím, že mu bude diktovat jen napůl smysluplné šílenecké bláboly a herec je bude zapisovat do svého osobního rukou psaného deníku, jako by to byly jeho vlastní temné fantazie. Už to dělali během několika minulých sezení a první polovinu deníku už zaplnilo skoro dvě stě stran horečnaté paranoidní hrůzy, trpké nenávisti a proroctví zkázy prakticky všechna spojená s prezidentem Spojených států. Herec si nebude pamatovat, že by něco z toho psal, a deník otevře jen tehdy, když mu to přikáže jeho psychiatr, ovšem po útoku na prezidentův nos, jen ho ochranka složí, úřady objeví tento příšerný dokument schovaný pod sbírkoví dámských kalhotek, které filmová hvězda vymámila na památku ocl těch zástupů žen, které svedla.

Teď ale, znepokojen tím, jak Rhodesovi unesli Skeeta z kliniky, se Ahriman rozhodl protentokrát diktování vynechat. Existujících dvě stě stran bude dostatečně přesvědčivých jak pro FBI, tak pro čtenáře bulvárních deníků. Herec, který velmi dobře přijímal instrukce, se znovu vrátil do stoje na hlavě proti televizi, pružný jako dospívající gymnasta o dvacet let mladší než on. „Začni počítat,“ řekl Ahriman.

Když se herec dostal k deset, vrátil se z duševní kaple k plnému vědomí. Pokud on věděl, psychiatr právě vstoupil do místnosti.

„Marku? Co tady děláš v tuhle hodinu?“

„Byl jsem tady v budově u jiného pacienta. A co ty děláš?“

„Trávím v téhle pozici asi hodinu denně. Prokrvuje to mozek.“

„Výsledky jsou jasně znát.“

„Viď?“ usmála se filmová hvězda hlavou dolů.

Doktor sám sobě připomenul, že musí mít trpělivost, a pustil se do desetiminutové zoufale nudné debaty o velkém kasovním úspěchu posledního hercova megahitu, aby si subjekt něco z jeho návštěvy zapamatoval. Když konečně z pokoje 246 vyšel, věděl mnohem víc, než vědět chtěl, o typických zvycích filmového publika v oblasti velkého Chicaga.

Slavný herec. Demokracie bez nosu. A davy šílí. Žádná sláva, ale mnohem lepší. Na tomhle stojí za to zapracovat.

Venku hvízdal lednový vítr, vevnitř bzučeli elektroničtí cvrčci. Dusty aktivoval Skeeta jménem dr. Yen Lo.

Mladík se u stolu narovnal a jeho bledá tvář začala být tak bez výrazu, že si Dusty až teď uvědomil, jak nenápadně úzkostná byla předtím. To zjištění v něm znovu posílilo věčný smutek, který pociťoval naci faktem, že jeho bratr byl tak mladý okraden o bohatý a smysluplný život.

Když prošli haiku a Skeetovy tři odpovědi, podotkl Fík Newton: „Správně,“ jako by o lakových psychologických kontrolních mechanismech věděl.

Před několika minutami, při rychlé poradě ve Fíkově knihovně malé ložnici plné knih o UFO, únosech mimozemšťany, samovolném vzplanutí lidí, bytostech z jiné dimenze a bermudském trojúhelníku vyložil Dusty Martie, čeho hodlá u Skeeta dosáhnout. To, co navrhoval, se zdálo silně riskantní vzhledem ke Skeetovu už tak křehkému psychologickému stavu, a on přemýšlel, jestli nenadělá víc škody než užitku. K jeho překvapení ale Martie jeho plán okamžitě přijala za svůj. Věřil jejímu zdravému rozumu víc, než věřil tomu, že slunce vyjde na východě, takže s jejím schválením byl připraven vzít na sebe tu strašnou odpovědnost za svůj plán.

Teď, když byl Skeet zpřístupněn a oči mu rejdily jako předtím na klinice Nový život, Dusty řekl: „Pověz mi, jestli slyšíš můj hlas, Skeete.“

„Slyším tvůj hlas.“

„Skeete. až ti dám instrukce, poslechneš?“

„Poslechnu?“

Dusty si připomněl všechno, co se naučil při jejich předchozím podivném rozhovoru na klinice, a přeformuloval tu otázkujako prohlášení. „Skeete, uposlechneš všechny instrukce, které ti dám. Popři nebo potvrď, jestli je to pravda.“

„Potvrzuji.“

Jájsem doktor Yen Lo, Skeete.“

„Ano.“

„A já jsem čistý vodopád.“

„Ano.“

„V minulosti jsem ti dal hodně instrukcí.“

„Modré jehličí z borů,“ kývl Skeet.

„Správně. Teď, Skeete, za chvilku lusknu prsty. Až se to stane, upadneš do osvěžujícího spánku. Potvrď nebo popři, že mi zatím rozumíš.“

„Potvrzuji.“

„Pak lusknu prsty podruhé. Při tom druhém lusknutí mých prstů se vzbudíš, budeš při plném vědomí a také navždycky zapomeneš všechny moje dřívější instrukce. Moje kontrola nad tebou skončí. Já doktor Yen Lo, čistý vodopád tě už nikdy nebudu schopen zpřístupnit. Skeete, řekni mi, jestli jsi rozuměl, co jsem říkal.“

„Rozumím.“

Dusty se podíval po Martie, očima u ní hledal podporu. Kývla.

Fík, který jejich plán neznal, se nakláněl se zaujatou j pozorností přes stůl a na švestkový džus docela zapomněl.

„I když si nebudeš pamatovat žádnou z mých předchozích instrukcí, Skeete, slovo za slovem si zapamatuješ, co ti řeknu teď, budeš tomu věřit a budeš se podle toho chovat celý život. Řekni mi, jestli chápeš, co jsem právě říkal.“ „Chápu.“

„Skeete, už nikdy neužiješ žádnou zakázanou drogu. Nebudeš po nich vůbec toužit. Jediné léky, které budeš užívat, budou ty, které ti předepíše lékař, budešli nemocný.“

„Rozumím.“

„Skeete, od této chvíle budeš chápat, že jsi v jádru dobrý člověk, ani horší, ani lepší než jiní lidé. Negativní věci, které ti tolik let říkal tvůj otec, soudy tvé matky, kritika, kterou tě zasypával Derek Lampton nic z toho tě nezasáhne, neublíží ti a nebude tě omezovat. Už nikdy.“

„Rozumím.“

Martie na protější straně stolu měla v očích slzy.

Dusty se musel odmlčet a zhluboka nadechnout, než pokračoval. „Skeete, ohlédneš se do svého dětství a najdeš dobu, kdy jsi věřil v budoucnost, když jsi byl plný snů a nadějí. Budeš znova věřit v budoucnost. Budeš věřit v sebe. Budeš mít naději, Skeete, a nikdy už naději neztratíš.“

„Rozumím.“

Skeet se díval do prázdna. Fík je fascinovaně sledoval. Válet se na ně vážně díval. Martie si otírala oči rukávem.

Dusty přiložil palec k prostředníčku.

Zaváhal. Vzpomněl si na to, co všechno se může pokazit, a uvažoval o nechtených důsledcích dobrých úmyslů.

Lusk.

Skeetovy oči se zavřely a on se svezl v židli ke straně. Tvrdě spal. Bradu si opřel o prsa.

Dusty, drcený zodpovědností, kterou na sebe právě vzal, vstal od stolu, chvilku nerozhodně stál a pak šel do kuchyně. U výlevky roztočil studený kohoutek, nachytal vodu do dlaní a několikrát si ji chrstl do obličeje.

Martie došla k němu. „To bude dobré, miláčku.“

Voda snad zakryla jeho slzy, ale emoce, které mu rozechvívaly hlas, se skrýt nedaly. „Co když jsem něco zkazil, co když na tom teď bude hůř než předtím?“

„Nic jsi nezkazil,“ řekla přesvědčeně.

Zavrtěl hlavou. „To nemůžeš vědět. Mysl je strašné citlivá. Jedna z věcí, které jsou s tímhle světem hodně v nepořádku, je to. že tolik lidí si chce hrát s mozky těch druhých a že způsobí takovou spoustu škod. Tolik škod. Nikdy si nemůžeš být jistá, nikdo si nemůže být jistý.“

„Já si můžu být jistá,“ naléhala tiše a položila jednu dlaň na jeho vlhkou tvář. „Protože to, co jsi teď udělal, jsi udělal z čisté lásky, z dokonalé čisté lásky ke svému bratrovi, a z něčeho takového nikdy nemůže vzejít nic zlého.“

„Jo. A cesta do pekla je dlážděna dobrými úmysly.“ „Cesta do nebe taky, nemyslíš?“

Otřásl se, těžce polkl sevřeným hrdlem a vyslovil své ještě hlubší obavy. „Bojím se, co se může stát, když to vyjde . a ještě víc se bojím, že to nevyjde. Není to bláznivé? Co když teď lusknu prsty a vzbudí se zase ten starý Skeet, který se bude nenávidět, pořád ten chudák zmatený Skeet? Tohle je jeho poslední šance a já strašně chci věřit, že se to povede, ale co když lusknu prsty a ukáže se, že ta jeho poslední šance vůbec žádná šance nebyla? Co pak, Martie?“

Síla vjejím hlase ho povzbudila jako vždycky: „Tak ses aspoň pokusil.“

Dusty se podíval k jídelnímu koutu, na zátylek Skeetovy hlavy, na rozcuchané, neučesané vlasy. Hubený krk, křehká ramínka.

„Tak pojď,“ pobídla ho Martie tiše. „Dej mu novy život.“

Dusty zastavil vodu.

Odtrhl z role několik papírových ručníků a osušil si tvář.

Zmačkal ručníky a hodil je do koše.

Zamnul ruce o sebe, jako by z nich chtěl vymasírovat chvění.

Klapklap, drápky na linoleu. Zvědavý Válet přiťapal do kuchyně. Dusty pohladil zlatou psí hlavu.

Nakonec šel za Martie ke stolu a znova se posadili k Fíkovi a Skeetovi.

Znovu palec k prostředníčku.

Tak přijď, kouzlo dobré nebo špatné, naděje nebo zoufalství, radost nebo neštěstí, význam nebo prázdnota, život nebo smrt: Lusk.

Skeet otevřel oči, zvedl hlavu, narovnal se, rozhlédl se po přítomných a řekl: „Tak kde začneme?“

Vůbec si na uplynulé události nevzpomínal.

„Typické,“ prohlásil Fík a horlivě kýval hlavou.

„Skeete?“ řekl Dusty.

Mladík se k němu otočil.

Dusty se zhluboka nadechl a pak vyslovil to jméno, jako by jen vydechoval: „Doktor Yen Lo.“

Skeet naklonil hlavu. „Cože?“

„Doktor Yen Lo.“

Zkusila to Martie: „Doktor Yen Lo.“

A pak Fík: „Doktor Yen Lo.“

Skeet se rozhlédl po tvářích plných očekávání, včetně obličeje psa, který se předními tlapami opíral o stůl. „Co to je, hádanka nebo kviz nebo něco? Je Lo nějaká historická postava? Dějepis mi nikdy moc nešel.“

„Dobře,“ kývl Fík.

„Čistý vodopád,“ řekl Dusty.

Skeet se zmateně zamyslel. „To zní jako nějaký saponát na nádobí.“

Přinejmenším první část vyšla. Skeet už nebyl programovaný, nebyl ovladatelný.

Teprve čas ale ukáže, jestli Dusty dosáhl i svého druhého cíle, osvobození Skeeta ocl jeho mučivé minulosti.

Dusty odstrčil židli a vstal. Skeeta vybídl: „Zvedni se.“

„Co?“

„No tak, bráško, zvedni se.“

Mladík nechal deku sklouznout z ramenou a vstal. Vypadal jako polní strašák v mužském pyžamu.

Dusty svého bratra objal a přitiskl ho k sobě velmi pevně, velmi pevně, a když byl konečně schopen promluvit, řekl: „Než půjdeme, necháme ti tady nějaké peníze na vanilkové Yoohoo, hm?“

Kapitola 62

Kolo štěstěny se obracelo. United měly dvě volná místa v časném ranním letu do Santa Fé přes Denver, odlet z mezinárodního letiště Johna Wayna. Dusty lístky koupil pomocí kreditní karty po telefonu z Fíkový kuchyně.

„Zbraň?“ zeptal se Fík o několik minut později, když Dusty a Martie vykročili k předním dveřím, připraveni zanechat bratra a psa ve Fíkově péči.

„Co s ní?“ nechápal Dusty.

„Potřebujete?“

„Ne.“

„Asi budete,“ nesouhlasil Fík.

„Prosím vás, uklidněte mě že tu nemáte takový arzenál, že byste s tím mohl rozpoutat válku,“ podotkla Martie a napadlo ji, jestli Fosler Newton není osoba spíš nebezpečná než jen podivínská.

„Nemám,“ ujistil ji Fík.

„A já mám tohle,“ dodal Dusty a vytáhl z kapsy upravený Colt Commander pětačtyřicítku.

„Letíte, ne?“ zeptal se Fík.

„Do letadla si ji s sebou brát nebudu. Zabalím ji do kufru.“

„Náhodné prohlídky,“ varoval ho Fík.

„I u jiných zavazadel než palubních?“

„Teď jo.“

„Dokonce i na krátkých letech?“

„I tam,“ trval na svém Fík.

„To ty poslední teroristické útoky,“ vysvětloval Skeet. „Všichni jsou nervózní a Letecká asociace vydala nová krizová pravidla.“

Dusty a Martie na něj hleděli asi s takovým ohromením, jako by se mu na čele náhle objevilo třetí oko. Skeet se odjakživa držel filozofie, že realita smrdí, a tak nikdy nečetl noviny, nikdy si nepustil v televizi ani v rozhlase zprávy.

Skeet pochopil příčinu jejich údivu, pokrčil rameny a řekl:

„Aspoň jsem přednedávnem slyšel, jak to jeden dealer říkal druhému.“

„Dealer?“ ptala se Martie. „Myslíš drogový dealer?“

„Jo. Kosmetiku ani vysavače nekupuju.“

„Drogoví dealeři si povídají o současné situaci?“

„Myslím, že to mělo vliv na jejich kurýry. Dost je to štvalo.“

Dusty se zeptal Fiká: „A jak náhodné jsou náhodné prohlídky? Jedno zavazadlo 7. deseti? Jedno z pěti?“

„Některé lety třeba pět procent.“

„No tak“

„Některé třeba sto.“

Dusty se podíval na pistoli ve své ruce a řekl: „e to legální zbraň ale nemám povolení ji nosit u sebe.“

„A překračovat hranice státu,“ varoval Fík.

„To je ještě horší, co?“

„Lepší ne.“ Mrknul jedním sovím okem a dodal: „Ale něco mám.“

Fík zmizel někde vzadu v trajleru, ale za chvilku byl zpátky s krabicí. Z ní vytáhl dětský nakladaček lesknoucí se novotou. Přejel mu rukou po podvozku, až se kola roztočila, a řekl: „Vruuuum! Transport.“

Černý vítr, noc. Černá jsou okna domu. Žije vítr v něm? Na zadním zápraží miniaturního viktoriánského domu Rhodesových, který Ahriman považoval na svůj vkus za příliš roztomilý, zaváhal u dveří, naslouchal rytmům stromů otřásaných větrem a haiku o černém větru ve své hlavě a byl se sebou spokojený.

Když přišel před několika měsíci na první programovací sezení s Dustym, vzal si od Rhodesových jedny náhradní klíče, stejně jako měl klíče k Susaninu bytu. Teď vkročil dovnitř a tiše za sebou zavřel. jestli tady žil vítr, nebyl doma. Tahle černota byla teplá a nehybná. Ani nikdo jiný nebyl doma, dokonce ani ten zlatý retrívr.

Doktor byl zvyklý na to, že má samozřejmé právo pohybovat se po domech těch, kterým vládne, a tak si klidně rozsvítil v kuchyni.

Nevěděl, co vlastně hledá, ale byl si jist, že to pozná, až to uvidí.

První objev přišel skoro okamžitě. Vypodložená obálka, roztržená a odhozená na stole v jídelně. Zaujala ho zpáteční adresa: Dr. Roy Closterman.

Protože měl Ahriman závratné úspěchy jak ve své praxi, tak se svými knihami, protože zdědil značné bohatství a bylo mu co závidět, protože nesnášel pošetilé hlupáky, protože měl sklon pociťovat spíš pohrdání a ne obdiv k jiným členům medicínského společenství, jejichž samolibé etické kodexy a dogmatické názory ho dusily, a pro řadu dalších důvodů si mezi ostatními lékaři všech oborů nadělal málo přátel, ale o to víc nepřátel. Proto by ho spíš překvapilo, kdyby internista Rhodesových nepatřili těm, kdo na něj mají negativní názor. Že jsou pacienty svatouškovského blahoslaveného Clostermana ho tedy znepokojilo jen o malinko víc, než kdyby byli šli k některému z jiných lékařů, které Ahriman pohrdlivě označoval za rýpaly.

Spíš ho znepokojil ručně psaný vzkaz, který ležel vedle roztržené obálky. Byl na Clostermanově hlavičkovém papíře, jím podepsaný.

Moje recepční kolem vás chodí domů, tak jsem ji požádal, aby vám tam tohle nechala. Myslel jsem si, že by vás poslední knížka dr. Ahrimana mohla zajímat. Možná jste ho nikď nečetli.

Tak to je další žolík.

Doktor Ahriman složil lístek a strčil ho do kapsy.

Knížka, o které se Closterman zmínil, tam nebyla. Jestli to byla skutečně ta poslední, musela to být Naučte se mít se rádi.

Doktora potěšilo, že mu na honorář přispívají dokonce i jeho nepřátelé.

Ovšem až se tahle krize vyřeší, bude se Ahriman muset zaměřit na blahoslaveného Clostermana. Bylo by třeba možné postarat se, aby ten jeho přítel měl zase symetrickou hlavu uříznout mu i to druhé ucho. A pokud jde o samotného Clostermana, tam by se dal odstranit třeba prostředníček pravé ruky, což by omezilo jeho schopnost dělat vulgární gesta, takový svatý muž by jistě nemohl nic namítal, kdyby přišel o prst s takovým potenciálem ke sprosťárnám.

Požárnické nákladní auto dvanáct centimetrů široké, dvanáct centimetrů vysoké a třicet centimetrů dlouhé bylo vyrobeno z lisovaného kovu. Do detailů propracované, ručně malované, vyrobené v Holandsku řemeslníky zručnými a hrdými na své umění. Každé dítě by L něj bylo nadšené.

Fík si sedl ke stolu a jeho hosté se shromáždili koleni něj. Pomocí malého šroubováčku odstranil osm mosazných šroubků a oddělil karoserii auta od podvozku s koly.

Uvnitř auta byl malý fíkový sáček, do jakého se balí boty, aby se v kufru neodřely. „Pistoli,“ řekl Fík. Dusty mu pětačtyřicítku podal.

Fík zabalil pistoli do sáčku, aby nechrastila, a sáček umístil do duté karoserie auta. Kdyby byla pistole o kus větší, byli by potřebovali větší auto. „Náhradní zásobníky?“ zeptal se Fík. „Žádné nemám,“ odpověděl Dusty. „Měl byste.“ „Nemám.“

Fík přidělal karoserii zpátky k podvozku, přilepil malý j šroubovák dospod a podal všechno Dustymu. „Ať kontrolují.“

„Když to dáme do kufru takhle bokem, bude na rentgenu jasně vidět silueta dětského auta,“ prohlásila Martie obclivně.

„Vidíte,“ kývl Fík.

„Kvůli něčemu takovému nebudou nikoho nutit otevírat kufr.“ „Ne.“

„Dokonce bychom to možná mohli vzít i na palubu.“ „Radši.“

„Radši?“ divila se Martie. „Hm, ano, protože zavazadlo, které člověk nemá u sebe, můžou aerolinky ztratit.“ „Přesně,“ kývl Fík.

„Použil jsi to někdy sám?“ zeptal se Skeel. „Nikdy,“ odpověděl Fík. „Tak proč to máš?“ „Pro jistotu.“

Dusty obracel auto v rukou a podotkl: „Vy jste zvláštní člověk, Postere Newtone.“

„Díky,“ řekl Fík. „Kevlarové vesty?“

„Cože?“

„Kevlarové. Neprůstřelné.“

„Neprůstřelné vesty?“ opakoval Dusty.

„Máte je?“

„Ne.“

„A chcete?“

„Vy máte neprůstřelné vesty?“ žasla Martie.

„Jasně.“

Skeet se zeptal: „Potřeboval jsi je někdy, Fíku?“

„Ještě ne,“ odpověděl Fík.

Martie zavrtěla hlavou. „Za chvíli nám nabídnete mimozemskou pistoli s paprsky smrti.“

„Tu nemám,“ zavrtěl Fík hlavou zjevně zklamán.

„Vesty vynecháme,“ řekl Dusty. „Bezpečnostní kontrola na letišti by si mohla všimnout, že vypadáme moc mohutně.“

„Mohla,“ souhlasil Fík, kterv ho vzal vážně.

V přízemí už doktor nenašel nic zajímavého. I když se živě zajímal o umění a dekoraci interiéru, nezastavil se ani u jednoho obrazu, kusu nábytku nebo uměleckého předmětu. Zdejší výzdoba ho nechávala chladným.

V ložnici byly známky spěšného odjezdu. Dvě zásuvky prádelníku nebyly dovřené. Skříň byla dokořán. Na podlaze ležel odhozený svetr.

Při bližší prohlídce skříně viděl dva stejné kufry uložené na horní poličce. Pod nimi byl prázdný prostor, kde mohla dřív být dvě menší zavazadla.

Druhá ložnice a koupelna žádné stopy neposkytla, a pak došel do Martiiny pracovny.

Modré oči má. Hraje své hry s hobity. Smrt je v Mordoru.

Na celém velkém pracovním stole ve tvaru U se kupily knihy, mapy fantastických zemí, skicy postav a jiné materiály vztahující se k jejímu projektu hry založené na Pánu prstenů. Ahriman si ty věci prohlížel déle, než bylo třeba, protože byl nadšeným fanouškem všech her.

Jak se probíral počítačovými návrhy hobitů a skřetů a jiných tvorů, uvědomil si jeden z důvodů, proč je obvykle schopen složit lepší haiku o Martie, než jaká psal, když byla jeho inspirací Susan nebo jiné ženy. On a Martie měli společný zájem: hry. Těšilo ji mít moc tvůrce her stejně jako jeho. Aspoň tenhle jeden aspekt její povahy rezonoval s jeho.

Uvažoval, jestli časem neobjeví ještě i jiné postoje a vášně, které mají společné. Až se dostanou přes tento politováníhodný zádrhel v jejich vztahu, byla by docela ironie zjistit, že jim je osudem předurčena složitější společná budoucnost, než si kdy představoval, protože ho rozptylovala Susanina výjimečná krása a Martiiny rodinné vazby. Sentimentální stránka Ahrimanovy povahy byla potěšena představou, že by se mohl zamilovat nebo prožít aspoň něco podobného lásce. I když jeho život byl phiý a zvyklosti dávno ustálené, neměl by nic proti tomu zkomplikovat si ho nějakým románkem.

Od stolní desky postoupil k zásuvkám a připadal si teď ani ne tolik jako detektiv, jako spíš nehodný milenec, který listuje deníkem své milované, aby odhalil nejskrytější tajemství jejího srdce.

V kontejneru se třemi zásuvkami nenašel nic, co by mohlo zajímat jak detektiva, tak milence. Ale v široké mělké střední zásuvce, mezi pravítky, tužkami, gumami a podobnými věcmi, narazil na mikrokazetu, na které bylo červeně napsáno SUSAN.

Pocítil to, co by asi mohl pocítit nadaný cikán, kdyby obrátil šálek s čajovými lístky na talířek a v promáčených obrazcích uviděl obzvlášť hrozivý osud, zamrazení, které mu obalilo páteř ledem.

Hledal ve zbylých zásuvkách magnetofon, do kterého by se kazeta hodila. Martie ale žádný neměla.

Když uviděl telefonní záznamník na rohu stolu, uvědomil si, co to drží v ruce.

Hliníková roleta vibrující ve větru vydávala hrdelní vrčení živého zvířete, jako by něco hladového čekalo venku jen na to, až Dusty otevře dveře trajleru.

„Jestli se dá věřit předpovědi počasí, bude až do konce týdne mizerně,“ řekl Fíkoví. „Ani nezkoušejte dodělat tu práci u Sorensonových. Jenom mi hlídejte Skeeta a Valeta.“

„Dokdy?“ zeptal se Fík.

„Nevím. To záleží na tom, co tam zjistíme. Nejspíš budeme zpátky pozítří, v pátek. Ale možná až v sobotu.“

„My se nějak zabavíme,“ slíbil Fík.

„Budeme hrát karty,“ navrhl Skeet.

„A monitorovat frekvence krátkých vln na mimozemské signály,“ řekl Fík, což na jeho poměry byl skoro proslov.

„A poslouchat rádio, řekl bych,“ pokračoval Skeet.

„Hele,“ řekl Fík Skeetovi, „co podpálit radnici?“

Martie sykla: „Fuj.“

„Vtip,“ řekl Fík se sovím zamrkáním.

„Špatný,“ odsekla.

Venku, když Martie a Dusty sestupovali po schodech a přecházeli po malém zápraží, opřel se do nich vítr a celou cestu k autu u jejich nohou šustily uschlé hnědé listy magnólií jako krysy.

Z otevřených dveří trajleru za nimi vycházelo pronikavé, dojemné kňučení Valeta, jako by mu psí předtucha říkala, že je snad vidí naposledy.

Indikační okénko na záznamníku ukazovalo dva vzkazy. Doktor Ahriman se rozhodl, že si je poslechne, než si přehraje kazetu označenou SUSAN.

První telefonát byl od Martiiny matky. Vyplašeně se pokoušela zjistit, co se děje, proč na její předchozí vzkazy nikdo nereagoval.

Druhý hlas na kazetě patřil ženě, která se představila jako prodejce letenek. „Pane Rhodesi, zapomněla jsem. se zeptat na dobu platnosti vaší kreditní karty. Jestli dostanete tenhle vzkaz, buďte tak laskav a zavolejte mi ji. „ Nadiktovala číslo s 800 na začátku. „Ale když se neozvete, vaše dvě letenky do Santa Fé vás stejně budou ráno čekat.“

Doktor Ahriman žasl, jak se jim podařilo tak rychle se zaměřit na dobu, kterou strávil v Novém Mexiku a která byla skutečně klíčová. Martie a Dusty se zdáli byt nadpřirozenými protivníky. než si uvědomil, že na to spojení se Santa Fé je musel navést blahoslavený Closterman.

Přesto však doktorův pomalý, klidný tep, který se dokonce i během objednávání vraždy málokdy zvýšil víc než o deset tepů za minutu, zrychlil při této zprávě o cestovních plánech Rhodesových.

Doktor znal své tělo důvěrně jako sportovec a vždycky si dával pozor na to, aby se udržoval v dobré kondici. Sedl si tedy znovu, několikrát se zhluboka nadechl a pak se podíval na hodinky, aby si změřil pulz. Obvykle, když seděl, míval mezi šedesáti a dvaašedesáti tepy za minutu, protože byl ve výjimečně dobré kondici. Teď napočítal sedmdesát, tedy zvýšení o plných osm tepů, a po ruce nebyla žádná mrtvá žena, která by to vysvětlila.

V autě začal Dusty hledat nějaký hotel poblíž letiště a Martie konečně zavolala své matce.

Sabrina byla vyděšená a rozjela se na plné obrátky. Několik minut odmítala uvěřit, že Martie není zraněná ani zmrzačená, že se nestala účastníkem dopravní nehody, náhodnou obětí pouliční střelby, požáru, blesku, nespokojeného listonoše nebo té strašné bakterie, co rozkládá lidské maso a nedávno se o ní zrovna mluvilo ve zprávách.

Když Martie poslouchala ty výlevy, naplnila ji zvláštní něžnost, kterou v ní dokázala vyvolat jen její matka.

Sabrina milovala své jediné dítě s bláznivou intenzitou, která by z Martie udělala beznadějného neurotika dřív, než jí bylo jedenáct, kdyby nebyla tak tvrdohlavě nezávislá skoro od chvíle, co udělala první krůčky. Ale v tomhle světě jsou horší věci než šílená láska. Šílená nenávist. Té jsou spousty. A prostého šílenství nadbytek.

Sabrina nemilovala Usměvavého Boba o nic méně než svou dceru. To, že ho ztratila v pouhých třiapadesáti letech, způsobilo, že se k Martie chovala ještě ochranitelštěji než dřív. Možnost, že její manžel i její dcera oba zemřou mladí, každý z jiného důvodu, byla sice asi tak velká jako šance, že Zemi clo rána zlikviduje pád asteroidu, ale chladná statistika a pojišťovací tabulky neposkytovaly žádnou útěchu zraněnému a nedůvěřivému srdci.

Martie tedy rozhodně nehodlala své matce říct nic o kontrole mysli, haiku, Muži z listí, knězi s hřebem v hlavě, uříznutých uších ani cestě do Santa Fé. Kdyby Sabrina dostala takový náklad šílených zpráv, docela jistě by propadla hysterii.

Také nehodlala říct matce o Susan aggerové, částečně proto, že sama sobě nedůvěřovala, že by dokázala mluvit o ztrátě své přítelkyně a nezhroutit se, a také proto, že Sabrina milovala Susan skoro jako dceru. Tohle byla zpráva, kterou jí bude muset sdělit osobně a držet přitom matku za ruku jednak proto, aby jí poskytla morální podporu, ale také aby ji sama získala.

Aby Martie vysvětlila, proč matce nezavolala včas, řekla jí o tom, že se Skeet pokusil o sebevraždu a že se pak dobrovolně odešel léčit na kliniku Nový život. Samozřejmě že všechny tyhle události se seběhly předchozího rána, v úterý, což nevysvětlovalo Martiino chování ve středu, ale ona ten příběh pokroutila tak, aby se zdálo, že Skeet se vrhl ze střechy u Sorensonových jeden den a na kliniku odjel druhý, což by znamenalo dva bouřlivé dny.

Sabrinina reakce byla jen zpoloviny taková, jak Martie čekala a překvapivě emocionální. Skeeta nijak dobře neznala a ani ho nikdy netoužila poznat blíž. Pro Martiinu matku nebyl chudák Skeet o nic méně nebezpečný než kterýkoli člen Medellínského drogového kartelu se samopalem na zádech, násilnická, zlá osoba, která si nepřeje nic jiného než chytat u škol nevinné děti a násilím jim píchat heroin. Ale teď přišly slzy a vzlyky, ustarané otázky po jeho zraněních, po jeho vyhlídkách a další slzy. „Tohohle jsem se bála, tohle mě pořád užírá,“ říkala Sabrina. „Já jsem věděla, že to přijde, to se muselo stát, a už je to tady, a příště by to nemuselo dopadnout tak dobře. Příště z té střechy může spadnout Dusty, zlomit si krk a být nadosmrti ochrnutý nebo umřít. A co potom? Prosila jsem tě, aby sis nebrala malíře pokojů, aby sis našla někoho ambicióznějšího, někoho, kdo bude mít hezkou kancelář, bude sedět u stolu, nebude pořád padat ze střech, dokonce ani nebude mít příležitost padat ze střech,“

„Mami“

„Já jsem s touhle hrůzou žila celý život, s tvým otcem. l Tvůj otec a oheň. Pořád oheň a hroutící se domy a výbuchy a každou chvíli ho mohlo něco zasypat. Celé manželství jsem se děsila, kdykoli šel do práce, panikařila jsem, když jsem slyšela požární sirénu, nemohla jsem se koukat v televizi na zprávy, protože když tam měli nějakou čerstvou reportáž o velkém požáru, tak jsem si říkala, že tam možná je. A taky byl zraněný, a několikrát. A třeba i ta jeho rakovina měla něco společného s tím, že se při těch požárech nadýchal tolika kouře. Při požáru jsou vždycky ve vzduchu jedy. A teď ty máš manžela se střechami, jako já jsem měla manžela s ohněm. Střechy a žebříky, pořád pády, a nikdy nebudeš klidná.“ Ta ustaraná, procítěná slova vzala Martie řeč. Sabrina na druhém konci linky plakala. Dusty zjevně vycítil, že mezi matkoxi a dcerou se odehrává něco velmi významného, a předpokládal, že to pro něj musí mít negativní důsledky. Na okamžik odvrátil oči od silnice a zašeptal: „Co je?“

Konečně Martie řekla: „Mami, o tomhle jsi nikdy dřív neřekla ani slovo. Nikdy jsi“

„Hasičova žena o tom nemluví, neotravuje ho s tím, nestrachuje se nahlas,“ vysvětlovala Sabrina. „Nikdy, Bože můj, nikdy, protože když o tom mluvíš, tak se to stane. Hasičova žena musí být silná, musí být pozitivní, musí ho podporovat, polknout svůj strach a usmívat se. Ale v srdci to má pořád, tu hrůzu, a ty si teď vezmeš člověka, který je věčně na žebříku a pobíhá po střechách a padá z nich, když sis mohla najít někoho, kdo pracuje v kanceláři a nikdy nemůže spadnout z ničeho horšího než ze židle.“

„Jenomže já ho miluju, mami.“

„Ale já vím, miláčku,“ vzlykala její matka. „Jenom je to tak hrozné.“

„Proto jsi mě kvůli němu celou tu dobu dusila?“

„Já jsem tě nedusila, miláčku. Já jsem ti chtěla pomoct.“

„Jenže to vypadalo, jako bys mě dusila. Mami. můžu z toho soudit, že třeba, no, že aspoň trochu, že máš Dustyho aspoň malinko ráda?“

Dustyho ta otázka vyvedla z míry natolik, že na okamžik pustil volant a Saturn málem vyjel ze svého pruhu.

„Je to milý chlapec,“ řekla Sabrina, jako by Martie pořád ještě byla na střední škole a chodila s pubertálními kluky. „Je moc milý a chytrý a zdvořilý a já chápu, proč ho miluješ. Ale on jednou spadne ze střechy a zabije se a tobě to zničí celý život. Nikdy se z toho nevzpamatuješ. Tvoje srdce umře s ním.“

„Proč jsi tohle neřekla už dávno, místo abys pořád kritizovala všechno, co udělal?“

„Já jsem nekritizovala, miláčku. Snažila jsem se vyjádřit svoje obavy. Nemohla jsem mluvit o tom, že spadne ze střechy, aspoň ne přímo. Nikdy, Bože můj, protože když o tom mluvíš, tak se to stane! A vidíš, teď o tom mluvíme! Teď z té střechy spadne a bude to moje vina.“

„Mami, to je iracionální. Nic takového se nestane.“

„Už se to stalo,“ namítla Sabrina. „A teď se to stane znovu. Hasiči a ohně. Malíři a střechy.“

Martie přidržela telefon mezi sebou a Dustym, aby je matka slyšela oba. „Dvisty, kolik malířů znáš, lidí, co pro tebe dělají, a dalších z jiných firem?“

„Padesát? Šedesát? Přinejmenším.“

„A kolik z nich spadlo ze střechy?“

„Kromě mě a Skeeta?“

„Kromě tebe a Skeeta.“

„Co já vím, jeden. Zlomil si nohu.“

Martie znovu přiložila telefon k uchu a řekla: „Slyšela jsi to, mami? Jeden. Zlomil si nohu.“

„Jeden, o kterém ví,“ namítla Sabrina. „Jeden, a on bude další.“

„Už i. té střechy spadl. A šance, že jeden malíř spadne ze střechy dvakrát za život, ta musí být několik milionů k jedné.“

„Ten první pád se nepočítá,“ nedala se Sabrina. „Snažil se zachránil bratra. To nebyla nehoda. Ta nehoda se teprve stane.“

„Mami, já tě mám strašně ráda, ale ty jsi trochu blázen.“

„Já vím, miláčku. To ty roky strachu. A ty nakonec taky budeš trochu blázen.“

„Mami, příštích pár dnů budeme mít dost co dělat. Neomdlívej, když se ti hned neozveme, jo? Nebudeme padat ze žádných střech.“ „Dej mi Dustyho.“ Martie mu telefon podala.

Tvářil se nedůvěřivě, ale přijal ho. „Ahoj, Sabrino. Jo. No, to víte. Min. Jasně. Ne, nebudu. Ne, nebudu. Ne, slibuju, že nebudu. To je pravda, ne? Co? Ne, ne, nikdy jsem to nebral vážně. Nevyčítejte si to. Jo, já vás mám taky rád, Sabrino. Cože? No jasně. Mami. Taky tě mám rád, mami.“ Podal telefon zpátky Martie a ta stiskla konec. Oba mlčeli. Pak Martie řekla: „Koho by to napadlo usmíření uprostřed téhle mizérie.“

Je to zvláštní, jak naděje zvedá svou hezkou hlavu, když ji nejméně čekáte, květina v poušti.

Dusty podotkl: „Lhala jsi jí, miláčku.“

Věděl, že nemá na mysli to, jak si upravila časový rámec Skeetova skoku a hospitalizace, ani to, že zamlčela zprávy o Susan a o té ostatní šlamastice, ve které byli.

Kývla. ,Jo, říkala jsem jí, že nebudeme padat ze žádných střech a přitom každý dřív nebo později z nějaké té střechy spadne.“

„Ledaže budeme první, kdo bude žít věčně.“

„V tom případě bychom se ale měli začít mnohem vážněji zabývat otázkou penzijního pojištění.“

Martie měla hrůzu z toho, že ho ztratí. Stejně jako její matka ani ona se nedokázala přimět vyjádřit tento svůj strach slovy, aby se to, čeho se děsí, skutečně nestalo.

Nové Mexiko je stát, kde se širé pláně stýkají se Skalnatými horami, střechou amerického jihozápadu, a Santa Fé je město vystavěné ve značné nadmořské výšce, skoro dva a půl kilometru nad mořem, to už by byl dlouhý pád.

Na kazetě ze záznamníku s nápisem SUSAN byl důležitý jen jeden vzkaz z pěti, ale když ho doktor poslouchal, cítil znovu, jak se mu zrychluje tep.

Další žolík.

Když si poslechl ještě oba vzkazy od Martiiny matky, které následovaly po Susanině bombě, smazal kazetu.

Pak ji vytáhl z přístroje, hodil ji na podlahu a dupal po ní, až ji rozdrtil na střípky.

Z trosek vytáhl malou pásku a dvě drobné cívky, na kterých byla navinuta. Bohatě se mu vešly do dlaně, tolik nebezpečí v tak malé věcičce.

Dole v obýváku Ahriman otevřel dvířka krbu. Položil pásek a dvě plastikové cívky na jedno z keramických polen.

Ze saka vytáhl štíhlý zapalovač od Cartiera, elegantní a dokonale zpracovaný.

Nosil u sebe zapalovač od svých jedenácti let, nejdřív jeden, který ukradl svému otci, a později tenhle lepší model. Doktor nekouřil, ale vždycky tu byla možnost, že bude potřebovat něco podpálit.

Když mu bylo třináct a byl už prvním rokem na univerzitě, podpálil svou matku. Kdyby nebyl měl v kapse zapalovač, když ho potřeboval, mohl by se toho smutného dne před pětatřiceti letyjeho život změnit do značné míry k horšímu.

I když jeho matka měla být na lyžích bylo to v jejich i:, rekreační chatě na Vailu během vánočních prázdnin přistihla ho, když si připravoval kočku k vivisekci. Právě ř ji uspal pomocí chloroformu, který si připravil z běžných domácích čisticích prostředků, pomocí leukoplasti jí l připoutal tlapky k plastikové desce, která měla sloužit , jako pitevní podložka. Leukoplasti jí také zalepil čumák, § aby zdusil její kvílení, až přijde k sobě, rozložil si sadu P chirurgických nástrojů, které si koupil od dodavatele lékařských potřeb nabízejícího slevy pro studenty. A vtom. ahoj, mami. Často ji neviděl celé měsíce, když točila exteriéry, nebo když byla na některém tom safari beze zbraní, které tak milovala, ale ted najednou měla výčitky svědomí, že ho nechala samotného a šla lyžovat s přítelkyněmi, a usoudila, že by měli strávit odpoledne nějakou společnou činností. Hůř si vybrat nemohla.

Poznal, že jeho matka okamžitě pochopila, co se stalo o Díkůvzdání se štěnětem jeho sestřenice Heather, a možná i vytušila, jaká byla pravá příčina loňského zmizení čtyřletého syna správce jejich sídla. Jeho matka byla sebestředná třicátnice, typická herečka, která si rámuje svoje fotografie z obálek časopisů a zdobí si jimi ložnici, ale hloupá nebyla.

Mladý Ahriman reagoval rychle jako vždycky. Vytáhl zátku z láhve s chloroformem a vychrstl její obsah do matčiny fotogenické tváře. To mu dalo čas uvolnit kočku, uklidit podložku a chirurgické nástroje, zhasnout plamínek v kuchyňském sporáku, pustit plyn, podpálit svou matku, dokud ještě ležela v bezvědomí, popadnout kočku a utéct.

Výbuch otřásl Vailem a duněl jako hrom zasněženými horami. Vyvolal přitom několik lavin, příliš malých na to, aby byly zábavné. Desetipokojový dřevěný srub rozprášený na třísky hořel jako troud.

Když požárníci našli mladého Ahrimana sedět ve sněhu sto metrů od pohřební hranice, jak svírá kočku, kterou zachránil před výbuchem, byl chlapec v takovém šoku, že nejdřív nemohl ani mluvit a byl příliš otupělý na pláč. „Zachránil jsem kočku,“ řekl nakonec zničeným hlasem, který je měl ještě roky pronásledovat, „ale maminku jsem zachránil nemohl. Maminku jsem zachránit nemohl.“

Později identifikovali tělo jeho matky podle zubařských záznamů. Malá hromádka ostatků po kremaci nezaplnila urnu ani z poloviny. Věděl to, podíval se. Na jejím pohřbu se sešla celá hollywoodská smetánka a také ona hlučná čestná stráž pohřbů slavných novinářské helikoptéry kroužila nad hřbitovem.

Mrzelo ho, že už neuvidí žádný nový film s matkou v hlavní roli, protože měla nos na scénáře a obvykle točila dobré filmy, ale matka sama mu příliš nechyběla stejně jako by on příliš nechyběl jí, kdyby se jejich osudy obrátily. Milovala zvířata a byla horlivou zastánkyní všeho, co jim prospívalo, ale děti jí prostě neseděly tak jako cokoli, co melo čtyři nohy. Na plátně dokázala člověka dojmout, uvrhnout v zoufalství nebo ho naplnit radostí, do reálného života však toto nadání nesahalo.

Dva strašné požáry v rozpětí patnácti let udělaly z doktora sirotka když člověk nevěděl nic o otrávených dortících: první byla nepravděpodobná nehoda, za kterou výrobce plynového sporáku těžce zaplatil, druhý založil opilý, chtíčem posedlý vraždící údržbář Earl Ventnor, který před dvěma lety konečně zemřel ve vězení, probodnut jiným vězněm při rvačce.

Teď, když Ahriman přejel palcem po kolečku klasického zapalovače s kamínkem a zapálil na krbu pásku ze záznamníku, meditoval nad tím, že právě oheň hrál takovou klíčovou roli jak v jeho, tak v Martiině životě její otec byl nejvyznamenávanější hasič v celé historii státu. Další věc, kterou měli společnou.

Škoda. Po nejnovějším vývoji patrně nebude moci nechat jejich vztah rozvinout. Tolik se těšil na možnost, že on a tato hezká žena milující hry by spolu jednoho dne mohli mít výjimečný vztah.

Jestli dokáže ji a jejího manžela najít, mohl by je aktivovat, dovést do duševních kaplí a zjistit, kolik toho o něm vědí a komu o tom řekli. Velmi pravděpodobně by se dosavadní škody daly napravit a hra by mohla pokračovat až do konce.

Měl číslo jejich mobilního telefonu, ale oni vědí, že ho má, a ve svém současném paranoidním stavu mysli bylo nepravděpodobné, že by ho brali. A telefonicky by také mohl aktivovat vždy jen jednoho a ten druhý by si všiml, co se děje. Příliš riskantní.

Vtip byl v tom, je najít. Jsou na útěku, nedůvěřiví a ostražití, a zůstanou dobře schovaní, dokud ráno nenasednou na letadlo do Nového Mexika.

Zastihnout je na letišti nepřicházelo v úvahu. I kdyby neutekli, nemohl by je aktivovat, vyptávat se jich a instruovat je na veřejnosti.

Ale jak budou v Novém Mexiku, jsou prakticky mrtví. Když páska začala hořet a vydávat strašný puch, doktor pustil do krbu plyn. Vžu“ a za dvě minuty z pásku nezbylo nic než lepkavá příškvara na nejhořejším polenu. Doktor byl ve špatné náladě a nepřispíval k ní zdaleka jen smutek.

Z téhle hry vyprchala veškerá zábava. Tolik úsilí do ní vložil, tolik strategie, a teď se patrně neodehraje na plážích Malibu, jak plánoval. Měl chuť dům podpálit.

Vztek nebyl jedinou jeho motivací, ani nechuť k výzdobě. Musel by tu strávit skoro celý den a prohledat dům centimetr po centimetru, aby si byl jisty, že mikrokazeta se Susaniným obviněním byl jediný důkaz, který proti němu Martie a Dusty získali. Nemohl ale ztratit celý den, a vypálit dům do základů byl nejjistější způsob, jak se chránit.

Je pravda, že Susanin vzkaz na pásku nestačil k tomu, aby ho usvědčil, a vlastně ani k obvinění ne. On byl ovšem člověk, který se s bohem náhody nikdy nehandrkuje.

Aby dům zapálil sám, to by bylo příliš riskantní. Jak by začalo hořet, mohl by ho někdo vidět odcházet a jednoho dne ho identifikovat u soudu.

Zavřel přívod plynu do krbu.

Místnost po místnosti pozhasínal.

Na zadním zápraží strčil náhradní klíč pod rohožku, kde ho bude hledat další návštěvník.

Do rána dům vypálí, ale přes prostředníka, ne vlastníma rukama. Měl na to kandidáta, naprogramovaného a snadno dosažitelného telefonicky, který tohle žhářství spáchá, když k tomu dostane příkaz, ale nebude si pamatovat, že škrtnul sirkoví.

Nocí stále lomcoval vítr.

Cestou k autu, které parkovalo o tři bloky dál, se doktor pokoušel složit haiku o větru, ale neúspěšně.

Když projel kolem směšné viktoriánské stavbičky Rhodesových, představil si ji v plamenech a hledal v mysli nějaké seclnmáctislabičnč verše o ohni, ale slova mu unikala.

Místo toho si vzpomněl na verše, které složil spontánně a tak hladce, když vešel do Martiiny pracovny a uviděl práci kupící se na jejím stole.

Modré oči má. Hraje své hry s hobity. Smrt je v Mordoru.

Opravil ty verše podle posledního vývoje:

Modré oči má. Modrooký detektiv. Smrt je v Santa Fé.

Kapitola 63

Barevný a přezdobený hotelový pokoj sice byl větší než ubytování v San Quentinu a rozhodně se nepodobal jednotvárné šedi vězeňské výzdoby, ale přesto se zdál být celou. Vana v koupelně připomněla Martie Susan máčející se v karmínové vodě, i když přímého pohledu na svou mrtvou přítelkyni x.ůstala ušetřena. Okna se nedala otevírat a klimatizace dovnitř hnala tolik teplého vzduchu, že v pokoji bylo k udušení, i když se termostat stáhl na minimum. Cítila se osamělá, štvaná, téměř zahnaná do rohu. Autofobie, která od devíti hodin bublala jen velice mírně, jako by se chystala znovu vybuchnout v těžké klaustrofobii.

Akce. Akce určená inteligencí a morální perspektivou je odpověď na většinu problémů. Tak to stálo na první straně filozofie Usměvavého Boba.

I oni prováděli akci, ačkoli teprve čas ukáže, zda ji určuje dostatek inteligence.

Nejprve si prošli složku o Marku Ahrimanovi, kterou jim dal doktor Closterman, a obzvláštní pozornost věnovali informacím kolem vraždy Pastorových a případu předškoláků v Novém Mexiku. Z kopií novinových článků si vypsali jména a sestavili si seznam těch, kdo trpěli a v jejichž utrpení by se mohly najít stopy a usvědčující svědectví.

Když byli se složkou hotovi, Dusty použil jméno ňaymoi Sm, a haiku s listím, aby Martie aktivoval a dovedl jí do duševní kaple i když nejdřív se vážně zapřísáhl, že do její psychiky nebude zasahovat a nepokusí se opravit žádnou z jejích chyb, což jí připadalo jednak zábavné a jednak dojemné.

Stejně jako ve Skeetově případě ji pečlivě instruoval, aby zapomněla na všechno, co jí kdy Raymond Shaw řekl, aby zapomněla na všechny obrazy smrti, které jí Raymond Shaw vložil do mysli, aby se osvobodila od kontrolního programu, který do ní Shaw vložil, a aby se navždycky zbavila autofobie. Na vědomé úrovni neslyšela nic z toho, co říkal, a později si nevzpomínala na nic, co se dělo poté, co vyslovil aktivační jméno, až

Lusk, což byl zvuk, při kterém se probrala a cítila se volná a čistá tak, jak se necítila skoro dva dny. Její stará přítelkyně naděje se k ní znova vrátila. Když na ní Dusty znova vyzkoušel jméno Tíoywwírí .mj, už nereagovala.

Na oplátku Martie osvobodila Dustyho poté, co ho aktivovala jménem Woa WmtVíy a haiku o volavce.

Z.MJA, a vrátil se k ní.

Dívala se do jeho krásných očí, když se probraly z transu, a chápala ten strašný pocit zodpovědnosti, který ho tak tížil, když aktivoval a instruoval Skeeta. jak ohromující, jak děsivé to je, když je její manžel před ní tak zranitelný, když si může nejvnitrnější síně jeho mysli přetvářet podle své vůle, jak ohromující je také a jak to učí pokoře předložit mu své nejzákladnější já, být tak nahá a bezmocná, nemít jinou obranu než absolutní důvěru.

Při zkoušce se už nedal aktivovat.

„Volný,“ řekl.

„A co je ještě lepší,“ podotkla, „odteď, až tě požádám, abys vynesl koš, poletíš, div se nepřerazíš.“

Sinál se neúměrně tomu vtipu.

A jako prohlášení nezávislosti spláchla Martie své valium do záchodu.

Když doktor večer odjížděl z bytu, byl v dobré náladě, a tak si vzal třešňově červené Ferrari Testarossa, které bylo stejně nízké a mrštné jako ještěrka, ale k jeho současné náladě trochu příliš blýskavé. Ani jeho Mercedes by nebyl býval to správné auto, byl příliš majestátní a velvyslanecký na člověka, který je v nejhorší vražedné náladě. Lepší by bylo něco z jeho sbírky veteránu, nejlépe černý Buick Riviera z roku 1963 s nízkou střechou, dělenou mřížkou chladiče, eliptickými otvory v masce, dělenými zadními nárazníky a jinými na míru upravenými detaily, který vypadal jako démonické auto, jež by se ve filmu mohlo vrhat do vražedných misí, posedlé a nezničitelně.

Zastavil se v supermarketu, aby si odtamtud zavolal, protože nechtel používat ani mobilního, ani svého domácího telefonu.

Tahle země skvělého nového tisíciletí byla jedna velká zpovědnice, kde naslouchající knězi světské církve monitorují každý rozhovor skryti za elektronickými obrazovkami. Doktor každý měsíc prohledal dům, auta i ordinaci, zda tam není odposlouchávací zařízení, dělal to sám, zařízením, které si koupil za hotové, protože nedůvěřoval žádné se soukromých bezpečnostních agentur, které podobné služby nabízely. Telefon ovšem může být napíchnutý mimo dům, kompromitující hovory bylo tedy třeba vždycky vyřizovat z přístrojů, které nejsou vedeny na jeho jméno.

Telefonní automat před obchodem visel na zdi. Vítr ohluší směrový mikrofon, jestli doktora sleduje pátrací tým, i když si byl jistý, že za ním nikdo nejel. Jestli je tenhle telefon známý jako kontakt drogových dealerů, mohou být všechny hovory pasivně nahrávány, a v tom případě by hlasová analýza mohla nakonec Ahrimana usvědčit u soudu, ale to bylo malé a nevyhnutelné riziko.

I když doktor mohl počítat se svými vysoko postavenými přáteli, že ho ochrání před odsouzením prakticky za jakýkoli zločin, byl přesto opatrný. Vlastně právě ta možnost, že ho sledují tihle přátelé, ho přiměla k pravidelnému měsíčnímu elektronickému „úklidu“ domu, a spíš mu záleželo na tom, aby oni nevěděli nic o jeho soukromých hrách, než aby se o nich nedozvěděla policie. Doktor sám by prodal přítele bez zaváhání, kdyby z toho obchodu měl dost velký zisk, a předpokládal u všech svých přátel totéž.

Vyťukal číslo, nastrkal do automatu mince, zastínil sluchátko rukou, aby ztlumil kvílení větru, a když při třetím zvonění sluchátko někdo zvedl, řekl: „Ed Mavole“, což bylo jméno postavy z Mandžuského kandidáta.

„Poslouchám.“

Pokračovali verši zpřístupňujícího haiku a pak doktor řekl: „Pověz mi, jestli jsi sám nebo ne.“

„Jsem sám.“

„Chci, abys šel do domu Dustyho a Martie v Corona Del Mař.“ Podíval se na hodinky. Skoro půlnoc. „Chci, abys vstoupil do jejich domu ve tři ráno, přibližně za tři hodiny odteď. Řekni mi, jestli rozumíš nebo ne.“

„Rozumím.“

„Vezmeš s sebou dvacet litrů benzinu a zápalky.“?

„Ano.“

„Prosím, buď nenápadný. Dej si hodně velký pozor, aby tě nikdo neviděl.“

„Ano.“

„Vstoupíš tam zadními dveřmi. Pod rohožkou jsem ti nechal klíč.“

„Děkuji.“

„Není zač.“

Doktor byl přesvědčen, že jeho oběť nemá technické znalosti potřebné k tomu, aby dům vypálila úspěšně, a chtěl si být jist, že budova bude zcela zničena, takže se pět minut choulil ve studeném větru a vysvětloval, jak nejlépe využít hořlavé tekutiny a vysoce hořlavé materiály, které už v domě jsou, a podpořit jimi benzin. Dále pak svého svědomitého posluchače upozornil na čtyři klíčové architektonické detaily, které mohou dobře posloužit žháři.

I přesto, v jakém byli nebezpečí, nebo možná právě proto, i přes svůj žal, nebo právě pro něj, se Dusty a Martie milovali. Jejich pomalé, něžné spojení bylo právě tolik ujištěním jako sexem: ujištěním o životě, o vzájemné lásce, o naději do budoucnosti.

Dlouhé sladké minuty je netrápil žádný strach, démoni mysli ani démoni světa, a ani hotelový pokoj už jim nepřipadal malý a dusivý. Dokud trvaly ty hedvábné rytmy, neexistovala žádná nejasná linie mezi fakty a fikcí, mezi skutečností a fantazií, protože realita se smrskla na jejich dvě těla a na sdílenou něžnost.

Doma v pracovně usedl doktor do svého ergonomického křesla z pštrosí kůže, dotkl se jednoho z mnoha tlačítek zabudovaných do výsuvné psací podložky a díval se, jak ze stolu vyjíždí počítač. Zvedací mechanismus tiše předl.

Sestavil zprávu: upozornění na cestovní plány Martine a Dustina Rhodesových, podrobné popisy a žádost o prokázání osobní laskavosti. Měli být sledováni od okamžiku, kdy vstoupí na půdu Nového Mexika. Pokud bude jejich pátrání neplodné, má jim být dovoleno vrátit se clo Kalifornie. Jestli získají jakoukoli informaci, která by mohla doktorovi uškodit, dával přednost tomu, aby byli zabiti tam, v Zemi okouzlení, jak jí říkají místní lidé, aby byl ušetřen nesnází s tím, kdyby se jich musel zbavovat až tady ve Zlatém státě. Pokud bude uznána za nezbytnou likvidace v Novém Mexiku, je třeba dvojici nejprve přesvědčit, aby prozradila místo pobytu bratra pana Rhodese, Skeeta Caulfielda.

Když Ahriman znovu četl svou zprávu, aby se ujistil, zeje přesná, nebyl nijak optimistický v názoru na to, zda Martie a Dustyho ještě někdy uvidí, ale přesto se ještě docela nevzdával naděje. Až dosud byli neuvěřitelně vynalézaví, ale musel věřit tomu, že pouhý malíř pokojů a návrhářka počítačových her mají také svoje hranice.

Pokud se ukáže, že na detektivní činnost nemají nadání, tak možná po jejich návratu do Kalifornie bude Ahriman schopen se s nimi sejít. Mohl by je aktivovat, vyslechnout, aby se dozvěděl, kolik vědí o jeho pravé povaze, a pak je rehabilitovat, odstranit všechny vzpomínky, které by buď bránily jejich další poslušnosti nebo zmenšily jejich naprogramovaný obdiv vůči němu.

Pokud by to šlo udělat, hra by byla zachráněná.

Mohl by býval požádat agenty v Novém Mexiku, aby je unesli a jednoho po druhém mu je dali k telefonu, což by mu umožnilo aktivovat je, vyslechnout a rehabilitovat na dálku. Bohužel, pak by se jeho přátelé dozvěděli o jeho soukromých hrách, a on nechtel, aby znali jeho strategie, motivace a osobní potěšení.

V současné době měli on a společenství loutkářů v Novém Mexiku ideální vztahy, vzájemně prospěšné. Před dvaceti lety doktor Ahriman vyvinul účinnou kombinaci drog navozujících programovatelný stav mysli a od té doby ji neustále zdokonaloval. Napsal také bibli programovacích technik, od které se ostatní dodnes neodchylovali. Hrstka mužů a dvě ženy mohla provádět tyto zázraky kontroly, ale doktor neměl v jejich bratrstvu sobě rovného. On byl loutkář všech loutkářů, a když měli obzvlášť těžký nebo choulostivý úkol, obraceli se vždycky na něj. Nikdy je neodmítl, nikdy jim nic neúčtoval ale měl hrazené všechny cestovní výlohy, štčdré diety, když byl na cestách, a malý, ale promyšlený dárek, nějakou osobní věc řidičské rukavice z jehnětiny, manžetové knoflíčky s lapisem lazuli, kravatu ručně malovanou zázračně nadanými dětmi z tibetského sirotčince každé Vánoce.

Třikrát nebo čtyřikrát do roka na jejich žádost letěl do Albany nebo do Little Rock, do Hialeah nebo Děs Moincs nebo do Falls Church, obvykle do míst, která by jinak nikdy neviděl, oblečený tak, aby si ho místní nevšimli, a pod nepravými jmény, například Jim Shaitan, Bili Sammael a Jack Apollyon. Tam, s týmem k dispozici, vedl programovací sezení obvykle na jednom nebo dvou subjektech během tří až pěti dnů, než se vrátil domů, na teplé břehy Pacifiku. Jako kompenzaci a uznání svého jedinečného postavení měl Ahriman jako jediný člen společenství tu výsadu, že mu dohlížitelé povolili používat své schopnosti v soukromých projektech.

Jeden z dalších psychologů účastnících se projektu mladý Američan německého původu s bradkou a nešťastným příjmením Fugger se pokusil podobného privilegia využít také, ale přistihli ho. Před zraky ostatních programátorů, jako názorná lekce, byl Fugger rozsekán na kusy a naházen do jámy plné mrskajících se krokodýlů.

Protože doktor Ahriman neměl soukromě podniky zakázány, nedostal pozvání a dozvěděl se o tom trestu až po vykonání. Žil svůj život tak, že litoval jen máločeho, ale teď ho rozhodně mrzelo, že na Fuggerově rozlúčkovém večírku nebyl.

Teď u onyxové desky stolu v pracovně přidal doktor ke své zprávě dva řádky, aby ohlásil, že herec byl plně naprogramován podle požadavků a že prezidentova nosu budou brzo nejméně týden plná média, a to i s učenými analýzami obvyklých odborníků plus několika vybraných nasologů.

Tým agresivních vyšetřovatelů, vypuštěný ze řetězu Bílým domem a momentálně šťourající do nejrůznějších aktivit jistých významných úředníků z ministerstva Obchodu, bude nepochybně stažen čtyřiadvacet hodin poté, co bude prezidentský nos zase na svém místě, a vláda se bude moci vrátit ke své práci pro lid.

A protože doktor byl rovněž politik, dodal ještě několik osobních poznámek: blahopřání k narozeninám jednomu z ostatních programátorů, dotaz na zdraví nejstaršího syna ředitele projektu, který měl obzvlášť těžkou chřipku, a srdečnou gratulaci Curlymu z údržby, jehož dívka přijala jeho nabídku k sňatku.

Poslal dokument institutu do Santa Fé emailem pomocí nepřekonatelného šifrovacího programu nedostupného běžné veřejnosti, vytvořeného pro výhradní použití bratrstva a jeho štábu.

To byl den.

Tolikrát na vrcholu, tolikrát na dně.

Aby si doktor udělal radost a také aby se odměnil, že zůstal klidný i za nepříznivého vývoje situace, šel do kuchyně a udělal si velký zmrzlinový třešňový koktejl. Také si dopřál balíček milánských koláčků od Pepperidge Farm, i jeho matka je mívala ráda.

Dům Rhodesových byl už celý v plamenech, když na místo dorazil první požární tým, a protože clomy tady v okolí stály tak těsně u sebe, první, co požárníci udělali, bylo, že začali máčet střechy sousedních clomů a stromy okolo, aby se plameny nešířily dál. Tuhle katastrofu se jim podařilo odvrátit jen taktak a teprve pak se vodní dělo na největším voze zaměřilo na viktoriánský dům.

Stavba se všemi svými ozdůbkami zářila v náruči ohně, ale barevné nátěry pod plameny už byly sežehnuté, nahrazené sazemi a uhlíky. Přední stěna se zachvěla, rozbila poslední okno. Hlavní střecha poklesla. Střecha zápraží se zhroutila. Všechny hadice byly konečně zaměřené na dům, ale ohni voda chutnala, divočeji hltal.

Když se velký kus hlavní střechy propadl do žhoucího nitra domu, skupinka sousedů shromážděných na protější straně ulice zděšeně vykřikla. Vyvalil se oblak černého dýmu a poháněn větrem se prodíral k západu jako stádo strašidelných koní.

Kvílení větru na obloze, přízračné výkřiky sirén vystupujících z moře, mezi nimi stromy zmítající se v mukách, rozervané šátky oranžových jisker proplétající se loknami palem a vavřínů. Halloween v lednu, všední den v pekle. Teď vybuchla další okna ve druhém patře, střepy skla se zatřpytily odleskem ohně a zacinkaly na střeše zápraží jako nemelodická klavírní pasáž v symfonii zkázy.

Úzká ulička byla zablokovaná požárními vozy, majáčky se otáčely a blikaly, vysílačky se vařily hlasy dispečerů praskajícími jako oheň. Hadí kolonie hadic se svíjela na vlhkém chodníku, jako by je zhypnotizovalo rytmické pulzování pump.

Martie byla nesena zuřícím ohněm a silné ruce, které ji svíraly, patřily jejímu otci, Usměvavému Bobu Woodhousovi. Byl oblečený v pracovním oděvu: přilbě s číslem jednotky a osobním číslem vpředu, ochranném kabátě s bezpečnostními odrazkami, ohnivzdorných rukavicích. Těžké boty drtily doutnající trosky, jak ji cílevědomě nesl do bezpečí.

„Ale tati, ty jsi přece mrtvý,“ řekla Martie, a Usměvavý Bob odpověděl: „No, jsem a nejsem, slečno M“ ale odkdy to, že jsem mrtvý, znamená, že tu nebudu, když mě budeš potřebovat?“

Obklopovaly je plameny, někdy plápolavé a průsvitné, jindy se zdály pevné jako kámen, jako by to nebylo jen místo mučené ohněm, ale místo postavené z ohně, Parthenon samého ohnivého boha, mohutné sloupy a překlady a oblouky ohně, mozaikové podlahy složitých plamenných obrazců, jedna místnost za druhou z věčných požárů, kterými procházeli a hledali východ, jenž tu snad ani nebyl.

Ale Martie se i tak cítila v otcově náruči bezpečná, držela se ho levou rukou kolem jeho ramenem, byla si jistá, že ji odtud dříve či později vynese do chvíle, kdy se ohlédla a uviděla jejich pronásledovatele. Šel za nimi Muž z listí, a ačkoli celé jeho tělo hořelo, nezdálo se, že by ho nějak zmenšily plameny, které se jím živily. Jestli něco, vypadal spíš větší a silnější, protože oheň nebyl jeho nepřítelem, byl to zdroj jeho síly. Jak se k nim blížil a rozhazoval na všechny strany sršící listy a závoje popela, natáhl se oběma rukama po Usměvavém Bobovi a po jeho dceři, rozehnal se po horkém vzduchu před její tváří. Začala se třást a vzlykat hrůzou dokonce i v otcově náruči, vzlykala, vzlykala. Blíž, blíž, prázdné oční důlky a hladová černá tlama, rty z otrhaných listů a zuby z ohně, blíž, blíž, a teď už slyšela i jeho podzimní hlas, chladný a pichlavýjako strniště pod říjnovým úplňkem: „Chci ochutnat. Chci ochutnat tvoje slzy.“

Okamžitě byla vzhůru a vyskočila z postele, bdělá a nastražená, ale tvář měla horkou, jako by ji dosud obklopovaly plameny, a slabě cítila kouř.

Nechali svítit v koupelně a dveře dokořán, aby klaustrofobický hotelový pokoj nebyl úplně temný. Martie viděla dost, aby poznala, že vzduch je čistý, nebyl tu žádný závoj kouře.

Slabý, ale štiplavý pach ji ale neopouštěl a ona začala mít strach, že hotel hoří a že pach, i když ne samotný kouř, sem proniká pode dveřmi z chodby.

Dusty spal a ona ho právě chtěla vzbudit, když si uvědomila, že v šeru někdo stojí. Byl co nejdál od bledé výseče světla z koupelny.

Martie mu neviděla jasně do tváře, ale tvar požárnické přilby si splést nemohla. Ani zářící reflexní pruhy na kabátě.

Hra stínů. Určitě, určitě. Ale. ne. Tohle nebyla pouhá iluze.

Byla si jistá, že je docela vzhůru, byla si tím naprosto jistá. A přitom on tam stál jen nějaké tři nebo čtyři metry od ní, když ji vynesl z noční můry žhoucího ohně.

Svět snů a svět, v němž existoval tento hotelový pokoj, se náhle zdály stejně platné, byly součástí téže reality, odděleny závojem ještě tenčím než opona spánku. Tady byla pravda, čistá a pronikavá, jak ji málokdy míváme možnost vidět, a Martie byla bez dechu, fascinována tím vědomím.

Chtěla jít k němu, ale zadržel ji divný pocit, že je to nevhodné, že toto dočasné prolnutí obou světů je něco velice pomíjivého, milost, které nesmí zneužít.

Hasič a hlídač ve svém stínu ji pokývnutím pochválil za zdrženlivost. Měla pocit, že zahlédla zářivé zuby v půloblouku známého, milovaného úsměvu.

Vrátila se do postele, hlavu opřela o dva polštáře a přitáhla si přikrývku k bradě. Tvář už neměla horkou a pach kouře byl pryč.

Hodiny na nočním stolku ukazovaly 3.35. Pochybovala, že by ještě usnula.

Tázavě se podívala k těm zvláštním stínům, a pořád tam byl.

Usmála se a kývla a zavřela oči, a když o chvilku později uslyšela nezaměnitelné vrzání jeho těžkých bot a šustění kabátu, neotevřela oči. Neotevřela je ani tehdy, když ucítila, jak se azbestová rukavice dotkla její hlavy, ani když jí pohladila vlasy na polštáři.

I když Martie očekávala, že zbytek noci neklidně probdí, přemohl ji vzácně pokojný spánek, dokud se neprobudila o víc než o hodinu později v ranním tichu, jen pár minut předtím, než je měla hotelová služba vzbudit. Už necítila ani nejslabší náznak kouře a žádný návštěvník nestál ha stráži v saténových stínech. Žila znovu v jediném světě, ve svém světě, tak známém, děsivém, a přesto plném příslibů.

Kapitola 64

Nemohla nikomu jinému dokázat, co té noci bylo skutečné a co ne, alejí samé byla pravda jasná.

Když vedle postele zazvonil telefon, aby je probudil, věděla, že v tomto světě už Usměvavého Boba nikdy neuvidí, ale napadlo ji, kdy se s ním asi setká v tom jeho, zda za padesát let nebo už zítra.

Vysoko položené pouště bývají v zimě málokdy teplé, a toho čtvrtečního rána na městském letišti Santa Fé vyložilo letadlo Dustyho a Martie do chladného suchého vzduchu, do bledé krajiny, bezvětrné jako povrch

Měsíce.

Obě malá zavazadla si vzali s sebou na palubu, taška s dětským požárním autem při kontrole prošla. Protože nemuseli čekat na kufry, vyrazili rovnou clo půjčovny aut.

Když Martie nasedala do dvoudveřového fordu, vdechla silnou citrusovou vůni osvěžovače vzduchu, která ale nedokázala docela zamaskovat nepříjemný pach starého cigaretového kouře.

Na Cerrillos Road, zatímco Dusty řídil směrem k městu, Martie odšroubovala mosazné šroubky na dně auta. Vytáhla z karoserie plstěný sáček a z něj pistoli.

„Chceš si ji vzít?“ zeptala se Dustyho.

„Ne, nech si ji ty.“

Dusty objednal dokonale vyladěný Springfield Armory Champion, verzi Coltu Commander produkovanou v dílně zvané Springfieldovy zbraně na míru, s mnoha doplňkovými součástkami. Měl zkosený zásobník, rýhovanou hlaveň, nižší a dole rozšířený prostor pro vyhazování nábojnic, Novákovo snížené bojové mířidlo, leštěnou nabíjecí dráhu, leštěné vyhazování i vyjímání nábojů a prvotřídní spoušť vyladěnou na dvoukilogramový tah. Pistole byla sedmiranná, lehká, kompaktní a snadno ovladatelná.

Původně byla proti tomu, aby si koupili zbraň. Když vypálila asi dva tisíce ran během deseti nebo dvanácti návštěv na střelnici, ukázalo se, že s pistolí umí zacházet lépe než Dusty, což překvapilo víc ji než jeho.

Strčila pistoli do kabelky. Nebyl to ideální způsob, jak ji nosit, protože nebylo možné ji rychle a bez překážek vytáhnout. Dusty se už díval po nějakých pouzdrech, samozřejmě pouze pro potřeby střelnice, ale ještě žádné nevybral.

Měla na sobě modré džínsy, námořnicky modrý svetr a modré tvídové sako, mohla by tedy zastrčit pistoli za pásek a nosit ji buď na břiše nebo na zádech. Tak či tak by to bylo příliš nepohodlné, takže kabelka byla jediná možnost.

„Tak teď jsme oficiálně v rozporu se zákonem,“ podotkla a prostřední přihrádku kabelky nechala nezapnutou pro snadnější přístup.

„To jsme byli od momentu, co jsme nastoupili do letadla.“

„Jo, ale teď jsme v rozporu se zákonem i v Novém Mexiku.“

„Jaký je to pocit?“

„Nepocházel Billy Bonney ze Santa Fé?“ zeptala se.

„Billy Kid? To nevím.“

„Rozhodně byl z Nového Mexika. A pocit je to takový, že se jako Billy Kid necítím ani trochu, to ti povím. Ledaže byl tak vyděšený, že si div nepočural kalhoty.“

Zastavili se v nákupním středisku a koupili si kazeťáček se zásobou minikazet a baterií.

Podle telefonního seznamu z veřejné telefonní budky prošli krátký seznam jmen, která si vypsali z článků ve složce Roye Clostermana. Některá tam nebyla buď ti lidé zemřeli, nebo se odstěhovali nebo se dnes už dospělé dívenky vdaly a žijí tu pod jinými jmény. Přesto ale našli adresy několika lidí ze seznamu.

V rychlém občerstvení si koupili kuřecí tacos a jedli je v autě. Dusty přitom studoval mapu, kterou jim poskytla půjčovna aut, a Martie strkala do magnetofonu baterie a četla návod. Magnetofon byl jednoduchost sama a používal se snadno.

Nebyli si jistí, jaká svědectví dokážou shromáždit, jestli některá z nich podpoří výpověď, jakou oni sami hodlají přednést kalifornské policii, ale neměli co ztratit. Bez prohlášení ostatních, kteří trpěli Ahrimanovou rukou, by Martiina a Dustyho žaloba vypadala jako šílený blábol a nikdo by jim nevěřil ani s nahrávkou Susanina telefonátu.

Povzbuzovaly je dvě výhody. Zaprvé, díky tomu, co odhalil Roy Closterman, věděli, že v Santa Fé jsou lidé, kteří Ahrimana nenávidí, kteří ho podezřívají z nejhrubšího porušení fékařské přísahy a kteří jsou do krajnosti rozhořčeni tím, že unikl potrestání a odstěhoval se ze státu bez újmy na své pověsti a s možností dál provozovat praxi. Tihle lidé jistě byli jejich potenciální spojenci. Zadiuhé, protože Ahriman netuší, co vědí o jeho minulosti, a protože jim pravděpodobně nebude přisuzovat ani odvahu, ani inteligenci potřebnou k snaze o odhalení kořenů jeho vymývání mozků, ani ho nenapadne hledat je v Santa Fé. Což znamenalo, že aspoň den nebo dva, a možná déle, mohou jednat bez obav z toho, že na sebe přivolají děsivou pozornost záhadných mužů, kteří uřízli Brianovi ucho.

Tady, v kraji Ahrimanovy minulosti, mimo dosah radarů psychiatra a jeho záhadných společníků možná dokážou sehnat dost informací, aby jejich příběh zněl věrohodně, až s ním předstoupí před policisty v Kalifornii.

Ne. Možná je nepřijatelné slovo. Možná je slovo poražených. Musejí, to bylo slovo, které potřebovala, ze slovníku vítězů. Musejí shromáždil dost informací, a protože musejí, dokážou to.

Činy.

Když odjížděli od nákupního střediska, Martie řídila a Dusty hleděl do mapy a navigoval.

Obloha visela nízko a Nové Mexiko mělo barvu sádry. I ty pomalu putující mraky byly ledové a podle předpovědi počasí v rádiu z nich měl ještě dnes padat sníh.

Dům stál jen několik bloků od kostela svatého Františka z Assisi. Obklopovala ho zeď z nepálených cihel s vyšším obloukem, v němž byla zasazena dřevěná vrata.

Martie zaparkovala ví chodníku. Ona a Dusty šli na návštěvu se skrytou pistolí a magnetofonem, trochu kalifornského stylu v mystickém Santa Fé.

Vedle brány na zdi pod měděnou lampou s tmavým sklem visel cop rudých papriček. Tato zářivá podzimní dekorace sice už měla dávno po sezóně a místy byla zmrzlá, ale pořád byla barevná a tam, kde papričky pokryl led, se krásně leskla.

Vrata byla dokořán a za nimi ležel cihlový dvorek. Ježily se tu nízké agáve a ibišky a vzrostlé borovice by byly vrhaly stín, kdyby svítilo slunce.

Jednopatrový dům ve stylu puebla by sám o sobě stačil ospravedlnit nároky tohohle státu na jméno Země okouzlení. Pevný, se zaoblenými rohy, samé měkké linie a zemité tóny. Hluboké otvory pro prostá okna a dveře.

Zápraží bylo stejně široké jako budova sama, podpíraly ho časem chlazené borové sloupy a vyřezávané krakorce modře natřené a pomalované hvězdami. Na střeše osiková latillas, prkénka, překlenovala prostory mezi mohutnými borovými trámy vigas, které podpíraly střechu.

Do obloukových vstupních dveří byly vyřezány rozety, lastury a provazce. Ručně kované klepátko mělo podobu kojota visícího za zadní nohy. Přední tlapy dopadaly na mohutný železný kukuřičný klas zasazený ve dveřích, a když Dusty zaklepal, zvuk se v chladném, nehybném vzduchu rozlehl celým dvorem.

Ženě, která otevřela, bylo něco přes třicet. Její předci z jedné strany nemohli být z Itálie pryč déle než dvě generace, ale druhá větev jejího rodokmenu byla nepochybně navažská. Žena byla hezká, s vysokými lícními kostmi, s očima černýma jako havraní křídla, s vlasy ještě černějšími než Martie, byla to princezna Jihozápadu, v bílé halence s ptáky vyšívanými na límci, vybledlé denimové sukni, srolovaných podkolenkách a bílých sněrovacích sportovních botách.

Dusty představil sebe a Martie. „Hledáme Chase Glysona.“

„Jsem Zina Glysonová,“ řekla, ,jeho žena. Třeba vám můžu pomoct já.“

Dusty zaváhal a Martie řekla: „Chtěli bychom s ním mluvit o doktoru Ahrimanovi. Marku Ahrimanovi.“

Na klidné tváři paní Glysonové se neobjevilo napětí a její hlas zůstal příjemný, když řekla: „Přijdete sem k mým dveřím a vyslovíte ďáblovo jméno. Proč bych s vámi měla mluvit?“

„On není ďábel,“ zavrtěla hlavou Martie. „On je spíš upír a my chceme tomu mizerovi vrazit kůl do srdce.“

Přímý a zkoumavý pohled paní Glysonové byl tak pronikavý jako pohled kmenového staršího na kmenové radě. Po chvíli couvla a pozvala je z chladného zápraží do teplých místností za silnými vepřovicovými zdmi.

Doktor u sebe obvykle nenosil zbraň, ale při všech těch neznámých, před kterými teď stál v případě Rhodesových, byl přesvědčen, že obezřetnost si žádá, aby byl ozbrojen.

Martie a Dusty pro něj zatím v Novém Mexiku nepředstavovali bezprostřední nebezpečí. A nebudou ani velkou hrozbou, až a jestli se vrátí, ledaže by se k nim nedokázal dostat dost blízko, aby mohl vyslovit ona dvě jména Shaw, Narvilly a aktivovat jejich programy.

Skeet byl něco jiného. Jeho dutá hlava vyprázdněná drogami nebyla schopná v sobě udržet základní podrobnosti kontrolního programu bez periodického obnovování. Kdyby si ten směšný feťák z nějakého důvodu vzal do hlavy, že bude Ahrimana pronásledovat, nemusel by okamžitě reagovat na íoAíor Z,o a mohl by být s to použít nůž nebo pistoli nebo co by měl za zbraň.

Doktorův dvouřadý šedý oblek s proužky nesl značku Ermenegildo Zegna a byl elegantně ušitý, měl by existovat federální zákon, který by zakazoval kazit jeho linie podpažním pouzdrem. Naštěstí byl doktor jako vždy dost prozíravý a nechal si udělat na zakázku pouzdro z měkké kůže, ve kterém mohl nosit zbraň tak hluboko v podpaží a tak těsně u těla, že ani mistři krejčí v Itálii by nic nepoznali.

Nevzhledná boule nebyla vidět také proto, že zbraň byla kompaktní automatická pistole Taurus PT111 Millennium s Pearcovou prodlouženou pažbou. Docela malá, ale účinná.

Po své rušné noci spal doktor dlouho, protože nemusel dodržet svou obvyklou čtvrteční ranní schůzku se Susan Jaggeiovou, když teď byla mrtvá. Další povinnosti měl až po obědě, a tak si dopřál návštěvu svého obvyklého obchodu se starožitnými hračkami, kde koupil sadu Dodge City město pistolníků od Marxe jen za 3250 dolarů a kovově Ferrari Johny Lightning Custoin za pouhých 115 dolarů.

Po obchodě se toulala dvojice dalších zákazníků, kteří klábosili s majitelem, a doktor Ahriman se velice bavil představou, jaké by to bylo, kdyby na ně z ničeho nic vytáhl pistoli a bez příčinyje střelil do břicha. Samozřejmě to neudělal, protože měl radost z toho, co nakoupil, a chtěl, aby ho majitel rád viděl, až se příště vrátí do obchodu pro další poklady.

V kuchyni to vonělo pekoucím se kukuřičným chlebem a na sporáku stál velký hrnec, z něhož se linula hovězí vůně čili bez fazolí.

Zina zavolala manželovi do práce. Vlastnili galerii na , Canyon Road. Když slyšel, proč ho Martie a Dusty vyhledali, byl doma do deseti minut.

Zatímco na něj čekali, Zina jim podala silnou kávu zjemněnou skořicí v červených keramických hrncích a včtrníčky posypané praženými piniovými oříšky.

Když dorazil Chase, vypadal, jako by si vydělával na živobytí nikoli v umělecké galerii, ale jako kovboj na ranči: vysoký a šlachovitý, rozcuchané slámově plavé vlasy, hezká tvář ošlehaná sluncem a větrem. Patřil k těm mužům, jimž stačí projít stájí, aby si získali důvěru všech koní, kteří tiše frkají a natahují krky přes dveře stání, aby mu mohli očichat ruce.

Sedl si s nimi ke kuchyňskému stolu, jeho hlas byl tichý, ale naléhavý. „Co Ahriman udělal vám?“

Martie mu vyprávěla o Susan. Zhoršující se agorafobie, podezření na znásilnění. Náhlá sebevražda.“

„Nějak ji k tomu přinutil,“ konstatoval Chase Glyson. „Věřím tomu. Naprosto tomu věřím. To jste přijeli až sem kvůli své přítelkyni?“

„Byla to moje nejlepší přítelkyně.“ Martie neviděla důvod říkat víc.

„Je to už přes devatenáct let,“ poznamenal Chase, „co zničil mou rodinu, a víc než deset, co vytáhl ty svoje špinavé paty ze Santa Fč. Nějakou dobu jsem doufal, že je mrtvý. Pak se proslavil těmi knížkami.“

„Nebude vám vadit, když si nahrajeme, co nám povíte?“ zeptal se Dusty.

„Ne, vůbec mi to nevadí. Ale to, co vám můžu říct.

To jsem všechno už říkal aspoň stokrát policajtům, několika různým prokurátorům, opakoval jsem to, div jsem neochraptěl. Nikdo mě neposlouchal. Ne, přece jen jednou někdo poslouchal a myslel si, že možná říkám pravdu, ale pak ho navštívili nějací Ahrimanovi kamarádíčkově a vysvětlili mu názorně, ř?m má věřit o mojí mámě a tátovi.“

Zatímco Martie a Dusty nahrávali Chase Glysona, Zina seděla na vysoké stoličce před malířským stojanem u krbu a skicovala skromné zátiší, které si předtím naaranžovala na rohu borového stolu, u něhož seděli ostatní. Pět kusů indiánského nádobí neobvyklých tvarů včetně svatebního poháru se dvěma hubicemi.

Podstata Chasova příběhu byla taková, jak ji znali z výstřižků ve složce Rove Clostermana. Teresa a Caři Glysonovi léta vedli úspěšnou školku, Školku malých zajíčků, dokud nebyli oni a tři zaměstnankyně obviněni ze zneužívání dětí obou pohlaví. Stejně jako v případě Ornwahlových v Laguna Bcach o mnoho let později Ahriman vedl údajně opatrné, psychiatricky platné rozhovory s dětmi, přičemž občas používal hypnotickou regresi a našel opakující se příběhy podporující obvinění.

Jenže celá ta věc byla bouda, pane Rhodesi,“ řekl Chase Glyson. „Moji rodiče byli i nejlepší lidé na světě.“

Zina doplnila: „Terri, to byla Chasova matka, by si radši usekla vlastní ruku, než by s ní ublížila dítěti.“

„A táta taky,“ kývl Chase. „Kromě toho ten do školky skoro nechodil. Jenom občas něco opravoval, protože byl šikovný. Školka byla záležitost mé matky. Táta byl spoluvlastníkem autosalonu a měl s tím dost práce. Spousta lidí ve městě nikdy nevěřila ani jedinému slovu z toho všeho.“

„Ale byli i takoví, kteří tomu věřili,“ dodala Zina temně.

„No jo,“ mávl rukou Chase, „vždycky se najdou lidi, kteří věří čemukoliv o komkoliv. Zašeptáte jim do ucha, že když bylo při Poslední večeři víno, musel být Ježíš opilec, a oni to budou šířit na všechny strany, div jim pusa neupadne. Většina lidí si dala dohromady, že to nemůže být pravda, a vzhledem k tomu, že nebyly žádné hmatatelné důkazy, nebylo by zřejmě vůbec došlo k odsouzení. než ValerieMarie Padillová spáchala sebevraždu.“

Martie řekla: Jedna z těch žaček, pětiletá holčička.“ „Ano.“ Chasova tvář potemněla, jako by mezi ním a lampou proplul mrak. „Nechala po sobě na rozloučenou obrázek namalovaný pastelkami, tu smutnou kresbičku, která všechno změnila. Ona a nějaký muž.“ ..Anatomicky přesný,“ dodala Martie. ,Ještě horší bylo, že ten muž měl knír. jako můj táta. Na té kresbě měl na hlavě kovbojský klobouk, bílý s červenou stuhou, a za ním zastrčené černé peří. Takový vždycky nosil táta.“

Tak prudce, že se po ní všichni otočili, odtrhla Zina Glysonová horní list ze svého skicáku, zmačkala ho do koule a mrštila jím do krbu. „Chasův otec byl můj kmotr, nejlepší kamarád mého otce. Znala jsem Carla už jako batole. On. lidi respektoval bez ohledu na to, kdo byli, bez ohledu na to, jak byli chudí nebo jaké měli chyby. A taky respektoval děti a poslouchal je a záleželo mu na nich. Ani jednou se mě nedotkl írzMiýw způsobem a vím, že se nedotkl ani ValcrieMarie. jestli se zabila, bylo to kvůli těm nenávistným zlým věcem, které jí Ahriman nasadil do hlavy, kvůli těm historkám o zvráceném sexu a o obětování zvířat a o tom, jak museli pít jejich krev. Tomu dítěti bylo jf. Jakou paseku může člověk způsobit v mozku malého dítěte, jakou strašnou depresi, když se ho v hypnóze vyptává na takovéhle věci, když mu ,oíM vzpomenout si na věci, co se nikdy nestaly?“ „Klid, Zee,“ řekl tiše její manžel. Je to už dávno pryč.“

„Pro mě tedy není.“ Šla k troubě. „A nebude to pryč, dokud nebude mrtvý.“ Natáhla si na ruku chňapku. „A pak nebudu věřil ani jeho nekrologu.“ Vytáhla plech s upečeným kukuřičným chlebem z trouby. „Musela bych vidět jeho mrtvolu a šťouchnout ho prstem do oka, jestli doopravdy nezareaguje.“ jestli byla Italka, musela být ze Sicílie, a jestli byla zčásti Indiánka, nebyla mírumilovný Navaho, ale Apač. Byla v ní neobvyklá síla, tvrdost, zdálo se, že kdyby měla příležitost zprovodit Ahrimana ze světa sama a nebýt při tom chycena, asi by se jí chopila.

Martie se moc líbila.

„Bylo mi tenkrát sedmnáct,“ pokračoval Chase, skoro jakoby sám pro sebe. „Bůh sám ví, proč ncobvinili i mě. Jak jsem tomu unikl? Když už upalovali čarodějnice, tak proč ne celou rodinu?“

Dusty se vrátil k něčemu, co řekla Zina, a položil klíčovou otázku, iřííí se zabila? Jak jste to myslela?“

„Řekni mu to, Chasi,“ vybídla ho Zina a přešla od chleba k hrnci s čili. „Schválně, jestli se jim bude zdát, že by si něco takového udělala pětiletá holčička.“

„Její matka byla ve vedlejším pokoji,“ vysvětloval Chase. „Slyšela ránu, běžela tam a dostala se k ValeriiMarii jen pár vteřin po tom, co se to stalo. Nikdo jiný tam nemohl být. Holčička se nepochybně zabila sama otcovou pistolí.“

„Vytáhla tu pistoli z krabice ve skříni,“ pokračovala Zina. „A náboje byly ve zvláštní krabici. Musela tu včc nabít. Dítě, které nikdy předtím nedrželo pistoli v ruce.“

„A ještě ani tohle na tom není to nejméně uvěřitelné,“ řekl Chase…Nejhoršíje.“ Zaváhal. .Je to dost ošklivé, paní Rhodesová.“

„Já už si začínám zvykat,“ ujistila ho zachmuřeně Martie.

Chase tedy pokračoval. „To, jak se ValerieMarie zabila. zprávy citovaly, co o tom řekl Ahriman, že prý to byl .čin sebenenávisti, popření pohlaví, snaha zničit sexuální aspekt sebe samé, který vedl k tomu, že byla zne užívána. Víte, ona ta holčička, než stiskla spoušť, ona se svlékla a pak si dala tu pistoli. dovnitř.“

Martie stála dřív, než si uvědomila, že vůbec hodlá vstát. „Bože dobrý.“ Potřebovala se hýbat, někam jít, něco dělat, ale nebylo kam, leda jak zjistila, až když tam byla k Zině Glysonové, kterou objala, jako by v takové chvíli objala Susan. „To už jste tenkrát s Chasem chodila?“

„Ano,“ kývla Zina.

„A stála jste při něm. A vzala jste si ho.“

„Díky Bohu,“ podotkl tiše Chase.

„Jaké to muselo být,“ uvažovala nahlas Martie, „po té sebevraždě hájit Carla před jinými ženami a stát při jeho synovi.“

Zina přijala Martiino objetí stejně přirozeně, jak ho Martie myslela. Princezna Jihozápadu se při té vzpomínce chvěla ještě teď, ale Sicilanky ani Apačky nepláčou.

„Chase nikdo neobvinil,“ řekla, „ale podezřívali ho. A já. lidi se usmívali, ale děti ode mě drželi dál. Celé roky.“

Martie přivedla Zinu zpátky ke stolu a všichni čtyři teď seděli pohromadě.

„Zapomeňte na všechny ty psychologické bláboly o popírání pohlaví a ničení sexuální stránky,“ řekla Zina. „To, co udělala ValerieMarie, to by žádné dítě nenapadlo. Žádné dítě. Ta holčička to udělala proto, zejí to někdo poradil, l když to zní nemožně, i když to zní šíleně, Ahriman jí ukázal, jak nabít pistoli, a Ahriman jí řekl, co má se sebou udělat, a ona šla domů a prostě to udělala, protože byla. byla, já nevím, zhypnotizovaná nebo tak něco.“

„Nám to nezní ani nemožně, ani bláznivě,“ ujistil ji

Dusty.

Po smrti ValerieMarie Padillové bylo město vzhůru nohama. Možnost, že i jiné děti ze Školky malých králíčků mohou mít sebevražedné deprese, vyvolala masovou hysterii, kterou Zina nazvala Morový rok. Právě během tohoto moru porota sedmi žen a pěti mužů jednomyslně vynesla rozsudek „Vinen“ nad všemi pěti obžalovanými.

„Možná víte, pokračoval Chase, „že mezi vězni jsou odsouzenci za zneužívání dětí ta nejpohrdanější spodina. Můj táta. přežil jen devatenáct měsíců, pak ho zabili při práci ve vězeňské kuchyni. Měl čtyři bodné rány, dvě zezadu do ledvin, dvě zepředu do břicha. Asi si ho vzali dva mezi sebe. Nikdo nemluvil, takže nikdo taky nebyl obviněn.“

„Vaše matka ještě žije?“ zeptal se Dus ty.

Chase zavrtěl hlavou. „Ty ostatní tři paní ze školky, všechny moc hodné, ty si odseděly po čtyřech letech. Moji mámu pustili po pěti, a to už měla rakovinu.“

„Oficiálně ji zabila ta rakovina,“ vložila se clo toho Zina, „ale doopravdy to byla hanba. Terri byla hodná ženská, laskavá a hrdá. Neudělala nic, nic, ale umírala hanbou jen při pomyšlení, co se lidé domnívají, že udělala. Bydlela u nás, ale ne dlouho. Školku zavřeli, Caři ztratil svůj podíl na autosalonu. Účty za právníky spolykaly úplně všechno. Žili jsme tenkrátještě z ruky do huby a sotva jsme dali dohromady dost peněz, abychom ji pohřbili. Třináct let je mrtvá. Pro mě jako by to bylo včera.“

„Jaké je to teď?“ zeptal se Dusty.

Zina a Chase se na sebe podívali, ten jediný pohled vydal za celé svazky.

Chase řekl: „Je to mnohem lepší než dřív. Někteří lidé tomu všemu ještě věří, ale mnoho už jich není od toho masakru u Pastorových. A některé z těch dětí ze .zajíčků. nakonec svoje výpovědi odvolaly.“

„Až po deseti letech.“ Zininy oči v té chvíli byly černější než antracit a tvrdší než ocel.

Chase povzdechl. „Možná trvalo deset let, než se ty falešné vzpomínky rozpadly. Já nevím.“

„Za celou tu dobu,“ zajímala se Martie, „napadlo vás někdy, že se prostě sbalíte a odstěhujete se ze Santa Fé?“

„Milujeme Santa Fé,“ prohlásil Chase a znělo to od srdce.

„Je to nejlepší místo na světě,“ souhlasila Zina. „Kromě toho, kdybychom odjeli, našli by se lidi, co by tvrdili, že se tím dokazuje, že to všechno byla pravda, že utíkáme ze studu.“

Chase kývl: „Ale těch je jen pár.“

„Kdyby byl jeden, nebyla bych odjela, neposkytla mu to zadostiučinění.“

Zina měla ruce položené na stole a Chase na ně na obě položil jednu svou dlaň. „Pane Rhodesi, jestli si myslíte, že by vám to pomohlo, některé ty dřívější děti ze „zajíčků“, ty, co odvolaly výpovědi, by s vámi určitě mluvily. Přišly za námi. Omluvily se. Nejsou to špatní lidé. Využili je. Myslím, že by rádi pomohli.“

„Jestli to dokážete zařídit,“ kývl Dusty, „tak bychom se jim věnovali zítra. Dneska, dokud je ještě světlej a než začne sněžit, bychom chtěli jet na ranč Pastorových.“

Chase odstrčil židli od stolu a vstal, vypadal teď ještě vyšší než předtím. „Znáte cestu?“ „Máme mapu,“ kývl Dusty.

„No, já vás na půl cesty doprovodím,“ nabídl Chase. „Protože na půl cesty k ranči Pastorových je něco, co byste měli vidět. BellonTocklandův institut.“ „Co je to?“

„Těžko říct. je tam pětadvacet let. Tam najdete přátele Marka Ahrimana, jestli nějaké má.“

Zina si nenatáhla ani bundu, ani svetr, ale doprovodila je až na ulici.

Borovice na předním dvoře vypadaly pořád jako stromy z muzejní expozice zavřené za sklem.

Zaskřípání veřejí vrat byl jediný zvuk, který se ozýval v chladném zimním dni, jako by z města úplně všichni zmizeli, jako by Santa Fé byla loď duchů v moři písku. Po ulici nic nejezdilo. Netoulaly se tu kočky, nelétali ptáci. Na svět dopadala obrovská váha nehybnosti. Chase měl svůj Lincoln Navigátor zaparkovaný přeci jejich autem. Dusty se ho zeptal: „Tamta dodávka na protější straně ulice, taje sousedil?“

Chase se podíval a zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne. Možná. Proč?“

„Jen tak. Hezká dodávka.“

„Něco přijde,“ podotkla Zina a vzhlédla k obloze.

Martie si nejdřív myslela, že začíná padat sníh, ale po tom ještě nebylo ani stopy.

Obloha byla spíš bílá než šedá. Jestli se mraky vůbec pohybovaly, byl to vnitřní pohyb schovaný za bílou kůži, kterou nastavovaly světu.

„Něco zlého.“ Zina položila ruku na Martiinu paži. „Moje apačská předtucha. Válečnická krev cítí přicházet násilí. Buďte opatrní, Martie Rhodesová.“

„Budeme.“

„Škoda, že nebydlíte v Santa Fé.“

„Škoda, že nebydlíte v Kalifornii.“

„Svět je moc velký a my všichni moc malí,“ řekla Zina a znova se objaly.

V autě, když Martie vyjížděla za Chasovým Navigátorem, podívala se na Dustyho. „Co bylo s tou dodávkou?“

Otáčel se na sedadle a díval se zadním oknem ven. „Měl jsem pocit, že jsem ji už viděl.“

„Kde?“

„U toho nákupního střediska, kde jsme kupovali magnetofon.“

„Jede za námi?“

„Ne.“

Zahnula doprava a o tři bloky dál se zeptala: „Tak co?“

„Ne. Asi jsem se spletl.“

Kapitola 65

V Kalifornii, o jednu časovou zónu dál na západ než Santa Fé, obědval Mark Ahriman sám u stolu pro dva v módním bistru v Laguna Beach. Po levici měl oslnivý výhled na oceán, po jeho pravici byl rozesazen vesměs dobře oblečený a bohatý polední dav.

Ne všechno bylo dokonalé. O dva stoly dál seděl asi třicetiletý pán pokud se pro něj to slovo vůbec dalo použít a čas od času se řehtal tak hrubě a dlouze, že všichni osli západně od Ria Pecos museli při každém tom výbuchu nastražit uši. Stará žena u vedlejšího stolu na sobě měla nemožný žlutý klopený klobouk. Šest mladých žen na protějším konci místnosti bylo nepříjemně uhihňaných. Číšník donesl nesprávný předkrm a pak se s tím správným nevracel únavně dlouhou dobu.

Doktor ale nezastřelil nikoho z nich. Pravého hráče, jako byl on, prostá střelba nemohla nijak zvlášť potěšit. Bezmyšlenkovitá palba se líbí bláznům, beznadějným pitomcům, zpovykaným puberťákům, kteří mají příliš mnoho sebejistoty a příliš málo sebeovládání, a politickým fanatikům, kteří chtějí změnit svět nejpozději do úterý. Kromě toho jeho malá devítimilimetrová pistole měla dvojitý zásobník jen s deseti ranami.

Když uzavřel oběd dílkem čokoládového dortu bez mouky a šafránovou zmrzlinou, doktor zaplatil účet a vyšel, přičemž udělil milost dokonce i té ženské v absurdním klobouku.

Čtvrteční odpoledne bylo příjemně chladné, ne mrazivé. Vítr se během noci odporoučel do Japonska. Obloha byla těhotná, ale déšť, který měl propuknout krátce po úsvitu, se ještě nenarodil.

Zatímco doktor Ahriman čekal, až mu zřízenec přistaví Mercedes, prohlížel si své nehty. Tolik ho těšila kvalita manikúry, že skoro nevěnoval pozornost okolí, nevzhlédl od svých rukou silných, mužných, a přesto s elegantně štíhlými prsty koncertního pianisty skoro neviděl toho cizího člověka, který se na opačné straně ulice opíral o zaparkovaný pickup.

Auto bylo bezové, dobře udržované, ale ne nové, ten typ vozu, který nebude sběratelsky nijak zvlášť zajímavý ani za pět set nebo za tisíc let a který tedy doktora zajímal tak málo, že neměl nejmenší ponětí o značce a roku výroby. Na korbě auta byla přimontována bílá kempinková nástavba a doktor se otřásl při představě takto strávené dovolené.

Muž byl sice cizí, ale nějak povědomý. Mohlo mu být něco přes čtyřicet, měl narezlé vlasy, kulatou červenou tvář a tlusté brýle. Nedíval se přímo na Ahrimana, ale v jeho chování bylo cosi, co přímo křičelo sledování. Nápadně se podíval na hodinky a pak netrpělivě pohlédl k nedalekému obchodu, jako by na někoho čekal, ale uměl hrát dokonce ještě mnohem hůř než ta filmová hvězda, která se právě teď připravovala na svou životní roli postrachu prezidentských nosů.

Obchod se starožitnými hračkami. Před několika hodinami. Půl hodiny cesty a šest měst odtud. Tam doktor toho zarudlého chlapíka viděl. Když se bavil představou, jak by asi překvapilo personál obchodu, kdyby postřílel ostatní zákazníky jen tak z rozmaru, tak tohle byl jeden z těch dvou, kteří v jeho očích byli terči.

V okrese se třemi miliony lidí se těžko věří, že druhé setkání během pár hodin je čistě náhodné.

Bezový pickup s bílou kempinkovou nástavbou by si člověk obvykle nespojil ani s tajným policejním dozorem, ani se soukromým detektivem.

Když se ale Ahriman podíval lépe, viděl, že auto má kromě běžné rádiové ještě dvě další antény. Jedna byla dlouhá a pružná, připevněná ke kabině, která patrně patřila k policejní vysílačce. Druhá byla podivná věc našroubovaná na zadním nárazníku asi metr osmdesát dlouhá, rovná, stříbřitá anténa se špičatým výstupkem nahoře obtočeným černou cívkou.

Když dr. Ahriman odjížděl od restaurace, nepřekvapilo ho, že pickup jede za ním.

Sledovací technika toho zarudlého byla amatérská. Nedržel se těsně za nárazníkem mercedesu a pustil mezi sebe a jeho jedno, někdy dokonce dvě auta, aby ho kryla, ale neměl dost sebedůvěry, aby Ahrimana pustil z očí na víc než vteřinu nebo dvě, neustále jel těsně u středové čáry nebo tak blízko u zaparkovaných aut, jak si troufal, přejížděl tam a zpátky, když mu doprava před ním na chvíli zaclonila výhled. V důsledku toho se doktorovi v zrcátkách jevil jako jediná dopravní anomálie, neprofesionálně viditelná, antény mávaly na všechny strany, jako by to byl alegorický vůz v karnevalovém průvodu. V dnešní době mají profesionálové takovou techniku, včetně satelitů, že mohou podezřelého sledovat dnem i nocí a nepřiblížit se k němu víc než na kilometr. Ten v dodávce byl tak beznadějný případ, že jediný jeho profesionální čin byl, že si svoje antény nevyzdobil barevnými plastikovými kuličkami. Doktora to mátlo a zajímalo.

Začal pravidelně zahýbat a mířil do méně frekventovaných obytných čtvrtí, kde nejezdilo nic, co by dodávku krylo. Přesně jak čekal, jeho pronásledovatel to kompenzoval tím, že se držel dál, skoro o blok, jako by věřil, že jeho kořist má mentální kapacitu a rozsah pozornosti asi jako krátkozraká kráva.

Aniž by doktor oznámil svůj úmysl blikáním, prudce strhl volant doprava, dojel k nejbližšímu domu, vletěl na příjezdovou cestu, zařadil zpátečku, vyjel znova na ulici a vracel se, kudy přijel právě včas, aby potkal dodávku, která při tom svém tupohlavém sledování zrovna zahýbala za roh.

Když se k ní blížil a když ji míjel, předstíral doktor, že hledá nějakou adresu, jako by naprosto netušil, že ho někdo sleduje. Stačily dva krátké pohledy doleva a velká část záhady se ze hry vytratila. Na rohu zastavil, vystoupil z Mercedesu a došel k tabuli se jménem ulice, kde se chvíli díval vzhůru na název a na čísla bloků, drbal se na hlavě a nahlížel do imaginárního papírku v ruce, jako by mu někdo dal nesprávnou informaci.

Když se vrátil do auta a jel dál, schválně se loudal, dokud neuviděl, že se za něj dodávka znovu zařadila. Nechtel ji ztratit.

Kromě té dopolední společné návštěvy v obchodě pro něj byl řidič ještě stále cizincem, ovšem řidič nebyl v autě sám. Vedle něj seděl Skeet Caulfield, který nejdřív vytřeštil oči údivem a pak rychle odvrátil hlavu, když viděl doktorův Mercedes.

Zatímco Dusty a Martie se v Novém Mexiku hrabou v doktorově minulosti, Skeet si taky hraje na detektiva. Určitě je to jeho vlastní nedopečený nápad, protože jeho nevlastní bratr je příliš chytrý, než aby ho k něčemu takovému navedl.

Ten zarudlý s brýlemi jako dalekohledy je asi některý z těch jeho feťáckých kamarádíčků. Sherlock Holmes a Watson v podání třetiřadých komiků.

Ať už se s Dustym a Martie stane v Novém Mexiku cokoli, Skeet je největší slabina. Zbavit se toho tupohlavého narkomana je priorita už dva cíny, od té doby, co ho poslal skočit ze střechy.

Doktor se tak zbavil nutnosti Skeeta hledat a stačilo jet rozumně, aby se ho auto udrželo. Teď jen posoudit situaci a vybrat nejlepší strategii, jak využít tohoto šťastného obratu. Hra začala.

Martie zajela za Navigátorem Chase Glysona na parkoviště motelu několik kilometrů za hranicemi města, na kterém byl vyobrazen obrovský kovboj tančící s obrovskou kovbojkou, oba s neonovými obrysy, ale dosud nerozsvícení, protože ještě zbývalo několik hodin do chvíle, kdy se začne tančit a píti Zaparkovali zády k budově, směrem k silnici.

Chase vystoupil z auta a nasedl dozadu do pronajatého fordu. „Támhleto je BellonTocklandův institut.“

Institut zaujímal rozlohu asi osmi hektarů uprostřed mnohem větší plochy plané šalvěje. Obklopovala ho dva a půl metru vysoká kamenná zeď.

Budova tyčící se za zdí byla zřejmě inspirována Frankem Lloydem Wrightem, konkrétně jeho nejslavnějším domem Padající vody. jenže tohle byly Padající vody bez vody a původní podoba byla zvětšena v rozporu možná dokonce v pohrdavém rozporu s Wrightovým přesvědčením, že každá stavba musí být v harmonii se svým okolím. Masivní hora kamene a malty na ploše dobré dva hektary se vůbec nehodila k přísným obrysům pouště, zdálo se, že z nich vybuchuje, spíš jako násilný čin než architektura. Takhle by asi některé Wrightovo dílo vypadalo, kdyby ho přetvořil Albert Speer, Hitlerův oblíbený architekt.

„Trochu moc gótský,“ podotkl Dusty.

„Co tam dělají?“ zeptala se Martie. „Plánují konec světa?“

Chase ji neuklidnil. „Nejspíš ano. Nikdy mi nedávalo smysl to, co řo,i, že dělají, ale vy možná nejste tak tupí jako já. Prý výzkum, výzkum, který vede.“ Teď citoval něco, co zřejmě četl. „K využití nejnovějších objevů psychologie a psychofarmakologie pro vytváření výhodnějších a stabilnějších strukturálních modelů pro vládu, obchod, kulturu a společnost jako celek, které napomohou čistému životnímu prostředí, spolehlivějšímu justičnímu systému, využití lidského potenciálu a světovému míru“

„A nakonec i k zániku toho ohavného starého rokenrolu,“ dodal pohrdlivě Dusty.

„Vymývání mozků,“ prohlásila Martie.

„No,“ kývl Chase, „o tom se s vámi hádat nebudu a vlastně o ničem, k čemu by to taky bylo platné. Třeba tam vevnitř mají i havarovanou mimozemskou kosmickou loď, co já vím.“

„já bych bral radši mimozemšťany, dokonce i ty zlé, co jim chutnají lidská játra,“ řekl Dusty. „Ti by mě neděsili ani z poloviny tak jako Velký bratr.“

„Ale to není vládní instituce,“ ujistil ho Chase Glyson. „Aspoň to nemá žádné viditelné spojení.“

„Tak kdo tojeP“

„Institut původně financovalo dvaadvacet velkých univerzit a šest bohatých soukromých nadací z celé země a oni ho taky rok za rokem udržují v chodu, plus nějaké ty granty od velkých společností.“

„Univerzity?“ Martie se zamračila. „Tedy šíleného paranoika ve mně tohle dost zklamalo. Velký profesor není tak děsivý jako Velký bratr.“

„To by sis nemyslela, kdybys strávila víc času s Lasicí Lamptonem,“ ušklíbl se Dusty.

„Kdo to je?“ zeptal se Chase.

„Doktor Derek Lampton. Můj otčím.“

„Když si vezmete, že pracují pro světový mír,“ podotkl Chase, ,je to sakra dobře hlídané místo.“

Ani ne padesát metrů na sever se každé auto přijíždějící do institutu muselo zastavit u hrozivě vypadající brány vedle strážnice. Když došla na návštěvníka řada, přistoupili k němu tři muži v uniformách, jeden dokonce obcházel auto se šikmým zrcátkem na dlouhé tyči a díval se zespoda na podvozek.

„Co hledají?“ uvažoval nahlas Dusty. „Kontraband, bomby?“

„Možná obojí. Taky mají dobrý elektronický bezpečnostní systém, možná lepší než v Los Alamos.“

„No, to není tak těžké,“ ušklíbl se Dusty, „když Cíňani pohodlně vynesli z Los Alamos všechna naše jaderná tajemství.“

„No, podle bezpečnostních opatření soudě se nemusíme bát, že Číňani dostanou naše mírová tajemství.“

„Ahriman tady v tom byl až po uši,“ řekl Chase. „Měl ve městě vlastní praxi, ale jeho skutečná práce byla tady. A když se po vraždě u Pastorových začalo tahat za nitky, aby z toho Ahriman vyvázl se zdravou kůží, tak se tahalo odtud.“

Martie to nechápala. „Ale jestli nejsou od vlády, tak jak je možné, že policie a prokurátoři a vůbec kdekdo tancuje, jak oni pískají?“

„Hlavně spousta peněz. A styky. To, že nejsou od vlády, ještě neznamená, že nemají vliv ve všech jejích částech. a u policie a v médiích. Tihle tady mají víc styků než mafie, ale přitom mnohem lepší image.“

„Tvoří světový mír, místo aby pašovali drogy, kopíro, váli pirátská cédéčka a lichvařili.“

„Přesně. A když o tom uvažujete, jsou na tom podí statně lip, než kdyby byli vládní instituce. Žádné kongresové dozorčí výbory. Žádní velkohubí politikové, kterým by se museli zodpovídat, jenom pár dobrých chlapíků, co dělají dobré věci pro dobrý zítřek, takže je nepravděpodobné, že by si na ně někdy někdo posvítil zblízka. Ať už tam dělají co chtějí, já jsem přesvědčený, že většina z nich věří, že oni jsou ti dobří hoši, co zachraňují svět.“ „Ale vy ne.“

„Kvůli tomu, co Ahriman provedl mojí rodině, a protože měl k tomuhle místu tak blízko. Ale většina lidí tady kolem o tom institutu ani nepřemýšlí. Není pro ně důležitý. Nebo když si na něj vzpomenou, je jim dobře po těle.“

„Kdo jsou Bellon a Tockland?“ zeptala se Martie.

„Korneli Bellon, Nathaniel Tockland. Dva hlavouni ve světě psychologie, profesoři. To místo byl jejich nápad. Bellon umřel před pár lety. Tocklandovi je devětasedindesát, na odpočinku, ženatý s krásnou, chytrou, zábavnou zenoví a bohatou dědičkou! asi o padesát let mladší. Když je potkáte, nikdy nepochopíte, co na něm vidí, protože je stejně sucharský, nudný a ošklivý, jak je starý.“

Martie se podívala po Dus tým. „Haiku.“

„Nebo něco takového.“

Chase pokračoval. „No, prostě jsem myslel, že byste to měli vidět. Protože nějak, já nevím, ale nějak to vysvětluje Ahrimana. A aspoň máte lepší představu, proti čemu stojíte.“

I přes zjevný Wrightův vliv sídlo vypadalo, jako by se lépe hodilo vysoko do Karpat nebo clo sousedství barona voň Frankensteina, neustále opředené mlhou a občas bičované blesky, které mu neublíží, ale naopak ho živí.

Po dobrém obědě měl doktor v úmyslu projet se koleni domu Rhodesových a podívat se, jak si s ním poradil oheň. Teď, když měl v patách Skeeta a to převtělení inspektora Clouseaua, mu vyhlídková cesta připadala nemoudrá.

Ostatně stejně neměl celý den volný, odpoledne měl objednaného pacienta. Jel tedy přímo, i když poklidně, do své ordinace na Fashion Island.

Předstíral, že o dodávce neví, i když zaparkovala na stejném parkovišti o dvě řady dál než jeho Mercedes.

Jeho ordinace ve čtrnáctém patře měla výhled na moře, ale on šel nejdřív do ordinace specialisty na ušnínosníkrční na východní straně domu. Oknem z čekárny bylo vidět dolů na parkoviště.

Recepční psala na stroji a ani nevzhlédla, když šel Ahriman k oknu. Předpokládala, že je to jen další pacient, který bude muset počkat se zbytkem usmrkané, červenooké, chraplavé, nešťastné skupinky, která seděla na nepohodlných židlích a listovala starými časopisy plnými bakterií.

Našel svůj Mercedes a rychle objevil i bezový pickup s bílou kempinkovou nástavbou. Odvážné duo vystoupilo. Protahovali si nohy, rovnali ramena, nadechovali se čerstvého vzduchu, zjevně připraveni počkat, dokud se kořist znova neobjeví. Dobře.

Když doktor dorazil do své kanceláře, optal se své sekretářky Jennifer, jestli jí chutnal sendvič z tofu a sójových výhonků na žitných sušenkách, což bylo jídlo, které ve čtvrtek mívala k obědu. Když byl ujištěn, že byl skvělý byla maniak zdravé výživy a musela se narodit s polovinou chuťových buněk, než je obvyklé strávil několik minut předstíráním, že ho zajímá, jak velkou pravidelnou denní dávku výtažku z ginkgo biloba má člověk správně brát, a pak se zavřel v ordinaci.

Zavolal Cedriku Havvthornovi, svému správci domu, a vyžádal si nejméně nápadné auto ze své veteránské kolekce Chevrolet El Camino roku 195 které mělo být zaparkováno na parkovišti domu vedle toho, kde měl doktor ordinaci. Klíče měl dát do magnetické krabičky a tu přichytit pod pravý zadní nárazník. Cedrikova žena pojede s ním v druhém autě a odveze ho zpátky.“

„A vezměte mi lyžařskou masku,“ dodal doktor. „Nechtejí pod sedadlem řidiče.“

Cedric se nezeptal, na co potřebuje lyžařskou masku. K jeho práci nepatřilo klást otázky. Na to byl příliš dobře vycvičený. Velice dobře vycvičený. „Jistě, pane, jednu lyžařskou masku.“

Zbraň doktor už měl. Naplánoval už strategii. Všechny figurky byly už rozestavěny. Brzo začne hra.

Kapitola 66

Ranč měl na podlahách ošlapanou mexickou dlažbu a na stropě odkryté vigas propojené osikovými latillns. V hlavních místnostech hořely ve smyslně wkroužených vepřovicových krbech aromatické ohně lehce provoněné borovými šiškami a několika třískami cedrového dřeva. Až na polstrovaná křesla a pohovky byla většina ostatního nábytku asi tak z Rooseweltovy doby, v tom stylu, v jakém navrhoval Gustav Stickley, a všude ležely jemné navažské koberečky až na místnost, kde došlo k onomu zabíjení.

Tady oheň nehořel. Všechny kusy nábytku až na jediný byly odstraněny a prodány. Podlaha byla holá.

Oknem bez záclon pronikalo kalné šedé světlo a ze zdí táhl chlad. Martie měla občas pocit, že koutkem oka zahlédla, jak se šedé světlo kolem něčeho ohnulo, jako by ho vychýlil z dráhy bezhlesý průchod téměř průsvitné postavy, ale když se tam podívala přímo, nic tam nebylo, světlo bylo tvrdé a přímé. A přesto tady nebylo těžké věřit v neviděné přítomné.

Uprostřed místnosti stála dřevěná židle se sloupkovýni opěradlem a bez polstrování. Snad ji někdo vybral právě proto, jak nepohodlně se na ní sedělo. Někteří mniši věří, že pohodlí snižuje jejich schopnost modlit se a meditovat.

„Sedávám tady několikrát týdně,“ řekl Bernardo Pastore, „obvykle deset, patnáct minut, ale někdy i celé hodiny.“

Jeho hlas byl zastřený a trochu huhňavý. Převaloval slova v ústech jako oblázky, ale trpělivě je leštil a vypouštěl ven.

Dusty držel magnetofon se zabudovaným mikrofonem otočený přímo k rančerovi, aby se jeho nepříliš srozumitelná výpověď dobře nahrála.

Pravá polovina rekonstruované tváře Bernarda Pastora nebyla schopna výrazu, nervy byly nenapravitelně poškozeny. Pravá část čelisti a kus brady byly znovu sestaveny dohromady pomocí kovových destiček, drátu, chirurgických šroubů, silikonových částí a kostních štěpů. Výsledek byl použitelně funkční, ale triumf estetiky neznamenal.

„První rok,“ pokračoval Bernardo, „jsem na té židli trávil hodně času a jenom jsem se pokoušel pochopit, jak je to možně, jak se něco takového může stát.“

Když přiběhl do téhle místnosti po dvou střelných ranách, které zabily jeho spícího syna, zasáhly Bernarda dvě střely, které na něj zblízka vypálila jeho žena Fiona. První mu pršela pravým ramenem, druhá mu roztříštila čelist.

„Po nějaké době se mi začalo zdát, že nemá smysl snažit se něco pochopit. Jestli to nebyla černá magie, tak to bylo něco hodně podobného. Dnes tady sedám a jenom na ně myslím, říkám jim, že je mám rád, říkám jí, že ji neviním, že vím, že to, co udělala, byla pro ni právě tak velká záhada jako pro mě. Protože si myslím, že to tak je. Musí to tak být.“

Chirurgové tvrdili, že přežil proti veškeré pravděpodobnosti. Střela, která mu rozdrtila tvář, se zázračně odrazila nahoru a clozadxi od dolní čelisti, prolétla podél spánkové kosti a vylétla z obličeje nad jařmovým obloukem, aniž poškodila vnější karotidu na spánku, což by bylo vedlo ke smrti vykrvácením dávno předtím, než dorazila lékařská pomoc.

„Milovala Diona stejně jako já a všechna ta obvinění, která napsala v dopise na rozloučenou, co jsem udělal jí a Dionovi, to nebyla pravda. A i kdybych to všechno udělal a i kdyby chtěla spáchat sebevraždu, nebyla ten typ ženy, co zabije dítě, ani svoje, ani žádné jiné.“

Dvakrát zasaženy Pastore se dopotácel k prádelníku u okna, které bylo otevřené do letní noci.

„A on tam byl, stál hned za oknem. Koukal na nás a na tváři měl strašný výraz. On se smál, tvář měl celou zpocenou vzrušením. Oči mu zářily.“

„To mluvíte o Ahrimanovi,“ upřesnil Dusty kvůli nahrávce.

„Doktor Mark Ahriman,“ kývl Pastore. „Stál tam, jako by věděl, co se stane, jako by si na to zabíjení koupil lístek do první řady. Podíval se na mě. Co jsem v těch očích viděl, to slovy vyjádřit nedokážu. Ale jestli jsem udělal víc špatného než dobrého a jestli je nějaké místo, kde se musíme zodpovídat za všechno, co jsme na tomhle světě vykonali, tak tam určitě znova uvidím takové oči.“ Chvíli mlčel a díval se do okna, kde teď nebylo nic než přísné světlo. „Pak jsem padnul.“

Ležel na podlaze nepoškozenou částí tváře dolů, obrazy se mu před očima chvílemi ro.ostřovaly a chvílemi vracely. Tak viděl svou ženu, jak zabila i sama sebe a padla jen pár centimetrů od něj.

„Klidná, byla tak divně klidná. Jako by nevěděla, co dělá. Žádné váhání, žádný strach.“

Bernardo Pastore krvácel, bylo mu špatně bolestí a střídavě ztrácel vědomí a zase se probíral. Tak to šlo minutu po minutě, ale během každé vědomé chvilky se vlekl k telefonu na nočním stolku.

„Slyšel jsem venku kojoty, nejdřív daleko ve tmě, ale pak blíž a hlíz. Nevěděl jsem, jestli je Ahriman ještě u okna, ale předpokládal jsem, že odešel, a bál jsem se, že kojoti přivolaní pachem krve se mohou dostat dovnitř oknem i přes hmyzí síť. Každý zvlášť je plachý. ale ve smečce ne.“

Sáhl po telefonu, stáhl ho na podlahu a zavolal o pomoc, v mučivých bolestech téměř nebyl schopen z oteklého hrdla a roztříštěných čelistí vypravit srozumitelné slovo.

„A pak jsem čekal a myslel jsem si, že budu stejně mrtvý, než se sem někdo dostane. A ani by mi to nevadilo. Když byli Fiona a Dion mrtví, nechtelo se mi už žít. Jenom dvě věci mě držely. Chtěl jsem odhalit Ahrimanovu účast na tom všem. Chtěl jsem spravedlnost. A to druhé. i když jsem byl připraven umřít, nechtel jsem, aby si kojoti pochutnali na mně a na mé rodině, jako bychom byli zadávení králíci.“

Podle hlasitosti kojotího volání usoudil, že se smečka kojotů shromáždila už těsně pod oknem. Přední tlapy drásaly parapet. Vrčící čenichy se tiskly na síť.

Jak Pastore slábl a mysl se mu víc a víc kalila, začal věřit, že se dovnitř nepokoušejí dostat kojoti, ale nějací tvorové, které v Novém Mexiku nikdo dřív neviděl, tvorové přicházející Odjinud dveřmi samotné noci. Ahrimanovi bratři s očima ještě divnějšíma než on. Že se tisknou na síť ne proto, že se chtějí nasytit teplým masem, ale proto, že je žene hlad po třech vytrácejících se duších.

Doktorovou jedinou pacientkou toho dne byla dvaatřicetiletá manželka muže, který za pouhé čtyři roky vydělal půl miliardy při uvádění internetových akcií na trh. I když to byla atraktivní žena, nepřijal ji jako pacienta kvůli vzhledu. Neměl o ni sexuální zájem, protože když k němu přišla, byla už neurotická jako laboratorní krysa, kterou po měsíce trápili neustálými změnami v bludišti a náhodnými elektrickými šoky. Ahrimana vzrušovaly jen ženy, které k němu přišly v pořádku a zdravé a mohly ztratit všechno.

Ani velké pacientčino bohatství v tom nehrálo roli. Protože sám nikdy nepoznal nedostatek, choval doktor jen pohrdání ke všem, jejichž motivem byly peníze. Nejlepší práce se vždycky dělá čistě pro potěšení z ní.

Manžel svěřil manželku do Ahrimanovy péče ani ne tak proto, že bymu její stav dělal starosti, ale protože hodlal kandidovat do Senátu Spojených států. Byl přesvědčen, že jeho politická kariéra by byla ohrožena, kdyby jeho manželka propadala excentrickým výbuchům hraničícím se šílenstvím, což byla nejspíš nerealistická starost, když vezmeme v úvahu, že takové výbuchy jsou po mnoho let běžné jak u politiků, tak u jejich manželek, a to bez ohledu na politickou příslušnost, a žádné následky ve volbách nemívají. Kromě toho byl manžel nudný jako mrtvá ropucha a nezvolítelný sám o sobě.

Doktor ji přijal za svou pacientku výhradně proto, že ho její stav zajímal. Tahle žena si sama postupně vypěstovala jedinečnou fobii, která mu slibovala poskytnout materiál pro příští hry. Pravděpodobně bude také moci použít její případ ve své příští knize, která se bude týkat obsesí a fobií a kterou pracovně nazýval Nebojte se, jsem s vámi, i když tam samozřejmě změní její jméno, aby chránil její soukromí.

Manželka rádoby senátora byla už nějakou dobu posedlá hercem Keanu Reevesem. Měla desítky tlustých knih s výstřižky, plných Keanuových fotografií, článků o Keanuovi a recenzí na Keanuovy Filmy. Žádný kritik neznal hercovu filmografii ani zpoloviny tak dobře jako ona, protože v pohodlí svého čtyřicetisedadlového domácího kina na velkém plátně viděla každý jeho film minimálně dvacetkrát a jednou strávila osmačtyřicet hodin tím, že se dívala na Nebezpečnou rychlost znova a znova, dokud neupadla clo bezvědomí nedostatkem spánku a přemírou Dennise Hoppera. Přednedávnetn si koupila u Cartiera za dvě stě tisíc dolarů přívěšek ve tvaru srdce, zlatý s diamanty, a nechala si na něj vyrýt Keanu, toužím po tobě.

Ta velká láska se ale najednou sesypala, aniž ona sama věděla proč. Začala mít podezření, že Keanu má i svou temnější stránku. Že se dozvěděl o jejím zájmu o něj a že ho to netěší. Že si najímá licli, aby ji sledovali. Zeji sleduje sám. Když zazvonil telefon a volající beze slova zavěsil, nebo když řekl: Promiňte, to je omyl, byla přesvědčena, že to byl Keanu. Kdysi jeho tvář zbožňovala, teď se jí děsila. Zničila všechny výstřižkové knihy a spálila všechny jeho fotografie, které měla v ložnici, protože začala být přesvědčená, že ji může na dálku sledovat prostřednictvím kteréhokoli svého obrázku. Vůbec při pohledu na jeho tvář teď propadala záchvatům paniky Nemohla se už dívat na televizi, protože měla strach, že uvidí reklamu na jeho nejnovější film. Neodvažovala se číst většinu časopisů ze strachu, že obrátí stránku a uvidí tam Keanua, jak se na ni dívá, dokonce i když viděla vyústěné jeho jméno, vyděsilo ji to. Její seznam bezpečných tiskovin teď obsahoval už jen Zahraničněpolitický týdeník a některé lékařské publikace, například Pokroky v dialýze.

Doktor Ahriman věděl, že už brzo, jak se to v těchto případech stává skoro vždycky, dojde k přesvědčení, že ji Keanu Reeves pronásleduje, že za ní chodí, kam se hne, a tím se její fobie rozvine definitivně. Pak se buď stabilizuje a naučí se žít omezený život jako Susan Jaggerová pod vlivem své agorafobie, nebo se propadne do úplné psychózy a bude potřebovat přinejmenším krátkodobou hospitalizaci v dobrém ústavu.

Podobné případy se daly poměrně úspěšně léčit medikamenty, ale doktor nehodlal postupovat konvenčně. Nakonec ji podrobí třem programovacím sezením, ne aby ji kontroloval, ale aby ji instruoval, že se nemá Keanua bát. Pro svou novou knihu tak bude mít zajímavou kapitolu o zázračném vyléčení, které připíše svým analytickým schopnostem a terapeutickému géniu, když si vymyslí složitou historku o léčbě, ke které doopravdy nikdy nedojde.

Zatím jí ještě nezačal vymývat mozek, protože její fobie potřebuje ještě čas, aby dozrála. Musí trpět víc, aby její vyléčení bylo v knize efektnější a aby její vděčnost, až bude zase zdravá, byla bez hranic. Když to dobře sehraje, bude možná dokonce ochotná objevit se s ním v talkshow Oprah Winfreyové, až ta nová kniha vyjde.

Ted seděl v křesle naproti ní a poslouchal její horečnaté spekulace o tom, jak pan Reeves kuje pikle jako Machiavelli, s poznámkami se neobtěžoval, protože skrytý magnetofon nahrával celý její proslov i jeho občasné otázky, kterými ji pobízel.

Doktora, jako vždycky škodolibého, náhle napadlo, jaká zábava by to byla, kdyby ten herec, který teď měl napadnout prezidenta, mohl být sám Keanu. Představil si hrůzu téhle pacientky, až by se to dozvěděla to by ji nevývratně přesvědčilo, že ten ukousnutý nos by byl určitě její, kdyby se Keanuovi dřív nepřipletl do cesty prezident.

No nic. Jestli vesmír řídí někdo se smyslem pro humor, není tak vynalézavý jako doktor sám. „Doktore, vy mě neposloucháte.“ „Ale poslouchám,“ ujistil ji.

„Ne, myslíte na kdovíco, a já neplatím ty vaše absurdně vysoké hodinové honoráře za to, abyste si tady snil,“ obořila se na něj ostře.

Před krátkými pěti lety tahle žena a její manžel sotva měli na to, aby si dali k Big Maku ještě hranolky, ale přesto už teď byli tak nároční a panovační, jako by se pohádkově bohatí už narodili.

Ostatně její keanuovské šílenství a touha jejího nudného manžela potvrdit si svůj význam úspěchem ve volbách, to obojí vzešlo z náhlosti jejich zbohatnutí, z neustálého pocitu viny, že získali s tak malým úsilím tolik, a z nevyslovených obav, že to, co tak rychle přišlo, může zase rychle odejít.

„Nemáte tady, doufám, konflikt zájmů?“ zeptala se s náhlými obavami.

„Prosím?“

„Konflikt zájmů, který mi tajíte? Neznáte doufám KKKeanua, že ne, doktore?“

„Ne, ne. Samozřejmě že ne.“

„Neprozradit mi spojení s ním by bylo vysoce neetické. Vysoce. A jak mám vědět, že nejste schopen neetického jednání? Co já vlastně o vás vůbec vím?“

Místo aby doktor vytáhl Taurus PT111 Millennium z podpažního pouzdra a naučil tuhle zbohatlici slušnému chování, nasadil své nepochybné osobní kouzlo a umluvil ji, aby pokračovala ve svém fantazírování.

Při pohledu na nástěnné hodiny viděl, že už zbývá necelá půlhodina do chvíle, kdy ji bude moci poslat do světa, ve kterém straší Keanu. Pak si to bude moci vyřídit se Skeetem Caulfieldem a tím jeho brunátným společníkem.

Mexické dlaždice měly místy vydřenou glazuru.

„Pořád jsem tam viděl krev,“ vysvětloval Bernarde Pastore. „Když jsem byl v nemocnici, přátelé pokoj vyklidili, zbavili se nábytku a všeho. Když jsem se vrátil, nebyly tu žádné skvrny. ale já jsem je přesto pořád viděl. Celý rok jsem je každý den trochu drhnul. Ale nebyla to krev, čeho jsem se snažil zbavit. Byla to bolest. Když jsem si to uvědomil, konečně jsem s drhnutím přestal.“

Během několika prvních dní na jednotce intenzivní péče bojoval o přežití, jen občas při vědomí, zranění a těžce oteklá tvář mu bránily mluvit, dokonce i když byl vzhůru. Než mohl Ahrimana obvinit, psychiatr si už obstaral alibi i se svědky.

Pastore přistoupil k oknu ložnice a zadíval se ven na ranč. „Tady jsem ho viděl. Zrovna tady, jak se dívá dovnitř. Nebylo to žádné blouznění po výstřelu, jak se snažili tvrdit.“

Dusty přistoupil k Pastorovi a přidržel magnetofon blíž. Pak se zeptal: „A nikdo vám nevěřil?“

„Pár lidí ano. Ale jen jeden byl důležitý. Policista. Začal pracovat na tom Ahrimanově alibi a asi se někam i dostal, protože mu rozdrtili klouby na ruce. A přeložili ho na jiný případ, zatímco sami uzavřeli tenhle.“

„Myslíte, že by s námi mluvil?“ zeptal se Dusty.

„Jo. Po takové době asi jo. Zavolám mu a řeknu mu o vás.“

„Kdybyste to dokázal zařídit na dnes večer, bylo by to fajn. Myslím, že zítra nám Chase Glyson nachystá dost práce s bývalými žáčky ze Školky malých zajíčků.“

„Nic z toho, co děláte, k ničemu nebude,“ řekl Pastore a vypadalo to, že se dívá spíš do minulosti nebo do budoucnosti než na ranč, kde doopravdy je. „Ahrirnan je kdovíproč nedotknutelný.“ „Uvidíme.“

Dokonce i v šedém světle, které dovnitř pronikalo šedou vrstvou prachu v okně, byly tlusté keloidní jizvy na pravé straně Pastorovy tváře jasně červené.

Jako by rančer vycítil Martiin pohled, podíval se na ni. „Budete ze mě mít špatné sny, paní Rhodesová.“

„Kdepak. Líbí se mi vaše tvář, pane Pastore. Je poctivá. Ostatně, jak se člověk jednou setká s Markem Ahrimanem, z ničeho jiného už špatné sny nemá.“

„To je pravda,“ otočil se Pastore znovu k oknu a k tmavnoucímu odpoledni. Dusty vypnul magnetofon.

„Většinu těch jizev by už teď mohli odstranit,“ podotkl Bernardo Pastore. „A taky mi chtějí dělat další operace na čelisti. Slibují mi, že by mohli obrys vyhladit. Ale co mně záleží na tom, jak vypadám?“

Ani Dusty, ani Martie nevěděli, co na to říct. Rančerovi nemohlo být víc než pětačtyřicet, měl před sebou ještě mnoho let, ale nikdo ho nemohl nutit, aby o ty roky stál, nikdo než on sám.

Jennifer bydlela asi tři kilometry od ordinace. V dobrém i ve špatném počasí chodila pěšky, protože chůze patřila k jejímu režimu zdravého života právě tak jako tofu, sójové výhonky a ginkgo biloba.

Doktor ji požádal, jestli by byla tak laskavá a odvezla jeho Mercedes do servisu na výměnu oleje a pneumatik. „Odvezou vás pak domů firemním autem.“

„To není třeba,“ řekla, „půjdu odtamtud pěšky.“

„Ale vždyť to je asi dvanáct kilometrů!“

„Vážně? Tím lip!“

„A co když bude pršet?“

„Předpověď změnili. Pršet bude zítra, ne dnes. Ale jak vy se dostanete domů?“

„Já se hodlám podívat k Barnesovi a Noblovi a pak mám schůzku se známým na skleničku,“ lhal. „Odveze mě pak domů.“ Podíval se na hodinky. „Můžete to tady zavřít dřív tak za patnáct minut. Tak se i po té dvanáctikilometrové procházce dostanete domů v obvyklou dobu. A vezměte si z pokladny třicet dolarů, abyste se mohla zastavit v tom svém oblíbeném podniku Zelené pastviny se jmenuje, viďte? na večeři, jestli budete mít chuť.“

„Jste velice ohleduplný,“ usmála se.

Patnáct minut bude bohaté stačit na to, aby Ahriman vyšel z budovy předním vchodem, kde ho ti mládenci z bezového pickupu nemohou vidět, dojít k vedlejší budově a na její parkoviště, kde na něj bude čekat jeho Chevrolet El Camino 1959.

Dráhy a pastviny byly opuštěné, všichni koně byli ve svých teplých stáních, protože se čekala bouře.

Když se Martie zastavila u pronajatého auta, vepřovicový ranč už jí nepřipadal tak malebný a romantický, jako když ho viděla poprvé. Stejně jako tolik staveb v Novém Mexiku i tohle místo bývalo magické, jako by vyskočilo z pouště dotykem kouzelného proutku, teď ale hliněné stěny s dávnou patinou nevypadaly přitažlivěji než bláto a vypadalo to, že dům se nezvedá, ale naopak klesá, rozpouští se do země, ze které se zrodil, že už brzo zmizí, jako by nikdy neexistoval, spolu s lidmi, kteří kdysi v jeho zdech poznali radost a lásku.

„S čím vlastně máme co do činění, to bych rád věděl,“ řekl Dusty, když Martie odjížděla od ranče. „Co je Ahriman zač. kromě toho, čím se být zdá?“

„Nemluvíš jenom o jeho stycích, o institutu, o tom, kdo ho chrání a proč.“

„Ne.“ Mluvil tiše a vážně, jako by hovořil o něčem posvátném. „Kdo je ten člověk, když vynecháme samozřejmé a snadné odpovědi?“

„Sociopat. Narcisista, podle Clostermana.“ Ale věděla, že ani tahle slova nejsou to, co Dusty hledá.

Soukromá štěrková cesta, která vedla od ranče na silnici, byla skoro dva kilometry dlouhá, nejdřív běžela krajinou rovnou jako stůl a pak mezi kopečky. Pod bledou sádrovou oblohou, v poslední hodině zimního světla, se tmavozelená šalvěj zdála být protkaná stříbrnými lístky. Zacuchané chomáče plevele vypadaly za bezvětří jako podivné kameny připomínající napůl zasypané kosti prehistorických oblud.

„Kdyby teď Ahriman kráčel přes poušť,“ pokračoval Dusty zamyšleně, „vylezli by chřestýši z děr po tisících a následovali by ho, krotcí jako koťata?“ „Nestraš mě, miláčku.“

Přesto si ale Martie dokázala snadno představit Ahrimana u okna ložnice Diona Pastora po střelbě, neznepokojencho příchodem kojotů, jak stojí mezi těmi šelmami, jako by si žádal a dostal čestné místo v jejich smečce, jak tiskne tvář k síti a do silného pachu krve, zatímco prérijní vlci hrdelně vrčí a po obou jeho bocích rvou síť tesáky.

V místě, kde štěrková cesta zahnula za kopeček a začala prudce klesat, před ni někdo položil pás s hřeby, což byl trik, ke kterému se občas uchylovala policie při městských honičkách, když se pronásledovaného nedařilo zastavit jinak.

Martie si ho všimla příliš pozdě. Dupla na brzdu právě ve chvíli, kdy splaskly obě pneumatiky. Volant se jí zmítal v rukou. Bojovala s ním.

Pás s hřeby rachotil o podvozek jako vzteklý chřestýš až dozadu, kde svými tesáky našel další pneumatiky. Okamžitě praskly také.

Čtyři vypuštěné pneumatiky klouzající z kopce po volném štěrku umožňovaly Martie menší kontrolu nad vozem, než kdyby jela po ledě. Auto se převrátilo na bok vedle silnice.

„Drž se!“ vykřikla, i když zjevně nebylo třeba to připomínat.

Ford nadskočil, naklonil se, pak jako by na zlomek vteřiny zaváhal a převalil se.

Převalil se dvakrát, aspoň si to myslela, i když to mohlo být i třikrát, protože počítání v té chvíli nebyla její hlavní starost, zvlášť když se překotili z okraje cesty do širokého suchého dolíku, kutáleli se a klouzali asi šest metrů podivně pomalým pádem. Přední sklo se rozbilo a kusy auta se trhaly s kvílením a skřípotem, až se ford konečně zastavil na střeše.

Kapitola 67

Rychleji než čichací sůl probral Martie z šoku štiplavý pach benzinu. Také ho slyšela bublat z nějakého prasklého vedení.

„Jsi celý?“

„Jo,“ potvrdil Dus ty. Bojoval s bezpečnostním pásem a nadával, protože uzávěr buď nefungoval, nebo byl on příliš dezorientovaný, než aby ho našel.

Martie visela hlavou dolů v pásech, dívala se nahoru na volant a ještě výš na svoje nohy na podlaze a byla také trochu dezorientovaná. „Přijdou na nás.“

„Pistoli,“ řekl naléhavě.

Colt měla v kabelce, ale kabelka už nebyla na sedadle zaklíněná mezi jejím bokem a dveřmi.

Instinktivně ji pohledem hledala na zemi, ale podlaha byla teď nad ní. Nahoru kabelka padat nemohla.

Třesoucími se prsty našla uzávěr, vykroutila se z tvrdohlavě svírajících pásů a sklouzla na střechu.

Hlasy. Ne blízko, ale přibližovaly se.

Byla by vsadila svůj dům, že to nejsou záchranáři, kteří jim jdou na pomoc.

Dusty se vykroutil z pásů a sjel na strop. „Kde je?“

„Nevím.“ Sípala, protože v tom pachu benzinu se dýchalo čím dál hůř.

Světla v převráceném autě moc nebylo. Zamračená obloha venku tmavla soumrakem. Vytlučené přední okno bylo ucpané plevelem, kterým bylo zarostlé celé dno dolíku, takže z toho směru sem světlo nešlo skoro vůbec.

„Támhle,“ řekl Dusty.

Už když to říkal, kabelku uviděla poblíž zadního okna a začala se plížit po břiše k ní.

Kabelku měla cestou otevřenou a několik věcí z ní vypadlo. Odhrnula z cesty pudřenku, hřeben, rtěnku a jiné věci a sebrala kabelku ztěžklou pistolí.

Na odkrytý podvozek auta dopadlo několik malých kamínků uvolněných muži sestupujícími dolů po svahu ze štěrkové cesty.

Martie se podívala doprava a doleva bočními okénky, která byla nízko nad zemí, a očekávala, že nejdřív uvidí jejich nohy.

Snažila se nehýbat, zachytit sluchem jejich kroky, aby aspoň předem věděla, z které strany přijdou, ale byla nucena hlasitě lapat po dechu, protože vzduch zhoustl benzinovými parami. Také Dusty tak dýchal a jejich společné sípáni bylo ještě děsivější než zvuk padajících kamínků.

7A íA A to nebyl zvuk jejího srdce, protože to prudce bušilo íA M iA, a pak jí něco mokrého káplo na tvář, takže sebou škubla a podívala se nahoru k podvozku. Podlahou prosakoval benzin.

Martie otočila hlavu, podívala se za sebe a uviděla tři nebo čtyři další místa, kde z převráceného fordu kapal benzin. Kapky zachytávaly tu trošku světla, které taní bylo, a při pádu se třpytily jako perly.

Dustyho tvář. Oči vytřeštěné, protože si uvědomil jejich beznadějnou situaci.

Z těch štiplavých par Martie slzely oči, a právě když se jí manželova tvář před očima rozmazala, viděla ho vyslovit slovo nestřílej jasněji, než ho slyšela to zasípat.

Kdyby záblesk z hlavně nevyvolal výbuch a to by vyvolal pak by je určitě zničila jiskra zpětného rázxi.

Otřela si uslzené oči hřbetem ruky a zahlédla u nejbližšího okna pár kovbojských bot. Někdo začal rvát zablokované dveře.

Vínový Chevrolet El Camino 1959 byl pěkně upravený: ochromovaná, obroušená a žaluzií vybavená kapota, hladké nárazníky vcelku, elegantní válcová maska, pneumaticky ovládaná tvrdá stahovací střecha, spouštěná na McGaughlyho vysunovacích žebrech Classic Chevy.

Auto parkovalo na ulici na dohled od výjezdu z parkoviště u budovy, kde měl dr. Ahriman ordinaci, a doktor sám čekal za volantem.

Pod sedadlem řidiče ležela lyžařská maska. Ověřil si to, než nastartoval. Dobrý spolehlivý Cedric.

Váha devítimilimetrové pistole v pouzdře pod paží nebyla ani v nejmenším nepohodlná. Vlastně to bylo příjemné, hřejivé závažíčko. Pif, paf, jsi mrtvý.

A teď vyjela Jennifer v Mercedesu, zastavila se u pokladny jen proto, aby výběrčího pozdravila, protože auto mělo na předním skle měsíční parkovací nálepku. Pak se pruhovaná závora zvedla a ona jela dál k semaforu u ulice.

Dodávka za ní prudce zabrzdila u budky, všechny antény divoce zamávaly.

Jennifer zahnula ulicí vlevo.

Podle toho, kolik času bezradní detektivové strávili v budce, neměli zřejmě po ruce drobné, aby mohli rychle odjet. Než se dostali na ulici, Mercedes zatáčel za roh na druhém konci bloku a oni ho málem ztratili z dohledu.

Doktor měl strach, že když Skeet a jeho parťák uvidí pouze Jenuifer a ne svou skutečnou kořist, budou na něj čekat na parkovišti, dokud se znova neobjeví, nebo pokud neumřou žízní, podle toho, co přijde dřív. Možná, že na parkovací poplatek nebyli připravení právě proto, že se přeli, jestli je rozumné sledovat auto, když v něm jejich cíl není. Nakonec po návnadě skočili, jak doktor čekal.

Nejel za nimi. Věděl, kam Jennifer míří, a vydal se k salonu Mercedesu vlastní cestou s jednou či dvěma zkratkami.

El Camino měl výkonný kompaktní motor Chevy 350. Doktor se s potěšením řítil přes Newport Beach, jedním okem dával pozor na dopravní policisty a jednu ruku měl neustále připravenou udeřit do klaksonu a zatroubit na chodce, kteří si troufli vstoupit na přechod.

Zaparkoval na druhé straně ulice od vchodu do servisu a čekal víc než čtyři minuty, než se objevil Mercedes a pickup. Jennifer zajela přímo dovnitř, kdežto dodávka zaparkovala v ulici o kus dál, o několik míst přeci El Caminem.

Kempinková nástavba blokovala výhled ze zadního okénka a ani Skeet, ani jeho partner nemohli nijak snadno vidět, kdo parkuje za nimi. Mohli sledovat ulici v bočních zrcátkách, ale Ahriman předpokládal, že vzhledem k tomu, že se sami vidí jako neohrožený sledovací tým, vůbec je nenapadne, že by někdo mohl sledovat je.

Kompaktní, upravený, hladký Colt vklouzl Martie za pásek na zádech snadněji, než čekala.

Přetáhla přes něj svetr a upravila sako právě ve chvíli, kdy někdo vyrval dveře se strašným skřípotem zkrouceného kovu.

Nějaký muž jim poručil vystoupit.

Martie se dusila výpary, plíce ji bolely, jak už potřebovala čistý vzduch. Doplazila se po stropě ke dveřím a ven.

Muž ji popadl za levou paži a trhnutím ji zvedl, kousek ji táhl, až klopýtala, a pak ji odstrčil. Zapotácela se a upadla, tvrclě dosedla na písčitou zem a do šalvěje.

Nesáhla po pistoli hned, protože pořád ještě neovladatelně lapala po dechu a byla napůl oslepená slzami. Ve vyschlém krku ji pálilo, ústa měla plná štiplavé chuti. Nosní sliznici jako by měla spálenou a benzinové výpary se dostaly do všech dutin, leptaly ji ve spáncích, kde se teď usadila pulzující bolest.

Viděla, jak z avita vytáhli Dustyho a srazili ho na zem stejně jako předtím ji.

Oba seděli tam, kam dopadli, přerývaně sáli vzduch, ale nepříliš čistý vzduch je dusil a oni ho zase prudce vydechovali, aniž by ho plíce mohly plně využít.

Martie slzely oči, takže všechno bylo rozmazané a zkreslené, ale přesto viděla dva muže, z nichž jeden je hlídal zřejmě s pistolí v ruce, druhý obcházel převrácené auto. Velcí muži. Tmavé šaty. Detaily tváře zatím neviděla.

Něco se jí zatřepalo na obličeji. Komár. Hejno komárů. Ale studených. Ne komáři, sníh. Začal padat sníh.

Dýchala už snadněji, ale ještě ne normálně, zrak se jí jasnil, jak slzy vysychaly. Někdo ji popadl za vlasy a znovu přinutil vstát.

„Jdeme, jdeme,“ zavrčel ten cizí člověk netrpělivě. „Jestli budeš zdržovat, tak ti prostě vystřelím mozek a nechám tě lady.“

Martie vzala hrozbu vážně a vykročila po mírném svahu, po kterém se předtím valilo auto.

Když se Jennifer objevila na protější straně ulice odcházejíc ze salonu pěšky, stopaři byli nahraní. Byli připravení sledovat ji v tom svém autíčku, ale ani křehký Skeet, ani jeho kulatý kamarád nebyli v takové kondici, aby zvládli delší pěší pronásledování.

A co hůř, Jennifer šla, jako by ji pronásledovali psi pekelní a půl tuctu dotěrných pojišťovacích agentů k tomu. Hlavu vzhůru, rovná záda, prsa vystrčená, boky rozhoupané, rázovala do chladného odpoledne jako žena odhodlaná dostat se ještě do západu slunce na nevadskou hranici.

Měla na sobě stejný kalhotový kostým, v jakém pracovala, ale na nohou měla místo lodiček chodecké boty nejlepší kvality. Všechno, co s sebou potřebovala nést, měla bezpečně uloženo v batůžku na zádech, takže měla obě ruce volné, mávala rytmicky pažemi, jako by byla olympijský závodní chodec. Vlasy měla svázané dozadu, ohon jí půvabně poskakoval, jak jí chodník ubíhal pod nohama cestou na večeři.

Okna El Camina byla trochu zabarvená a Jennifer tohle auto neznala. Když přecházela koleni po opačné straně ulice, dokonce se ani nepodívala doktorovým směrem.

Zahnula za roh ještě v dohledu a vykročila do dlouhého, ale mírného stoupání.

Hop, hop, hop, poskakoval ohon. Její zadek vypadal tak pevný, že by s ním mohla louskat ořechy.

Detektivové na sebe nejdřív gestikulovali, pak vyrazili od chodníku, udělali prudký obrat do protisměru, minuli El Camino, aniž mu věnovali jediný pohled, a jeli na roh, kde znovu zastavili. O několik set metrů výš Jennifer zahnula doprava, na západ.

Když byla skoro z dohledu, dodávka vyrazila za ní.

Po vhodně dlouhém intervalu doktor vyjel také.

Dodávka znovu zastavila na rohu asi sto metrů za Jennifer.

Ulice teď víc než kilometr vedla do kopce a ti dva zjevně chtěli sledovat Jennifer, dokud nedojde na vrchol, pak ji dojet, zaparkovat v ohbí cesty a sledovat ji, jak půjde dál.

Zelené pastviny, kulinářská Mekka milovníků naklíčenč vojtčšky, byly asi šest kilometrů daleko a Ahriman neviděl důvod, proč poskakovat stejně jako dodávka. Projel kolem uí i kolem Jennifer a pokračoval k restauraci.

Ti dva amatérští detektivové doktora ohromně bavili. Sherlock a Watson bez moudrosti a bez dobrých kostýmů. Ta jejich milá pitomost měla osobité kouzlo. Skoro mu začalo být líto, zeje musí zabít, že šije nemůže nechat jako ochočené opičky, které by mu občas rozveselily nudné odpoledne.

Samozřejmě už to bylo dávno, co naposledy vzal někomu život sám a ne přes prostředníka, a docela se těšil, že si, obrazně řečeno, ušpiní ruce.

Stříbrné rouno ostříhané z vliiaté oblohy padalo v bezvětrném soumraku přímo dolů a každý trs šalvěje a každý zmrzlý plevel si už pletl bílý svetr.

Než došli na vrchol svahu, Martiino vidění se vyjasnilo, a dýchala těžce, ale ne přerývaně. Pořád ještě plivala sliny zkyslé benzinovými výpary, ale už se nedusila.

Tmavěmodré BMW stálo na cestě k ranči, dveře otevřené, motor nastartovaný, z výfuku stoupala bílá oblaka. Těžké zimní pneumatiky měly sněhové řetězy.

Martie se ohlédla zpátky do dolíku na zničený Ford a doufala, že vybuchne. V téhle tiché a otevřené krajině by ten zvuk mohl být slyšet i tři čtvrtě kilometru odtud, na ranči, nebo kdyby se Bernardo Pastore podíval ve vhodnou chvíli z okna, mohl by si všimnout záře ohně hned za kopcem, jako majáku. Falešné naděje, a ona to věděla.

Dokonce i v tomhle špatném světle viděla, že oba mají automatické pistole s prodlouženými zásobníky. Mnoho o takových zbraních nevěděla, jen to, že jsou to zbraně nebezpečné i v rukou mizerného střelce, protože se jimi dá cíl pokropit jako kulometem, a v rukou lidí, kteří vědí, co dělají, že jsou ještě horší.

Tyhle dva jako by vyklenovali v laboratoři podle genetického vzorce s nálepkou slušné vypadající gorila. Byli pohlední, dobře ostříhaní a ve značkových zimních bundách skoro důvěryhodní, ale přesto představovali děsivou dvojici, šíje měli tak silné, že škrticí garota by na ně zcela jistě nestačila, a ramena tak širokánská, že by nejspíš byli schopní vynášet koně z hořící stáje.

Ten světlovlasý otevřel kufr BMW a přikázal Dustymu, aby do něj vlezl. „A nedělej žádné blbosti, třeba mě potom zkoušet praštit heverem, protože bych tě odstřelil dřív, než by ses rozmáchl.“

Dusty se podíval po Martie, ale oba věděli, že tohle není vhodná doba vytáhnout Colt, když na ně míří dvě automatické pistole. Jejich výhodou nebyla skrytá zbraň, ale moment překvapení, ubohá výhoda, ale přesto výhoda.

Světlovlasého to zdržení rozčílilo, skočil a podrazil Dustymu nohy, až upadl. Zařval: „Zalez do kufru?

Dustymu se nechtelo nechat s nimi Martie samotnou, ale neměl jinou možnost. Vstal tedy a vlezl do kufru auta.

Martie viděla svého manžela tam vevnitř ležet na boku a smutně se dívat ven. To byla poloha obětí z prvních stránek bulvárních novin, pokud v nich byl článek o mafiánských vraždách, a to jediné, co chybělo do kompozice, byl strnulý pohled smrti a krev.

Sníh se usazoval v kufru, jako by tkal rubáš, a nejdřív ukládal bílé chomáčky na Dustyho obočí a řasy.

Měla děsivý pocit, že ho už nikdy neuvidí.

Plavovlasý zabouchl kufr a otočil klíčkem v zámku. Obešel auto a sedl za volant.

Druhý muž vstrčil Martie na zadní sedadlo a nasedl za ní. On seděl za řidičem.

Oba zabijáci se pohybovali s pružností sportovců a jejich tváře nevypadaly tak, jak obvykle nájemné gorily vypadají. Bezjizev, svěží, s vysokými čely, pěknými lícními kostmi, patricijskými nosy a hranatými bradami, zkrátka každého z nich by si mohla přivést domů k mamince a tatínkovi bohatá dědička a neriskovala by přitom, zejí seberou kapesné a věno omezí na jednu čajovou konvici. Byli si tak podobní, že jejich příslušnost k témuž klonu maskovala jen barva vlasů temně plavá, měděné červená a styl chování.

Blonďatý se z těch dvou zdál výbušnější. Pořád ještě se vztekal nad tím, že Dusty dost rychle nelezl do kufru, a teď prudce zařadil rychlost, dupnul na plyn, protočil kola, až štěrk odletoval a rachotil o podvozek, a vyrazil pryč od Pastorova ranče k silnici, která odtud ležela necelý kilometr.

Zrzek se na Martie usmál a pozvedl obočí, jako by chtěl naznačit, že s jeho společníkem je to občas těžké. Držel pistoli v jedné ruce a mířil na podlahu mezi svýma nohama. Zjevně mu nedělalo starosti, že by Martie mohla klást nějaký účinný odpor.

A byla pravda, že by mu pistoli nikdy nedokázala vzít ani zasadit ochromující ránu. Byl tak velký a rychlý, že by jí rozdrtil hrtan tvrdou ranou loktem nebo prorazil její hlavou boční okénko.

Teď víc než kdy jindy by byla vedle sebe potřebovala Usměvavého Boba, ať už v živé nebo přízračné podobě. A s požárnickou sekyrkou.

Myslela si, že mají namířeno na dálnici k jihu. Za necelý půlkilometr ale uhnuli z cesty k ranči a jeli po polní cestě, jež se dala rozpoznat skoro jen podle zářezu, který vytvářela v porostech šalvěje, mesquitových keřů a kaktusů.

Pokud si dobře pamatovala mapu a podle toho, co viděla cestou od Santa Fé tímhle směrem nebylo nic než pustina.

Kaskády sněhu, pěnivá Niagara vloček vzdorovala pátravým světlům, takže před nimi klidně mohlo ležet třeba město. Nedoufala ovšem ve velkoměsto a spíš čekala ilegální hřbitov s neoznačenými hroby.

„Kam jedeme?“ zeptala se, protože si myslela, že od ní budou čekat spoustu nervózních otázek.

„Do zákoutí milenců,“ řekl řidič. Jeho oči ve zpětném zrcátku se setkaly s Martiinýrna, aby se potěšily jejich strachem.

„A vy jste kdo?“

„My? My jsme buďoucnost,“ odpověděl řidič.

Muž na zadním sedadle se znovu usmál, jako by si tropil posměch z dramaticky okázalé řeči svého společníka.

BMW teď nejelo už tak rychle jako na cestě k ranči, i když pořád ještě příliš rychle na stav terénu. Narazili na velký výmol a auto tvrdě nadskočilo, tlumič a benzinová nádrž zaskřípaly o zem a pak se zase vyhouply nahoru. Protože ani Martie, ani zrzek neměli pás, hodilo je to dopředu.

Využila příležitosti, sáhla za záda a vklouzla pravou rukou pod sako a svetr. Vytáhla pistoli, dokud to s nimi ještě házelo.

Když se auto zase usadilo, Martie si držela zbraň u boku a zakrývala ji rozepnutým sakem. Také její tělo bránilo zrzkovi ve výhledu na pistoli.

Řidičova pistole patrně ležela na sedadle vedle něj, kcle na ni mohl snadno dosáhnout.

Zrzek vedle Martie dosud držel pistoli v jedné ruce a mířil na podlahu.

Akce. Akce určená inteligencí a morální perspektivou. Své inteligenci důvěřovala. Vražda samozřejmě morální není, ale zabití v sebeobraně určitě ano.

Ale ještě nebyla ta správná chvíle.

Časování. Časování je stejně důležité v baletu a v přestřelce.

Tohle někde slyšela. Bohužel ona sama sice chodila na střelnici, ale nikdy nestřílela na nic jiného než na papírové siluety lidí, a tak nevěděla vůbec nic ani o baletu, ani o přestřelkách.

„Tohle vám nemůže projít,“ řekla a do svého hlasu schválně vložila nefalšovaný strach, protože budou tím víc přesvědčení, zeje bezmocná.

Řidiče to pobavilo. Zeptal se svého partnera s hranými pochybami: „Co myslíš, Zachary, projde nám to?“

„Jo,“ kývl zrzek. Znovu pozvedl obočí a pokrčil rameny,

„Zachary,“ pokračoval řidič, „jak říkáme takovéhle operaci?“

„Jednoduše opíchat a zapíchnout,“ odpověděl Za

Jfxhary.

„Slyšíš to? S důrazem na jednoduše. Nic na tom není. Procházka růžovým sadem. Legrace.“

„Víš, Kevine, pro mě,“ namítal Zachary, „je hlavní důraz na opíchat.“

Kevin se zasmál. „To víš, holka, protože tebe se týká to první a tebe i tvého muže to druhé, je to pro tebe přirozeně důležité. Ale pro nás to nijak důležité není, co, Zachary?“ „Ne.“

„A pro policajty taky nebude. Řekni jí, kam se dostane, Zachary.“

„Se mnou do Orgasmo City.“

„Člověče, ty trpíš sebeklamem, ale zábava s tebou je. A po Orgasmo City?“

„Pak dolů do staré indiánské studny,“ řekl Zachary

Martie, „a Bůh sám ví jak hluboké vodní jímky pod ní.“

„Indiáni tady nebydlí a nepoužívají ji už tři sta let,“ vysvětloval Kevin.

„Neradi bychom někomu znečistili pitnou vodu,“ řekl

Zachary. „To je trestné.“

„Vaše těla nikdy nikdo nenajde. Možná že po té havárce jste prostě vyrazili do pouště, ztratili jste orientaci v bouřce, ztratili jste se a zmrzli.“

Auto zpomalovalo a kolem se začaly objevovat přízračné siluety. Byly nízké a vlnivé, světlé útvary odrážející světla auta proplouvaly kolem jako loď duchů v mlze. Rozvaliny. Zlomky budov, stěny z kamenů a nepálených cihel. Dávno opuštěná osada.

Když Kevin zabrzdil a zastavil, Martie se otočila k Zacharymu a vrazila mu Colt pétačtyřicítku do žeber tak tvrdě, že se inu tvář zkřivila bolestí.

Podle očí to byl člověk nebojácný a nemilosrdný, ale ne hloupý. Nemusela mu říct ani slovo a on upustil pistoli na zem mezi svýma nohama.

„Co je?“ zeptal se Kevin, kterému instinkt dobře posloužil.

Zatímco řidič hledal Martie ve zpětném zrcátku, řekla: „Dej ruce za sebe a polož je na opěrku, hajzle.“

Kevin zaváhal.

„Dělej.“zaječela Martie, „než tohohle idiota odbouchnu a tobě ustřelím zadní půlku hlavy. Ruce na opěrku, abych je viděla.“

„Máme trochu problém,“ potvrdil Zachary.

Kevinovo pravé rameno trochu pokleslo, jak se začal natahovat po automatické pistoli vedle sebe.

„RUCE NA OPĚRKU, OKAMŽITĚ, TY HAJZLE!“ zařvala, a šokovalo ji nejen to, jak šíleně to znělo, ne jako žena, která si jen hraje, jak je tvrdá, ale jako skutečný blázen, ale teď ostatně bláznivá byla, naprosto šílená hrůzou.

Kevin se zase narovnal, dal obě ruce za sebe a sevřel opěrku.

Zacharymu s Coltem vraženým v žebrech nezbývalo než se chovat slušně, protože mohla stisknout spoušť rychleji, než on se mohl pohnout.

„Vystoupili jste z letadla jenom s palubními zavazadly,“ řekl Kevin.

„Drž hubu. Přemýšlím.“

Martie nechtela nikoho zabít, dokonce ani takovouhle chamraď, pokud se tomu dalo nějak vyhnout. Ale jak se tomu vyhnout? Jak dokáže vystoupit ona a přimět k vystoupení i ty dva, aniž by jim dala šanci něco na ni zkusit.

Kevin to nechtel nechat jen tak. „Jenom příruční zavazadla, tak odkud máš tu pistoli?“

Musí hlídat dva. Tolik pohybu, aby se člověk dostal ven. Okamžik nerovnováhy a zranitelnosti.

„Odkud máš tu pistoli?“ nedal se Kevin.

„Vytáhla jsem ji ze zadku tvému kamarádovi. A teď drž hubu“

Kdyby vystupovala na straně řidiče, musela by se dříve či později k jednomu z nich otočit zády. To je nanic. Takže tedy na straně od spolujezdce. Zachary musí s ní, pořád s pistolí vraženou pod žebry, a přes něj pozorovat Kevina za volantem.

Stěrače byly vypnuté a sníh začal po skle rozkládat tenkou deku sněhu. Z pohybu klesajících vloček se Martie točila hlava. Nedívej se ven. Pohlédla Zacharymu do očí. l Rozpoznal její nerozhodnost

Skoro odvrátila zrak, uvědomila si, že by to bylo neI bezpečné, a zaryla mu hlaveň Coltu ještě víc do žeber, až pohledem uhnul on.

„Třeba to není opravdová pistole,“ pokračoval zase

Kevin. „Třeba je plastová.“

„Je pravá,“ rychle ho ujistil Zachary.

Couvat z auta poslepu by bylo nebezpečné. Mohl by se jí zachytit podpatek nebo třeba šaty o dveře. Mohla by upadnout.

„Jste, sakra, jenom malíři pokojů,“ řekl Kevin.

„Já navrhuju počítačové hry.“

„Cože?“

„Můj manžel je malíř pokojů.“

A i kdyby se dostala ven a Zachary lezl za ní, jeho mohutné tělo by jí na chvíli zakrylo pohled na Kevina.

Jediná rozumná věc by byla zastřelit je oba, dokud má jasnou výhodu. Usměvavý Bob ji nenaučil, co dělat, když na sebe inteligence a morálka tvrdě narazí.

„Myslím, že dáma neví, co dál,“ informoval svého partnera Zachary.

„Třeba je to na remízu,“ dodal Kevin.

Akce. Když si budou myslet, že není schopná bezohledné akce, budou jednat sami.

Mysli. Mysli.

Kapitola 68

Zimní scéna znehybnělá ve skleněné kouli naplněné tekutinou: měkké, oblé linie starých indiánských ruin, postříbřená šalvěj, temně modré BMW, dva muži a jedna žena v něm, další muž neviděn v kufru dva zabijáci, dvě oběti a nic se nepohne, všichni a všechno je nehybné jako prázdný vesmír před velkým třeskem, až na ten sníh, sněhovou bouři bez větru, sníh, který padá a padá, jako by obří ruka právě koulí zatřásla, tolik lehkého bílého sněhu, že by vystačil na celou arktickou zimu.

„Zachary,“ řekla konečně Martie, „levou rukou otevřeš dveře, přitom budeš pořád otočený ke mně. Kevine, ty necháš ruce na opěrce.“

Zachary zkusil dveře. „Zamčené.“

„Odemkni je,“ přikázala.

„Nemůžu. Je tam dětská pojistka. Musí se to udělat zepředu.“

„Kde se odmyká ten zámek, Kevine?“ zeptala se Martie.

„Na přístrojové desce.“

Kdyby mu dovolila sáhnout po zámku, byla by jeho ruka jen pár centimetrů od automatické pistole, která nepochybně ležela na předním sedadle. „Nech ruce na opěrce, Kevine.“ „Jaké videohry navrhuješ?“ zeptal se Kevin ve snaze rozptýlit její pozornost.

Nevšímala si ho a řekla: „Máš kapesní nůž, Zachary?“ „Kapesní nůž? Ne.“

„Smůla. Jestli sebou totiž jenom hneš, tak budeš potřebovat nůž, aby sis vydloubal dvě kulky ze střev, protože aby ses dostal do nemocnice k doktorovi, na to čas mít nebudeš.“

Couvala dozadu, aby se dostala doprostřed mezi dvě přední opěrky, a pistolí přitom pořád mířila na zrzka, i když by samozřejmě bylo hrozivější, kdyby mu ji dál mohla tisknout k boku.

„Jestli tě to zajímá,“ řekla přitom, „ta pistole není dvojčinná. Jednočinná. A žádná pětikilová spoušť. Dvoukilový tah, běhá hezky lehce, takže hlaveň se ani nehne. Rozhodně neminu.“

Zezadu dost dobře neviděla dopředu, takže se pomalu nakláněla dopředu, pozvedla se ze sedadla, nohy ohnuté v podřepu, chodidla rozkročená a zapřená, tělo otočené k Zacharvmu, ale pravé rameno opřené o záda předního sedadla, ruku s pistolí držela křížem před tělem. Nešikovné. Hloupě, nebezpečně nešikovné, ale nedokázala vymyslet žádný jiný způsob, jak nechat pistoli namířenou na Zacharyho a přitom sledovat Kevinovu ruku, až ji spustí k přístrojové desce.

Neodvážila se sáhnout dopředu sama. Neměla by rovnováhu a musela by pustit z dohledu Zacharyho.

Dva zuřiví skřeti a jeden hobit zamčení v autě. Jaké jsou šance, že z toho všichni tři vyjdou živí? Malé.

Buď hobit vyhraje a postoupí na další úroveň, nebo hra končí.

Aby se mohla podívat na přední sedadlo, musela se otočit od Zacharyho, takže ho viděla jen periferně. ,Jak uslyším jediný pohyb nebo něco zahlédnu koutkem oka, tak jsi mrtvý.“

„Já být tebou, jsem už mrtvý teď,“ podotkl Zachary.

„Jo, ale já nejsem ty, idiote. Jestli máš něco v hlavě, ani se nehneš a budeš děkovat pánubohu, že máš šanci dostat se z toho živý.“

Srdce jí bušilo tak, že měla pocit, zejí vyskočí z prsou. To bylo v pořádku. Víc krve do mozku. Jasnější myšlení.

Otočila hlavu a naklonila se, aby viděla na přední sedadlo.

Jak čekala, Kevinova automatická pistole tam ležela, snadno na dosah. Velký zásobník. Třicet ran.

„Tak, Kevine, opatrně pravou rukou odemkni zámek, zdůrazňuji opatrně, a pak tu ruku zase vrať na opěrku.“

„Hlavně nezačni být nervózní a neodstřel mě pro nic za nic.“

„Já nejsem nervózní,“ prohlásila a samotnou ji ohromilo, jak klidně to znělo, protože uvnitř se celá třásla, třásla se jako polní myš ve stínu sovích křídel.

„Dělám přesně to, co říkáš,“ ujišťoval ji zase Kevin a pomalu spouštěl pravou ruku.

Martie rychle pohlédla na Zacharyho, který měl dál ruce vysoko u obličeje, aby ji nepoplašil, ačkoli mu nepřikázala, aby to udělal a měla mu to přikázat a pak znovu pohlédla na přední sedadlo.

Kevinova ruka jako by se vznášela k tlačítku zámku a on řekl: „Rád hraju Carmageddon. Znáš tu hru?“

„Já bych tě spíš odhadla na Kingpin“ odsekla.

„Jo, taje taky dobrá.“ ní“

„Tak pomalu.“

Stiskl kolébkový spínač.

To, co se stalo pak, jako by si oba muži naplánovali telepaticky.

Zámky se slyšitelným zvukem povolily.

Zachary okamžitě rozrazil zadní dveře a vykutáli se ven a Martie koutkem oka uviděla, jak cestou sahá po pistoli na podlaze.

Ve chvíli, kdy Martie po prchajícím zrzkovi dvakrát vypálila a vycítila, že patrně aspoň jednou zasáhla, Kevin se vrhl stranou na přední sedadlo směrem ke své pistoli.

Její druhý výstřel dosud duněl autem, když Martie padla na podlahu mimo Kevinův dohled, namířila Colt na záda předního sedadla a čtyřikrát rychle po sobě vypálila do čalounění, v řadě zprava doleva, i když si nebyla jistá, jestli kulky proletí všemi těmi výztuhami a vycpávkami.

Zranitelná zepředu a shora. Kevinovi nic nebránilo, aby jí palbu oplatil skrz sedadlo, a on měl třicet ran na to, aby ji našel. A jestli ho nezasáhla, mohl vstát a střelit ji shora. A zranitelná i z otevřených dveří, od Zacharyho a jeho druhé pistole. Nemůže tu zůstat. Pohyb, pohyb. Už když počtvrté pálila do sedadla, drápala se do bezpečí.

Neodvažovala se ztrácet čas tím, že by zacouvala a otevřela za sebou dveře, vyskočila tedy dveřmi, které otevřel Zachary, i když možná rovnou do přímé palby, a v sedmiranném zásobníku už měla jedinou kulku.

Palba žádná. Zachary pro mě je důraz spíš na tom opíchat na ni nečekal. Byl zasažený, padl, ale mrtvý nebyl. Přinejmenším jednu nebo možná i obě kulky měl v širokých zádech a opakovaně se pokovišel zvednout na kolena.

Martie si všimla, k čemu se to plazí. Ke své pistoli. Když padl, zbraň mu vyletěla z ruky. Ležela asi tři metry před ním na zasněžené zemi.

Martie zapomněla na všechno dobré vychování. Teď jí vládl jen pud přežití. Civilizace neměla šanci proti divochovi v jejím srdci. Nakopla Zacharyho do žeber, ten hekl bolestí, pokusil se ji chytit, ale pak padl na tvář.

Srdce jí bušilo, bušilo tak prudce, zejí svět před očima pulzoval a s každým tepem po okrajích temněl. Hrdlo stažené bolestí. Dech jí padal do plic jako kusy ledu a pak se hlučně hnal ven. Prolétla koleni Zacharyho k automatické pistoli. Sebrala ji ze země a celou dobu čekala, kdy ji zasáhne prudký náraz série kulek v zádech.

Dusty zamčený v kufru BMW. Zoufale volal její jméno. Bušil do víka kufru.

Pustila Colt, ohromená tím, že ještě žije. Prudce se otočila s novou zbraní v obou rukou, zamžourala do sněžného přítmí, hledala cíl, ale Kevin za ní nestál. Dveře řidiče byly zavřené. V autě ho neviděla.

Třeba je mrtvý na předním sedadle.

A třeba není.

Na zimní obloze už nezbylo skoro žádné světlo. Už neměla barvu sádry. Teď to byl spíš popel, a na východě už čisté saze. Padající sníh byl mnohem jasnější než mizející říše nahoře, jako by to byly vločky světla, poslední zbytky dne setřásané a odhazované netrpělivou nocí.

Ve světlech auta byl sníh perleťový a byly ho závoje a závoje a závoje, takže klamal zrak, zdálo se, že se jím kradou stínové siluety, když ve skutečnosti se tam nic ani nehnulo.

Jako by vzdávala díky Bohem danému instinktu, padla Martie najedno koleno, aby tvořila menší cíl, prohlížela příšeří i jasné kužely světel, hledala jakýkoli jiný pohyb než nekonečný a zcela svislý pád sněhu, sněhu, sněhu.

Zachary ležel tváří dolů a nehýbal se. V bezvědomí? Mrtvý? Předstírá? Raději ho nepouštět z dohledu.

V kufru auta Dusty pořád ještě volal její jméno a teď se zoufale snažil vykopnout zadní sedadlo a dostat se ven.

„Ticho!“ houkla. „Nic mi není. Jednoho jsem dostala, možná oba. Tiše, abych slyšela.“

Dusty okamžitě zmlknul, ale teď si Martie i přes dusot vlastního bušícího srdce uvědomila, že motor běží naprázdno. Perfektně seřízený motor. Hodně tlumený slyšet bylo jen tiché hluboké izmzMzMM.

Přesto to ale bylo dost hluku, aby se v něm každý zvuk, který snad Kevin vydává, jestli leží zraněný v autě.

Otřela si sníh z řas, trochu se pozvedla, zamžourala a viděla, že přední dveře na protější straně BMW jsou otevřené. Toho si předtím nevšimla. Ať byl Kevin zraněný nebo ne, byl venku z auta a v pohybu.

Doktor Ahriman dorazil do Zelených pastvin dávno před nic netušící Jennifer a těmi dvěma pitomými synovečky slečny Jane Marplové, vešel tedy dovnitř, aby si vybral nějakou svačinu, jež by utišila jeho chuť k jídlu až do večeře, kterou dnes bude patrně muset odložit na pozdní večer podle vývoje událostí.

Interiér restaurace urážel jeho vkus natolik, že měl pocit, jako by mu někdo zaklepal lesklým ocelovým reflexním kladívkem přímo na odhalený povrch čelního laloku mozku. Podlaha z dubových prken. Venkovsky kostkované látky. Pruhované bavlněné závěsy v oknech. Příšerné zástěny z barevných vitrážových skel oddělující jednotlivé boxy zobrazovaly pšeničné klasy, kukuřici, zelené fazolky, mrkev, brokolici a další příklady bohatství matky Přírody. Když si všiml, že servírky mají modré džínsové kalhotové sukně s ladem, červenobíle kostkované košile a malinkaté slamáčky, málem utekl.

Zastavil se u pokladny a studoval jídelníček, který mu připadal odpornější než jakékoli fotografie z pitev, které kdy viděl. Byl by si myslel, že restaurace s tak příšerným sortimentem musí do měsíce zkrachovat, ale už takhle časně tu bylo skoro plno. Strávníci se zarudlými tvářemi se cpali obrovskými mísami zeleného salátu lesknoucího se jogurtovou zálivkou, kouřícími talíři bezmasé polévky, omeletami z vaječných bílků s hromadami nasucho opražených celozrnných toastů, zeleninovými burgery asi tak lákavými jako lišejník, a lepkavou hmotou dušeného tofu s bramborami.

Šokovalo ho to tak, že měl chuť zeptat se obsluhy, proč celé tohle šílenství nedovedou k dokonalosti. Mohli by přece zákazníky posadit ke korytu nebojím to jídlo nakydat na podlahu a nechat je, ať se pěkně bosi napasou, jak budou chtít, a po libosti bučí a bečí.

Doktor usoudil, že bude radši trpět hlady, než by snědl cokoli z tohohle jídelníčku, a s nadějí obrátil svou pozornost k jednotlivě baleným koláčkům vystaveným u pokladny. Rukou psaná cedule hrdě vyhlašovala, že jsou DOMÁCÍ A VÝŽIVNÉ. Rebarbora s jablky. Ne. Křupky s praženou sójou. Ne. Sladké mrkvové buchtičky. Ne. Byl tak nadšený pohledem na čtvrtou a poslední variantu, že vytáhl peněženku dřív, než si uvědomil, že to nejsou čokoládové koláčky, ale že v nich je karob, kozí mléko a žitná mouka.

„Ještě máme jedny,“ řekla pokladní a celá nesvá vytáhla košík sladkostí zabalených v celofánu, který byl schovaný za sušeným ovocem. „Moc dobře se neprodávají. Vyřazujeme je z nabídky.“ Držela košík co nejdál od sebe a rděla se, jako by nabízela pornografické videokazety. „Tyčinky s čokoládou a kokosem.“

„S opravdovou čokoládou a opravdovým kokosem?“ zeptal se podezřívavě.

„Ano, ale ujišťuji vás, žádné máslo, margarín ani hydrogenovaný rostlinný tuk.“

„To je jedno, vezmu je všechny,“ řekl.

„Ale je jich tady devět.“

„Ano, dobře, všech devět,“ řekl a až rozsypával peníze po pultě, jak spěchal, aby už zaplatil. „A láhev jablečného moštu, jestli nic lepšího nemáte.“

Tyčinky byly po třech dolarech za kus, ale pokladní se jich tolik toužila zbavit, že mu všech devět nechala za osmnáct dolarů, a on se vrátil ke svému El Caminu spokojenější, než před chvilkou považoval za možné.

Ahriman zastavil tak, aby měl zřetelný výhled jak na vjezd do parkoviště, tak na přední dveře Zelených pastvin. Seděl za volantem pohodlně opřený a žvýkal druhou tyčinku, když se v rychle temnícím odpoledni objevila Jennifer.

Krok měla právě tak rychlý a pozoruhodně dlouhý jako na začátku a rukama mávala s nezmenšenou energií. Ohon jí vesele poskakoval. Vypadala, jako by se ani trochu nezapotila, a mířila přímo k Zeleným pastvinám, zjevně nedočkavá, kdy už zasedne k nejlepším pomejím a píci.

Postarší dodávka se objevila na rohu právě ve chvíli, kdy jejich culíkatá kořist otevírala dveře Zelených pastvin a vnesla svoje vypracované kýty dovnitř. Pickupu se z výfuku valila oblaka modrého kouře, držel se příliš blízko a obecně byl asi tak nenápadný jako kulhavá a nadmutá liška stopující zajíce. Zaparkovali blíž k doktorovi, než by byl chtěl, jenže ti dva by o něm nevěděli, ani kdyby tam seděl v alegorickém voze a na hlavě měl metrový slamák.

Počkali několik minut a zjevně zvažovali svoje možnosti, pak ten zarudlý vystoupil, protáhl se a vešel do Zelených pastvin, takže Skeet zůstal sám.

Snad si mysleli, že Jennifer se tu sejde s doktorem, že tu plánují romantické těteátéte nad talíři otrubové kaše a tykví vařených v páře.

Ahriman uvažoval, jestli nemá jít k dodávce, otevřít Skeetovy dveře a aktivovat ho jménem Ar. Yen Lo. Kdyby to vyšlo, mohl by Skeeta odvést k El Caminu a odjet dřív, než by se ten druhý vrátil.

Ale Skeetův program vždycky nefungoval, jak měl, vzhledem k tomu, že mu drog udělaly z mozku pudink, a kdyby ta věc neproběhla hladce, pak by ten s lívanečníkovým obličejem mohl přistihnout doktora při činu.

Také nemohl prostě dojít k autu a Skeeta zastřelit. Se soumrakem se na parkoviště sjížděly davy těžce chuťově postižených. Svědci jsou svědci, ať už jsou to gurmeti nebo gurmáni.

Zarudlý se vrátil k dodávce a po dvou minutách se do Zelených pastvin vydali oba i se Skeetem. Zřejmě hodlali dohlížet na Jeniiifer a přitom sami také chlemtat nějaké splašky.

Doktorovi se neustále zlepšovala nálada, protože očekával, že ještě než skončí večer, bude mít příležitost na oba dva muže bez překážek vystřelit v dostatečně soukromém prostředí, a pak že si dá večeři vhodnou pro šelmu. Hodlal použít všech deset ran ve svém zásobníku, ať už je bude potřebovat nebo ne, prostě pro to potěšení.

Déšť, který hrozil, nakonec nepřišel a teď se mraky začaly trhat a mezi nimi se objevovaly hvězdy. I to doktora potěšilo. Měl hvězdy rád. Kdysi chtěl být astronautem.

Byl v polovině třetí tyčinky, když uviděl něco, co mu hrozilo zkaxit skvělou náladu. O jednu řadu dál na východ stál na parkovišti krásný bílý RollsRoyce s tmavými skly v oknech, tradiční ozdobou na kapotě a leštěnými titanovými kryty na kolech. Šokovalo ho, že někdo, kdo je tak bohatý, aby vlastnil RollsRoyce, a je dost velký znalec na to, aby si ho pořídil, večeří v Zelených pastvinách, aniž by ho k tomu nutili namířenou pistolí.

Tohle je skutečně umírající kultura. Kapitalismus rozdával bohatství na všechny strany tak štědře, že dokonce i vulgární přežvykovači kořínků mohou jezdit v královském voze na večeři do vegetariánské obdoby McDonalda.

Pohled na takové vozidlo tady vzbudil v doktorovi chuť poslat svůj vlastní historicky cenný RollsRoyce Silver Cloud do nejbližšího hydraulického lisu. Aby na ten depresivní pohled nemusel myslet, nastartoval Rl Camino, strčil do magnetofonu kazetu s klasickými rozhlasovými pořady Spike Jonese a soustředil se na svou tyčinku.

Ze tří stran opuštěná vesnice. Před staletími tu hořely strážní ohně a lojové svíce, slídové lucerny zaháněly noc.

Dnes tu mrazivé temnotě nestálo nic v cestě. Bydlely tu přízraky, možná všechny čistě ze sněhu, možná mezi nimi byli duchové.

Na jihu, za Martie, slabě viditelné v přítmí, stály rozvalené a deštěm omleté stěny z nepálených cihel, někde dvě patra vysoké, někde jen metr, s hluboko vsazenými otvory po oknech. Dveřní otvory bez dveří vedly do místil ností, které byly obvykle bez střech a plné suti, kde v teplém počasí bydlely tarantule a škorpioni.

Na východě, kam bylo díky světlům auta lépe vidět, , i když úplně zřetelný pohled to také nebyl, se tyčily vyí soké kamenné komíny z nějakých kulatých kamenných útvarů, snad staré pece nebo topeniště.

Na severu ležela nízká oblá křivka stavby, kterou ,! z velké části zakrývalo BMW.

V půloblouku ruin byly překvapivě vidět vysoké siluety topolů. Kromě té hluboké studny, o které mluvil Zachary, tu musí být voda i blíž u povrchu, tak blízko, aby se dostala ke kořenům stromů.

Keviň mohl Martie obcházet, postupovat od jedné rozpadlé budovy ke druhé, od stromu ke stromu. Musela z tohohle otevřeného prostranství pryč, ale děsila se představy, že by ho měla sledovat a být sledována tímto divným starobylým místem.

V podřepu doběhla k autu a přikrčila se u zadní pneumatiky na levé straně.

Zadní dveře byly otevřené. Slabá záře stropního světýlka.

Padla na břicho a riskla rychlý pohled pod vůz. Kevin tam nebyl.

V rozptýleném světle reflektorů tenká vrstva sněhu na opačné straně auta zářila. Takhle od země se zdálo, že jinak nedotknutá bělost je porušena něčí stopou vedoucí od auta pryč.

Znovu se pozvedla do podřepu, naklonila se do světla vycházejícího z vnitřku BMW a prozkoumala pistoli, aby si byla jistá, že ji na ní nic nepřekvapí, pokud by ji musela použít. Prodloužený zásobník ji děsil. Z velké kapacity munice usoudila, že pistole bude plně automatická, ne pólo, a nijak zvlášť si nevěřila, že by dokázala tak mocnou zbraň zvládnout.

A ruce měla studené. Přestávala cítit prsty.

Zavřela zadní dveře a opřela se o ně zády. Zadívala se na Zacharyho. Zůstával bez hnutí, ležel tváří dolů ve sněhu, jestli předstírá bezvědomí a čeká, až Martie přestane být ve střehu, tak má nadpřirozenou trpělivost.

Než se bude moci soustředit na Kevina, musí vědět, jestli tento muž stále ještě představuje hrozbu.

Po úvaze se k němu přiblížila zpříma, nikoli opatrně, rychle k němu doběhla a šťouchla ho hlavní pistole do zátylku.

Nepohnul se.

Odtáhla límec jeho prošívané bundy a přitiskla chladné prsty ke krční tepně, aby nahmátla pulz. Nic.

Hlavu měl otočenou k jedné straně. Nadzvedla mu palcem víčko. Ten nehybný pohled byl nezaměnitelný.

Pocit viny jí sešil srdce a mysl dohromady, takže myšlenka na to, co udělala, jí vyvolávala bodavé stahy v prsou. Už nikdy nebude stejná jako dřív, protože vzala jinému člověku život. I když za daných okolností neměla jinou možnost než zabít nebo být zabita, a ačkoli tento člověk se rozhodl sloužit zlu a sloužit mu dobře, přesto Martie tížila závažnost jejího činu a ona se cítila snížená v tolika ohledech, že by je ani nespočítala. Pryč byla jistá nevinnost, kterou už nikdy znovu nezíská.

Ale do pocitu viny se mísila vděčnost, chladné, ostře prociťované uspokojení, že si zatím vedla tak dobře, že její a Dustyho šance na přežití se zvýšily a že na padrť rozbila samolibé přesvědčení těch dvou, že mají bezkonkurenčně navrch. Naplnil ji povznášející pocit, zeje právo na její straně, a to ji zároveň povzbuzovalo i děsilo.

Znovu k autu, k předním dveřím u řidiče, pomalu se vztyčovala, až mohla nahlédnout oknem dovnitř. Na druhé straně otevřené dveře. Kevin nikde. Na sedadle krev.

Znovu se přikrčila pod oknem a přemýšlela o tom, co viděla. Přinejmenším jedna ze čtyř střel, které vypálila skrz sedadlo, ho musela zasáhnout. Moc krve tam nebylo, ale v každém případě je zraněný a v nevýhodě.

Klíčky byly v zapalování. Vypnout motor, otevřít kufr, osvobodit Dustyho? Pak by byli dva proti jednomu.

Ne, na to přesně možná Kevin čeká, třeba právě do těch míst míří otevřenými dvířky. A i kdyby ty klíče dostala bez úhony, představovala by snadný cíl, až by stála za autem, bojovala se zámkem a pokoušela se otevřít kufr. I když se té představy děsila, nejbezpečnější se zdálo ustoupit přes mýtinu do ruin na jihu. Kryta rozpadajícími se stavbami a topoly pak zamířit na východ a pak na sever. Dostat se k druhé straně od auta, kam šel Kevin. Pokud viděla dost širokou smyčku, možná se dostane až za tu pozici na severu, odkud Kevin míří na BMW.

I když možná že tam nedřepí a nesleduje auto ze stálé pozice. Možná je v pohybu a uplatňuje stejný trik, jaký měla v úmyslu ona, jen opačným směrem. Používá opuštěnou vesnici a topoly jako kryt k cestě na východ a na jih. Obchází a hledají.

Jestli ho bude muset pronásledovat vepřovicovým bludištěm, zatímco i on sám je na lovu, její šance, že z toho vyjde živá, byly velmi malé. Už neměla výhodu překvapení. A i když byl zraněný, byl to profesionál, který v tomhle umí chodit, a ona je amatér. Štěstí nepřeje amatérům.

A štěstí také nepřeje nerozhodným. Akce. Akce bude i Kevinovo moto, které mu vtloukli clo hlavy ti vojenští či polovojenští odborníci, kteří ho vycvičili, a nejspíš také tvrdé zkušenosti. Náhle věděla, že bude v pohybu a že to poslední, co bude očekávat od tvůrkyně videoher a manželky malíře pokojů, bude, že půjde odvážně za ním a bude ho hledat tak přímou cestou, jak to jen půjde.

Možná to byla pravda. Možná nebyla. Přesvědčila však sama sebe, že by ho neměla ani obcházet, ani čekat, až se objeví, ale útočně ho pronásledovat, sledovat ho podle stop, které zanechal v čerstvém sněhu.

Neodvážila se projít světlem reflektorů. To už by se klidně mohla zastřelit sama a jemu ušetřit munici.

Místo toho se v podřepu plížila směrem od světel. U zadního nárazníku zaváhala, ale pak obešla BMW dozadu.

Červená koncová světla byla mnohem slabší než ostré kužely předních reflektorů, ale padající sníh se v jejich záři měnil v krev. Pára z výfuku vypadala jako krvavá mlha.

Ta oblaka Martie kryla, ale zároveň oslepila, topila se v šarlatu, bylo to jako děsivý křest. Pak se z toho mraku dostala ven a byla teď nekrytá a zranitelná na severní straně auta.

Akce, která se při plánování zdála odvážná, se teď při svém provádění jevila lehkomyslná. Stále zůstávala přikrčená, ale přesto poskytovala výborný terč. Rozběhla se šikmo ke stopě vedoucí od otevřených dveří BMW.

Stopy a kapky krve napůl zakryté padajícím sněhem ukazovaly, že Kevin odešel směrem ke kulaté vepřovicové stavbě asi dvanáct metrů vzdálené.

Z druhé strany auta tu budovu neviděla jasně, teď, když měla lepší výhled, jí stavba připadala spíš více než méně záhadná. Asi dva metry vysoká zeď se stáčela clo tmy. Náznak nízké kupole. Z tohoto jeďiného úhlu po hledu bylo těžké odhadnout velikost domu, ale byl určitě nejméně deset nebo dvanáct metrů v průměru. Schody s ozdobnými stupňovitými stěnami kolem vedly ke střeše, kde byl zjevně vchod, a logická dedukce byla, že většina stavby leží pod zemí.

Kiva.

Napadlo ji slovo z dokumentárního filmu, který kdysi viděla. Kiva, podzemní obřadní síň, duchovní centrum vesnice.

Když Martie utíkala dál od auta, stíny se prohlubovaly a proudy sněhu stále víc zastíraly stopu. Přesto však zůstávala jasně viditelná, protože ze šlépějí se nyní staly široké šoupavé stopy a kapky krve nahradily větší cákance. Místo srdce měla tamtam a ušní bubínky jí vibrovaly v souladu s ním. Sledovala ho ke schodům a děsila se přitom možnosti, že vylezl na střechu, sestoupil dolů do kivy a čeká tam na ni v té oblé hladké tmě. Bylo ale vidět, že u schodů zaváhal, ztratil ještě víc krve, a pak pokračoval podél stěny dál.

Martie postupovala zády ke zdi, opatrně bokem se šourala kolem stavby do ještě větší tmy, kam už nedosahovaly paprsky reflektorů BMW. Automatickou pistoli držela oběma rukama, prst připravený na spoušti. Hluboké temné stíny prosvětlovaly jen jasné koberce sněhu a svítivé padající vločky.

Zvuk naprázdno běžícího motoru auta si už spíš představovala než slyšela, protože ho utlumily zdi budovy, za kterou zašla, a vodopády sněhu. Obklopilo ji něco téměř podobného tichu. Hledala svůj cíl sluchem, nějaké křupání kroků či přerývaný dech, ale neslyšela nic.

Dokonce i takhle potmě mohla Kevina sledovat, i když už skoro vůbec podle šoupavých stop, které zanechal ve sněhu. Teď už byla dost jasná jen krev, černý pramínek v panenském sněhu, vinoucí se ve smyčkách, jako by psal pořád dokola totéž číslo, a děkovala Bohu, že je jí tolik.

Vzápětí si uvědomila, že děkuje za prolitou krev jiné lidské bytosti, a okamžitě ji bodlo u srdce, ale přesto nedokázala potlačit hrdost na to, jak byla úspěšná. Varovala ale sama sebe, že taková pýcha by jí klidně mohla brzo vynést několik kulek ve vlastním těle.

Pomalu, pomalu, pomalu se šourala stranou, ale čas od času se nezapomněla podívat tím směrem, odkud přišla, kdyby náhodou budovu obešel a kradl se za ní. Zatímco se ohlížela, narazila nohou na nějaký předmět na zemi, a když obrátila hlavu, uviděla temný předmět geometričtějšího tvaru než skvrny krve. Výrazně zarachotil. Ztuhla, protože měla strach, že se tím hlukem pro zradila, ale ztuhla také proto, že nevěřila vlastním očím. Neodvažovala se doufat, nakonec se svezla po zdi do dřepu a dotkla se toho, do čeho kopla.

Druhá automatická pistole.

Věděla, že bude potřebovat obě ruce, aby zvládla tu zbraň, kterou už držela.

Odsunula upuštěnou Kevinovu zbraň za sebe, protože se už nebála, že se k ní připlíží odtamtud.

O deset kroků dál uviděla jeho veliké zhroucené tělo, temné nohy rozhozené na sněhu. Opíral se o zeď kivy, jako by cely den šel pěšky a byl unavený.

Stála tak daleko, aby na ni nedosáhl, mířila na něj pistolí a čekala, až se její oči lépe přizpůsobí temnotě noci. Hlavu měl skloněnou doleva. Ruce mu visely podle těla.

Pokud viděla, nevycházel mu z úst žádný obláček dechu.

Na druhou stranu tady bylo tak málo světla, že se na páře nemělo co odrážet. Svůj vlastní dech neviděla také.

Nakonec Martie přistoupila blíž, přidřepla a opatrně přitiskla zmrzlé prsty k jeho krku, jak to udělala se Zacharym. Jestli ještě žije, nemůže Martie jen tak odejít a nechat ho umřít samotného. Nepřivolala by pomoc tak včas, aby byla něco platná, i kdyby nějaká pomoc vůbec v dosahu byla, neodvážila by se ji za těchto okolností vyhledat, protože by jí hrozilo obvinění z vraždy. Mohla se ale stát svědkem jeho smrti, mohla držet vigilii, protože nikdo, dokonce ani takový člověk jako tenhle, by neměl umřít sám.

Arytmický pulz. Horký dech na hřbetě její ruky.

Jako natažená past jeho ruka vylétla a popadla ji za zápěstí.

Martie v podřepu padla dozadu a přitom stiskla spoušť. Pistole jí v ruce poskočila zpětným rázem a kulky zbytečně prolétly nejvyššími větvemi nedalekého topolu.

Tady v kufru BMW byl čas vykloubeiiý, vteřiny dlouhé jako minuty, minuty dlouhé jako hodiny.

Martie řekla Dustymu, aby čekal, aby byl zticha, protože potřebovala slyšet pohyby tam venku. Jednoho jsem dostala, řekla, jednoho jsem dostala, a možná oba.

Právě to možná bylo hlavním zdrojem jeho strachu. To malé možná bylo jako živná půda v Petriho misce, na které se místo bakterií množil strach, a Dusty už byl napůl mrtvý z toho, co se na ní urodilo.

Od okamžiku, co ho zavřeli do kufru, naslepo zkoumal prostor kolem sebe, zvlášť šmátral po dně, aby našel západku. Ale žádnou neobjevil.

V postranní přihrádce pár nástrojů. Hever, sika kleště, páčidlo. Ale i kdyby se víko dalo vypáčit, muselo by se nasadit zvenčí, ne zevnitř.

Představa, zeje tam s nimi sama, a pak palba, a teď r ticho. Jen bzučení motoru, tiché vibrace v podlaze kufI ru. Čekat, čekat, bez sebe hrůzou. Čekal, až nakonec bylo čekání nesnesitelné.

Lehl si na bok a začal plochým koncem páčidla vylamovat okraje přední stěny kufru, potažené kobercem. Vytrhal nýty, ohnul okraje panelu, sevřel ho prsty a se značným úsilím ho odtrhl a položil naplocho na podlahu. Odložil páčidlo. Otočil se na záda, přitáhl kolena k hrudi natolik, jak stísněný prostor dovolil, a nakopl přední stěnu kufru, kterou tvořila opěradla zadních sedadel. Znova a znova a počtvrté, popáté, lapal po dechu, srdce mu tlouklo ale netlouklo tak hlasitě, aby neuslyšel další střelbu, tvrdý ošklivý rachot plně automatické zbraně v dálce, tatatatata.

Možná dostala dva. Možná ne.

Martie neměla automatickou pistoli. To ti zločinci je měli.

Zatajil dech, poslouchal, ale nenásledovala bezprostředně další palba.

Znova kopal, kopal, kopal, až uslyšel, jak praská nějaký plast nebo laminát, ucítil, jak se něco pohnulo. Tenoučká linka světla ve tmě. Světla z vnitřku vozu. Obrátil se, zapřel se rukama, přidal rameno a začal bušit.

Umírající muž spotřeboval poslední svou sílu na to, aby sevřel Martiino zápěstí, snad jí ani nechtel ublížit, jen si zjednat její plnou pozornost. Když padla na zadek a vypálila osm nebo deset ran do stromu, Kevinova ruka povolila a pustila ji.

Kusy větví rachotily po topolu dolů, odrazily se od zdi kivy a zapadly do sněhu. Martie rychle odsedla, pak si klekla a sevřela znova pistoli oběma rukama. Zamířila ji na Kevina, ale nestiskla spoušť.

Poslední úlomky topolu dopadly, Martie konečně přestala lapat po dechu a v obnoveném tichu muž zasípal. „Kdo jsi?“

Myslela si, že asi v posledních okamžicích života blouzní, že se mu kalí mozek po tak velké ztrátě krve.

„Radši se smiř s Bohem,“ poradila mu tiše, protože nevěděla, co jiného by řekla. Byla by to dobrá rada, i kdyby ten umírající byl svatý, a protože měl do svatosti daleko, byla ještě příhodnější.

Když znovu popadl dech natolik, aby mohl promluvit, zdálo se, že na blouznění soudila předčasně. Jeho hlas byl rozervaný jako látka utkaná před několika tisíci let: „Kdo jsi doopravdy?“ Sotva viděla slabý svit v jeho očích. „S kým jsme vlastně. měli co. dělat?“

Martie přejel mráz po zádech, a nemělo to nic společného s chladnou nocí ani se sněhem, protože jí to připomnělo podobné otázky, jež kladl Dusty o doktoru Ahrimanovi těsně předtím, než zahnuli za ohyb cesty a narazili na hřeby.

„Kdo. jsi. doopravdy?“ ptal se znova Kevin.

Rozkašlal se a pak se začal dusit. Mrazivý vzduch zastřel měděným pachem, který se mu vyvalil z úst při posledním výdechu, a z úst se mu vyvalila krev.

Když zemřel, neudělal se ani vír ve sněhu, ani na vteřinu se neukázal zatmělý měsíc a ve stromech se nic ani nepohnulo. V tomhle ohledu bude její vlastní smrt, až k ní dříve či později dojde, stejná jako jeho, svět bude lhostejný a bude se hladce otáčet k dalšímu fascinujícímu úsvitu.

Martie se jako ve snu zvedla od mrtvého a stála tam, promrzlá a napůl zmatená, a nedokázala najít odpověď na jeho poslední otázku.

Vracela se po svých i jeho stopách stejnou cestou, jaká ji za ním přivedla, jednou se opřela o zeď kivy. A pak šla dál.

Když se Martie blížila ke světlu hustě padajícím sněhem, který jako by už nikdy neměl přestat, držela pistoli v obou rukou, znepokojená skoro pověrčivým pocitem, že se tu pořád potuluje nějaký nebezpečný tvor, ale pak pistoli sklopila, protože si uvědomila, že oči, kterými ten tvor sleduje noc, patří jí samé.

Na mýtinu, k autu, ven z trosek. Svět se pořád rozpouštěl a mizel v kaskádách vloček.

Dusty se dostal z kufru a sledoval rychle mizející stopy a krev.

Když ho Martie uviděla, pustila pistoli z rukou.

Setkali se pod schody do kivy a padli si do náruče.

Přidržel ji. Svět se nemohl rozpustit ani zmizet, když je v něm on, protože on jí připadal věčný, nezničitelný jako hory.

Možná i to byla iluze, stejně jako hory, ale ona se jí držela vší silou.

Měl si uvědomit, že tahle žena žádnou schůzku s doktorem nemá a že jim jejich pravá kořist dávno unikla, Ahriman risknul nesledovat je. Znovu vyrazil napřed, tentokrát do ulice před domem, ve kterém bydlela Jennifer. Zaparkoval pod košatou korunou stromu dost velkého na to, aby posloužil jako domek pro hosty celé rodině Švýcarských Robinsonů, byl tak chráněn před světlem nedalekých pouličních lamp.

Kapitola 69

Dlouho po soumraku vyšli Skeet a jeho brunátný kamarád ze Zelených pastvin, popotahovali si kalhoty přes nacpaná břicha a lovili si párátky ze zubů zatvrzelé chumáčky ztuchlé slámy. Spěchali ke svému ekologicky katastrofálnímu vozidlu a nastartovali ho s takovým oblakem zplodin, že by doktor přísahal, že ho cítí až uvnitř El Camina.

O minutu později vyšla z restaurace Jennifer, lesklá a statná jako mladý kůň, který se právě osvěžil pytlíkem ovsa. Provedla několik protahovacích cviků, zbavila se křečí v hýždích, kýtách, kolenou, hleznech a nártech. Pak vykročila domů, jen mírným klusem namísto předchozího závodního cvalu, hříva jí nadskakovala a v hezké hlavě sejí nepochybně honily zasněné myšlenky na čerstvou slámu bez stájových myší a na dobré křupavé jablko těsně před spaním.

Detektivové, stejně hloupí jako neúnavní, ji sledovali, i když teď jim to ztěžovalo volnější tempo kobylky a houstnoucí tma.

I když dokonce i Skeet a jeho kamarád si mohou brzo

Za jiných okolností by se Martie a Dusty obrátili na policii, ale tentokrát o tom prakticky ani neuvažovali.

Když si Dusty vzpomněl na sešívanou tvář Bernarda Pastora a na to, jak se rančer bezúspěšně snažil najít spravedlnost pro svého mrtvého syna a manželku, otřásl se při představě, že by sem měli volat policii. Pouhá fakta by ji pravděpodobně nepřesvědčila, že BellonTocklandův institut ve své snaze o světový mír zaměstnává zabijáky.

Tak se vyšetřovala údajná sebevražda pětileté ValerieMarie Padillové? Nijak. Kdo byl potrestán? Nikdo.

Caři Glyson neprávem obviněn, rychle odsouzen a ubodán ve vězení. Jeho žena Terri zemřela hanbou, jak říkala Zina. Jaké se jim dostalo spravedlnosti?

A Susan Jaggerová. Zemřela vlastní rukou, to ano, ale ta ruka byla pod kontrolou někoho jiného.

Přesvědčit policii o tomhle všem, dokonce i její čestné příslušníky což je snad velká většina by bylo obtížné, pokud ne nemožné. A těch několik zkorumpovaných mezi nimi by neúnavně pracovalo na tom, aby byla pravda pohřbena a nevinní potrestáni.

Za pomoci silného šestibateriového reflektorku, který našli v BMW, prohledali okolní ruiny a rychle objevili starou studnu, o které oba zabijáci mluvili. Zdálo se, zeje to z větší části přirozená šachta měkké vulkanické horniny, ručně rozšířená a vyzděná, obklopená nízkou kamennou zídkou, ale bez stříšky.

Velká baterka na dno studny neclosvítila. Sníh se snášel dolů, zářil v paprsku jako hejno můr a mizel ve tmě a z hloubi se nahoru linul slabý vlhký pach.

Dusty a Martie společně odtáhli Zacharyho tělo ke studni, překlopili ho přes nízkou zídku a poslouchali, jak se odráží od stěny ke stěně nerovné šachty. Kosti praskaly tak nahlas, že to znělo jako střelba, a mrtvý muž padal tak dlouho, až měl Dusty pocit, že nikdy nedopadne na dno.

Když tělo konečně dopadlo, neozvalo se ani šplouchnutí, ani buchnutí, spíš něco mezi tím. Možná, že voda dole nebyla už tak čistá jako kdysi, zhoustla staletými usazeninami a snad i krvavými pozůstatky jiných obětí, které tam byly shozeny dřív.

Po dopadu se ozvalo vlhké, přízračné čeření, jako by něco, co žije dole, se začalo krmil mrtvým nebo ho možná jen očichávat, jako by se pokoušelo identifikovat jeho tvář a tělo, jako slepci čtou Braillovo písmo. Pravděpodobnější ale bylo, že tělo porušilo bublinu jedovatých plynů zachycených v té vazké polévce, která se teď vařila, pěnila a prskala.

Pro Dustyho to byl kousek pekla na zemi a pro Martie asi také, soudě podle zděšeného výrazu její tváře. Periferie pekla těsně za Santa Fé. A práce, která je čekala, byla prací zatracenců.

Donést ke studni druhou mrtvolu vyčerpalo jeho i ji, ačkoli ne pouze pro fyzické úsilí, které k tomu bylo potřeba. Kcvin prolil víc krve než Zachary, patrně většina ze svých šesti nebo secími litrů, a ne všechna ještě zmrzla na kůži a šatech. Také páchl, protože během posledních křečí inu zřejmě povolily svěrače. Byl těžký, lepkavý, stejně zarputilý ve smrti jako v umírání, a manipulovalo se s ním těžko.

Horší však byl pohled na něj, nejprve v pátravém paprsku baterky, když ležel zhroucený u zdi kivy, a potom, jak ho napůl nesli a napůl táhli přes kužely světel auta. Jeho krvavý plnovous, zuby s rudými skvrnami a červený knír, šedá kůže s bílými pihami sněhu. V jeho nevidoucích očích zůstal výraz tak čiré a pronikavé hrůzy, že ve chvíli svého odchodu ze světa musel zahlédnout tvář samotné Smrti, která se k němu skláněla, aby ho políbila a za jejími prázdnými očními důlky nějakou nevyslovitelnou věčnost.

Práce pro zatracence, a ještě nebyla u konce. Dřeli se v pochmurném tichu, ani jeden z nich se neodvážil říct ani slovo. Kdyby měli mluvit o tom, co dělají, byla by tahle nezbytná práce prostě nemožná. Museli by se od ní v hrůze odvrátit.

Hodili Kevina do studny, a když dopadl na dno s ještě důraznějším zvukem než jeho partner, znovu se ozvalo ono příšerné čeření. Dustyho fantazie mu přehrála příšerné divadlo, jak Zacharyho a Kevina dole vítají jejich dřívější oběti, příšerné postavy v různých stadiích rozkladu, oživené pomstychtivostí.

I kclyž většina Nového Mexika je na povrchu vyprahlá, hluboko pod státem leží rezervoár tak obrovský, že ho zatím byl prozkoumán pouze malý vzorek. Toto tajné moře napájejí podzemní řeky, které sbírají vodu jak z plání střední části Spojených států, tak ze Skalnatých hor. Divy Carlsbadských jeskyní vznikly neúnavnou činností těchto vod proudících puklinami v rozpustném vápenci, nepochybně se tam najdou neobjevená bludiště jeskyní dost velkých na to, aby se do nich vešla celá města. Pokud po tajném moři plují lodi duchů, jejichž posádku tvoří neklidní mrtví, mohli by tito dva noví rekruti strávit věčnost jako veslaři na galéře nebo jako námořníci udržující rozpadající se plachty práchnivějící galeony poháněné fantomem větru pod kamenným nebem k neznámým přístavům pod Albuquerque, Portales, Alamogordem a Las Cruces.

Dole ležel oceán, ale na povrchu se nenašla žádná voda, kterou by si mohli omýt zkrvavené ruce. Nabrali sníh a drhli si je. A další sníh na další drhnutí, až je promrzlé prsty bolely, až jejich kůže zrudla třením a pak až zbělela chladem, ale pořád další sníh a další drhnutí, tvrději a tvrději, jako by se nesnažili jen umýt, ale také očistit.

Dusty měl náhle pocit, že nemá daleko k šílenství, pozvedl hlavu a podíval se na Martie. Ta klečela nakloněná dopředu, tvář mastnou odporem, černé vlasy skoro schované pod bílou krajkovou mantilou. Drhla si ruce smáčknutým sněhem, který už se napůl změnil v ostré krystalky ledu, a drhla se tak divoce, že už musela každou chvíli začít krvácet.

Popadl ji za zápěstí, jemněji přinutil pustit kusy zledovatělého sněhu a řekl: „Stačí.“

Kývla. Hlasem třesoucím se hrůzou a vděčností řekla: „Drhla bych se do rána, kdybych mohla vydrhnout tu minulou hodinu.“

„Já vím,“ řekl. „Já vím.“

Za padesát minut nebo téměř celé dvě epizody z The Phil Harris Alice Faye Show, měřeno hodinami klasického rádia Jennifer doklusala domů, připravena vychladnout a nechat přes sebe přehodit pokrývku.

Její pronásledovatelé, Skeet a ten zarudlý, dorazili krátce po ní. Vjeli rovnou do parkoviště u domu a dívali se, jak Jennifer mizí v domě.

Ze svého přítmí pod stromem sledoval doktor sledující a sáni sebe v duchu poplácal po rameni za svou skoro nelidskou trpělivost. Dobrý hráč musí vědět, kdy táhnout a kdy čekat, ačkoli čekání občas ohrožuje jeho duševní zdraví.

Bylo zjevné, že Martie a Dusty lehkomyslně svěřili Skeeta do péče toho zarudlého. Trpělivost tedy bude odměněna dvěma zabitími a hlavní cenou hry.

Teď už znal ty dva detektivy natolik, že mohl s jistotou předpokládat, že i oni se budou příliš nudit a budou příliš zklamaní na to, aby pokračovali ve svém sledování, a budou muset konečně připustit, že to zkazili. Kromě toho takhle nacpaní rebarborovým koláčem a ragú ze sladkých brambor se určitě cítí otupělí a pomalí a touží po domácím pohodlí: po flekatých křeslech s vysunovacími podnožkami a po těch nejstupidnějších komediích, jaké umí nabídnout obrovský bzučící supící praskající brnkající termonukleární americký zábavní průmysl.

Pak, až budou poměrně izolovaní a budou se cítit pohodlně a bezpečně, doktor zaútočí. Doufal jen, že Martie a Dusty přežijí a budou moci identifikovat pozůstatky a truchlit.

K mírnému překvapení dr. Ahrimana vylezl ten s brýlemi jako lupy z pickupu, obešel ho dozadu a z kenrpinkové nástavby přivolal ven psa. To byla možná komplikace, která si bude vyžadovat úpravu strategie.

Muž dovedl psa na trávník u domu. Pes nejdřív dlouho čichal kolem a několikrát užuž začal, než si konečně vyřídil, co měl.

Ahriman toho psa poznal. Dustyho a Martiin mírný a plachý retrívr. Jak se jmenoval? Varney? Volley? Vomit? Válet.

Ne, přece jen nebude potřeba upravovat strategii. Ano, jedna drobná změna. Bude si jednu kulku muset schovat pro psa.

Válet se vrátil zpátky do pickupu a zarudlý muž znova nasedl clo kabiny.

Doktor se připravil na pohodové sledování, ale auto se nerozjelo.

Asi po minutě se objevil Skcet. S baterkou v jedné ruce a s něčím modrým ve druhé prohledával místa, kde pes před chvílí provedl potřebu.

Skeet objevil, co hledal. To modré něco byl plastový sáček. Sebral výkal, zakroutil ústí sáčku, zavázal na dva uzly a odnesl všechno do ozdobného koše stojícího nedaleko pickupu.

Gratulujeme, manželé Caulfieldovi. I když váš syn je tupý, feťácký, bláznivý, vylízaný hlupák, který má asi tolik k zdravého rozumu jako kapr, stojí o jeden p řičel společenské zodpovědnosti výš než ti, kdo výkaly nesbírají.

Pickup vyjel z parkoviště, minul El Camino a mířil na východ.

Ulice byla dlouhá a přímá a vidět bylo aspoň na pět bloků, a protože pickup nespěchal, dovolil si doktor podlehnout čtveráckému popudu. Vyskočil z El Camina, doběhl k dřevěnému koši, popadl modrý sáček, vrátil se do svého auta a zahájil pronásledování, než mu pickup zmizel z dohledu.

Když se Skeeta vyptával na jeho dětství, dozvěděl se o vtipu, jehož obětí se stal Holden Caulfield starší. Když Skeet a Dustyho matka vyhodili Skeetova otce ve prospěch dr. Dereka Lamptona, šíleného psychiatra, oba bratři nadšeně posbírali psí výkaly z širého okolí a anonymně je velkému profesoru literatury poslali.

I když dr. Ahriman ještě nevěděl, co s tím Valetovým produktem udělá, byl si jist, že když se nad tím trochu zamyslí, dokáže ho nějak vtipně využít. Dodá vonnou svrchní notu symbolického významu jedné z mnoha smrtí, které brzo přijdou.

Položil plastikový sáček na podlahu před pravým předním sedadlem. Zavázaný plast byl překvapivě účinný, neunikalo z něj ani trochu nepříjemného pachu.

Doktor si byl jistý, že při svých schopnostech dokáže Valetův věnčící tým sledovat nepozorovaně, a zavěsil se za pickup. jel do noci naplněné dobrodružstvím, pět tyčinek s čokoládou a kokosem ještě čekalo na snědení a v zásobníku odpočívalo všech deset nepoužitých střel.

Martie se cítila fyzicky vyčerpaná, mentálně otupělá, citově křehká. Příští hodinu přežila jen proto, že sama pro sebe nazývala nezbytné úkoly, které ještě bylo třeba udělat, gruntováním. Dávali prostě věci do pořádku. Uklízeli. Neměla ráda uklízení, ale když se do něj pustila, měla pak vždycky dobrý pocit.

Obě automatické pistole hodili do studny. I když bylo nepravděpodobné, že se těla vůbec kdy najdou, Martie se chtěla zbavit i Coltu pětačtyřicítky, protože projektily v obou mrtvých by se daly vyjmout a vystopovat k Dustymu. Možná že někdo v institutu věděl, že jejich zabijáci se vypravili zlikvidovat ji a Dustyho, a možná se po svých lidech porozhlédnou, když se Zachary s Kevinem nevrátí. Nehodlala nic riskovat.

Nemohla také hodit zbraň do studny, jinak by se mohla najít u obou mrtvol a někdo by ji mohl vystopovat k Dustymu. Odsud až do Santa Fé jsou kilometry pouště, kde schovanou pistoli nikdy nikdo nenajde.

Na předním sedadle BMW nebylo moc krve, ale i tak představovala problém. Z přihrádky na nářadí v kufru auta vytáhl Dusty dva hadry. Jeden z nich a hrst roztátého sněhu použil k tomu, aby polstrování vyčistil, jak to šlo. Martie si druhy hadr schovala na později. Na podlaze před pravým předním sedadlem objevila svůj magnetofon. Byla tu také její kabelka s tím, co v ní zůstalo včetně minikazet, na které si nahrávali Chase Glysona a Bernarda Pastora.

Zřejmě buď Kevin nebo Zachary rychle hledali kazety, zatímco Martie a Dusty seděli kousek od auta, lapali po dechu a stírali si slzy vyvolané benzinovými výpary. Kazety by nepochybně letěly do studny za nimi.

Vítr se zatím nezvedl. Ale i když sníh nešlehal do oken, viditelnost nebyla nijak skvělá a oni si nebyli jistí, jestli se dokážou od strašidelných ruin vymotat zpátky na cestu k ranči.

Cesta ale byla zřetelná, protože polní cestu lemovaly stěny šalvěji a kaktusů. Nenapadalo ještě ani pět centimetrů sněhu a žádný nepoletoval a nevířil, takže nezakrýval cestu zpátky. Se zimními pneumatikami a řetězy bylo BMW vůči rozmarům počasí imunní.

Vrátili se silničkou až do míst, kde najaty ford narazil na pás s hřeby a začal se kutálet. Pěšky a s baterkou sestupovali po mírném svahu do dolíku.

Převrácené auto bylo nakloněno dopředu, takže kufr se dal otevřít právě tak, aby Dusty mohl vytáhnout obě zavazadla. Nesli pak s Martie každý jedno po šikmém svahu vzhůru. Nechali tam Fíkův dětský nakladaček a pár věcí, které se Martie vysypaly z kabelky uvnitř, vrak pořád páchl po benzinu a ani jednomu se nechtelo pokoušet štěstí.

Později, než dojeli na hlavní dálnici, Dusty zastavil a Martie poodešla asi patnáct metrů od štěrkové silničky a našla místo, kde se mohla bavit Coltu. Písčitá půda dosud nezmrzla. Hrabat nebylo těžké. Vybírala ji oběma rukama, pak do ní hodila pistoli a pokryla asi půl metrem hlíny. Našla kámen, velký asi jako sáček cukru, a na jámu ho přikulila.

Byli teď neozbrojení, bezbranní, a nepřátel měli víc než dřív.

Teď ale byla tak vyčerpaná, že jí to bylo jedno. Kromě toho už nikdy v životě nechtela z ničeho střílet. Třeba zítra nebo pozítří na to bude mít jiný názor. Čas ji snad zahojí. Ne, nezahojí. Ale třeba zocelí.

Úklid byl hotov. Martie se vrátila do auta a Dusty vyjel k Santa Fé.

Jeli na jih po Pacifické dálnici mezi Coronou Del Mař a Laguna Beach. Dopravy málo. Lidé bydlící na pobřeží byli buď na večeři, nebo spokojeně seděli doma. Zůstalyjen rozervané mraky, které se na východě probíraly.

Hvězdy, měsíc, led. A silueta křídel. Loví noční pták.

Dnes nebude kritizovat své výtvory. Dopřeje si oddech od přísných uměleckých měřítek, kterými byl jinak posedlý.

Koneckonců dnes byl spíš šelma než umělec, ačkoli se to nevylučovalo.

Doktor se cítil volný jako pták a mladý, jako by čerstvé vylétl z hnízda.

Nikoho nezabil od toho dne, co předložil otci otrávené sladkosti a trvale se podepsal na Vivečině srdci vrtačkou. Víc než dvacet let se spokojoval s tím, že kazil jiné a rozdával smrt jejich ochotnýma rukama.

Vražda na dálkové ovládání byla samozřejmě mnohem bezpečnější než přímá akce. Člověk, který je tak významným členem společnosti a může tolik ztratit, si musí v téhle oblasti vypěstovat jemný cit, naučit se mít větší potěšení z moci ovládat jiné lidské bytosti, z toho, že je v jeho moci zařídit, aby vraždily, než ze samého aktu vraždy. A doktor byl pyšný na to, že jeho jemný cit není jen čirý, ale absolutné dokonale vydestilovaný.

Přesto však, ve vší upřímnosti, občas se mu po těch starých časech stýskalo. Sentimentální jako vždycky.

Při představě, že se konečně dostane do mokré nechutnosti přímého násilí, si připadal zase jako chlapec. Tak tedy tahle jedna noc. Tohle jedno potěšení. Kvůli starým časům. Pak dalších dvacet let neochvějného sebezapírání.

Pickup před ním uhnul ze silnice doprava, aniž by předem blikal, na cestu, která vedla mezi ještě nezastavěnými pozemky na parkoviště u veřejné pláže.

Tenhle vývoj událostí Ahrimana překvapil. Dojel do ohybu dálnice, zastavil a zhasl.

Pickup klesal dolů mimo dohled. V tuhle hodinu, zvlášť za chladné lednové noci, budou Skeet a ten zarudlý pravděpodobně jediní lidé na celé pláži. Kdyby tam Ahriman přijel hned potom, mohli by si dokonce i oni domyslet, že jsou sledováni.

Počká deset minut. Jestli se do té doby nevrátí, bude za nimi muset dolů na pláž.

Osamělá pláž by mohla být dobré místo, kde je zlikvidovat.

Kapitola 70

Za cíne bylo Santa Fé okouzlující. Teď, v noci a ve sněhu, se jim každá ulice, kterou projížděli, zdála zlověstná.

Martie si mnohem silněji uvědomovala nadmořskou výšku než dřív. Vzduch byl tak řídký, zejí nestačil. Cítila v prsou slabost, měla pocit, že se scvrkává, jako by její plíce byly jen napůl naplněny a v této řídké atmosféře se nedokázaly rozepnout docela. Celé její tělo bylo lehké, jako by se vznášelo, což jí dávalo nepříjemný pocit, že v těchto výškách je gravitace menší a její svazky se zemí ohrožené.

Všechny ty pocity byly subjektivní a pravda byla taková, že chtěla pryč ze Santa Fé: ne proto, že by vzduch byl skutečné tak řídký, ani proto, že by mohla uniknout poutům země. Chtěla pryč, protože tady v sobě objevila schopnosti, o kterých by se byla raději nikdy nedozvěděla. Čím dále se dostane od Santa Fé, tím snadněji se dokáže s těmito objevy smířit.

Kromě toho, kdyby zůstali ve městě třeba jen do prvního ranního letadla, bylo by to příliš velké riziko. Možná, že Kevina a Zacharyho nebude nikdo postrádat ještě mnoho hodin. Pravděpodobnější ale bylo, že se měli hlásit u někoho na institutu, až budou se svým úkolem hotovi, což už by mělo být touhle dobou. Brzo třeba někdo začne hledat je i jejich auto a pak Martie a Dustyho.

„Albuquerque,“ navrhl Dusty.

„Jak je to daleko?“

„Asi devadesát kilometrů.“

„Zvládneme to v tomhle počasí?“

Konečně se zdvihl vítr a začal do chumelenice šlehat tak energicky, že se změnila ve sněhovou bouři. Přísně seřazené bílé armády přízraků útočily na náhorní planiny.

„Až budeme trochu níž, třeba toho sněhu nebude tolik.“

„Albuquerque je větší než Santa Fé?“

„Šestkrát nebo sedmkrát větší. Do rána se tam scho

Í

V váme snáz.“ „Je tam letiště?“ zeptala se. „Veliké.“ „Tak jedeme.“ Stěrače smetaly z předního skla sníh a postupně smet

Iv i Santa Fé.

Když dr. Ahriman čekal na kraji Pacifické dálnice, zvedl se náhlý poryv větru od moře a zahoupal El Caminem víc, než předtím vzduchové proudy projíždějících náklaďáků a aut. Pěkný vítr by pomohl zakrýt zvuky výstřelů a přinejmenším by je zkreslil, takže, i kdyby byl někdo tak blízko, že by je slyšel, nebyl by si přesně jistý, odkud vycházejí.

Ale doktor měl své pochyby i kvůli té pláži. Co tam ti dva blázni dělají v tuhle noční hodinu v takovémhle chladném počasí?

Co když patří k těm šílencům, kteří testují svou odvahu plaváním v hodně studené vodě? Otužilci si říkají. A co když jsou to otužilci, kteří se koupou nazí?

Představa, že by se měl setkat se Skeetem a jeho kamarádem bez oblečení, stačila změnit doktorův vztah k oněm čtyřem tyčinkám, které už snědl. Jeden chodící kostra, druhý micheliiíák ve výrobě.

Nemyslel si, že by byli homosexuální, i když vyloučit tu možnost taky nemohl. Malá romantická schůzka na parkovišti u pláže.

Kdyby je našel v jejich autě, jak si to spolu rozdávají jako dvě holé opice, měl by je zabít podle plánu, nebo jim dát milost?

Až by se našla těla, policie a média by předpokládaly, že byli zabiti pro svou sexuální orientaci. To by bylo nepříjemné. Doktor nebyl homofob. Neměl předsudky žádného druhu. Vybíral si své terče fér a dával příležitost všem.

Byla sice pravda, že přinesl více utrpení ženám než mužům. Teď právě ale hodlal tuto nerovnováhu napravit a ještě lepší to bude, až skončí celá hra, v níž tihle dva jsou jen bezvýznamnými pěšáky.

Po deseti minutách, když se pickup nevrátil, zapomněl doktor na své pochyby. V zájmu sportu znova rozsvítil světla a sjel dolů na parkoviště. Pickup byl skutečně jediné auto široko daleko.

Parkoviště bylo osvětleno jen měsícem, ale Ahriman i tak viděl, že v kabině auta nikdo není.

Pokud skutečně šlo o románek, mohli se uchýlit do kempinkové nástavby. Pak si vzpomněl na psa a ušklíbl se. To určitě ne.

Zaparkoval dvě místa od dodávky a připomněl si, že musí jednat rychle. Na takováhle parkoviště možná jednou dvakrát za noc zajíždí policejní hlídka, aby tady opilí teenageři nepořádali divoké mejdany. A kdyby si hlídka zaznamenala poznávací značku, měl by Ahriman ráno problém, až by někdo objevil těla. Vtip je v tom, dostat je rychle a zmizet odtud, než sem z dálnice zajedou policajti nebo někdo jiný.

Přetáhl si lyžařskou masku přes hlavu, vystoupil z El Camina a zamkl. Byl by mohl při návratu ušetřit několik drahocenných vteřin, kdyby nechal auto odemčené, ale i tady na dlouhé pláži kalifornského Zlatého pobřeží, v okrese Orange, kde byla zločinnost mnohem nižší než jinde, se žel našli lidé, jimž se nedalo věřit.

Vítr byl skvělý: chladný, ale ne mrazivý, ostrý, ale ne tak silný, aby ho omezoval, přitom docela postačující na ztlumení a zkreslení zvuků střelby. A nejbližší dům na pláži ležel asi kilometr na sever.

Když uslyšel hluboké dunění příboje, uvědomil si, že nejen vítr bude stát najeho straně. Celá příroda tohoto padlého světa jako by mu pomáhala, a jeho se zmocnil 1 blažený pocit sounáležitosti s ní.

Doktor vytáhl Taurus PT111 Millennium z podpažního pouzdra a rychle došel k dodávce. Nakoukl dovnitř, jen aby se ujistil, že tam nikdo není.

Vzadu u auta přitiskl ucho na skořepinu a naslouchal, ale oddechl si, protože neslyšel nic.

Prošel kolem dodávky, rozhlédl se do noci, zahlédl na pobřeží asi padesát metrů severně podivné světlo. V měsíčním světle bylo vidět dva muže asi pět metrů za čarou přílivu, jak se krčí nad nějakou prací.

Napadlo ho, jestli tam snad hrabou škeble. Doktor neměl ponětí, kde a koly se vlastně škeble vykopávají, protože to byla práce, a ta ho zajímala pramálo. Někteří lidé se narodí k práci, jiní ke hrám, a on nikdy nepochyboval o tom, do kterého tábora čáp přinesl jeho.

Ze třímetrového nábřeží vedly dolů na písek betonové schody s kovovým zábradlím, ale Ahriman se k nim raději nehodlal přibližovat po pláži. V měsíčním světle by ho viděli přicházet a mohli by si domyslet, že jeho úmysly nejsou přátelské.

Místo toho Ahriman vyrazil k severu pískem a slanou trávou a držel se kus od kraje nábřeží, aby jeho kořist náhodou nevzhlédla a neuviděla jeho siluetu proti obloze.

Ručně šité italské boty se mu plnily pískem. Než to tady skončí, budou tak odřené, že se už nikdy nebudou pořádně lesknout.

Měsíc na písku. Boty bledě odřené. Vinou měsíce?

Přál si, aby se byl měl možnost převléknout. Pořád měl na sobě oblek, ve kterém ráno vyšel z domu, a ten už byl strašně uválený. Vzhled je důležitou součástí strategie a žádná hra není jak se patří, když se sehraje v nesprávném kostýmu. Naštěstí v téhle tmě a měsíčním světle bude vypadat nažehlenější a elegantnější, než skutečně je.

Když ušel odhadovaných padesát metrů, přistoupil Ahriman k okraji nízkého valu a přímo před sebou měl Skeeta a jeho kamaráda. Stáli jen pět metrů od paty nábřeží, otočení na moře.

Zlatý retrívr byl s nimi. I on se díval na oceán. Vítr foukal od moře k Ahrimanovi, pes ho tedy nemohl cítit.

Sledoval je a snažil se přijít na to, co tam dělají.

Skeet měl signální baterku s clonou a systémem rychle výměnných filtrů, které mu umožňovaly měnit barvu paprsku. Zjevně něco signalizoval komusi na moři.

Ten druhý muž měl v pravé ruce něco, co mohl být malý směrový mikrofon s malým satelitním kotoučem. V levé držel sluchátka, jedno z nich si tiskl k levému uchu, ačkoli bylo nepravděpodobné, že v tomhle větru by něco slyšel.

Záhada.

Pak si Ahriman uvědomil, že ti dva nemíří ani signálním světlem, ani mikrofonem na žádnou loď na moři, ale vysoko na noční nebe.

Ještě větší záhada.

Doktor nechápal, s čím má co dělat, a málem se rozhodl od svého plánu upustit. Ale už byl příliš nažhavený do akce. Rozhodl se dál neváhat a rychle sestoupil z drolícího se nábřeží. Pohyblivý písek pod jeho nohama byl tichý.

Mohl je střelit do zad. Ale od té chvíle, co si dopoledne představoval střelbu v obchodě s hračkami, ho svrběly prsty, aby někoho střelil do břicha. Kromě toho, střílet lidi do zad není žádná zábava, člověk jim přitom nevidí do tváře, do očí.

Klidně oba muže obešel a oba dva tím polekal. Zamířil Millennium na zarudlého, zvýšil hlas, aby překřičel vítr, a zeptal se: „Co to tady sakra děláte?“

„Mimozemšťani,“ odpověděl ten muž.

„Kontaktujeme je,“ dopověděl Skeet.

Doktor předpokládal, že jsou oba nacpaní nějakou směsí drog až po uši a že z nich nedostane kloudného slova, a tak střelil Skeetova kamaráda dvakrát do břicha. Muž padl dozadu, okamžitě mrtvý nebo umírající. Při pádu upustil mikrofon a sluchátka.

Doktor se obrátil k ohromenému Skeetovi a střelil ho také dvakrát do břicha a Skeet se složil jako školní kostř ra, které vezmou stojan.

Hvězdy, výstřely. Smrt, kde život začínal. Moře, příboj, noc.

Rychlost je důležitá. Na poezii není čas. Ještě dvě rány do prsou složeného Skeeta mďe, jmaÁ ho bezpečně dodělaly.

„Tvoje máma je kurva, tvůj táta podvodník a tvůj nevlastní táta má místo mozku prasečí hovno,“ pásl se Ahriman pohledem na své oběti.

Otočit, zamířit. Pm.dr, yjmíň. Ještě dvě do prsou Skeetova kamaráda, čistě pro jistotu. O jeho rodině bohužel doktor nevěděl nic, takže nemohl ten okamžik okořenit žádnými barvitými urážkami.

Štiplavý pach střelného prachu byl uspokojivý, ale bohužel nestálé měsíční světlo nebylo ideálním osvětlením, ve kterém by bylo možné vychutnat si krev a rozervané maso.

Možná by mohl ještě obětovat minutku na to, aby si pomocí kapesního nožíku vzal nějaké suvenýry.

Připadal si tak mladý. Omlazený. Smrt je určitě v životě to hlavní.

Ještě mu zbývaly dvě rány.

Dobrácký retrívr kňučel, ňafal, dokonce se odvážil i zaštěkat. Pes zacouval skoro do moře a nehodlal útočit. Přesto se ale doktor rozhodl, že poslední dvě rány si schová pro Valeta.

Osm ran mu ještě dunělo v uších. Otočil pistoli proti psovi a málem už vystřelil, když si uvědomil že pes neštěká na něj, ale na něco nad ním, na nábřeží.

Když se Ahriman otočil, uviděl nahoře podivnou postavu, jak na něj hledí dolů. Na okamžik ho napadla bláznivá myšlenka, zeje to jeden z těch mimozemšťanů, které se pokoušeli kontaktovat Skeet a jeho kamarád.

Pak poznal značkový smetanový kalhotový kostým, který v měsíčním světle skoro zářil, světlé vlasy a arogantní postoj zbohatlice.

Odpoledne ho v jeho kanceláři v záchvatu paranoie obvinila ze střetu zájmů, z možného neetického chování. Neznáte doufám KKKeanua, íe ne, doktore?

Tehdy si myslel, že jí to absurdní podezření svým šarmem vymluvil, ale zřejmě ne.

Zrovna doktor měl mít víc rozumu. Tohle přece byla jedna z jeho psychiatrických specialit a také předmět jeho příštího bestselleru Nebojte se, jsem s vámi. Těžké obsese a těžké fobie, a ona trpěla obojím, jsou případy značně nepředvídatelné a v nejhorších variantách schopné extrémně iracionálního chování. Ta ženská je balík potíží v lodičkách za šest set dolarů.

Popravdě řečeno, ty lodičky držela v rukou, každou v jedné, a stála tam v punčochách. Připadal si hloupě, že si zničil své italské boty.

Nevěděl předtím, jakým autem jezdí, ale teď už ano. Bílým RollsRoycem.

Zatímco on se tak bavil sledováním těch dvou lupohlavců, tahle ženská sledovala jeho, aby ho přistihla při konspirační schůzce s Keanu Reevesem. Běhal mu mráz po zádech při představě, jak byl krátkozraký.

Všechno tohle pochopil snacl během dvou vteřin. Ve třetí pozvedl pistoli a vypálil jednu ránu, kterou si šetřil pro psa.

Možná ho spletl vítr nebo vzdálenost, možná úhel, nebo šok, který jím otřásl při pohledu na ni, ale ať už byla příčina jakákoli, minul.

Utíkala. Pryč od valu. Pryč z dohledu. Doktor zalitoval, že musí pryč, aniž by zabil psa a aniž by si pořídil pár suvenýrů od těch dvou, ale to už se hnal za svou keanufobickou pacientkou. Hodlal ji naprosto a definitivně z její nemoci vyléčit.

Hnal se, to nebyl ten nejpřesnější popis jeho tempa, když se dostal na kopeček k nábřeží. Písečný svah navátý větrem, vymletý erozí nezpevňovaly žádné trávy. Vystoupit po něm šlo hůř než sestoupit. Písek se mu pod nohama zrádně přesýpal. Propadal se do něj až po kotníky, a než se dostal na vrchol, lezl už málem po čtyřech. Jeho oblek byl na vyhození.

Keanufobka měla před Ahrimanem velký náskok, prchala jako gazela, ale aspoň neměla žádnou zbraň kromě lodiček na jehlovém podpatku, jestli ji chytí, dobře využije tu poslední ránu, která mu v Millenniu ještě zbývá, a kdyby z nějakého důvodu minul i takhle zblízka, pořád byl větší a silnější a dokázal by ji srazit k zemi a uškrtit ji.

Problém byl v tom, jak ji chytit. Kclyž se dostala na pevný povrch parkoviště, zvýšila rychlost, kdežto Ahriman se ještě brodil hlubokým pískem. Mezera mezi nimi se začala rozšiřovat a on litoval toho, že jedl tu třetí a čtvrtou tyčinku.

Bílý RollsRoyce byl zaparkovaný skoro na vrcholu příjezdové cesty, obrácený k parkovišti. Doběhla k němu právě ve chvíli, kdy doktor poprvé pleskl koženou podrážkou o asfalt.

Motor .ařval a naskočil.

Pořád ještě byl aspoň šedesát metrů od ní.

Temná přední světla se náhle rozzářila.

Padesát metrů.

Zařadila zpátečku. Pneumatiky skříply o asfalt, jak dupla na plyn.

Doktor se zastavil, pozvedl Millennium, sevřel ho oběma rukama a zaujal dokonale vyváženou střeleckou pozici: přímo proti ní hlavou a trupem, pravá noha trochu dozadu kvůli rovnováze, levé koleno trochu pokrčené, v pase zpříma.

Vzdálenost byla příliš velká. Rolls se ztrácel. Pak Keanuíbbka přejela přes vrchol svahu a vyrazila na pobřežní dálnici, mimo dohled. Nemělo cenu střílet.

Čas je klíč, řekl Anonym, snad nejcitovanější básník historie, a pro doktora to teď byla větší pravda než kdy dřív. Zpět. obrať se v letu, ó, zpět, Čase můj, napsala Elizabeth Akers Allenova a Ahriman si zoufale přál, aby vlastnil magické hodinky, které by to dokázaly, protože Delmore Schwartz nikdy nenapsal nic pravdivějšího než Čas je oheň, v kterém uhoříme, a doktor se děsil, že uhoří, i když v Kalifornii nebylo popravčím nástrojem elektrické křeslo. Čas, maniak, který rozhazuje prach, napsal Tennyson a doktor se bál, že to bude jeho vlastní prach, i když věděl, že se musí uklidnit a přijmout za svůj postoj Edwarda Younga, který napsal: vzdoruj zubu řasu. Sara Teasdale tvrdila, že čas je vlídný přítel, jenže vůbec nevěděla, o čem to, sakra, mluví, a skvělí bardi, jejichž kroků vzdálená ozvěna duní chodbami Času, to napsal Henry Wadsworth Longfellow, a to se v současné krizi vůbec nedalo použít, jenže doktor byl génius, absurdně vzdělaný a ve stresu, takže všechny ty myšlenky, a nesčetné další, inu letěly hlavou jako střely z kulometu, když utíkal k El Caminu, nastartoval a vyjel z parkoviště.

Než se Ahriman dostal na pobřežní dálnici, byl RollsRoyce pryč.

Ta zbohatlice a její tupý manžel bydleli v nedalekém

608 !..

Newport Coast, ale možná nejela rovnou domů. A jestli její fobie postoupila do ještě horšího stavu, než si předtím uvědomil, clo nějaké paranoidní psychózy, nemusela by se chtít doma ukázat už nikdy z obavy, že Keanu nebo někdo z jeho pochopů například její vlastní psychiatr, mávající pistolí tam na ni bude čekat, aby jí ublížil.

A i kdyby si myslel, že skutečně jede domů, nebyl by ji tam Ahriman pronásledoval. Ona a její manžel mají jistě spoustu služebnictva a každý z nich je potenciální svědek, a kromě toho tam budou slušná bezpečnostní opatření.

Doktor si místo toho strhl masku a řítil se do vlastního domu tak rychle, jak si troufl.

Kapitola 71

Cestou domů se už z převržené paměťové truhlice Marka Ahrimana nevysypaly žádné další poetické postřehy o čase, ale během první poloviny desetiminutové cesty mu přímo létala pěna od úst zlými nadávkami všechny mířily na Keanuíobku, kdyby je byla mohla slyšet a výmluvnými přísahami, jakými vynalézavými způsoby ji poníží, zmučí, zmrzačí a rozčtvrtí. Ten záchvat byl pubertální a jeho nehodný, což si i uvědomoval, ale potřeboval si ulevit.

Během druhé poloviny cesty uvažoval o tom, jestli a kdy ta ženská zavolá policii a ohlásí dvě vraždy. Při své paranoie může předpokládat, že zločinný Keaiiu ovládá všechny složky policie od místní až po FBI, a v takovém případě bude mlčet nebo bude aspoň chvíli přemýšlet a dělat si starosti, zda s tím vůbec na úřední místa chodit.

Možná na chvíli odjede, třeba dokonce uteče ze země a schová se někde, dokud si nepromýšlí nějakou strategii. Když má k dispozici půl miliardy babek, může se dostat daleko a být obtížně k nalezení.

Myšlenka na to, že by mohla zmizet, ho lekala a v zátylku mu vystoupil studený pot. Jeho vysoko postavení přátelé mu mohou snadno pomoci zakrýt spojení s jakýmikoli děsivými zločiny, které spáchaly jím ovládané loutky, ale tohle bylo něco jiného, mnohem choulostivějšího, těžko na nich mohl chtít, aby ho chránili před důsledky vraždy spáchané jeho vlastní rukou, což byl jeden z důvodů, proč takhle neriskoval už dvacet let. Pot ze zátylku mu nyní stékal po páteři dolů.

Ahriman byl člověk vzácně sebejistý a nic podobného ještě nikdy necítil. Uvědomil si, že by se měl radši hezky rychle sebrat.

On je přece pán paměti, otec lží, a zvládne cokoli. No dobře, v poslední době pár věcí nevyšlo, ale čas od času nějaké to protivenství je vítané koření.

Než dojel do labyrintu své podzemní garáže, už se zase úplně ovládal.

Vystoupil z El Camina a zděšeně si prohlédl spousty písku na čalounění a v koberečcích.

Písek nebo hlína jakéhokoli druhu je u soudu přípustným důkazem. Každá schopná policejní laboratoř dokáže porovnat složení, velikost zrnek a jiné vlastnosti tohoto písku se vzorky písku odebranými z místa vraždy a ztotožnit je.

Ahriman nechal klíčky v zapalování a vytáhl z El Camina jen dvě věci. Zavázaný modrý plastikový sáček s Valetovým pokladem a sáček ze Zelených pastvin napůl plný cukrovinek. Obě věci opatrně odložil na žulovou podlahu garáže.

Doktor si rychle zul zničené boty, svlékl ponožky a kalhoty a shodil sako všechny věci kupil na sebe na podlaze. Odložil peněženku, clevítimilimetrovou pistoli a podpažní pouzdro stranou k oběma sáčkům. Pak šla dolů kravata obalená pískem a košile, ovšem čtyřiadvacetikarátovou sponu do kravaty dal rovněž stranou.

Bylo to neuvěřitelné, ale dokonce i na spodním prádle měl spoustu písku. Svlékl se proto docela a tílko a slipy přidal ke hromádce oblečení.

Páskem stáhl doktor všechny šaty do balíčku. Položil ho na sedadlo auta.

Dokonce i v ochlupení mu uvízlo pár zrnek písku, i když ne mnoho. Rukama se otřepal, jak to nejlépe šlo.

Nahý, až na hodinky, v rukou těch pár věcí, které zachránil, vstoupil do přízemí domu a vyjel výtahem do třetího patra, do panského apartmá.

Pomocí senzorového panelu otevřel tajný sejf v krbu. Položil Taurus PT111 Millennium do malé polstrované krabice vedle nádoby s otcovýma očima a po chvilkové úvaze přidal i modrý sáček.

Toto byl pouze dočasný úkryt pro iiikriminující zbraň, než během jednoho dvou dnů rozhodne, jak sejí zbavit natrvalo. Ty výkaly bude možná potřebovat už ráno.

Oblékl si zelený hedvábný župan s černými klopami a černým páskem, pak zavolal dolů do bytu správce a požádal Cedrika Hawthorna, aby okamžitě přišel do panského obývacího pokoje.

Když Cedric o chvilku později dorazil, aktivoval ho Ahriman jménem podezřelého komorníka z jedné staré detektivky od Dorothy Sayersové a pak ho provedl zpřístupňovacím haiku.

Doktor nepovažoval za vhodné programovat zaměstnance a obvykle to nedělal, ale v zájmu absolutního soukromí považoval za nutné mít podobnou naprostou kontrolu nad dvěma klíčovými členy svého domácího personálu. Samozřejmě své moci nadměrně nezneužíval. Dostávali dobrý plat, skvělou zdravotní péči i penzijní pojištění a vybírali si odpovídající dovolenou i když oběma vštípil nepřekročítelný zákaz ujídat ze zásob doktorových oblíbených pamlsků.

Stručně vysvětlil Cedrikovi, že má dojet s El Caminem k nejbližšímu charitnímu centru a zbavit se tam balíčku zapískovaných šatů. Pak Cedric doplní benzin a pojede do mexické Tijuany, což je hned za hranicí od San Diega. V jedné z nebezpečnějších čtvrtí Tijuany mu auto buď ukradnou pod rukama hned, nebo ho zaparkuje odemčené a s klíčky v zapalování, což jeho zmizení zajistí bezpečně. Dojde pěšky k nejbližšímu velkému hotelu, najme si auto a dojede zpátky do Newport Beach dávno před svítáním. Vzhledem k tomu, že ještě nebylo osm večer, předpokládal Ahriman, že by Cedric měl dokázat vrátit se kolem třetí ráno. Auto odevzdá tady na letišti, vezme si taxi a dojede domů. Pak půjde do postele, probudí se osvěžený a nebude si vůbec pamatovat, že v noci někam jel.

Něco z toho bude dost obtížné vzhledem k tomu, jak pozdě dojede do Mexika, ale s pěti tisíci dolarů v peněžence které mu Ahriman dal by měl být schopen udělat, co je třeba. A po hotových penězích nezůstává tolik stop.

„Rozumím,“ řekl Cedric.

„Doufám, že tě zase uvidím živého, Cedriku.“

„Děkuji, pane.“

Když Cedric odešel, zavolal doktor dolů Nelle Hawthornové a požádal ji, aby okamžitě přišla do obývacího pokoje panského apartmá, odkud její manžel právě vyrazil na své mexické dobrodružství.

Když Nella přišla, doktor ji aktivoval jménem intrikánské hospodyně na Manderley, sídle z románu Rebeka od Daphne du Maurierové. Přikázal jí, aby v garáži vysála každou stopu písku, aby v jednom ze záhonů vykopala hlubokou díru a do ní zahrabala sáček z vysavače. Až bude hotová, zapomene, že kdy něco lakového dělala.

„Pak se vrať clo svého bytu a čekej na další instrukce,“ přikázal Ahriman.

„Rozumím.“

Cedric byl na cestě do Mexika a Nella měla co dělat. Doktor sám sešel o patro níž do své pracovny. Jeho počítač se ze stolní desky zvedl na elektrickém výtahu za pouhých sedm vteřin, ale doktor netrpělivě poklepával prsty na desku, zatímco čekal, až se usadí a zapne.

Jeho domácí počítač byl propojený s tím v ordinaci, a tak mohl nahlédnout do záznamů o pacientech a najít telefonní číslo Keanufobky. Uvedla dvě: domů a na mobil.

Neuběhlo ještě ani čtyřicet minut od jejího spěšného odjezdu z parkoviště u pláže.

I když litoval toho, zejí musí volat z domova, čas byl klíčový stejně jako oheň, v kterém uhoříme a on se nemohl zdržovat starostmi, že zanechá stopy. Zkusil číslo na mobil.

Poznal její hlas, když se po čtvrtém zazvonění ozvala. „Haló?“

Zřejmě, přesně jak měl podezření, je ve stavu paranoidního šoku, jezdí bezcílně kolem dokola a přitom se snaží vymyslet, co dělat s tím, čeho byla svědkem.

Jak jen si přál, aby byla naprogramovaná.

Tohle bude choulostivý rozhovor. Zatímco instruoval Hawthornovy a staral se o různé jiné drobnosti, divoce přemýšlel, jak nejlépe na ni. Jak se mu to jevilo, byla jen jediná strategie, která mohla vyjít.

„Haló?“ opakovala.

„Vy víte, kdo volá,“ řekl.

Neodpověděla, protože poznala jeho hlas.

„Mluvila jste s někým o. té události?“

„Ještě ne.“

„Dobře.“

„Ale budu. Nemyslete si, že ne.“

Doktor zůstal klidný a zeptal se: „Viděla jste Matríxí1“

Ta otázka byla zbytečná, protože dobře věděl, že viděla každý film s Keanu Reevesem aspoň dvacetkrát v soukromí svého čtyřicetisecladlového domácího kina.

„Samozřejmě že viděla,“ odsekla. „Jak se na to vůbec můžete ptát, jestli jste mě v té své ordinaci poslouchal? Jenže vy jste si nejspíš myslel na kdovíco jako obvykle.“

„To není jenom film.“

„Tak co to je?“

„Realita,“ řekl doktor a vložil do toho jediného slova tolik zlověstnosti, kolik mu jeho značné herecké schopnosti dovolily.

Mlčela.

„Stejně jako ve filmu dnes není počátek nového tisíciletí, jak si myslíte. Ve skutečnosti je rok 2300. a lidstvo je už několik set let zotročené.“

I když neříkala nic, dýchala povrchněji a rychleji, což byl spolehlivý fyziologický indikátor paranoidních fantazií.

„A jako ve filmu,“ pokračoval, „ten svět, který považujete za skutečný, skutečný není. Není to nic než jen iluze, klam, virtuální realita, neuvěřitelně detailní matrice vytvořená zlovolným počítačem, aby vás udržela v poslušnosti.“

Její mlčení se zdálo spíš zamyšlené než nepřátelské a její tiché rychlé dýchání doktora povzbuzovalo.

„Ve skutečnosti vy i miliardy dalších lidských bytostí, všichni až na pár rebelů, jste drženi v kokonech, krmeni nitrožilně, propojeni s počítačem, který z vás odčerpává bioelektrickou energii, a nazpátek od něj dostáváte vymyšlenou matrici.“

Neřekla nic.

Cekal.

Vydržela to déle.

Konečně řekl: „Ti dva, které jste viděla. dneska na pláži. To nebyli lidé. To byly stroje, které střeží matrici, přesně jako ve filmu.“

„Vy si musíte myslet, že jsem blázen,“ řekla.

„Právě naopak. Identifikovali jsme vás jako jednoho z těch lidí uvnitř kokonů, kteří začali mít vůči této virtuální realitě podezření. Jako potenciálního rebela. A chceme vám pomoci osvobodit se.“

I když neřekla ani slovo, prudce dýchala jako pudlík nebo jiný podobný pokojový psík, když si v duchu představuje piškot.

Jestli je už plnohodnotný paranoik, jak ji podezříval, bude se jí scénář, který jí doktor právě předestřel, ohromně líbit. Svět jí náhle musí připadat mnohem méně matoucí. Předtím cítila nepřátele na všech stranách, s nesčetnými, často nevysvětlitelnými a vzájemně se vylučujícími motivy, kdežto teď má jednoho nepřítele, na kterého se může soustředit: obří zlý počítač, který vládne světu, a jeho automatické pomocníky. Její posedlost Keanuem nejdřív založená na lásce, pak na strachu ji často mátla a vyváděla z míry, protože jí připadalo absurdní přisuzovat tolik důležitosti někomu, kdo je koneckonců pouhý herec, ale teď by mohla pochopit, že to není jen filmová hvězda, ale také On, vyvolený, který zachrání lidstvo před stroji, hrdina hrdinů, a zaslouží si tedy její intenzivní zájem. Jako paranoik je přesvědčená o tom, že skutečnost tak, jak ji přijímá většina lidstva, je podvod, že pravda je divnější a děsivější než ta falešná skutečnost velké části lidí, a doktor teď její podezření potvrzoval. Nabízel jí paranoiu logického formátu a příjemný pocit řádu, což by mělo být neodolatelné.

Konečně řekla: „Vy mi chcete naznačit, že KKKeanu je můj přítel, můj spojenec. Ale já vím, zeje. nebezpečný.“

„Kdysi jste ho milovala.“

„No, ale pak jsem pochopila pravdu.“

„Ne,“ ujistil ji doktor. „Vaše původní pocity vůči Němu byly přesnější. Váš instinktivní pocit, že je zvláštní a zaslouží si obdiv, je správný a pravdivý. Ten váš pozdější strach z něj vám implantoval počítač, který chce, abyste zůstala pěkně ve svém kokorm a sloužila mu jako baterie.“

Když doktor poslouchal sám sebe, ten soucit a upřímnost ve svém hlase, začínal si připadat jako blábolivý šílenec.

Znovu se uchýlila k mlčení. Ale nezavěsila.

Ahrimaii na ni nenaléhal a dal jí dost času, aby si to rozmyslela. Nechtel, aby se zdálo, že jí tu představu vnucuje.

Zatímco čekal, uvažoval o tom, co si dá k večeři. Že si musí objednat nový oblek od Ermenegilda Zegni. O vtipném využití sáčku výkalů. O úžasném pocitu stisknutí spoušti. O AI Caponově překvapivém triumfu u Alama.

„Budu potřebovat čas, abych si to rozmyslela,“ řekla nakonec.

„Samozřejmě.“

„Nepokoušejte se mě najít.“

„V té virtuální realitě matrice si jděte, kam chcete,“ odpověděl. „Ve skutečnosti stejně zůstanete pořád ve stejném kokonu.“

Po chvilkovém uvažování připustila: „To je asi pravda.“

Doktor vycítil, že už začíná přijímat ten scénář, který před ni předestřel, a dovolil si jeden odvážný krok. „Mám pověření říct vám, že On vás nepovažuje jen za běžného dalšího potenciálního rebela.“

Bezdeché ticho a pak zase to mělké, tiché, pudličí dýchání, ačkoli tentokrát bylo trochu jiné, mělo lehký erotický podtext.

Pak řekla: „Keanu má o mě osobní zájem?“

Tentokrát se u hercova jména nezakoktala.

Doktor si to vyložil jako náznak pokroku a opatrně formuloval odpověď. „Řekl jsem už o té věci všechno, co smím říct. Rozhodně se neukvapujte a přes noc si promyslete, o čem jsme hovořili. Zítra budu celý den v ordinaci, můžete mě kdykoli zavolat.“

„Jestli vás zavolám,“ opravila ho.

„Jestli,“ souhlasil.

Zavěsila.

„Nulo jedna tupá zbohatlická,“ ulevil si doktor, když odkládal telefon. „A to je moje profesionální diagnóza.“

Byl si jist, že mu zavolá a že ji dokáže zmanipulovat tak, aby se s ním sešla osobně. Pak ji naprogramuje.

Po krátkém zakolísání seďěl pán paměti zase pevně na svém trůnu.

Než zavolal Nellu Hawthornovou, aby si objednal večeři, prohlédl Ahriman svou elektronickou poštu a objevil dva šifrované vzkazy od institutu v Novém Mexiku. Nechal je rozšifrovat a pak, když šije přečetl, oba dva nevratně smazal z harddisku.

První přišel ráno a potvrzoval přijetí jeho vlastní zprávy z předchozího večera. Manželé Rhodesovi budou pod stálým dozorem od chvíle, kdy vystoupí z letadla v.Santa Fé. Před jejich příjezdem bylo jejich auto z půjčovny vybaveno elektronickým sledovacím systémem. Curly z údržby vzkazuje Ahrimanovi, že on a jeho čerstvá snoubenka se původně rozhodli začít spolu chodit, když zjistili, že oba nadchla kniha Naučte se mít se rádi.

Druhý vzkaz přišel před pár hodinami a byl nervóznější. Manželé Rhodesovi se celý clen intenzivně vyptávali lidí spojených s případem Glysonových a Pastorových a vyslýchaní jim vycházeli vstříc. V důsledku toho zůstanou v oblasti Santa Fé na věky nebo dokud se vesmír nescvrkne do velikosti hrášku, podle toho, co nastane dřív.

Ahrimanovi se ulevilo, že se na jeho kolegy dá spoléhat, že budou chránit jeho zájmy, ale zklamalo ho, že svou současnou hru jednu z nejdůležitějších ve svém životě bude muset zrušit a přepracovat. Potřeboval přinejmenším Skeeta nebo Dustyho nebo Martie, a ještě lépe dva z nich, a ti všichni teď byli mrtví nebo umírali.

Nedostal ještě potvrzení o popravách v Santa Fé, ale to přijde brzo, pravděpodobně dřív, než si půjde lehnout.

Ale pořád byl hráč. A dokud byl hráč, výsledek jakéhokoli jediného závodu není světová katastrofa. Dokud je hráč, bude vždycky jiná hra a on do zítřka vymyslí novou.

S touto útěchou zavolal dolů Nelle Hawthornové a objednal si večeři: dva čili karbanátky se sekanou cibulí a čedarem, celý sáček hranolků, dvě láhve bylinné limonády a kus višňového koláče.

Když se vrátil nahoru do panského apartmá, zjistil, že spolehlivý Cedric už předtím dojel do autosalonu a vyndal z Mercedesu ranní nákupy: položil je na stůl v ložnici. Kovové Ferrari. Herní sadu Dodge City od Marxe, v perfektním stavu.

Usedl za stůl, otevřel krabici a prohlížel si některé ty malé plastové figurky. Právníky a vojáky. Tanečnici. Detaily byly nádherné, probouzely představivost, jako ostatně všechny výrobky Louise Marxe z posledních let jeho tvorby.

Doktor obdivoval lidi, kteří ke své práci, ať už je jakákoli, přistupují s citem pro detail, jak to dělal on sám. Vždy zaměstnanou a plodnou myslí mu proběhlo rčení: Ďábel je v maličkostech. To ho pobavilo snad víc, než by mělo. Smál se a smál.

Pak si vzpomněl na variantu toho aforismu: Bůh je v maličkostech. I když doktor byl hráč, ne věřící, při té myšlence ho smích přešel. Dnes večer už podruhé, a vlastně za celý život teprve podruhé, mu na zátylku vyvstal chladný pot.

Zamračil se a vrátil se v myšlenkách k tomu dlouhému dnu plnému překvapení. V myšlenkách pátral po klíčových detailech, které si snad doposavad špatně vykládal neboje přehlédl. Jako bílý RollsRoyce na parkovišti Zelených pastvin, který si vyložil hodně nesprávně. Ahriman šel do koupelny a několikrát si umyl ruce pomocí spousty tekutého mýdla, drhnul je měkkým kartáčkem určeným k vymývání nehtů. Přejížděl štětinami důrazně od špiček prstů k zápěstí po obou stranách každé ruky, s obzvláštním důrazem na záhyby kolem kloubů. Keanufobka policii zřejmě nezavolá a neohlásí, že doktor na pláži zabil dva lidi, a bylo nepravděpodobné, že by ho v okolí místa vraždy viděl ještě někdo jiný. Kdyby se ale policisté z ničeho nic objevili, nemohl si dovolit mít na rukou stopy střelného prachu, který by při testech mohl vyjít najevo a prokázat, že ten večer střílel z nějaké zbraně.

Nemohl si už vzpomenout na žádný jiný detail, o který by bylo třeba se postarat.

Ahriman si osušil ruce a vrátil se ke stolu v ložnici, kde udělal z maršála Dillona zlého pistolníka v souboji.

„Beng, beng, beng,“ řekl a cvrnknutím prstu nabral mrtvého maršála tak prudce, že narazil na šest metrů vzdálenou stěnu.

Maršál a střelci. Rány v pravé poledne. Sup nemívá hlad.

Cítil se lépe.

Přišla večeře.

Život je pěkný.

A smrt také, když ji rozdáváte.

Dusty ujel devadesát kilometrů za devadesát minut, sestoupil víc než šest set metrů ze Santa Fé do Albuquerque, do vysoko položené pouště z ještě výše položené. Intenzita bouře s klesající nadmořskou výškou slábla, ale sníh padal bez přestávky i tady.

Našli slušný motel a zapsali se, zaplatili hotově, protože do rána byje někdo mohl vystopovat podle použití kreditní karty.

Vyložili zavazadla do pokoje, pak nasedli do BMW, jeli asi dva kilometry a tam ho nechali zaparkované v postranní uličce, kde nevypadalo nepatřičně a kde jistě potrvá celé dny, než si ho někdo všimne. Dusty chtěl tuhle cestu vykonat sám a Martie nechat ve vyhřátém motelovérn pokoji, ale ona se odmítla od něj odloučit.

Martie použila druhý hadr na to, aby otřela volant, přístrojovou desku, kliky dveří a jiné povrchy, kterých se mohli dotknout.

Dusty nenechal klíčky v autě. Kdyby ho ukradli kluci, kteří by si chtěli vyjet na projížďku, a kdyby ho nabourali, policisté by jistě kontaktovali majitele auta a institut by okamžitě přesunul svoje pátrání do Albuquerque. Zamkl auto a klíčky hodil přes mřížku do nejbližšího kanálu.

Vraceli se do motelu pěšky sněhem a drželi se za ruce. Noc byla chladná, ale mráz neštípal a vítr, který foukal tam nahoře, se tady ještě neobjevil.

Kterýkoli večer před tím dnešním by taková procházka byla zábavná, snad dokonce romantická. Teď Dusty spojoval se sněhem smrt a měl podezření, že ty dvě věci zůstanou v jeho mysli po zbytek života tak pevně spojeny, že vždycky bude chtít v zimních měsících zůstat na vlídném kalifornském pobřeží.

V nonstop samoobsluze koupili bochník bílého chleba, balíček sýra, sklenici hořčice, kukuřičné lupínky a pivo.

Jak Dusty chodil mezi regály a vybíral, což byla činnost pro něj obvykle nesnesitelně nudná, náhle ho tak přemohly city, byl tak vděčný, že je naživu, tak šťastný, že má vedle sebe Martie, že mu zeslábly nohy a vděčností se mu skoro podlomila kolena. Opřel se o polici a tvářil se, že čte nálepku na konzervě dušeného masa.

Jestli ho viděl ještě někdo z obchodu, patrně se nechal oklamat. Martie to ale nespletlo. Přistoupila k němu, ruku mu položila na zátylek, předstírala, že čte nálepku s ním, a šeptem řekla: „Moc tě miluju, lásko.“

Z pokoje zavolal Dusty na aerolinie a vyptal se na nejbližší možný let. Našel volná místa a kreditní kartu použil výhradně k tomu, aby je rezervoval. Požádal agenta, aby obchod zatím neprováděl. „Radši ráno zaplatím hotově, až si budu letenky vyzvedávat.“

Dali si postupně oba dlouhou horkou sprchu. Miniaturní hotelová mýdlíčka se rozplynula, než skončili.

Dusty objevil za pravým uchem odřené místo. Byl na něm krvavý strup. Možná se o něco uhodil, když se auto kutálelo ze svahu, ale až dosud o tom vůbec nevěděl.

Seděli v posteli, ručník použili místo ubrusu a udělali si sýrové sendviče. Plechovky s pivem chladili v odpadkovém koši naplněném sněhem.

Sendviče a chipsy nechutnaly ani dobře, ani špatně. Bylo to prostě něco k jídlu. Palivo, aby vydrželi. A pivo, aby jim pomohlo spát, jestli to půjde.

Po cestě ze Santa Fé ani jeden z nich moc nemluvil, a teď také ne. V příštích letech, pokud budou mít tolik štěstí, že je čekají ještě roky a ne pouhé hodiny nebo dny, nebudou pravděpodobně mluvit často ani dlouze o tom, co se stalo v těch indiánských rozvalinách. Život je příliš krátký, než aby se člověk zabýval nočními můrami a ne siry.

Na povídání byli příliš vyčerpaní, a tak se při jídle dívali na televizi.

Televizní zprávy byly plné bojových letadel. Noční výbuchy někde na druhém konci planety.

Na radu expertů na mezinárodní vztahy se nejmocnější světová aliance národů znovu snažila přivést dvě vojenské frakce k jednacímu stolu rozbombardováním civilní infrastruktury. Mosty, nemocnice, elektrárny, videopůjčovny, vodovody, kostely, bufety. Podle zpráv soudě, nikdo z celého širokého spektra politiků nebo médií, nebo vlastně nikdo na vyšších příčkách společenského žebříčku nezpochybňoval morálnost operace. Debata mezi experty se namísto toho soustřeďovala na to, kolik milionů kilogramů bomb a v jakém moderním balení se bude muset shodit, aby přišli k rozumu vůdci lidového povstání proti příslušné vládě a aby se tedy zabránilo vypuknutí regulérní války.

„Pro ty lidi, co byli v tom bufetu,“ podotkla Martie, „je válka už teď.“

Dusty televizi vypnul.

Když se najedli a vypili každý dvě piva zalezli pod peřinu, leželi ve tmě a drželi se za ruce.

Předchozího večera byl sex potvrzením života. Teď by jim připaďal jako rouhání. Stejně potřebovali jen vzájemnou blízkost.

Po chvíli se Martie zeptala: „Je z toho nějaká cesta ven?“

„Nevím,“ odpověděl poctivě.

„Ti lidé v institutu. ať dělají, co chtějí, proti nám nic neměli, než jsme sem přijeli. Šli po nás jen proto, aby chránili Ahrimana.“

„Ale teď jsou tu Zachary a Kevin.“

„To budou nejspíš brát pragmaticky. Chci říct, že pro ně je to prostě riziko podnikání. Nic na ně nemáme. Žádnou skutečnou hrozbu pro ně nepředstavujeme.“

„No a?“

„No a kdyby byl Ahriman mrtvý. nenechali by nás být?“

„Možná.“

Nikdo z nich dlouho nepromluvil.

Bylo takové ticho, že Dusty by skoro přísahal, že slyší, jak venku dopadají sněhové vločky.

„Mohla bys ho zabít?“ zeptal se konečně.

Trvalo dlouho, než odpověděla: „Nevím. Ty ano? Prostě. chladnokrevně? Jít k němu a stisknout spoušť?“

„Možná.“

Byla několik minut zticha, ale 011 věděl, že neusíná.

„Ne,“ řekla nakonec. „Myslím, že nemohla. Myslím zabít ho. Jeho ani nikoho jiného. Už ne.“

„Já vím, že bys to nechtela udělat. Ale myslím, že bys mohla. Ajá také.“

Ke svému překvapení si uvědomil, zejí vypráví o optické iluzi, která ho fascinovala už od dětství: o kresbě lesa, která s drobnou změnoví perspektivy náhle odhalila velké živé město.

„A jak to souvisí?“ zeptala se.

„Dneska v noci jsem já byl ta kresba. Vždycky jsem si myslel, že přesně vím, kdo jsem. Pak malý posun perspektivy, a vidím jiné svoje já. Které je skutečné a které je fikce?“

„Obě ta já jsou skutečná,“ řekla. „A to je v pořádku.“

Když ji slyšel, jak říká, že je to v pořádku, tak to náhle doopravdy bylo v pořádku. I kďyž to Martie nevěděla a i když by to Dusty nikdy nedokázal vyjádřit slovy, kterým by porozuměla, byla jediným mezníkem, podle něhož Dusty měřil svou cenu jako lidské bytosti.

Později, když viz skoro usínal, řekla: „Musí být nějaká cesta ven. Prostě. posunout perspektivu.“

Možná měla pravdu. Cesta ven. Ale on ji nedokázal najít ani v bdění, ani ve spaní.

Kapitola 72

Ani Usměvavý Bob za ní ve snech nepřišel, neobjevil se ani v těch nočních chvílích, kdy byla vzhůru a pátrala ve stínech motelového pokoje po známém tvaru jeho požárnické přilby a slabě svítících pruzích bundy.

Martie strašně toužila spatřit ho, ať už ve snech nebo jinak. Připadala si opuštěná, jako by si už nezasloužila, aby nad ní bděl.

Teď, když před ní ležela Kalifornie a všechno, co ji tam čekalo, potřebovala oba nejdůležitější muže ve svém životě, Dustyho i Usměvavého Boba, jestli měla vůbec doufat.

Za modrého rána, když Martie odlétala z Albuquerque bez dětského požárnického autíčka a beze zbraně, ztuhlá a rozbolavělá po námaze předchozího dne, připadala si unavená a stará. Zatímco Dusty četl Naučte se mít se rádi, aby lépe pochopil jejich nepřítele, Martie tiskla čelo k okénku a hleděla dolů na město poprášené sněhem, které se pod nimi rychle ztrácelo. Celý svět byl nyní lak cizí, jako by odlétala z Istanbulu nebo z jiné exotické metropole.

Ani ne před dvaasedmdesáti hodinami vzala Válela na ranní procházku a krátce ji polekal vlastní stín. Poté, co ten podivný okamžik přešel, docela se tím bavila. Její nejmilejší přítelkyně byla dosud naživu. Ještě nikdy nebyla v Santa Fé. Tehdy věřila, že život má svůj záhadný plán, a v událostech svých dnů spatřovala uklidňující zákonitosti. V existenci toho plánu věřila dosud, i když zákonitosti, které viděla teď, se lišily od těch, které znala dřív, byly jiné a znepokojivě složitější.

Očekávala strašné sny a ne kvůli dvěma plechovkám piva a gumovým sendvičům se sýrem. Ale spala nerušené.

Doktor málokdy přijímal pacienty jindy než první čtyři dny v týdnu. Tentokrát měl na pátečním programu jen Martie a Dustyho Rhodesovy, a li na schůzku nebudou moci přijít.

„Dávej si pozor,“ napomenul svůj obraz v koupelnovém zrcadle. „Za chvíli nebudeš mít vůbec žádnou praxi, jeslli si budeš pacienty takhle vybíjet.“

Vzhledem k tomu, že všemi krizemi posledních čivou dní proplul, aniž by stáhl ohon, a s oběma rohy nedotčenými sám se musel zasmát svému metafyzickému vtipu, byl ve skvělé náladě. A co víc, vymyslel způsob, jak oživil hru, klerá se zdála být včera večer beznadějně ztracená, a přišel také na moc pěkný způsob, jak využít voňavý obsah modrého sáčku.

Oblékl se do jiného kvalitního obleku od Zegni: černého, elegantně střiženého, s nejnovějším módním tvarem klop a s dvouřadovou vestoví. Když se uviděl v irojdílném zrcadle v šainč, působil lak úžasně, že zauvažoval o lom, zda nemá vytáhnout videokameru a zachytit, jak skvěle v tento historický clen vypadal.

Bohužel čas byl klíčový, právě jako včera večer. Slíbil Keanufobce, že bude celý den v ordinaci a že bude čekat na její rozhodnuli, zda se připojí ke vzpouře proti ďábelskému počítači, nebo ne. A nesmí toho zbohatlického cvoka zklamat.

Už druhý den po sobě se rozhodl vzít s sebou zbraň. Hrozba byla sice zřejmé menší, když teď bylo tolik potenciálních nepřátel mrtvých, ale časy byly přesto nebezpečné.

I když Taurus PT111 Millennium nebyl registrovaný dostal ho, stejně jako ostatní své zbraně, od dobrých duší v institutu nemohl ho použít znova. Teď, když se dá spojit s vraždami dvou lidí, je nebezpečný, bude třeba ho rozebrat, zničit a s maximální opatrností se ho zbavit.

Ze sejfu se zbraněmi, schovaného za policemi knihovny v obýváku panského apartmá, si vybral osmalřicítku Berettu model 85F, elegantní šestisetgramovou pistoli se zásobníkem na osm ran. I toto byla neregistrovaná zbraň, která za sebou neměla nic, podle čeho by bylo možné ji identifikoval.

Vzal ručně šitou aktovku značky Mark Gross a do jejích přihrádek naskládal modrý sáček, sáček ze Zelených pastvin a malý magnetofon, který používal k diktátům. Až bude čekat na telefon od Keanufobky, bude plánovat hru a nadiktuje další kapitolu Nebojte se, jsem s vámi.

V pracovně zkontroloval emaily a překvapilo ho, že dosud nepřišlo potvrzení dvojí likvidace v Novém Mexiku. Bylo mu to divné, ale neznepokojilo ho to, sestavil jen krátký šifrovaný dotaz a odeslal ho institutu.

Vyjel dnes ve svém nejmilejším veteránu, skvěle udržovaném RollsRoycu Silver Cloucl. Ve svém milovaném Stříbrném mraku.

Během krátké cesty do ordinace se auto stalo inspirací pro několik haiku.

Vozidlo králů. Modrý den, Stříbrný mrak. Modrý vak hoven.

Doktor byl ve skvělé formě a jeho radostná nálada vyústila v další hravé verše jen dva bloky od ordinace:

Slepec na cestě. Černá zem, Stříbrný mrak. Soucit, zábava?

Rozhodl se pro soucit a nechal slepce přejít bez nehody. Kromě toho Silver Cloud byl v dokonalém stavu a doktor se otřásl při představě, že by toto úžasné vozidlo mělo utrpět byť jen škrábnutí.

Když letadlo v prudkém úhlu klesalo ke Kalifornii, Dusty tušil že na něj a Martie čeká ještě dlouhý sestup, dokonce i když kola letadla bezpečně dosednou na dráhu. Za tímto slunečným dnem se skrývala temná místa, dosud nenavštívená.

Byli beze zbraně, ale vyzbrojeni znalostmi, a byli přesvědčeni o tom, že nemají jinou možnost než se postavit Ahrimanovi tváří v tvář. Nedělali si iluze, že se psychiatr přizná nebo aspoň něco vysvětlí. To nejlepší, v co mohli doufat, bylo, že se Mark Ahriinan nechteně podřekne a odhalí něco, co by jim poskytlo trochu náskoku nebo aspoň prohloubilo jejich znalosti o něm a o institutu v Novém Mexiku.

„Kromě toho si myslím, že se Ahrimanovi nikdy nepostavilo do cesty nic vážného. Zatím vždycky projel životem jako nůž máslem. Podle toho, co jsem četl v té pitomé knížce, je to každým coulem klasický narcis, přesně jak říkal Closterman.“

„A pěkně samolibý,“ dodala Martie, protože Dusty jí některé pasáže z Naučte SK mít se rádi předčítal.

„Je mocný, má styky, je mazaný, ale v jádru je možná měkký. Kdybychom s ním dokázali otřást, postavit se mu a trochu s ním zacloumat, nejspíš by se nijak moc nerozsypal, ale mohl by udělat nějakou hloupost, prozradit něco, co by neměl. A my teď zrovna potřebujeme každou sebemenší výhodu, kterou můžeme získat.“

Když vyplatili Saturn z letištní garáže, vyrazili na Fashion Island v Newport Beach, k věžáku, kde měl Ahriman svou ordinaci. Věž Cirith Ungol, nazvala to Martie, místo zla z Pána prstenů.

Když jeli výtahem do čtrnáctého patra, Dusty cítil v prsou a žaludku svírání, jako by kabina klesala, a ne stoupala. Skoro se už rozhodl z výtahu vůbec nevystupovat a vrátit se zase dolů. Pak ho něco napadlo.

Doktor seděl za svým stolem a dával si svačinu, když počítač který neustále běžel vydal tiché ping a na obrazovce se objevil záběr z bezpečnostní kamery v recepci, což se stalo pokaždé, když tam někdo vstoupil z chodby. Kdyby byl u počítače pracoval, obrázek by se objevil jen jako insert v rohu a on by tak jasně neviděl Martie a Dustina Rhodesovy.

Podíval se na své rolexky a zjistil, že jdou jen o šest minut pozdě na schůzku.

Zřejmě se v Novém Mexiku něco těžce zhatilo.

Dole na obrazovce se objevilo několik malých bezpečnostních ikonek. Doktor myší kliknul na obrázek pistole.

Vysoce citlivý detektor kovu odhalil, že oba subjekty mají u sebe malé množství kovu mince, klíče a podobně ale ani jeden z nich neskrývá kus kovu dost velký na to, aby mohl být palnou zbraní.

Další ikona maličká kostra.

Jak oba stáli u recepčního okénka a hovořili s Jennifer, stáli právě přeci rentgenovými trubicemi skrytými v otvoru klimatizace po jejich levici. Výsledné obrazy se přenášely na obrazovku Ahrimanova počítače.

Měli dobré kostry, ti dva. Pevná struktura kostí, dobře tvarované klouby, vynikající držení těla. Kdyby měli tolik talentu kolik fyzických předpokladů, museli by z nich být skvělí tanečníci.

Jako by se vznášely ve stavu beztíže, objevovaly se kolem jejich koster i další předměty. Mince, klíče, knoflíky, kovové zipy, ale žádné nože v pochvách na pažích ani na nohou, nic nebezpečného.

Hromádka drobných předmětů v Martiině kabelce se nedala rozeznat tak snadno. Mohl mezi nimi být i zavírací nůž, ale Ahriman si nebyl jistý.

Třetí ikona byla kresba nosu. Doktor dojedl koláček a klikl na ni.

To aktivovalo analyzátor pachů, který zkoumal vzorky vzduchu odebraného z recepce. Zařízení naprogramované tak, aby rozeznalo chemický profil třiceti dvou různých výbušnin, bylo dost citlivé, aby objevilo třeba i jen tři příznačné molekuly v krychlovém centimetru vzduchu. Nic. Ani jeden z jeho návštěvníků u sebe neměl bombu.

Ani nečekal, že by Martie nebo Dusty měli buď dostatečné zkušenosti s výbušninami nebo jen tu nebetyčnou drzost, aby se tady objevili s bombou na těle. Tento neobvykle dokonalý bezpečnostní systém tu byl instalován proto, že doktor míval co clo činění i s pacienty mnohem méně stabilními než tito dva.

Někdo by možná na všechna tato složitá opatření mohl pohlížet jako na příznak paranoie. Doktor v tom viděl pouhou dostatečnou pozornost věnovanou detailům.

Jeho otec mu často kladl na srdce potřebu bezpečnostních opatření. Ve své kanceláři míval velký režisér vždycky nejmodernější na tehdejší dobu bezpečnostní zařízení, aby ho chránila před zhrzenými hvězdičkami, výbušnými herci nespokojenými s tím, jak sestříhal jejich výkon, nebo před některým kritikem, který by snad náhodou zjistil, kdo nechal jeho matce zpřerážet nohy.

Když se Ahriman přesvědčil, že ani Dusty, ani Martie mu nemůžou ublížit rychleji, než je on dokáže aktivovat, zabzučel na Jennifer a řekl jí, že pacienty očekává. Nevstal ze židle, jen zapnul elektronický zámek ve dveřích do recepce a dveře se na motorových pantech pomalu otevřely směrem dovnitř.

Doktor kliknul na ikonu se sluchátky. Martie a Dusty vešli. Tvářili se rozhněvaně, ale přitom zakřiknutěji, než čekal. Když jim ukázal na dvě menší křesla proti svému stolu, sedli si.

Dveře se za nimi zavřely.

„Doktore,“ řekla Martie, „nevíme, co se to, sakra, děje, ale víme, zeje to hnus, že to smrdí, je to nechutné, a chceme slyšet odpovědi.“

Ahriman při její řeči sledoval obrazovku počítače. Podle absence slabého elektronického pole typického pro hlasem aktivovanou vysílačku neměla s sebou odposlech.

„Okamžik, prosím,“ řekl a kliknul na ikonu s mikrofonem.

„Poslouchejte,“ ozval se vztekle Dusty, „nebudeme tady jenom tak sedět a čekat, než si“

„Pssst,“ káravě sykl doktor a položil si prst na ústa. „Jenom na okamžik, prosím, naprosté ticho. Naprosté.“

Podívali se po sobě, zatímco Ahriman studoval hlášení na obrazovce.

Doktor řekl: „Martie, v téhle místnosti jsou vysoce citlivé mikrofony, které zachycují přesný charakteristický zvuk rytmicky se otáčejících cívek v kazetovém magnetofonu. Vidím, že jste nechala kabelku otevřenou a nakloněnou ke mně. Máte v kabelce takový přístroj?“

Zjevně otřesená vytáhla magnetofon.

„Položte ho na stůl, prosím.“

Naklonila se vpřed a odevzdala přístroj.

Ahriman ho vypnul a vytáhl z něj minikazetu.

„No dobře, máte tuhle kazetu,“ zasyčela vztekle Martie. „No dobře, jo. Ale my máme lepší, vy hajzle. Máme kazetu, kcle Susaii Jaggerová“

„Raymond Shaw,“ řekl doktor.

„Poslouchám,“ odpověděla Martie a naklonila se poněkud dopředu.

Dusty se zamračil a podíval se po své ženě, a Ahriman okamžitě pokračoval: „Viola Narvilly.“

„Poslouchám,“ odpověděl Dusty a zaujal stejný postoj jako jeho manželka.

Zpřístupnit dva lidi najednou bude těžké, ale proveditelné. Pokud mezi jednotlivými verši a odpověďmi v jejich haiku uplyne víc než šest vteřin, proberou se k plnému vědomí. Proto mezi nimi bude muset přepínat jako žonglér roztáčející talíře na tyčích.

Začal s Martie: „Západní vítr“

„Ty jsi západ a západní vítr.“

Dustymu řekl: „Uhodil blesk“

„Ty jsi blesk.“

Teď k Martie: „svál spadané listí“

„Listy jsou tvoje instrukce.“

A zpátky k Dustymu: „výkřik noční volavky“

„Výkřiky jsou tvoje instrukce.“

A poslední verš k Martie: „k východní straně.“

„Já jsem východ.“

A nakonec Dusty: „ doznívá tmou.“

„Já jsem tma.“

Martie seděla s hlavou poněkud nachýlenou dopředu, oči upřené na ruce, jimiž svírala kabelku.

Skloněná hlava. Vystřelí si i mozek. pro svého pána.

Nebylo to prvotřídní haiku, to je pravda, ale jeho nálada přišla doktorovi okouzlující.

Dusty byl dosud obrácený ke své ženě, hlavu zmateně pochýlenou, a zdálo se, že se soustřeďuje na ni.

Jistěže ji doopravdy nezajímala její kabelka a on si neuvědomoval její přítomnost, protože oba čekali na jediné: instrukce.

Skvělé.

Ohromený a potěšený se Ahriman pohodlně opřel v křesle a žasl nad tím, jak se jeho štěstí radikálně obrátilo. Hra, kterou ráno přepracovával, se teď dala sehrát víceméně podle původního záměru. Všechny jeho problémy se vyřešily samy.

No, až na Keanufobku. Ale teď, když se zdálo, že vesmír sám se stará o všechny doktorovy potřeby, očekával, že i případ té půlmiliardové dutohlavé ženské se vyřeší k jeho spokojenosti dřív, než skončí den.

Byl zvědav na to, jak se tomuhle podivnému páru, malíři pokojů a návrhářce videoher, podařilo přežít v Novém Mexiku. Vlastně měl spíš pět set otázek než jednu, byl by mohl strávit celý den tím, že se jich bude vyptávat, jak vlastně toho o něm tolik zjistili, i když dostali do ruky pár nečekaných žolíků.

Jenže ačkoli věnovat pozornost detailům je jistě důležité, člověk také nesmí zapomínat na konečný cíl. A cílem v tomto případě bylo úspěšně dokončení dosud nejdůležitější hry doktorovy kariéry. I když původně zamýšlel chvíli si s Martie pohrát, než ji a Dustyho použije v Malibu, nebyl už ochoten čekat měsíce, ba už ani hodinu na konečnou satisfakci.

V konečném důsledku nebyli Martie a Dusty i přes veškerou svou mazanost nic než plebejci, dva malí človíčci zoufale se snažící povznést se nad svou společenskou třídu, což ostatně chtějí všichni plebejci, i když by to nikdy nepřipustili, dva poctiví hlupáci, kteří mají větší sny, než jaké dokážou naplnit. Není pochyb o tom, že některé detaily toho jejich dojemného plahočení by byly zábavně, ale v konečném důsledku mají jejich dobrodružství jen o něco větší význam než snahy detektiva Skeeta a jeho bezejmenného kamaráda. Nejsou zajímaví tím, kdo jsou, ale pouze proto, jak je možně je ovládat.

Než Keanufobka zavolá nebo rovnou přijde, což by věci zkomplikovalo, musel Ahriman dát Dustymu a Martie instrukce, natočit jim klíček a poslat je na vražednou výpravu, která bude posledním tahem v jeho hře.

„Martie, Dusty, mluvím teď k vám oběma. Budu vás instruovat zároveň, abychom ušetřili čas. je to jasné?“

„Je to jasné?“ zeptala se Martie a Dusty v téže chvíli řekl: ,Je?“

„Řekněte mi, jestli rozumíte tomu, co jsem vám říkal.“

„Rozumím,“ řekli oba zároveň.

Doktor se naklonil dopředu v židli, vychutnával si ten okamžik, přímo opilý potěšením, a dokonce mu teď ani nebylo líto, že si to s Martie nebude moci párkrát rozdat. Pokračoval: „Až odtud odejdete, pojedete autem do Malibu“

„Malibu“„ zamumlala Martie.

„Ano, správně. Do Malibu. Adresu znáte. Vy dva pojedete navštívit Dustyho matku Claudette a jejího manžela toho chamtivého ufuněného velikášského sráče, doktora Dereka Lamptona.“ „Rozumím,“ řekl Dusty.

„Ano, o tom jsem přesvědčený,“ usmál se pobaveně Ahriman, „protože jsi s tím smradlavým kýblem chcanek musel žít pod jednou střechou. Až dojedete do Malibu, jestli buď Claudette, nebo Dutohlav Derek bude někde pryč, musíte počkat, až budou oba doma.“

Doktor si uvědomil, že se chová jako puberťák, kdvž sype na Lamptona jednu urážku za druhou. Ale co na tom, vždyť to byla taková sladká úleva.

S narůstajícím vzrušením pokračoval. „Musíte počkat, až bude doma i jejich syn, ten tvůj jedovatý nevlastní bratr Derek Junior což je mimochodem stejný podebraný vřed na prdeli lidstva jako jeho táta. Honipéro junior tam nejspíš bude, už když přijedete, protože se vičí doma. Tvůj syfilitický nevlastní otec má svoje vlastní posrané teorie o vzdělání, které ti určitě aspoň částečně cpal do krku taky, tobě i Skeetovi. Prostě musejí tam být všichni, než začnete jednat. Zneškodníte je všechny, ale nezabijete je hned. Zmrzačíte je a rozčtvrtíte v tomto pořadí: nejdřív Claudette, pak juniora, pak Dereka Hovnomístomozku Lamptona samotného. Musí být poslední, aby viděl všechno, co uděláte Claudette a Juniorovi. Ve středu, Martie, jsem ti ukazoval fotografii dívky, kterou její vrah rozsekal a ty kusy znova poskládal obzvlášť zajímavým způsobem, a žádal jsem tě, aby ses na ten obrázek obzvlášť pečlivě soustředila. Až rozřežete Claudette, poskládáte ji s Dustym přesně stejně, ale s jednou změnoví, týká se jejích očí“

Zarazil se, protože si uvědomil, že ve svém vzrušení něco přeskočil. Chvilku mlčel, zhluboka se nadechl a napil se višňové limonády.

„Omluvte mě. Promiňte. Musím se ještě vrátit o kousek zpátky. Než pojedete do Malibu, zastavíte se v depozitním boxu v Anaheimu a vyzvednete si tašku plnou chirurgických nástrojů. A pitevní pilku s náhradními listy včetně několika vynikajících lebečních, které otevřou každou lebku, dokonce i tak tvrdou jako ta Derekova. Nechal jsem tam také dvě automatické pistole Glock a náhradní zásobníky.“

Týká se jejích očí.

Ta čtyři slova z jeho instrukcí se vracela doktorovi do mysli a on chvilku nechápal proč.

Týká se jejích očí.

Prudce vstal, odsunul si křeslo z cesty. „Martie, podívej se na mé.“

Po krátkém zaváhání žena zvedla schýlenou hlavu a sklopené oči.

Ahriman se otočil k jejímu manželovi a zeptal se: „Dusty, proč ses celou tu dobu díval na Martie?“

„Proč jsem se díval na Martie?“ odpověděl Dusty správně na otázku otázkou, jak to bylo v tomto hluboce programovaném stavu správné.

„Dusty, podívej se na mě. Podívej se přímo na mě.“

Dusty obrátil pohled od své ženy k Ahrimanovi.

Martie se už zase dívala na své ruce.

„Martie!“ přikázal doktor.

Poslušně se mu opět podívala do očí.

Ahriman hleděl na Martie, studoval její oči, pak se obrátil k Dustymu, obracel se z jednoho na druhého, z jednoho na druhého, z jednoho na druhého, až konečně řekl, otřeseněji, než by byl chtěl: „Žádné REM. Žádné rejdění.“

„Žádná sranda,“ řekl Dusty a vstal.

Jejich chování se změnilo. Pryč byly nepřítomné výrazy. Pryč byla předstíraná poslušnost.

Rychlé pohyby očí se nedají přesvědčivě zfalšovat, takže se o to ani nepokoušeli.

Martie vstala ze židle a zasyčela: „Co ty jsi zač? Co za hnusnou, ubohou, nechutnou stvůru ty jsi?“

Doktorovi se její tón vůbec nelíbil, vůbec, ani trochu.

To pohrdání. Ta nenávist. Lidé s ním tímhle tónem nikdy nemluvili. Taková neúcta byla nepřijatelná.

Pokusil se znovu získat kontrolu. „Raymoiid Shaw.“

„Polib mi prdel,“ řekla.

Dusty začal obcházet stůl.

Doktor vycítil násilí a vytáhl proto osmatřicítku Berettu.

Pohled na pistoli je zarazil.

„Nemůžete přece být deprogramovaní,“ trval na svém Ahriman. „Nemůžete být.“

„Proč?“ zeptala se Martie. „Protože se to ještě nikdy nestalo?“

„Co máš proti Dereku Lampiónoví?“ chtěl vědět Dusty.

Lidé s doktorem takhle nemluvili. Aspoň ne víc než jednou. Měl chuť střelit toho pitomého, pitomého, lacině oblečeného nikoho, tu nulu, toho malíře pokojů rovnou mezi oči, rozstřílet mu ksicht, vystřelit mu mozek z hlavy.

Střílet tady by samozřejmě mělo nepříjemné důsledky. Policie a tyjejí nekonečné otázky. Reportéři. Skvrny, které by z toho perského koberce třeba nikdy nepustily.

Na okamžik vytušil zradu na institutu. „Kdo vás deprogramoval?“

„Martie mě,“ odpověděl Dusty.

„A Dusty osvobodil mě.“

Ahriman zavrtěl hlavou. „Lžete. To není možné. Oba lžete.“

Doktor uslyšel ve svém hlase paniku a zastyděl se. Připomněl si, že je Mark Ahriman, jediný syn velkého režiséra, ve svém oboru větší, než byl jeho otec v Hollywoodu, loutkář, ne loutka.

„Víme o tobě hodně,“ řekla Martie.

„A zjistíme ještě víc,“ slíbil Dusty. „Všechny ty odpornosti do posledního detailu.“

Detaily. Zase to slovo, které se včera v noci zdálo být znamením, a nikoli dobrým.

Byl přesvědčen, zeje aktivoval a zpřístupnil, a řekl jim příliš mnoho. Teď byli ve výhodě, a mohli by dokonce časem najít způsob, jak jí účinně využít. Bod pro protihráče.

„Zjistíme, co máš proti Dereku Lampiónoví,“ prohlásil Dusty. „A až na ten motiv přijdeme, tak to bude další hřebík do tvojí rakve.“

„Ale prosím vás,“ řekl doktor a předstíral bolestné ušklíbnutí. „Nemučte mě frázemi. Jestli se mě chcete pokoušet zastrašovat, tak aspoň mějte tolik slušnosti, že půjdete na chvíli pryč, pořídíte si lepší vzdělání, zlepšíte si slovník a vrátíte se sem s nějakými neotřelými metaforami.“

Tohle bylo lepší. Na chvíli vypadl z role. Jeho role byla náročná, složitá, intelektuální a s mnoha odstíny. Z herců, kteří získali Oscary za role v otcových slzotvorných filmech, by se ani jeden nedokázal do té role vžít tak hluboce a úspěšně jako doktor. Občasné vypadnutí z role bylo pochopitelné, ale teď už byl zase pánem paměti.

Teď, v reakci na jejich ubohý pokus o zastrašování, jim dal lekci, jak to má vypadat doopravdy: „Až se pustíte do té křížové výpravy a budete se mě snažit přivést před soud, tak bych vám radil, abyste se na čas nastěhovali k mamince. Ten váš směšný domeček ve středu večer vyhořel do základů.“

Ty ubohé tupé děti byly chvilku úplně bez sebe, nebyly si jisté, jestli to, co právě řekl, je pravda nebo lež, a jestli je to lež, tak jaký je její smysl.

„Ta vaše úžasná sbírka bazarového nábytku, to je všechno pryč, bohužel. A ta usvědčující kazeta, o které jste se předtím zmiňovali, ta se vzkazem od Susan ta je taky pryč. To je ta tragédie s požáry. Z pojištění si člověk nikdy nekoupí znova věci, které pro něj měly sentimentální hodnotu, že?“

Teď už věřili. Ohromené výrazy vyhnaných, vykořeněných.

Dokud se ještě citově potáceli, doktor je znova tvrdě zasáhl. „Ten brejlatý idiot, co jste u něj nechali Skeeta. Jak se jmenuje?“

Podívali se na sebe a Dusty pak řekl: „Fík.“

Doktor se zamračil. „Fík?“

„Foster Newton.“

„Aha. No tak Fík je mrtvý. Střelený čtyřikrát do břicha a do prsou.“

Otřesený Dusty se zeptal: „Kde je Skeet?“

„Taky mrtvý. Taky čtyři rány do břicha a do prsou. Skeet a Fík. Moc hezká výměna, dva místo jednoho.“

Kďyž Dusty znova vykročil směrem k němu, Ahriman mu namířil Berettu přímo do obličeje a Martie popadla manžela za paži a zarazila ho.

„Bohužel,“ pokračoval doktor, „vašeho psa jsem zabít nemohl. Byl by to pěkný dramatický detail, teď zrovna by tvořil moc hezké finále. Jako z filmu. Jenže život není lak pěkně uzavřený jako scénář.“

Doktor byl zpátky. Kdyby mohl vyskočit do vzduchu a zafandit sám sobě, byl by to udělal.

V plebejcích se vařily velké city, protože jako všichni z jejich druhu se řídili mnohem méně intelektem než syrovými emocemi, ale Beretta je nutila, aby se ovládali, a vteřinu po vteřině se museli smířit s tvrdým poznáním, že pistole není jedinou doktorovou zbraní. Pokud byl ochoten přiznat se k vraždě Skeeta a Fiká, dokonce i tady ve svém nejsoukromějším soukromí, znamená to, že nemá nejmenší obavy, že by ho postavili před soud pro vraždu, musí si být jistý, zeje nedotknutelný. Neochotně, trpce docházeli k závěru, že, ať se jakkoli snaží ho porazit, vždycky je dostane, protože je mnohem lepší hráč, má nesrovnatelně vyšší inteligenci, neohlíží se na žádná pravidla kromě svých vlastních a má neobyčejný talent pro klam což dohromady znamenalo, že pistole je tou nejmenší T. jeho zbraní.

Dopřál jim chvíli na to, aby tato pravda pronikla clo té jejich uboze houbovité šedé hmoty mozkové a pak to ukončil. „Myslím, že bude lepší, kclyž teď půjdete.

A já vám clám raclu, aby ta hra byla o něco vyrovnanější.“

„Hra?“ opakovala Martie.

Odpor a pohrdání v jejím hlase se už Ahrimana nedotkly.

„Co vlastně vy všichni chcete?“ zeptal se Dusty hlasem ochraptělým emocemi. „Ten institut. proíT

„No,“ odpověděl doktor, „jistě chápete, že je občas užitečné odstranit někoho, kdo překáží důležitým veřejným zájmům, nebo ovládat někoho, kdo jim může prospět. A někdy. pumový útok nějakého pravičáckého fanatika nebo příště třeba levičáckého nebo dramatická masová vražda osamělého střelce nebo okázalá srážka vlaků nebo katastrofální ropná havárie. tyhle věci dokážou vyvolat ohromnou publicitu, soustředit pozornost národa na určitou otázku a uspíšit zákony, které povedou ke stabilnější společnosti, k takové, která nám umožní odstranit extrémní složky politického spektra.“

„Lidi jako vy nás zachrání před extrémisty?“

Nevšímal si její jedovatosti a pokračoval. „Pokud jde o tu radu. Od této chvíle nikdy nespěte oba najednou. Nerozdělujte se. Kryjte si navzájem záda. A pamatujte na to, že kdokoli, koho potkáte na ulici, kdokoli z davu, může patřit mně.“

Viděl, že se jim nechce odejít. Srdce jim bušila, mysl měli vykolejenou vztekem a žalem a šokem a chtěli řešení hned teď a tady, jako jim podobní vždycky chtějí, protože nemají žádný smysl pro dlouhodobou strategii. Nejsou schopni smířit svou zoufalou potřebu okamžité citové katarze s chladným faktem své bezmoci.

„Jděte,“ ukázal Ahriman Berettou na dveře.

Šli, protože neměli jinou možnost.

Na záběru bezpečnostní kamery na počítači se doktor díval, jak jdou přes recepci a vycházejí na chodbu.

Položil Berettu na stůl, místo aby ji vrátil do podpažního pouzdra, tak, aby ji měl snadno na dosah, a posadil se, aby se zamyslel nad tímto posledním vývojem.

Doktor potřeboval vědět mnohem víc o tom, jak ti dva ubožáci zjistili, jak jsou naprogramovaní a jak se mohli deprogramovat. Jejich ohromující sebeosvobození mu připadalo doslova jako zázrak.

Bohužel víc se od nich nedozví, dokud je nebude moci znovu dostat pod vliv drog, obnovit jejich duševní kaple a znovu vložit program, což znamenalo projít s nimi celý pracný třífázový proces, který už s každým z nich jednou absolvoval. Byli ale teď příliš ostražití, uvědomovali si, jak tenká je v moderním světě hranice mezi skutečností a fantazií, a bylo nepravděpodobné, že mu tu možnost dají, bez ohledu na to, jak bude chytrý. Bude muset s tou záhadou žít.

Zabránit jim nadělat víc škody bylo důležitější než dozvědět se pravdu o tom, jak se zachránili.

Ostatně pravdy si nijak zvlášť nevážil. Pravda je měkká věc, amorfní, mění se člověku před očima. Ahriman strávil celý život tím, že formoval pravdu stejně snadno, jako hrnčíř formuje hroudu jílu ve vázu jakékoli žádané podoby.

Moc vždycky přetrumfne pravdu. Nemůže ty lidi zabít pravdou, ale správně použitá moc je může rozdrtit a navěky smést z hrací desky.

Ze své aktovky vytáhl modrý sáček. Položil ho doprostřed stolu a minutu nebo dvě na něj hleděl.

Hra se dá dohrát až do konce během nejbližších několika hodin. Věděl, kam odtud Martie a Dusty pojedou. Všechny hlavní postavy budou na jednom místě a budou zranitelné, když to vezme do ruky tak obratný stratég jako doktor.

Zjistíme, co máš proti Dereku Lampiónoví. A až na ten motiv přijdeme, tak to bude další hřebík do tvojí rakve.

Takové beznadějné naivky. Po tom všem, co prožili, pořád ještě věří, že svět je pěkně uspořádaný jako v detektivce. Stopy, důkazy, svědectví a pravda jim v tomhle případě nebudou nic platné. Tahle hra se řídí podstatnějšími silami.

Doklor se spolehl na lo, že Keanufobka nebude volal zrovna během jeho králké nepřítomnosti, zastrčil Berellu do pouzdra, sjel výtahem do přízemí, přešel přes náměstíčko do jednoho z blízkých nákupních středisek a z veřejného telefonního automatu zavolal na totéž číslo, které použil ve středu v noci, když potřeboval zařídit požár.

Číslo bylo obsazené. Musel volat čtyřikrál, než lo na druhém konci začalo zvonil.

„Haló?“

„Ed Mavole,“ řekl doklor.

„Poslouchám.“

Doklor prošel zpřístupňující haiku a pak řekl: „Pověz mi, jestli jsi sám.“

„Jsem sám.“

„Odejdi z domova. Vezmi si s sebou hodně drobných. Jdi přímo do budky, kde budeš mít aspoň trochu soukromí. Za patnácl minut zavolej na tohle číslo.“ Přeříkal přímou linku do kanceláře, která nešla přes Jennifer. „Řekni mi, jestli rozumíš nebo ne.“

„Rozumím.“

Ahriman vyvedl svůj subjekt z kaple k plnému vědomí na počítání do deseti, pak řekl: „Promiňte, to je omyl,“ a zavěsil.

Vrátil se rovnou do čtrnáctého patra a do své ordinace, ale v hale se pozorně rozhlédl, jestli tam nečeká Keanuíobka, v každé ruce lodičku s jehlovým podpatkem.

Jennifer vzhlédla od stolu za okénkem recepce a vesele zamávala. Zamával také, ale spěchal do své ordinace, než se mohla pustit do nadšeného kázání o zdravotní prospěšnosti požívání dvou deci zkapalněné borové kůry denně.

Když znovu usedl ke stolu, vytáhl Berettu z pouzdra a položil si ji na dosah.

Z ledničky vytáhl čerstvou láhev višňové limonády a zapil s ní další tyčinku. Potřeboval trochu cukru.

Už byl zase v akci. Jednou či dvakrát to s ním bylo trochu nahnuté, ale ta krize ho jen osvěžila. Jako věčný optimista věděl, že za pár hodin ho čeká další okázalé vítězství, a byl z té vyhlídky nadšený.

Tu a tam se lidé doktora ptávali, jak se mu daří udržovat si neustále mladistvý vzhled, mladistvou postavu a den za dnem tolik energie, i když je tak zaneprázdněný. Jeho odpověď byla vždycky táž: Mladý byl díky svému smyslu pro zábavu.

Když zazvonil telefon, bylo třeba subjekt znovu aktivovat a zpřístupnit. „Ed Mavole.“

„Poslouchám.“

Po haiku Ahriman řekl: „Pojedeš rovnou do bezpečnostní schránky v Anaheimu.“ Nadiktoval inu adresu, číslo schránky, kterou si pronajal na falešný průkaz, a kombinaci zámku na dveřích. „Mezi jinými věcmi tam najdeš dvě automatické pistole Glock 18 a několik náhradních zásobníků po třiatřiceti ranách. Vezmi jednu pistoli a . čtyři zásobníky by měly stačit.“

Bohužel vzhledem k lomu, že v domě je třeba zvládnout pět lidí místo tří a že to bude muset provést jen jeden člověk, ne dva, nebude možné později rozčtvrtit všechny oběti a poskládat je v ironické obrazy tak, jak to původně plánoval. Bude potřeba tolik střelby, že by policie nejspíš dorazila příliš brzo a práci přerušila. A policajti jsou proslulí svým nedostatkem smyslu pro humor a ironii.

Možná ale bude čas aspoň na to, udělat z doktora Dereka Lamptona tak směšnou figuru, jak si zaslouží.

„Kromě pistole a čtyř zásobníků si ze schránky vezmeš jen pitevní pilku a lebeční list. Ne, radši vezmi dva, kdyby jeden praskl.“

Pozornost detailům.

Popsal nástroje, aby nedošlo k chybě, a pak vysvětlil, kcle Derek Lampión v Malibu bydlí.

„Zabiješ všechny, které v domě najdeš.“ Vypočítal lidi, kteří by podle něj měli být přítomni. „Ale když lam budou další sousedi na návštěvě, plynař, kdokoli zabiješ je taky. Vstoupíš tam násilím, budeš rychle postupovat z místnosti do místnosti, budeš je pronásledovat, když budou utíkat, a nebudeš ztrácet čas. Pak, než přijede policie, odřízneš vrchní část lebky Dereka Lamptona lebeční pilkou.“ Popsal způsob, jak to nejlépe udělat. „Teď mi řekni, jestli rozumíš nebo ne.“

„Rozumím.“

„Vyjmeš mozek a dáš ho stranou. Opakuj, prosím.“

„Vyjmu mozek a dám ho stranou.“

Doktor se smutně zadíval na modry sáček na svém stole. Neexistovala možnost, jak by se dostatečně včas a beze svědků mohl sejít s naprogramovaným vrahem a předat mu užitečný Valetův výplod. „Musíš do té prázdné lebky něco vložit. Jestli mají Lampiónoví psa, možná najdeš, co budeš potřebovat, ale když ne, musíš to udělat sám.“ Dodal poslední instrukce včetně návodu k sebevraždě.

„Rozumím.“

„Dal jsem ti velice důležitý úkol a jsem přesvědčen, že ho provedeš bezchybně.“

„Děkuji.“

„Není zač.“

Když Ahriman zavěsil, přál si, aby tu hnusnou Lamptonovu rodinu byl mohl naprogramovat také nesnesitelného Dereka, jeho kurvu ženu a jejich dementního syna a použít jako loutky je. Bohužel o něm věděli a jistě by na něj hleděii s podezřením, neměl prakticky šanci, že by se k nim dostal tak blízko, aby jim mohl podat potřebné drog a vést tři dlouhá programovací sezení.

Přesto byl nadšený. Triumf měl na dosah.

Višňový nápoj. Mrtvý blázen v Malibu. Uč se mít se rád.

Dokonalé. Doktor pozvedl sklenici k přípitku na svou básnickou genialitu.

Kapitola 73

Na Cape Cod nebo Marthas Vineyard by ten dům vypadal jako ztělesnění amerického snu, jako dům, kam člověk spěchá přes řeku a lesem za chladného úsvitu Dne díkůvzdání, jako místo, kde se v zasněženém vánočním ránu zdá Santa Claus skutečný dokonce i dospělým, dům idealizované babičky. Ačkoli dokonalý dům ani dokonalá babička ve skutečném životě nikdy neexistovaly, tento vášnivě sentimentální národ věří, že tak by babiččiny domy obecně měly vypadat. Břidličná střecha s vikýři. Stříbřitý obklad z cedrových šindelů. Okna a okenice natřené lesklou bílou barvou. Rozlehlé zápraží s proutěnými houpacími křesly a houpačkoví a upravená zahrada s nízkými bílými plůtky kolem každého záhonu. Na Cape Cod nebo Marthas Vineyard by člověk v určitém období minulosti mohl najít před domem Normana Rockwella sedícího před malířským stojanem, jak maluje dvě roztomilé děti honící husu s napůl uvázanou červenou mašlí kolem krku, zatímco v pozadí dovádí šťastný pes.

Tady v Malibu, dokonce i uprostřed pobřežní zimy, na nízkém útesu nad Tichým oceánem se schodištěm vedoucím k moři, mezi spoustou palem, vypadal len dům nemístný. Byl krásný, elegantní, dobře navržený a dobře postavený, ale přesto nemístný. Kdyby tu žila něčí babička, měla by ostře modré nehty, odbarvené světlé vlasy, rty smyslně zvětšené injekcemi kolagenu a chirurgicky upravená prsa. Dům byl blýskavá fikce, která uvnitř skrývala temnější pravdy, a když ho Dus ty spatřil při této návštěvě pouze páté od chvíle, co odtud v osmnácti letech odešel, a to už bylo skoro před dvanácti lety ho zasáhl jako pokaždé, mráz mu přejel po srdci, nikoli po páteři.

Ten dům za to ale nemohl. Byl to jen dům.

Přesto ale, když s Martie zaparkovali na příjezdové cestě a stoupali po schodech k zápraží, podotkl: „Věž Cirith Ungol.“

Neodvažoval se myslet na jejich domeček v Corona Del Mař. Jestli skutečně vyhořel clo základů, jak Ahriman tvrdil, nebyl Dus ty dosud připraven se s tím citově vyrovnat. Dům je jen dům, to je pravda, a majetek je nahraditelný, ale když člověk v nějakém domě dobře žil a miloval, pokud na něj má dobré vzpomínky, nemůže jinak, musí jeho ztrátu oplakávat.

Neodvažoval se myslet ani na Skeeta a Fiká. jestli Ahriman říkal pravdu, jestli je skutečně zabil, pak jak tento svět, tak Dustyho srdce bylo temnější místo než včera a zůstane temnější po zbytek jeho života. Pravděpodobná ztráta jeho těžce zkoušeného, ale milovaného nevlastního bratra ho napůl otupila, jak se ostatně dalo čekat, ale byl poněkud překvapen, jak hluboce jím také otřásla myšlenka na Fíkovu smrt, tichý a pilný malíř byl divný patron, ale laskavý a dobrosrdečný, a díra, která po něm v Dustyho životě zůstala, byla tak velká jako jejich zvláštní, ale významné přátelství.

Na zazvonění jim otevřela jeho matka Claudette a Dusty byl jako vždycky vyveden z míry a odzbrojen její krásou. Ve dvaapadesáti by se klidné mohla vydávat za pětatřiceliletou, a když jí bylo pětatřicet, stačilo, aby vešla do přeplněné místnosti, a neomylně k sobě přitáhla všechny pohledy, tuhle moc bude ostatně určitě mít i v pětaosmdesáti. Jeho otec, druhý ze čtyř jejích manželů, jednou řekl: „Claudette už od narození vypadala tak krásně, že by ji člověk láskou snědl. A každý den se na ni svět podívá a sbíhají se mu sliny.“ To bylo tak přesné a výstižné, že to Trevor.jeho otec, nejspíš někde četl, protože to těžko mohl vymyslet sám, a i když se to na první pohled zdálo neohrabané, ve skutečnosti nebylo, a rozhodně to byla pravda. Trevor tím neměl na mysli její sexualitu. Myslel tím krásu jako věc oddělenou od sexuální touhy, krásu jako ideál, krásu tak ohromující, až očaruje duši. Ženy a muže, děti i staré lidi, všechny Claudette přitahovala, všichni jí chtěli být nablízku, a když na ni hleděli, hluboko v jejich očích byla jakási čistá naděje a něco podobného vytržení, ale jiného a záhadného. Láska, kterou Claudette tolik lidí věnovalo, byla láska nezasloužená a neopětovaná. Oči měla podobně jako Dusty, modrošedé, ale méně modré než on, a on v nich nikdy neviděl to, co každý syn touží vidět v očích své matky, ani nikdy neměl důvod věřit, že by chtěla nebo přijala lásku, kterou jako chlapec víc než teď, ale přesto dodnes by ji byl zahrnul.

„Sherwoode,“ řekla, a ani ho nepolíbila, ani mu nepodala ruku. „To dnes všichni mladí lidé jezdí bez ohlášení?“

„Máti, víš, že se nejmenuji! Sherwood“

„Sherwood Perní Rhodes. Máš to na rodném listě.“

„Víš moc dobře, že jsem si to jméno nechal úředně změnit“

„Ano, když ti bylo osmnáct, byl jsi vzpurný a ještě hloupější než teď,“ odsekla.

„Dusty mi říkali všichni kamarádi, ještě když jsem byl kluk.“

„Tvoji kamarádi byli vždycky ti nejhorší ze třídy, Sherwoode. Vždycky ses kamarádil s nesprávnými typy, a to tak pravidelně, že to snad bylo schválně. Dustin Rhodes. Co sis myslel? Jak tě člověk může s vážnou tváří představovat kultivovaným lidem jako Dustyho Rhodese?“

„Takhle přesně jsem to myslel.“

„Dobrý den, Claudette,“ řekla Martie, které si dosud nikdo nevšiml.

„Drahá,“ řekla Claudette, „použijte prosím svého dobrého vlivu na toho chlapce a trvejte na tom, aby používal dospělé jméno.“

Martie se usmála. „Mně se Dusty líbí to jméno i ten chlapec.“

„Martine,“ pokračovala Claudette. „To je jméno pro skutečnou osobu.“

„Já mám radši, když mi lidé říkají Martie.“

„Já vím, ano. Bohužel. Neposkytujete Sherwooďovi právě dobrý příklad.“

„Dustinovi,“ trval na svém Dusty.

„V mém domě ne,“ naježila se Claudette.

Kdykoli sem Dusty přijel, bez ohledu na to, kolik času uplynulo od jeho předchozí návštěvy, byl přivítán tímto odtažitým způsobem, nemusela to být právě debata o jeho jménu, ale někdy třeba i dlouhý sled poznámek k jeho dělnickým šatům nebo nemódnímu účesu nebo zkoumavé otázky, zda už se konečně pustil do nějaké „skutečné“ práce, nebo zda ještě maluje domy. Jednou ho nechala stát na zápraží aspoň pět minut a debatovala s ním o politické krizi v Číně, tehdy mu to připadalo spíš jako hodina. Nakonec ho vždycky pozvala dál, ale nikdy si nebyl jistý, jestli mu dovolí překročit práh.

Skeeta jednou ohromně rozrušilo, když viděl film o andělech, kde jednoho z těch okřídlených hrál Nicholas Cage. Film vycházel z předpokladu, že strážní andělé nesmějí poznat romantickou lásku ani jiné silné city, musejí zůstat čistě intelektuálními bytostmi, aby mohli sloužit lidstvu, a přitom se s ním příliš citově nezaplést. Pro Skeeta to vysvětlovalo chování jejich matky, které by krásu mohli závidět sami andělé, ale která dokázala být chladnější než džbán neslazené citronácly uprostřed léta.

Konečně, když si Clauclette vybrala ono pomyslné mýto, které čerpala z podobných odkladů, odstoupila o krok a pozvala je dál beze slova nebo gesta. „Jeden syn se objeví s. hostem skoro o půlnoci, druhý s manželkou, a ani jeden předem nezavolá. Vím, že jste oba dostávali lekce ze slušných mravů a společenského chování, ale zřejmě to byly vyhozené peníze.“

Dusty předpokládal, že ten druhý syn byl Junior, kterému bylo patnáct a bydlel tady, ale když s Martie prošli kolem Claudette, hnal se jim po schodech vstříc Skeet. Vypadal bledší, než když ho viděli naposledy, a taky hubenější, s tmavšími kruhy pod očima, ale byl živy.

Když ho Dusty objal, Skeet sykl: „Au, au, au,“ a stejně tak, když objímal Martie.

Dusty ohromeně řekl: „Mysleli jsme, že jsi“

„Slyšeli jsme,“ zkusila to Martie, „že jsi“

Ani jeden z nich však nestačil dokončit větu, protože Skeet si prudce vykasal svetr a tílko bez ohledu na znechucený posunek své matky a odhalil nahou hruď. „Zranění ocl kulek,“ oznámil užasle a s podivnou pýchou.

Čtyři ošklivé modřiny s nepěkně temnými středy a vzájemně se překrývajícími aureolami „zdobily“ jeho pohublou hruď a břicho.

Dustymu se ulevilo, že vidí Skeeta živého, byl šťastný, ale zvědavý. Opakoval tedy: „Zranění od kulek?“

„No,“ vysvětloval Skeet, „byla by to zranění od kulek, kdybychom s Fíkem“

„S Posterem,“ opravila ho jeho matka.

„Jo, kdybychom s Posterem na sobě neměli kevlarové vesty.“

Dusty si potřeboval sednout. I s Martie to otřáslo. Ale přišli sem s pocitem, že jejich úkol spěchá, a mohlo by být smrtelnou chybou, aby na ten pocit teď zapomněli. „Proč jste měli kevlarové vesty?“

„Dobře, že jste je do Nového Mexika nechteli,“ pochvaloval si Skeet. „My jsme s Fíkem „ provinile pohlédl na svou matku a opravil se. „Mysleli jsme s Posterem, že bychom mohli dělat aspoň něco užitečného, tak jsme se rozhodli sledovat doktora Ahrimana.“

„Cože jste?“

Jeli jsme za ním ve FíFosterově pickupu“

„Ten museli zaparkovat v garáži,“ vložila se do toho Claudette. „Nechci, aby takové auto někdo viděl u mého domu.“

„Je to fajn pickup,“ namítl Skeet. „No prostě pro jistotu jsme si vzali ty vesty a sledovali jsme ho, ale uklouznul nám. Mysleli jsme, že jsme ho ztratili, tak jsme jeli na pláž, že zkusíme navázat spojení s mateřskou lodí, a on se najednou objevil a každého z nás čtyřikrát střelil.“

„Bože dobrý,“ hlesla Martie.

Dusty se třásl pod přívalem emocí, které nedokázal ani roztřídit, ani pojmenovat. Přesto si ale všiml, že Skeetovy oči jsou zářivější a jasnější, než jaké u něj viděl od onoho dne oslav, když spolu nasbírali krabici psích výkalů a poslali ji poštou Holdenu Caulfielclovi staršímu poté, co ho Claudette vyhodila, aby uprázdnil místo Derekovi.

„Měl na sobě lyžařskou masku, abychom ho nemohli bezpečně identifikovat na policii. My jsme ani na policii nešli. Připadalo nám, že bychom se s nimi stejně nikam nedostali. Ale věděli jsme, že je to on. Nás nespletl.“ Skeet zářil, jako by se mu podařilo psychiatrovi vyvést dobrý žert. „Střelil Fiká dvakrát, pak mě čtyřikrát, a ono to je, jako když tě někdo praští do břicha kladivem, úplně mi to vyrazilo dech, a skoro jsem omdlel, chtěl jsem se nadechnout, ale neudělal jsem to, protože by to sípalo a i jak tam ječel vítr, mohl by to slyšet a mohlo by mu dojít, že nejsem mrtvý. Fík Foster taky dělal mrtvého. No a než se otočil k Fosterovi a střelil ho ještě dvakrát, tak mi povídal: Tvoje máma je kurva, tvůj táta podvodník a tvůj nevlastní táta má místo mozku prasečí hovno.“

Claudette ledově podotkla: „Nikdy jsem se s tím propagátorem psychologických bludů ani nesetkala.“

„No a já a Fík, já a Foster, prostě věděli jsme, že Ahriman honem zmizel, ale leželi jsme tam dál, protože jsme se báli. A chvíli jsme se ani nemohli pohnout. Jako omráčení. Víš? No a potom, když jsme se mohli pohnout, tak jsme sem přijeli zjistit, proč si myslí, zeje máti kurva.“

„Byl jsi v nemocnici?“ starala se Martie.

„Ne, nic mi není,“ mávl rukou Skeet a konečně spustil svetr.

„Mohl bys mít prasklé žebro nebo vnitřní zranění.“

„Říkala jsem mu přesně totéž,“ podotkla Claudette, „ale marně. Víš přece, jaký Holclen je, Sherwoode. Vždycky u něj převáží nadšení naci zdravým rozumem.“

„Ale jít do nemocnice by bylo i tak dobře,“ radil Dusty, „aby tě vyšetřili, dokud jsou ta zranění vidět. To je přípustný důkaz, jestli se nám někdy povede dostat toho hajzla zasraného před soud.“

„Parchanta,“ napomenula ho Claudette, „nebo mizeru. Oboje by bylo dostatečně silné, Sherwoocle. Pokud se domníváš, že mě slovem zasraný šokuješ, tak jsi na omylu. Ale v tomto domě jsme nikdy nepokládali Williama Burroughse za literaturu a nezačneme s tím ani teď.“

„Já tvou matku miluju,“ řekla Martie Dustymu.

Claudettiiiy oči se skoro neznatelně přimhouřily.

„Jak v Novém Mexiku?“ zeptal se Skeet.

„Země okouzlení,“ odpověděl Dusty.

Na konci chodby se rozlétly dveře do kuchyně a v nich se objevil Derek Lampton. Blížil se s rovnými zády, páteří strnulou jako pravítko, hrudí vystrčenou, a ačkoli držení těla měl vojenské, přesto se zdálo, že se k nim plíží.

Skeet a Dusty mu potají říkali Lasice prakticky od toho dne, co se ví nich objevil, a to pojmenování dost sedělo: malý, štíhlý a vliiivý, vlasy silné a lesklé jako srst. s bystrýma, černýma, ostražitýma očima zvířete, které vyplení kurník, jen se farmář otočí zády. Jeho ruce, které nepodal ani Dus týmu, ani Martie, měly štíhlé prsty posazené dál od sebe, než bylo obvyklé, a se zašpičatělými nehty. Podobaly se lasičím tlapám.

„Umřel někdo a čte se závěť?“ zeptal se Lamp toň, podle jeho názoru to měl být jednak vtip a jednak jistá náhražka uvítání.

Prohlédl si Martie od hlavy k patě, pozdržel se přitom pohledem na ňadrech rýsujících se pod svetrem on si vždycky takhle bezostyšně prohlížel atraktivní ženy. Když se jí konečně podíval do očí, vycenil svoje malé, ostré, velmi bílé zuby. To měl být úsměv a podle jeho názoru snad dokonce svůdný úsměv.

„Sherwood a Martine byli v Novém Mexiku,“ oznámila Claudette svému manželovi.

„Skutečně?“ podivil se Lamp toň a pozvedl obočí.

„Říkal jsem ti to,“ podotkl Skeet.

„To je pravda,“ potvrdil Lamp toň spíš k Dustymu než ke Skeetovi. „Říkal nám to, ale s tak neuvěřitelnými podrobnostmi, že jsme to považovali spíš za jednu z jeho bludných představ než za skutečnost.“

„Nemám žádné bludné představy,“ ohradil se Skeet, a dokonce se inu to podařilo říct s určitou rozhodností, ačkoli se nedokázal podívat Lampiónoví do očí a místo toho hleděl celou dobu na podlahu.

„No tak, Holdene, nemusíš se hned zlobit,“ chlácholil ho Lampión. „Já tě nesoudím, když říkám, že trpíš bludnými představami, stejně jako bych nesoudil Dustyho, kdybych řekl, že má patologickou averzi k autoritám.“

„Nemám patologickou averzi k autoritám,“ odsekl Dusty a měl sám na sebe vztek, že vůbec pociťuje potřebu na to odpovídat. Snažil se aspoň mluvit klidně, dokonce přátelsky. „Mám oprávněnou averzi k představě, že by nějaká partička elitářů měla vykládat jiným, co mají dělat a co si mají myslet. Mám averzi k samozvaným expertům.“

„Sherwoode,“ ozvala se Claudette, „tvojí argumentaci nijak neprospěje, když budeš užívat bezděčné oxymorony jako samozvaní experti.1

S pozoruhodně vážnou tváří a odměřeným tónem jí odpověděla Martie. „Ale, Claudette, to se mýlíte. To nebyl oxymoron. To byla metonymie, ve které slovo samozvaný nahrazovalo výstižnější, ovšem vulgární spojení arogantní vylízaní experti.“

Kdyby byl Dusty měl třeba sebemenší pochybnost o tom, že bude Martie milovat do smrti, teď by věděl, že jsou spolu spojeni až na věky.

Claudette, jako by svou snachu neslyšela, pokračovala k Skeetovi: „Derek má naprostou pravdu, Holdene, v obovi případech. On tě nesoudil. Takový on není. A ty samozřejmě trpíš bludnými představami. Dokud si svůj stav nepřiznáš, nikdy se nevyléčíš.“

Dostat se přes práh bylo sice obtížné, ale ještě těžší obvykle bývalo dostat se z haly.

„Holden si přestal brát léky,“ sdělil Derek Lampión Dustymu, zatímco pohledem opět sjel k Martiiným prsům.

„Cpal jsi do mě sedm prášků,“ řekl Skeet. „Než jsem je ráno všechny spolykal, už jsem neměl v žaludku místo na snídani.“

„Nikdy nedokážeš využít svůj potenciál,“ kázala Claudette, „dokud si nepřiznáš svůj stav a nebudeš ho řešit.“ „Já myslím, že ty léky měl přestat brát už dávno,“ odsekl Dusty.

Lampión vzhlédl od Martiiných prsou a řekl: „Holdenovi k uzdravení nijak nepomůže, když ho budou mást neodborné rady.“

„Jeho otec napomáhal jeho uzdravení clo jeho devíti let a ty jsi mu napomáhal pak,“ podotkl Dusty s úsměvem a lehkým tónem, který ale nikoho neoklamal. „A já jsem zatím viděl jenom samé napomáhání a žádné uzdravení.“

Skeet se rozzářil a řekl: „Matko, víš ty, že pravé jméno mého otce vlastně nebylo Holden Caulficlcl? Jmenoval se Sam Farner, než se dal úředně přejmenovat.“

Claudette přimhouřila oči. „už zase si vymýšlíš, Holdene.“

„Ne, je to pravda. Mám o tom doma důkazy. Možná tohle myslel Ahriman, když mě střelil, jak říkal, že můj táta je podvodník.“

Claudette namířila ukazovák na Dustyho: „Ty ho ještě povzbuzuješ, aby si nebral léky, a takhle to pak dopadá.“ Ke Skeetovi dodala: „Ten Ahriman o mně prohlásil, že jsem kurva. Mám předpokládat, Holdene, že si myslíš, že to slovo na mě platí, stejně jako se domníváš, že tvůj otec byl podvodník?“

Dustymu začalo zlověstně bzučet v hlavě, což se mu obvykle nestávalo dřív, než v tomhle domě strávil aspoň půl hodiny. Především se ale potřeboval vrátit ke skutečně naléhavým otázkám, a tak řekl: „Dereku, proč tě může Mark Ahriman tak nenávidět?“

„Protože jsem odhalil, co je zač.“

„A co je zač?“

„Šarlatán.“

„A kdy jsi ho odhalil?“

„Kdykoli jsem měl možnost,“ řekl Lampión a lasiččí oči mu zářily temnou radostí.

Claudette přistoupila ke svému manželovi, položila mu ruku kolem pasu, škádlivě ho objala a podotkla: „Když hlupáky jako Mark Ahriman uštkne vtip mého Dereka, nezapomenou na to.“

„Jak?“ naléhala Martie. „Jak jste ho odhalil?“

„Analytické eseje do dvou lepších časopisů,“ odpověděl Lampton, „ve kterých jsem jeho prázdné teorie a jeho ubohý styl náležitě vystavil na světlo.“

„Proč?“

„Šokovalo mě, kolik psychologů ho začíná brát vážně. Ten člověk není intelektuál. Je to požer toho nejhoršího druhu.“

„A to je všechno?“ zeptala se Martie. „Dvě eseje?“

Lampiónový špičaté zuby se zablýskly. Koutky úst se poskládaly do vrásek. Měl to být výraz nespoutaného veselí, ale vypadalo to spíš, jako by právě zahlédl myš a chystal seji roztrhat na cáry. „Moje milá Miss Claudy, oni nevědí, co to znamená stát se terčem lamptonovského útoku, viď?“

„Já to myslím vím,“ podotkl Skeet, ale zdálo se, že ani jeho matka, ani nevlastní otec ho neslyší.

Claudette se zahihňala, jako by Lampton řekl něco vtipného nebo kluzkého nebo možná obojí, ale její smích byl naplněn skutečným humorem asi tak jako zachřestění chřestýše.

„Moje milá Miss Claudy,“ opakoval Lampton, zavrtěl zadkem a luskl prsty, jako by právě použil nejnovější výraz pouličního slangu. „Eseje ve dvou časopisech. Trochu chytré záškoclnické války. A parodie jeho stylu pro ,Bookenď, poslední stránku The New York Times Book Review“

„Úžasně vtipná,“ ujistila je Claudette.

„plus jsem jeho nejnovější knihu recenzoval pro jeden velký syndikát a ta recenze vyšla nakonec v osmasedmdesáti novinách a časopisech po celé zemi. Mám všechny výstřižky. Věřili byste, že ta hrozná kniha se udržela v žebříčku Times sedmdesát osm týdnů?“

„Myslíte Naučte se mít se rádii“ zeptala se Martie.

„Pavědecké bláboly,“ prohlásil Lampton. „Nejspíš to na psychice Američanů napáchalo víc škod než kterákoliv jiná kniha vydaná v posledním desetiletí.“

„Sedmdesát osm týdnů,“ opakoval Dus ty. „To je hodně?“

„Na knihu téhle kategorie je to celá věčnost,“ kývl Lampton.

„A jak dlouho byla v žebříčku tvoje kniha?“

Lampton se náhle zatvářil povzneseně a prohlásil: „Já to skutečně nepočítám. Úspěch u veřejnosti není podstatný. Důležitá je kvalita práce, její vliv na společnost a kolika lidem pomůže.“

„Já mám pocit, že to bylo asi dvanáct nebo čtrnáct týdnů,“ nedal se Dus ty.

„Ne, ne, to bylo víc,“ ohradil se Lampton.

„Tak patnáct.“

Lampton se kroutil touhou uvést svůj úspěch na pravou míru, ale chytil se do pasti, kterou na sebe sám nastražil. Hledal pohledem pomoc u Claudette a ta řekla: „Dvaadvacet týdnů byla v seznamu. Derek se o tyhle věci nestará, ale já ano. Jsem na něj hrdá. Dvaadvacet týdnů je velice dobrý výsledek, skutečně velice dobrý na seriózní vědeckou práci.“

„V torn je právě ten problém,“ stěžoval si Lampton. „Populární bláboly se vždycky prodávají lépe než seriózní práce. Nikomu sice nepomůžou, ale dobře se čtou.“

„A americká veřejnost,“ chopila se toho Claudette, „by potřebovala solidní psychoterapii, ale je líná a nevzdělaná.“

Dusty pohlédl na Martie a vysvětlil: „To mluvíme o Derekově knize Troufněte si být si nejlepším přítelem.“

„Nedokázal jsem se tím prokousat,“ podotkl Skeet.

„Chytrý jsi na to dost,“ odsekla Claudette. „Ale když si nebereš léky, tak se tvoje porucha učení vrátí v plné síle a ty nepřečteš ani vlastní jméno. Léčbou ke vzdělání.“

Dusty pohlédl k obývacímu pokoji a napadlo ho, jaké procento návštěvníků se asi dostane dál než clo haly.

Skeel sebral trochu odvahy. „Číst fantasy romány mi potíže nedělá, s léky ani bez nich.“

„Tvoje fantasy romány,“ zasyčel Lampton, „jsou součást problému, Holdene, ne součást léčby.“

„Co ta záškodnická válka?“ zeptal se Dusty.

Všichni se na něj zmateně podívali.

„Říkal jsi, že jsi proti Ahrimanovi použil nějakou chytrou záškodnickou válku,“ připomněl Dusty Lampiónoví.

Zase ten úsměv „vyplením kurník, roztrhám myš“. „Pojďte, ukážu vám to“

Lampton je vedl nahoru.

Valet čekal v chodbě v patře, zřejmě proto, že bojiště v hale ho příliš děsilo.

Martie a Dusty se zastavili, aby se s ním pomazlili, podrbali ho pod bradou, poškrábali za ušima a on je na oplátku olizoval a švihal vrtícím ocasem.

Kdyby měl Dusty na vybranou, něj radši by si sedl na podlahu a strávil s Valetem zbytek dne. Kromě Skeetova objetí au, au, au! bylo tohle psí přivítání jediné, kterého se Dustymu v tomhle domě dostalo od chvíle, co zazvonil.

Lampton zaklepal na dveře o kus dál. Ohlédl se po Dustym a Martie a pobídl je: „Tak pojďte, pojďte.“

Claudette a Skeet šli do místnosti na protější straně chodby, do Lampiónový pracovny.

I když Dusty neslyšel, že by se z pokoje ozvalo „dále“, Lampton olevřel dveře, na které zaklepal, a Dusty s Martie tam vešli za ním.

Byl to Juniorův pokoj. Dusty tu nebyl čtyři roky, to bylo Dereku Lampiónoví mladšímu jedenácl. Tehdy se veškerá výzdoba týkala sportu. Visely tu plakaly basketbalových a fotbalových hvězd.

Teď byly stěny i strop natřeny lesklou černou barvou a všechny ty povrchy pohlcovaly světlo tak, že se místnost zdála temná, i když tu svítilo lamp dohromady tak o síle tří set watlů. Postel měla železné trubkové čelo, černě natřené, také povlečení a prostěradlo bylo černé. Psací stůl a židle byly černé stejně jako knihovna. Přírodní javorová podlaha, tak hezká v ostatních částech domu, byla černě natřená. Jedinou barevnost pokoji propůjčovaly hřbety knih na černých policích a dvě velké vlajky přitlučené na slrop: červené pole, bílý kruh a černý hákový kříž praporu, kléry se Adolf Hitler snažil rozšířit do celého světa, a prapor bývalého Sovětského svazu se srpem a kladivem. Před čtyřmi lety byly poličky plné knížek o historii sportu, životopisů sportovců, knížek o lukostřelbě a scifi románů. Ty teď nahradily knihy o Dachau, Osvětimi, Buchenwaldu, sovětských gulazích, Kukluxklanu, Jacku Rozparovači, několika moderních masových vrazích a o živých bombách.

Junior sám měl na sobě bílé sportovní boty, bílé ponožky, bezové plátěné kalhoty a bílou košili. Ležel na posteli a četl knihu, na jejímž přebalu byla fotografie rozkládajících se mrtvol, a protože chlapec a postel tvořili tak výrazný barevný kontrast, vypadalo to, že levituje jako jogín.

„Ahoj, brácho, jak se vede?“ řekl Dusty neobratné. Nikdy nevěděl, co říct tomuhle svému nevlastnímu bratrovi, protože si byli v podstatě cizí. On odešel z domova utekl před dvanácti lety, když Juniorovi byly teprve tři.

„Vypadám už mrtvý?“ ptal se nevrle Junior.

Popravdě řečeno ten chlapec vypadal úžasně živý, až příliš živý pro tento svět, jako by ho napájeli spektrální energií přímým kabelem ze zásvětí, takže zářil. Netrpěl ani zdaleka prokletím otcova lasiččího vzhledu osud se rozhodl darovat mu matčiny geny do té míry jako žádnému jinému z jejích dětí: dokonalou postavu, dokonalé rysy. Kdyby se jednoho dne rozhodl vstoupit na pódium, vzít do ruky mikrofon a začít zpívat, pak bez ohledu na to, zda by jeho hlas byl dobrý nebo jen postačující, byl by větší hvězda než Elvis, Beatles a Ricky Martin dohromady a mladé ženy i mladí muži by ječeli a plakali a vrhali se na jeviště, a značné procento z nich by bylo ochotno pořezat se a vycedit krev, kdyby je o to požádal.

„Co je tohle?“ ukázal Dusty na černý pokoj a vlajky na stropě.

„Jak to vypadá?“ zeptal se Junior.

„Neogotika?“

„Gotika je blbost. To je tak pro děti.“

„Mně to připadá, že trénuješ na smrt,“ podotkla Martie.

„To už je blíž,“ kývl Junior.

„K čemu je to dobré?“

Junior odložil knihu. „A k čemu je dobré všechno ostatní?“

„Myslíš proto, že všichni umřeme?“

„Proto jsme tady,“ vysvětloval Junior. „Abychom na to mysleli. Abychom se dívali, jak se to děje jiným. Abychom se na to připravili. A pak to uděláme sami a je to.“

„Co je tohle?“ zeptal se znova Dusty, ale tentokrát tu otázku položil svému nevlastnímu otci.

„Většina dospívajících chlapců, jako tady Derek, prochází obdobím intenzivní fascinace smrtí a každý z nich si myslí, že tak hluboké úvahy na to téma ještě nikoho nenapadly,“ odpověděl Lampión, mluvil o svém synovi, jako by ho Junior nemohl slyšet. Když Dusty a Skeet ještě žili pod jeho vládou, dělal jim to samé, mluvil o nich jako o zajímavých laboratorních zvířatech, která nerozumějí ani slovu z toho, co říká. „Sex a smrt. To jsou velká témata adolescence. Chlapci i dívky, ale zvláště chlapci, jsou oběma tématy posedlí. Periodicky procházejí obdobími, která hraničí se šílenstvím. To je záležitost hormonální nerovnováhy, a nejlepší je nechat je, ať si té posedlosti užijí, protože příroda sama tu nerovnováhu brzo spraví.“

„No, já si tedy nevzpomínám, že bych někdy byla posedlá smrtí,“ podotkla Martie.

„Ale byla jste,“ řekl Lampton, jako by ji znal od dětství, „jen jste to sublimovala do jiných zájmů do panenek Barbie nebo makeupu.“

„Makeup je sublimace posedlosti smrtí?“

„No, vždyť je to přece naprosto zřejmé,“ prohlásil Lampton s pedantickou samolibostí. „Účelem makeupu je vzdorovat působení času, a čas je jen synonymum smrti.“

„Ale stejně mi nejsou jasné ty panenky Barbie,“ podotkl Dusty.

„No jen o tom zapřemýšlej,“ naléhal Lampton. „Co jiného je panenka než zobrazení mrtvoly? Nehýbá se, nedýchá, je strnulá a bez života. Holčičky, které si hrají s panenkami, si hrají s mrtvolami a učí se nebát se příliš smrti.“

„Vzpomínám si, že jsem býval posedlý sexem,“ připustil Dusty, „ale“

„Sex je lež,“ vložil se do toho Junior. „Sex je popření. Lidi se obracejí k sexu proto, aby si nemuseli přiznat, že základem života je smrt. Nejde o plození. Jde o umírání.“

Lampton se usmál na syna a vypadalo to, že mu samou pýchou uletí knoflíky od košile. „Derek se rozhodl nějakou chvíli se ponořit do smrti, aby ten strach z ní překonal dřív, než se to podaří velké většině ostatních lidí. Je to zcela regulérní technika aktivního cíleného dospívání.“

„Já jsem ho nepřekonala,“ podotkla Martie.

„Vidíte?“ zářil Lampton, jako by právě potvrdila pravdivost jeho slov. „Loni to byl sex, jako u všech čtrnáctiletých chlapců. Příští rok to bude zase sex, až se dostatečně ponoří do tohohle.“

Dusty měl podezření, že po roce stráveném v tomhle černém pokoji úvahami o smrti se junior jednou večer ocitne na prvním místě televizních zpráv, a to ne proto, že by vyhrál soutěž v pravopisu.

Pak Lampton oslovil chlapce: „Dusty a Martie zajímá naše podvratná operace proti Marku Ahrimanovi.“

„Ten hnus,“ ulevil si Junior. „Chceš mu zase nějakou vrazit?“

„Proč ne?“ zamnul si ruce Lampton.

Junior se skutálel z postele, zvedl se, protáhl a pak vyrazil z místnosti. Jak procházel kolem Martie, podotkl: „Pěkný kozy.“

Lampton ho provázel zářivým úsměvem a dodal: „Vidíte? Už začíná opouštět fázi posedlosti smrtí, i když si to sám ještě docela neuvědomuje.“

Kdysi měli Dusty a Martie chuť chlapce unést, schovat ho na nějakém vzdáleném místě a vychovat ho sami, aby mu dali šanci na normální život. Jeden pohled na

Martie stačil Dus tým u prozradit, že dosud uvažuje o nějaké skrýši, ale možná spíš prá:Juniorem než s ním.

Šli za chlapcem do Lampiónový pracovny, kde na ně čekali Skeet a Claudette s Posterem Newtonem.

Fík stál u okna a díval se na příjezdovou cestu.

„Ahoj, Fíku,“ řekl Dusty.

Otočil se. „Ahoj.“

„Jste v pořádku?“ dělala si starosti Martie.

Fík si vykasal košili, aby jim ukázal prsa a břicho, které nebyly ani tak bledé, ani tak hubené jako Skeetovy a které ztemněly odlišným, ale podobně ošklivým obrazcem modřin a podlitin po nárazu čtyř kulek ztlumených kevlarovou neprůstřelnou vestou.

„Skutečně těžké ráno,“ podotkla znechuceně Claudette.

„To je dobrý,“ ujistil ji Fík, který nepochopil, jak to myslela.

„Zachránil jste nám život,“ řekla Martie.

„Autíčko?“

Jo“

„A mně ho zachránil taky,“ přikývl Skeet.

Fík zavrtěl hlavou. „Kevlar.“

Chlapec seděl u otcova stolu u počítače.

Lampton stál za Juniorem a díval se mu přes rameno. „Tak můžeme.“

Dusty a Martie přistoupili blíž a viděli, že Junior tvoří sžíravou a dobře napsanou minirecenzi knihy Naučte se mít se rádi.

„A tohle,“ vysvětloval Lampton, pošleme na stránku čtenářských hodnocení na Amazon.com. Napsali a zveřejnili jsme už přes sto padesát odsudků Naučte se mít se rádi, pod různými jmény a emailovými adresami.“

Šokovanému Dustymu prolétl hlavou výraz nelidské zloby v Ahrimanových očích a tváři, když se s ním před krátkou dobou střetli v ordinaci: „Či“ jména a adresy jste použili?“ zeptal se a přemýšlel, jak se asi psychiatr může pomstít těm nevinným a nic netušícím lidem.

„Neboj,“ uklidňoval ho Lampión, „když používáme skutečná jména, tak používáme jenom dulohlavé typy, které moc nečtou. Je krajně nepravděpodobné, že by navštívili Amazon a něco z toho viděli.“

„A stejně,“ dodal Junior, „většinou používáme fiktivní jména a adresy, což je ještě lepší.“

„To jde?“ divila se Martie.

„Internet je natahovací jako guma,“ ujistil ji Junior.

Dusty se snažil pochopit plný dosah toho prohlášení. Podotkl: „Občas je těžké rozlišit fikci od reality.“

„Ono je to ještě lepší. Vůbec nezáleží na tom, co je fikce a co realita. Všechno je to totéž, jedna řeka.“

„Tak jak tedy člověk vůbec o něčem zjistí pravdu?“

Junior pokrčil rameny: „A komu na tom záleží? Je jedno, co je pravda. důležité je, co funguje.“

„Jsem si jist, že polovinu těch nadšených recenzí na Ahrimanovy knížky si napsal Ahriman sám,“ ozval se zase Lampión. „Znám autory, kteří tím stráví víc časti než psaním knížek. My se jenom snažíme tu nerovnováhu napravit.“

„Vy jste si taky zveřejňoval nadšené recenze na Troufněte si být si nejlepším přítelem?“

„Já? Ne, ne,“ ujišťoval ji Lampión. „Když knížka za něco stojí, postará se o sebe sama.“

No to určitě. Hodiny a dny tyhle lasiččí pacičky určitě vyráběly sebechválu takovým tempem, že se klávesnice několikrát zavařila.

„Až to dodělám,“ sliboval Junior, „tak vám ukážeme, co dokážeme provést s několika webovýrni stránkami, které se týkají Ahrimana.“

„Derek je ohromně chytrý na počítače,“ chlubil se Derek starší. „Jdeme po Ahrimanovi na celé síti, skutečně na celé. Žádné bezpečnostní opatření, žádná programová architektura není na něj moc složitá.“

Dusty se otočil k počítači zády a řekl: „Myslím, že jsme viděli dost.“

Martie sevřela Dustyho paži oběma rukama a odtáhla ho stranou. Její výraz byl sice vyděšený, ale nemohl být o nic šokovanější než jeho vlastní tvář. Řekla: „Když Susan prodávala Ahrimanův dům, ještě než to byl Ahrimanův dům, ona byla agentka původního vlastníka a chtěla, abych to tam viděla. Okázalý dům, hodně nápadný, jako kulisy k Soumraku bohů. Musíš to vidět, říkala. Tak jsem se tam s ní sešla. Bylo to ten den, co ho prvně ukazovala Ahrimanovi, ten den se s ním seznámila. Přišla jsem tam, když končili s prohlídkou. Takyjsem ho tenkrát viděla poprvé. Tenkrát jsme si všichni. chvilku povídali.“

„Kristepane. Vzpomínáš o čem?“

„Snažím se. Ale nevím. Možná se začalo mluvit o jeho knize. Teď je sedmdesát osm týdnů na seznamu bestsellerů. Tak tenkrát musela být poměrně nová. Přeci osmnácti měsíci. A jestli jsem si uvědomila, co je to za knihu. možná jsem se zmínila o Derekovi.“

Dusty se pokusil otupit bodec závěru, na který se Martie právě vrhala: „Slečno M“ okamžitě toho nech. Přestaň si myslet, co si myslíš. Ahriman by šel po Susan tak jako tak. Byla tak krásná, že si ji nejspíš vyhlédl ještě dřív, než ses na scéně objevila ty.“

„Možná.“

„Určitě.“

Lampión se obrátil od počítače a poslouchal je. „Vy jste se opravdu setkali s tím pavědeckým tupcem?“

Martie se obrátila k Dereku seniorovi a probodla ho pohledem, který by mu byl zmrazil krev v žilách, kdyby nějakou měl. Řekla: „Všichni jsme mrtví vaší vinou.“

Lampión to považoval za vtip a tak vycenil špičaté zoubky v očekávání pointy.

Martie pokračovala: „Mrtví kvůli vaší dětinské soutěživosti.“

Claudette se vrhla k Derekovi jako valkýra lelící na pomoc svému raněnému válečníkovi. „Na lom není ani v nejmenším nic dětinského, vy vůbec nerozumíte akademickému světu, Martine. Vy nerozumíte inlclekluálům.“

Ji:

„Myslíte?“ zasyčela Martie.

Dusty v tom jediném slově slyšel tolik nenávisti, že byl rád, že Martie nemá už u sebe Colt pětačtyřicítku.

„V soutěžení mezi lidmi, jako je Derek,“ pokračovala Claudette, „nejde o ego nebo o vlastní zájmy. Tam jde o myšlenky. Myšlenky, které formují společnost, svět, budoucnost. Takové myšlenky je třeba zkoušet a zakalovat a připravovat k použití, a to se děje právě tak, že přežijí výzvy, debaty všeho druhu a ve všech arénách.“

„Například ve čtenářských ohlasech na Amazonu,“ ironicky dodala Martie.

Claudette se nenechala vyvést z míry. „Boj myšlenek je velmi reálná válka, žádná dětinská soutěživost, jakou se z toho snažíte dělat vy.“

Válet vycouval z místnosti a sledoval to všechno z chodby.

Skeet přistoupil k Martie a Dustymu, a i když si dal dobrý pozor, aby stál až za nimi, sebral clost odvahy k prohlášení: „Martie má pravdu.“

„Když nebereš léky,“ odsekl Lampton, „tvíij úsudek není tak dobrý, aby tě někdo považoval za vítaného spojence, Holdene.“

„Já ho uvítáni rád,“ nesouhlasil Dusty.

Claudette se do celé věci zahryzla a vyjadřovala se teď mnohem emotivněji, než ji Dusty kdy viděl: „Vy si myslíte, že život jsou videohry a filmy a móda a fotbal a zahrádka a co já vím jakými nesmysly trávíte den, ale v životě jde o myšlenky. Lidé jako Derek, lidé, kteří mají myšlenky, ti formují svět. Formují vládu, náboženství, společnost, i ty nejmenší detaily našeho života. Většina lidí si dobrovolně zvolí existenci trubce, tráví dny trivialitami, zabývají se hloupostmi, a vůbec si neuvědomují, že Derek, lidé jako Derek, vytvářejí tuhle společnost a vládnou jí svými myšlenkami.“

Při tomto nepříjemném střetu s Claudette, který pro Dustyho a docela jistě pro Skeeta rychle přerůstal ve válku mytických rozměrů, byla Martie jejich zastáncem, který se se zvednutým kopím staví tváří v tvář drakovi. Skeel se postavil a ni a položil jí ruce na ramena, a Dusty měl velkou chuť udělat totéž, aby ji chránil ještě víc.

„Troufnout si být svým nejlepším přítelem,“ syčela Martie, „a učit se mít se rádi to mají být ty myšlenky, které formují?“

„Moji knihu nemůžete s tou Ahrimanovou vůbec srovnávat,“ namítal Lampton, ale po vášnivé obraně jeho manželky to znělo, jako když se urazí malé dítě.

Claudette udělala krok před Dereka, jako by svého napadeného manžela chtěla fyzicky chránit, ale také aby se k němu mohla přitisknout zadkem, a pokračovala: „Derek píše živé, solidní, psychologicky významné práce. Přísně strukturované myšlenky. Ahriman plive psychologické zvratky.“

Dusty ještě nikdy neviděl svou matku odhodit ledový závoj a dát najevo, že má také svou sexuální stránku, a doufal také, že už nikdy nic podobného neuvidí. Nevzrušovaly ji myšlenky jako takové, ale myšlenka, že v myšlenkách je síla. Sila, to bylo její pravé afrodiziakum: ne nahá síla generálů a politiků a zápasníků, ani surová síla masových vrahů, ale síla těch, kclo formují mysli generálů, politiků, ministrů, učitelů, právníků, filmařů. Síla manipulace. V tom, jak sejí chvělo chřípí a jak jí blýskalo v očích, viděl erotiku chladnou jako láska pavouka.

„Vy to pořád ještě nechápete,“ zuřila Martie. „Obhajovali jste Troufněte si být si nejlepším přítelem tak skvěle, že jste nám vypálili dům. Obhajovali jste Troufněte si být si nejlepším přítelem tak dobře, že jste stříleli po Skeetovi a Fíkoví. Vy si myslíte, že to, co vám vyprávějí o včerejší noci, jsou bludné představy, ale ona je to skutečnost, Claudette. Ty modřiny jsou skutečné, ty kulky byly skutečné. Ta vaše pitomá, idiotská, nesmyslná představa o tom, jak vypadá debata, vaše přesvědčení, že obtěžování je totéž jako rozumná diskuse tohle právě ovlivnilo prst, který stisknul tu spoušť. Tomu říkáte formovat společnost? Možná že jste připravená umřít pro Derekovy živé, solidní, psychologicky významné narcisistické kecy, ale, já ne“

Fík ze svého stanoviště u okna ohlásil: „Lexus.“

Claudette ještě nedštila oheň a síru, ale daleko už k tomu neměla. „To je zřejmě hrozně snadné vykládat nějaké ignorantské zaujaté názory, když jste nikdy neabsolvovala vysokoškolský kurs logiky. Jestli Ahriman zapaluje domy a střílí lidi, tak je to maniak, psychopat, a Derek dělá dobře, když po něm jde, jak může. Ne, jestli to, co tvrdíte, je pravda, tak je to od něj odvážné, že po něm jde!“

Lampión si troufl být si nejlepším přítelem a podotkl: „Vždvcky jsem měl z jeho knih dojeni, že jde o sociopatické názory. Vždycky jsem tušil, že je to riskantní postavit se proti němu, ale některá rizika člověk prostě musí podstoupil.“

„No jistě,“ odsekla Martie, „pojďle, zavoláme hned do Penlagonu, aby vám připravili Čestnou medaili. Za odvahu na akademickém bojišti, za statečnost u klávesnice počítače při smělém užívání vymyšlených jmen a neplatných emailových adres.“

„V mém domě napříště nejste vítaná,“ prskala Claudette.

„Lexus před domem,“ upozorňoval Fík.

„No a co, kdyby bylo před domem třeba sto posraných Lexusů?“ obořila se na něj Claudette, ale nespouštěla přitom oči z Martie. „Každý idiot v téhle snobské čtvrti má Lexus nebo Mercedes.“

„Parkuje,“ hlásil Fík.

Martie a Dusty se šli podíval.

Dveře Lexusů se otevřely a vystoupil vysoký, hezký, tmavovlasý muž. Erikjagger.

„Proboha,“ šeptla Marlie.

Přes Susan se Ahriman doslal k Martie. Tohle dvě a dvě si dokázal Dusty spočítal i bez vysokoškolského kurzu logiky.

Erik se naklonil do aula, aby vyláhl něco, co nechal položené na zadním sedadle.

Přes Susan se Ahriman laké doslal k Erikovi, naprogramoval ho a přikázal mu, aby se od své ženy odstěhoval, aby Susan zůslala sama a zranitelnější, a samozřejmě dostupnější, kdykoli sejí psychialrovi zachlělo. A led chlěl Ahriman od Erika jesle něco, něco náročnějšího než odslěhoval se od své manželky.

„Motorová pila,“ konslaloval Fík.

„Pilevní pilka,“ opravil ho Dusty.

„S lebečními listy,“ dodala Marlie.

„Pistole,“ řekl Fík.

A Erik vykročil.

Kapitola 74

Smrt teď byla stejně moderní jako všichni: pryč byl čerjiý kočár tažený spřežením vraníků, vyměnila ho za stříbrný Lexus. Pryč byla ona melodramatická pláštěnka s kapuci: místo nich mokasíny se střapci, černé kalhoty, svetr značky Jhane Barnes.

Kevlarové neprůstřelné vesty byly v pickupu a ten v garáži, takže Skeet a Fík byli nechránění jako všichni ostatní. Kromě toho, tentokrát se bude stejně střílet na hlavu.

„Pistoli?“ podivil se Lampión, když se na ni Martie zeptala. „Myslíte tady?“

„Ne, samozřejmě že ne, nebuďte směšná,“ ušklíbla se Claudette, jako by i teď vyhledávala novou hádku. „Pistoli nemáme.“

„Tak to je tedy velká škoda, že nemáte nějakou pořádně smrtící myšlenku“ neodpustila si Martie.

Dusty popadl Lamptona za paži. „Přes střechu nad zadním vchodem. Dostanete se na ni přes Juniorův pokoj nebo přes ložnici.“

Lasička v lidské podobě zamrkala a nos jí zaškubal, jako by nasávala pachy a snažila se z nich určit přesnou podstatu nebezpečí. „Ale proč“

„Honem!“ postrčil ho Dusty. „Všichni. Utíkejte, jděte! Na střechu, seskočit na trávník, dolů na pláž a schovejte se u některého ze sousedů.“

Junior vyběhl ze dveří pracovny první a sprintoval pryč, zjevně nebyl připravený ponořit se do ničeho víc než do myšlenky smrti.

Dusty ho následoval a táhl přitom za sebou křeslo na kolečkách od Lampiónová stolu. Vzápětí ho otočil a začal ho před sebou strkat ke schodům, zatímco všichni ostatní se hnali na druhou stranu.

Ne, ne všichni. Zůstal tví Skeet, milý, ale k ničemu. „Co můžu udělat?“

„Sakra, Skeete, hlavně vypadni!“ „Pomoz mi s tímhle,“ vybídla ho Martie. Ani ona neutekla. Stála u dvoumetrové sheratonskč komody, opřené u stěny v chodbě naproti schodům. Jedním máchnutím ruky z ní shodila vázu a několik stříbrných svícnů, které zařinčely po podlaze. Zřejmě jí došlo, co má Dusty v úmyslu dělat s křeslem, ale usoudila, že bude zapotřebí silnější kalibr.

Odsunuli židli a všichni tři společně postavili komodu na užší stranu nad schody.

„A teď ať uteče,“ naléhal Dusty na Martie. Hlas měl ochraptělý hrůzou, teď horší než tehdy, když se skutáleli i s autem do onoho dolíku u Santa Fé. Tehdy, když se k nim po svahu blížili pistolníci, měl aspoň tu útěchu, že Martie má u sebe Colt Commander, kdežto teď neměl nic než komodu.

Marlie popadla Skeeta za paži, a i když se pokusil vzepřít, byla silnější.

Dole zarachotily střely a ozdobné sklo hlavních dveří se vysypalo. Střely také na několika místech odštíply dřevo a zaryly se do stěny v hale.

Dusly padl na podlahu za převrácenou komodu a škvírkou mezi ní a zábradlím sledoval dlouhé schody.

Investiční poradce vyrazil rozbité dveře a vletěl dovnitř, jako by ke získání titulu MBA na Harvardu bylo potřeba absolvovat i kurz nakopávání do zadku a výcvik s těžkými zbraněmi. Položil pitevní pilku na stolek, ucho pil automatickou pistoli oběma rukama a otočil se o sto osmdesát stupňů, takže zasypal střelbou přízemní místnosti na třech stranách.

Byl to větší zásobník, nejspíš na třiatřicet ran, ale nebyl bezedný, takže na konci oblouku Erikovi munice došla.

Náhradní zásobníky měl zastrčené za páskem a bojoval teď s pistolí, jak se snažil vyhodit prázdny zásobník.

Dusty mu nemohl dovolit, aby nejdřív prohledal přízemí, protože z kuchyně by mohl vidět, jak ze střechy skáčou lidé nebo jak utíkají přes trávník k pláži.

Zdálo se, že domem stále ještě duní střelba, ale Dusty věděl, že to mu jen vibrují membrány v uších, takže se rozkřikl: „Ben Marco!“

Erik se podíval vzhůru na schody, ale iieztuhnul ani neměl ten výmluvný nepřítomný pohled. Dál zápolil s pistolí, která mu byla zjevně neznámá.

„Bobby Lembeck!“ volal Dusty.

Prázdny zásobník zarachotil na podlaze haly.

V tomhle případě možná aktivační jméno vůbec nepochází z Mandžuského kandidáta. Třeba je z Kmotra nebo z Rosemary má děťátko nebo třeba z Chaloupky strýčkn Torna, co on věděl? Neměl ale čas hledat příslušnou postavu v celé beletrii za posledních padesát let. „Johnny Iselin!“

Erik zastrčil do pistole nový zásobník a dorazil ho tvrdým úderem dlaně.

„Wen Chang!“

Erik vypálil osm nebo deset ran, které se zaryly do pevné třešňové desky komody pic, pic, pic, už těch pic bylo tolik, že se nedaly počítat drtily zásuvky, prosvištěly ven dnem a zaryly se do stěny chodby za Dustyho zády. Prolétly mu nad hlavou, zasypaly ho třískami. Vysokorychlostní munice s pláštěm z něčeho tvrdšího, než o čem se Dustymu vůbec chtělo přemýšlet, a možná i s teflonovými špičkami.

„Jocelyn Jordán!“ hulákal Dusty do nepřirozeného ticha, které slyšel v hlavě v kontrastu s dunivými výstřely. Četl té knížky velký kus a prolistoval ji celou, hledal hlavně jména, speciálně to, které by aktivovalo jeho. Pamatoval si je všechna. Jeho eidetická paměť byla největší dar, s kterým se clo tohohle světa narodil to, a pak zdravý rozum, který mu poradil, aby se stal malířem pokojů a ne hráčem ve světě Velkých Myšlenek, jenže Condonův román byl doslova nacpaný postavami, hlavními i vedlejšími třeba tak podružnými jako Viola Narvilly, která se dokonce objevila až za stránkou 300 a on třeba nebude mít čas vyjmenovat celé obsazení, než inu Erik ustřelí hlavu. „Alan Melvin!“

Erik teď nestřílel a stoupal po schodech. Dusty ho slyšel přicházet.

Stoupal rychle a nevadila mu hrozba, že na něj spadne těžká komoda. Stoupal jako robot. A tím ostatně víceméně byl: živý robot, stroj z masa a kostí.

„Ellie Iselin!“ křičel Dusty a byl zároveň pološílený strachy a zároveň si dobře uvědomoval, jak směšný konec by to byl, kdyby ho Erik odeslal na věčnost, zatímco tady vykřikuje jména jako soutěžící z televizního kvizu, který se snaží přijít na správné řešení dřív, než mu vyprší čas. „Nora Lemmonová!“

Ani Nora Lemmonová s Erikem nepohnula, pořád stoupal a Dusty se zvedl z podlahy, opřel se do komody a vrhl se doleva, pryč od schodů, za zeď, která ho kryla, ačkoli do padající masy kvalitního třešňového dřeva z osmnáctého století se znovu zaryla série střel.

Erik hekal a klel, ale z toho hřmotného pádu komody se nedalo poznat, jestli mu ublížila nebo jestli ho s sebou strhla dolů. Schody byly širší než převrácená starožitnost a on se jí možná dokázal vyhnout.

Dusty stál přitisknutý zády ke zdi a vůbec se mu nechtelo vystrčit hlavu a podívat se. Nejen že nikdy neprošel vysokoškolským kurzem logiky, neprošel ani kurzem magie a projektily mezi zuby chytat neuměl.

A navíc, Bože dobrý, ještě když to dunění, praskání, hřmot a rachocení doznívaly na schodech, objevila se Martie která už měla být dávno pryč s ostatními a strkala před sebou troj zásuvkovou kartotéku na kolečkách, kterou vytáhla z Lampiónový pracovny.

Dusty se na ni zamračil. Co si sakra myslí? Že Erikovi dojde dřív střelivo než jim nábytek?

Popadl kartotéku, odstrčil Martie, použil metr dvacet vysokou bariéru kovových zásuvek jako kryt a znovu vyrazil ke schodům.

Erik se spolu s komodou skutálel do haly. Levá noha mu pocl ní uvázla, ale pistoli pořád ještě držel a pálil z ní na schody.

Dusty se přikrčil a slyšel, že všechny střely minuly. Tvrdě dopadaly do stropu a několik zadunělo do vedení a trubek pod omítkou. Ani jedna se neodrazila od kartotéky.

Srdce mu v hrudi rachotilo tak, jako by se i v jeho komorách sem tam odráželo několik střel.

Když opatrně vykoukl dolů do haly, zjistil, že Erikovi se podařilo dostat nohu zpod komody a vstát. Šel neúprosně jako robot, řídil se programem, ne emocemi, ale přesto bylo znát, zeje naštvaný.

„Eugenie Rose Cheyneyová!“

Erik dokonce ani nekulhal, zato plynule nadával. Vykročil ke schodům. Kartotéka nebyla zdaleka tak velká jako komoda. Té by se určitě dokázal vyhnout a přitom by pořád mohl střílet.

„Ed Mavole!“

„Poslouchám.“

Erik se zastavil u paty schodiště, vražedný pohled z jeho tváře zmizel a nahradil ho ne onen temně odhodlaný pohled, s nímž vstoupil do domu, ale nepřítomný a poněkud tázavý obličej hlásající aktivace.

Ed Mavole bylo to správné jméno, ale Dusty stejně neměl haiku. Podle Nedá Motherwella měli v knihkupectví několik metrů polic věnovaných haiku, takže i kdyby měl teď po ruce všechny ty knížky, které mu Ned koupil a to neměl zpřístupňující verše by v nich nemusely být.

Erik dole v hale sebou škubl, mrknul a znovu si uvědomil své vražedné záměry.

„Ed Mavole,“ opakoval Dusty a Erik znovu ztuhl a řekl: „Poslouchám.“

Žádná legrace to nebude, ale mělo by to jít. Užívat pořád to magické jméno, vrátit Erika do aktivovaného stavu, kdykoli se probere, seběhnout k němu po schodech, vyrazit mu z ruky pistoli, strhnout ho k zemi, praštit ho do spánku pažbou pistole tak tvrdě, aby byl v bezvědomí, ale ne zase tak, aby byl nadosmrti v komatu, a pak ho svázat čímkoli, co bude po ruce. Možná, že až znova nabude vědomí, nebude už tím automatickým zabijákem. Jestli ano, tak ho můžou držet v poutech, koupit tu spoustu metrů knížek s haiku, uvařit deset litrů silné kávy a číst mu všechny ty verše jeden po druhém, až dostanou nějakou reakci.

Když Dusty odsouval kartotéku, Martie hlesla: „Proboha, miláčku, prosím tě, neriskuj to,“ a Erik sebou škubl a znovu se zabijáčky zamračil.

„Ed Mavole.“

„Poslouchám.“

Dusty rychle sestupoval po schodech. Erik hleděl přímo na něj, ale bylo zřejmé, že si nedokáže srovnat v hlavě, co se bude dít. Než byl Dusty ve třetině cesty, křikl znova „Ed Mavole“, nehodlal nic riskovat. Erik Jagger odpověděl: „Poslouchám.“

Dusty hleděl přímo do hlavně, která mu připadala obrovská jako dálniční tunel, sevřel ji jednou rukou, odstrčil ji od své tváře, vyrval zbraň z Erikových ochablých rukou a v téže chvíli nabral omámeného muže ramenem, až ho srazil k zemi.

Také Dusty upadl a kutálel se po střepech a třískách dřeva z vystřílených vchodových dveří, celou dobu se bál, že náhodně stiskne spoušť. Vrazil do půlkruhového stolku, který stál v hale u zdi, narazil si hlavu o pevnou trnož spojující jeho tři nohy, ale nestřelil se do stehna, do slabin ani nikam jinam.

Když se Dusty s námahou zvedl, viděl, že Erik Jagger už stačil vstát. Vypadal zmateně, ale přitom nazlobeně a zjevně byl pořád ještě ve stavu naprogramovaného zabijáctví.

Martie, která rychle sbíhala po schodech, vykřikla: „Ed Mavole“ dřív, než to stačil vyslovit Dusty, a tomu se to všechno najednou zdálo jako ta nejstupidnčjší hra, kterou si kdy Martie vymyslela: Malíř pokojů kontra investiční poradce, jeden vyzbrojený automatickou pistolí, druhý nábytkem a magickými slůvky.

Mohlo by to být legrační, taková myšlenka v tuhle chvíli, kdyby se nebyl podíval přes její rameno na schody a neviděl tam Juniora, jak stojí s kuší, napnutou na maximum a nabitou.

„Ne!“ vykřikl Dusty.

Vššš.

Šipku z kuše, kratší a tlustší než běžný šíp, je mnohem těžší sledovat v letu než šíp vystřelený z obyčejného luku, o tolik rychleji se pohybuje. Vypadalo to jako kouzlo, jako kdyby šipka vyskočila z Erikovy hrudi, z jeho srdce jako králík z klobouku: Pouhých pět centimetrů z něj koukalo ven a kolem se udělal malý karafiát krve.

Erik padl na kolena. Vražedný pohled z jeho očí zmizel a on se zmateně rozhlédl po hale, kterou zjevně viděl poprvé. Pak zamrkal na Dustyho a vypadal ohromeně, ještě když padl vpřed mrtvý.

Když se Martie pokusila zadržet Dustyho, aby nechodil nahoru, setřásl ji a vyletěl po dvou schodech. Na čele cítil pulzující bolest, jak se uhodil o trnož, před očima mu všechno plulo, ale ne od té rány, bylo to proto, že jeho tělo zaplavovaly látky, jimiž mozek živí hněv, jeho srdce čerpalo právě tolik zuřivosti jako krve, toho andělsky vyhlížejícího chlapce teď viděl tmavou čočkou zabarvenou do ruda, jako by Dustyho oči ronily krvavé slzy.

Junior se pokusil použít kuši jako štít, kterým by odrazil jeho útok. Dusty popadl zbraň uprostřed, otáčivý zub se mu zaryl do dlaně. Vyrval kuši chlapci z rukou, hodil ji na podlahu, ale nezastavil se. Dostrkal chlapce přes chodbu do míst, kde stávala komoda, a narazil ho na zeď tak prudce, že hlavou uhodil do stěny se zřetelným zvukem, jako když se tenisový míček odrazí ocl rakety.

„Ty hajzle, ty hajzle hnusácká.“

„Měl pistoli!“

„Tu už jsem mu sebral,“ zařval Dusty a pokropil Juniora slinami, ale chlapec trval na svém: „To jsem neviděl!“ A opakovali si navzájem stejné zbytečné věci dvakrát, třikrát dokola, až ho Dusty obvinil tak prudce, že jeho obviňující věta doslova zaduněla chodbou: „Tys to viděl, věděl jsi to a stejné jsi to udělal!“

Vyběhla Claudette, vmáčkla se mezi ně, donutila je pustit se, zády k Juniorovi, tváří k Dustymu, oči měla tvrdší než dřív, byla v nich nepocldajná šeď křemene a létaly od nich jiskry. Poprvé v jejím životě nebyla její tvář oslnivě krásná, teď byla děsivě divoká. „Nech ho být, nech ho být, okamžitě ho pusť!“

„Zabil Erika.“

„Zachránil nás. Všichni jsme mohli být mrtví, ale on nás zachránili“ Claudette ječela jako ještě nikdy, rty měla bledé a kůži šedou jako kamenná bohyně, která ožila a zuří, saň, která pouhou siloví vůle změní tuto trpkou realitu tak, aby jí vyhovovala, jak to dokážou jen bohové a bohyně. „Měl dost odvahy a dost inteligence na to, aby jednal, aby nás zachránili“

Objevil se i Lampton a začal ze sebe sypat proudy chlácholivých slov, vodopády banalit, lopaty psychožargonu, které se nedaly zastavit o nic víc než proud ropy z proraženého tankeru. Mluvil, mluvil, mluvil, i když jeho žena pokračovala ve své neochabující obraně Juniora, oba žvanili zároveň: jejich slova byla jako malířské válečky, zakrývala skvrny vrstvami maskovací barvy.

Zároveň se Lamp toň snažil vykroutit Dustymu automatickou pistoli z ruky, Dusty si ani neuvědomoval, že ji pořád ještě drží. Když si uvědomil, oč Lampiónoví jde, pustil zbraň.

„Radši bych měl zavolat policii,“ řekl Lampton, i když to už určitě udělali sousedé, a odspčchal.

Skeet se opatrně přiblížil, dával si dobry pozor, aby se držel z dosahu své matky, ale přesto se postavil na Dustyho stranu fronty, a Fík stál o kousek dál na chodbě a díval se na to všechno, jako by se mu konečně podařilo navázat onen vytoužený kontakt s mimozemšťany.

Nikdo z nich neutekl z domu, jak je k tomu vybízel Dusty nebo, pokud se dostali až na střechu nad zadním zápražím, vrátili se. Přinejmenším Lampton a Claudette museli vědět, že Junior nabíjí kuši s úmyslem zapojit se do bitvy, a ani jeden se zřejmě nesnažil mu v tom zabránit. Nebo se možná báli to zkusit. Rodiče s trochou zdravého rozumu nebo aspoň se skutečnou láskou ke svému dítěti by mu kuši vykroutili z ruky a z domu ho odvlekli třeba násilím, kdyby to nešlo jinak. Nebo možná myšlenka, že by chlapec s primitivní zbraní přemohl muže s automatickou pistolí pokřivená reinkarnace Rousseauova vznešeného divocha, která tak vzrušovala srdce příslušníků literárního společenství byla příliš krásná, než aby jí dokázali odolat. Dusty nepředstíral, že chápe myšlenkové pochody těch lidí, a už ho unavovalo se o to pořád snažit.

„Zabil člověka,“ připomněl Dusty své matce, protože žádné ječivé argumenty nemohly v jeho očích změnit tuto základní pravdu.

„Šílence, maniaka, blázna s pistolí,“ odsekla Claudette.

„Tu pistoli jsem mu už sebral.“

„To říkáš ty.“

„To je pravda. Byl bych ho zvládl.“

„Ty nezvládneš nic. Vypadl jsi ze školy, vypadl jsi ze života, živíš se jako malíř pokojů.“

„Kdyby se hodnotila spokojenost zákazníků,“ odsekl Dusty, i když věděl, že by to neměl říkat, „tak já bych byl na obálce Time a Derek by byl ve vězení za to, kolika pacientům zkazil život.“

„Ty parchante nevděčný.“

Skeet, nešťastný a na pokraji slz, zaprosil: „Nezačínejte s tím. Nezačínejte. Jestli s tím začnete, tak to nikdy neskončí.“

Dusty si uvědomil, že to, co Skeet říká, je pravda. Po všech těch letech, kdy klopil hlavu, po všech těch letech, kdy byl trpělivý a poslušný, ale vzdálený, zůstalo tolik nevyhojených ran, tolik nezodpovězených urážek, že byl v pokušení vyrovnat si účty za všechno v jediném děsivém výbuchu. Toužil se vyhnout tomu strašnému skoku, ale zdálo se, že on a jeho matka sedí na sudu na řvoucím okraji Niagary a nemají už kam jinam zamířit než dolů.

„Vím, co jsem viděla,“ trvala Claudette na svém. „A ty můj názor na to nezměníš, ze všech lidí zrovna ty ne,

Nemohl to nechat být a neztratit tvář sám přeci sebou: „Nebyla jsi tady. Nemohla jsi vidět vůbec nic.“

Došla k nim Martie. Uchopila Dustyho za ruku, pevně ji sevřela a řekla: „Claudette, jenom dva lidi viděli, co se tady skutečně stalo: já a Dusty.“

„Já jsem to viděla,“ prohlásila vztekle Claudette. „Nikdo mi nebude vykládat, co jsem viděla nebo neviděla. Kdo si myslíš, že jsi? Já nejsem blábolivá senilní bába, které někdo může vykládat, co si má myslet a co viděla!“

Junior se za zády své matky usmál. Podíval se Dustymu do očí a měl tak málo studu, že neodvrátil pohled.

„Co je to s tebou?“ útočila Claudette na Dustyho. „Co to s tebou je, že bys chtěl zničit bratrovi život kvůli něčemu tak bezvýznamnému jako tohle?“

„Vrážela je pro tebe bezvýznamná?“

Claudette Dustyho uhodila, tvrdě uhodila, popadla ho za košili a snažila se ho odstrčit a jak s ním třásla, padala z ní slova jedno po druhém. „Ty. Mi. Takovouhle. Sprostou. Věc. Neuděláš.“

„Já mu nechci zničit život, máti. To je to poslední, co chci. Potřebuje pomoc. Copak to nevidíš? Potřebuje pomoc a někdo by mu ji měl poskytnout.“

„Ty ho nebudeš soudit, Dusty.“ Tolik nenávisti vložila do toho jména, tolik trpkosti. „Jeden rok na vysoké škole z tebe ještě neudělal mistra psychologie, víš. Vůbec nic z tebe neudělal, leda nulu.“

Skeet už plakal. „Máli, prosím tě“

„Zmlkni,“ osopila se Claudette na svého mladšího syna. „Ty zmlkni, Holdene. Nic jsi neviděl a nezkoušej předstírat, že ano. Stejně by ti nikdo nevěřil, takovému ubožákovi.“

Martie odtáhla Skeeta stranou od té potyčky a Dusty se podíval přes Claudettino rameno na Juniora, který se díval na Skeeta a uškleboval se.

Dusty skoro slyšel cvaknutí, jak se otočil vypínač a dosud temná místa v mysli zalilo světlo. Japonci tomu říkají salon, okamžik náhlého osvícení tohle divné slovo slyšel během svého roku na vysoké škole.

Sníori. Junior, hezký ve tváři stejně jako jeho matka, stejně graciézní. A taky chytrý. Že je chytrý, o tom nebylo pochyb. V jejím věku je to určitě její poslední dítě a také jediné, které ještě slibuje naplnit její očekávání. On byl její poslední šance nebýt jen ženou myšlenek, nebýt jen manželkou muže myšlenek, ale být i matkou muže myšlenek. Tady, aspoň v její mysli, když ne ve skutečnosti, stála její poslední šance být spojena s myšlenkami, které by skutečně mohly pohnout světem, protože její první tři manželé se ukázali být muži, jejichž myšlenky neměly žádnou podstatu a praskly při prvním píchnutí jako bubliny. Dokonce i Derek při všech svých úspěších byl chupaflor, ne orel, a Claudette to věděla. Dusty byl podle ní příliš tupohlavý, než aby využil svůj potenciál, a Skeet příliš křehký. A Dominique, její první dítě, byla dávno bezpečně mrtvá. Dusty svou nevlastní sestru nikdy nepoznal, viděl jen jednu její fotografii, snad jedinou, kterou kdy kdo pořídil, její milou, malou, jemnou tvář. Junior byl jediná naděje, která Claudette zbývala, a ona byla pevně rozhodnuta věřit, že jeho mysl a jeho duše jsou stejně krásné jako jeho tvář a tělo.

Ještě když Claudette zastrašovala Skeeta, Dusty se zeptal: „Máti, jak umřela Dominique?“

Ta otázka, v současném kontextu nebezpečná, Claudette umlčela tak, jak by to snad nedokázalo nic kromě výstřelu.

Podíval sejí do očí a iiezkameiičl, jak by byla chtěla, a stud ne jeho nedostatek mu nedovolil odvrátit oči. Stud, že znal pravdu, nejdřív intuitivně a později i díky logice a úvahám, znal pravdu ocl svých chlapeckých let, ale sám před sebou ji popíral a nikdy ji nevyslovil nahlas. Štuci, že dovolil jí a Skeetovu nabubřelému otci a pak Dereku Lamp tónoví, aby Skeeta drtili, když stačilo vyzvědět pravdu o Dominique a bylo by je to možná odzbrojilo a Skeetovi poskytlo lepší život.

„To ti muselo zlomit srdce,“ pokračoval Dusty, „když se tvoje první dítě narodilo s Downovým syndromem. Takové naděje, a tak smutná skutečnost.“

„Co to děláš?“ Mluvila teď tišeji, ale ještě iienávistněji.

Chodba jako by se zúžila a strop pomalu klesal, jako by byli v pasti z nějakého špatného starého hororu a jako by jim všem hrozilo, že budou zaživa rozdrceni.

„A pak další tragédie. Smrt v raném věku. Syndrom náhlého úmrtí kojence. To muselo být strašně těžké snést. to šeptání, to lékařské vyšetřování, to čekání na konečné určení příčiny smrti.“

Martie se ostře nadechla, protože pochopila, kam její manžel míří, a hlesla „Dusty“, jako by mu chtěla naznačit, tohle bys snad neměl dělat.

Nepromluvil však tehdy, když to mohlo pomoci Skeetovi, a teď byl rozhodnut udělat všechno, co mohl, aby ji přinutil dát Juniora na léčení, dokud je ještě čas. „Jedna z mých nejjasnějších raných vzpomínek, máti, je na jeden den, bylo mi pět, už skoro šest. pár týdnů po tom, co jsi přivezla Skeeta domů z nemocnice. Narodil ses předčasně, Skeete. Věděl jsi to?“

„Asi jo,“ odpověděl roztřeseně Skeet.

„Mysleli si, že nepřežiješ, ale ty jsi přežil. A když tě přivezli domů, mysleli si, že jsi nejspíš utrpěl nějaké poškození mozku, které se dřív nebo později projeví. Ale ani to nebyla pravda.“

„Moje porucha učení,“ připomněl mu Skeet.

„Možná,“ kývl Dusty, „jestli jsi vůbec někdy nějakou měl.“

Claudette se dívala na Dustyho jako na jedovatého hada, toužila ho zarazit, než se stočí a zaútočí, ale zároveň se bála k němu přiblížit, aby nevyvolala to, čeho se nejvíc bála.

Pokračoval: „Ten den, když mi bylo pět, skoro šest, měla jsi takovou divnou náladu, máti. Tak divnou, že dokonce i malý kluk musel vycítit, že se stane něco strašného. Vytáhla jsi fotografii Dominique.“

Pozvedla pěst, jako by ho chtěla znovu uhodit, ale ruka zůstala viset ve vzduchu na půli cesty.

V některých ohledech bylo tohle to nejtěžší, co Dusty kdy v životě dělal, ale v jiném směru to zase bylo až děsivě snadné, tak snadné, jako je snadné skočit ze střechy, když člověk ví, že skok zůstane bez následků. Ale tady následky budou. „Bylo to poprvé, co jsem tu fotku kdy viděl, kdy jsem se vůbec dozvěděl, že jsem měl sestru. Celý ten den jsi ji s sebou nosila po domě. Nemohla jsi od ní odtrhnout oči. A pozdě odpoledne jsem tu fotku našel ležet na chodbě vedle dětského pokoje.“

Claudette spustila pěst a odvrátila se od Dustyho.

Jeho ruka jako by patřila jinému, odvážnějšímu muži, díval se na nijako by nebyla jeho, když se natáhla, uchopila ji za paži a donutila ji obrátit se zpátky.

Junior udělal krok vpřed, jako by ji chtěl bránit.

„Radši si vezmi tu kuši a nabij ji,“ poradil mu Dusty. „Protože bez ní na mě nestačíš.“

I když násilí v Juniorových očích bylo ještě divočejší než tvrdý vztek jeho matky, přece couvl.

„Když jsem přišel do dětského pokoje,“ pokračoval Dusty, „neslyšela jsi mě. Skeet ležel v postýlce. Stála jsi nad ním s polštářem v ruce. Stála jsi naci ním hrozně dlouho. A pak jsi spustila ten polštář k jeho obličeji. Pomalu. A v tu chvíli jsem něco řekl. Nevzpomínám si už co. Ale věděla jsi, že tam jsem, a tak jsi. přestala. Tenkrát jsem nevěděl, co se to málem stalo. Ale později. o několik let později jsem to pochopil, ale nechtel jsem si to připustit.“

„Ježíši,“ vydechl Skeet slabým dětským hláskem. „Ježíši Kriste, Pane nejvyšší.“

I když Dusty věřil v moc pravdy, nebyl si jist, že tohle odhalení Skeetovi víc pomůže než ublíží. Tak ho ničilo pomyšlení, jakou škodu možná právě páchá, že se mu krátce zvedl žaludek. Předpokládal, že kdyby teď začal zvracet, zvracel by krev.

Claudette zatínala zuby tak pevně, že jí na bradě poškubávaly svaly.

„Před pár minutami, máti, jsem se tě ptal, jestli je vražda pro tebe bezvýznamná, a tebe ta otázka ani nezarazila. Což je divné, protože to opravdu je velká myšlenka. Jestli něco, tak tohle stojí za diskusi.“

„Už jsi skončil?“

„Ještě ne. Po všech těch letech, co jsem polykal ty nesmysly, mám víc než právo doříct, co jsem začal. Znám tvoje nejhorší tajemství, máti, ta nejhorší. Trpěl jsem kvůli nim, já i my všichni, a budeme trpět ještě víc“

Zaryla mu nehty do paže a drápla, až mu zůstaly dva tenké krvavé škrábance, vykroutila se mu a řekla: „Kdyby Dominique neměla Downův syndrom a kdybych ji nebyla ušetřila toho položivota, který by byla vedla, a kdyby teď byla naživu, nebylo by to horší? Nebylo by to nekonečně horší?“

Její slova dávala tím méně smyslu, čím víc zvyšovala hlas, a Dusty neměl ponětí, o čem mluví.

Junior se postavil matce po bok. Drželi se za ruce a navzájem si dodávali sílu.

Claudette ukázala k mrtvému, který ležel dole v hale, to gesto jako by nesouviselo s jejími slovy. „Downův syndrom byl aspoň zřejmý. Co kdyby vypadala navenek normálně, ale pak. až by vyrostla, byla by jako její otec?“

Otec Dominique, Claudettin první manžel, byl o víc než dvacet let starší než ona, byl to psycholog a jmenoval se Lief Reissler, studený jako ryba se světlýma očima a tenkým knírkem, který naštěstí nehrál žádnou roli ani v Dustyho, ani ve Skeetově životě. Chladný jako ryba, to jistě, ale rozhodně ne takové monstrum, jak naznačovala její otázka.

Než stačil Dusty dát najevo, že nic nechápe, Claudette to vysvětlila. Po třech dnech šoků, o nichž si Dusty myslel, že ho navěky naočkovaly proti překvapení, jim teď otřásla sedmi slovy: „Co kdyby byla stejná jako Mark Ahriman?“ Zbytek už byl nepodstatný: „Říkáš, že podpaluje domy, že střílí lidi, zeje sociopat a ten mrtvý šílenec tam dole že s ním má něco společného. A jeho dítě bys chtěl mít za nevlastní sestru?“

Pozvedla Juniorovu ruku a políbila ji, jako by chtěla říct, že je obzvlášť ráda, že problémů s obtížnou sestrou ušetřila jeho.

Když Dusty prohlásil, že zná její nejhorší tajemství, předpokládala, že má na mysli víc než jen fakt, že syndrom náhlého úmrtí kojence, na který údajně zemřela Dominique, nebyl ve skutečnosti ničím jiným než bezohledným zadušením.

Teď z jeho a Martiiny reakce pochopila, že tohle vůbec nemusela přiznávat, ale místo aby se uchýlila k mlčení, pokusila se vysvětlovat.

„Lief byl neplodný. Nikdy jsme nemohli mít děti. Mně bylo jednadvacet a Licíbvi čtyřiačtyřicet, a mohl z něj být skvělý otec, měl obrovské znalosti, pochopení, teorie o citovém vývoji. Lief měl vynikající filozofii výchovy dětí.“

Ano, všichni měli své filozofie výchovy dětí, své hluboké pochopení a svůj neutuchající zájem o sociální inženýrství. Léčbou ke vzdělání a tak podobně.

„Markovi Ahrimanovi bylo teprve sedmnáct, ale začal s vysokou školou krátce po třináctých narozeninách, a když jsem ho poznala, měl už doktorát. Byl zázračné dítě a celá univerzita ho obdivovala. Génius skoro neporovnatelný. Rozhodně by z něj nebyl dobrý otec. Byl to nafoukaný hollywoodský spratek. Ale ty geny.“

„Věděl, že to dítě je jeho?“

„Ano. Proč ne? Nikdo z nás nebyl tak konvenční.“

Bzučení v Dustyho hlavě, které ho obvykle provázelo každou návštěvou v tomto domě, nabylo zlověstnějšího tónu. „Když se Dominique narodila s Downovým syndromem. co jsi udělala, máti?“

Dívala se na krev na jeho ruce, na krev z jejích škrábanců, a když pozvedla oči a podívala se na něj, řekla jen: „Víš, co jsem udělala.“

Znovu pozvedla Juniorovu ruku k ústům a políbila ho na klouby prstů, tentokrát jako by chtěla říct, že všechny její potíže s poškozenými dětmi stály za to, když teď má konečně jeho.

Dusty řekl: „Já jsem nemyslel, co jsi udělala s Dominique. Co jsi udělala s tou zprávou o jejím stavu? Jak tě znám, musel si Ahriman vyslechnout svoje. Nejspíš jsi ho urážela mnohem víc, než na co je takový hollywoodský spratek zvyklý.“

„Nic takového se v mé rodině nikdy nevyskytlo,“ řekla a potvrdila tím, že Ahriman se tehdy musel stát terčem celé její zuřivosti.

Martie už se neovládla. „Takže před dvaatřiceti lety jste ho ponížila, zabila jste jeho dítě“

„Byl rád, když slyšel, že je mrtvá.“

„Jak ho teď znám, tak určitě byl. Ale stejně, tenkrát jste ho ponížila. A po tolika letech člověk, který vám dal Juniora, tohohle zlatého chlapce“

Junior se usmál, jako by ho Martie sváděla.

„muž, který vám dal chlapce, jakého vám Ahriman dát nedokázal, váš manžel, dělá co může, aby Ahrimana zesměšnil, aby ho znevážil, aby ho roztrhal na kusy na každém veřejném fóru, které najde, a dokonce ho sabotuje těmi svými malichernými urážkami na Amazonu. A vy jste to nezarazila?“

Claudette se znovu rozzuřila nad tím, že ji Martie obviňuje ze špatného úsudku. „Já jsem ho povzbuzovala. A proč ne. Mark Ahriman nedokáže napsat knihu o nic lip než zplodit dítě. Proč by měl být úspěšnější než Derek? Proč by měl mít vůbec něco?“

„Vy hloupá ženská.“ Martie tuhle urážku zjevné zvolila proto, že věděla, že jí Claudette bodne hůř než čím jiným. „Vy hloupá, omezená, nevědomá ženská.“

Skeet, poplašen Martiinou přímostí a v obavách o ni, seji pokusil odtáhnout.

Místo toho ho Martie uchopila za ruku a pevně ji stiskla, nikoli aby načerpala sílu, ale aby mu ji poskytla. „Klid, zlato.“ Pak pokračovala ve svém útoku. „Claudette, vy nemáte tušení, čeho je Ahriman schopen. Vy nechápete vůbec nic jak je zlý, jak je neúprosný.“

„Chápu“

„Nic nechápete! Otevřela jste mu dveře a pustila jste ho do života nám všem, nejenom sobě. Na mě by se ani nepodíval, kdybych neměla spojení s vámi. Nebýt vás, nic z toho by se mi nestalo a nebyla bych musela udělat“ nešťastně pohlédla na Dustyho a on věděl, že myslí na ty dva mrtvé v Novém Mexiku „co jsem musela.“

Claudette nevyvedla z míry ani působivost argumentu, ani fakta. „Ty se tváříš, jako by šlo jenom o tebe. Posraným navrch, říká se. Jsem přesvědčená, že ve své společenské vrstvě jsi to slovo už slyšela, ne? Občas je něco posraným navrch, Martie. Stává se to nám všem. Je to můj dům, který rozstřílel, pokud sis nevšimla.“

„Na to si zvykejte,“ odsekla Martie. „Protože Ahriman se s tímhle nespokojí. Pošle někoho jiného a pak ještě někoho jiného a pak několik jiných, lidi, které vůbec neznáte, a lidi, které znáte a kterým věříte celý život, obejde nás, kde to budeme nejméně čekat, a nedá si pokoj, dokud nebudeme všichni mrtví.“

„Vždyť plácáš nesmysly,“ zuřila Claudette.

„Dost už! Mlčte, mlčte, mlčte? Derek stál dole v hale u Erikova těla a křičel na ně nahoru. „Sousedi nejspíš nejsou doma, protože nikdo nezavolal policii, až teď já. A než sem přijedou, tak vám řeknu, jak to bude. Tohle je můj dům a já vám to povídám. Otřel jsem pistoli a dal jsem mu ji zpátky do ruky. Dusty, Martie, jestli se chcete stavět proti nám, dělejte, jak myslíte, ale v tom případě to budu brát jako vyhlášení války a já vás očerním, jak budu moct. Říkáte, že vám vyhořel dům? Řeknu jim, že hrajete, že máte dluhy a že jste si ho podpálili sami kvůli pojistce.“

Dustym tato bizarní hrozba otřásla, ale nepřekvapila ho. „Dereku, proboha, komu to teď bude k čemu dobré?“

„Zakalí to vodu,“ vysvětloval Lampton. „Splete to policajty. Ten chlápek byl manžel vaší kamarádky, Martie? No tak řeknu poldům, že sem přijel zabít Dustyho, protože Dusty spal se Susan.“

„Vy hajzle,“ zasyčela Martie. „Susan je mrtvá. Je“

Claudette se rychle přidala ke spiknutí. „Tak řeknu, že se Erik přiznal, že Susan zabil, než to tady rozstřílel, že ji zabil, protože spala s Dustym. Já vás dva varuju, zakalíme vodu tak, až mého chlapce ani neuvidí, natož aby ho obvinili z vraždy, když nám všem zachránil život.“

Dusty si nevzpomínal, že by prošel zrcadlem nebo že by ho do sebe vtáhlo tornádo plné černé magie, ale přesto se ocitl ve světě, kde všechno je vzhůru nohama a pozadu, kde lži se oslavují jako pravdy a pravda je nevítaná a neuznávaná.

„Pojď, Claudette,“ pobízel Lampton a pokynem ji volal dolů. „Pojď, Dereku. Do kuchyně. Honem. Musíme se domluvit, než sem přijede policie. Musíme vypovídat stejně.“

Chlapec se ušklíbl na Dustyho, když odcházel se svou matkou, stále ruku v ruce, po schodech dolů a pak do kuchyně.

Dusty se od nich odvrátil a podíval se na Fiká, který celou tu bouři sledoval bez hnutí.

„No nazdar,“ řekl Fík.

„Teď už Skeeta chápete lip?“

„To jo.“

„Kde je Válet?“ zeptal se Dusty, protože pes byl spojovací článek s realitou, byl to jeho Toto, který mu připomínal svět, ve kterém neexistují zlé čarodějnice.

„Postel,“ ukázal Skeet na otevřené dveře ložnice.

Sheratoiiská postel byla dost vysoko nad zemí, aby se pod ni pes ďokázal iiasoukat. Prozrazoval ho ale ocas, který vykukoval zpod přehozu.

Dusty obešel postel z druhé strany, lehl si na podlahu, zvedl přehoz a řekl: „Máš tam pro mě místo?“

Válet zakňučel, jako by ho zval, aby si za ním vlezl a trochu se s ním pomazlil.

„Oni by nás stejně našli,“ ujistil ho Dusty. „Pojď odtamtud, kamaráde. Pojď sem, podrbu tě na břiše.“

Po chvíli přemlouvání Válet vylezl ven, ale byl ještě příliš vyděšený, než aby odhalil břicho dokonce i těm, kterým věřil nejvíc.

Martie se přidala k Dustymu a posadila se ke psovi na druhou stranu. „Tak si nějak rozmýšlím, jestli vůbec chci děti. Třeba je to takhle nejlepší ty, já a Válet.“

Pes zřejmě souhlasil.

Martie pokračovala. „Když jsme sem jeli, myslela jsem si, že horší to už být nemůže, a podívej se na to teď. Jsme v tom až po krk a pořád se propadáme. Jsem úplně otupělá, víš? Vím, co se stalo Erikovi, ale ještě to necítím.“

„Jo. Já už nejsem ani otupělý.“

„Co budeš dělat?“

Dusty zavrtěl hlavou. „Nevím. A taky na co? Ten kluk bude zkrátka hrdina. Ať řeknu co chci. Nebo ty. Vidím to úplně jasně. Pravda nebude tak hrát dohromady, aby jí někdo věřil.“

„A co Ahriman?“

„Mám strach, Martie.“

„Já taky.“

„Kdo nám uvěří? Už předtím by bylo těžké někoho přimět, aby nás vyslechl. Jenže teď, když Lasice a Clauďette vymýšlejí kdovíjaké nesmysly o nás dvou, aby zakalili vodu. Jestli začneme mluvit o vymývání mozků a programovaných sebevraždách, programovaných zabijácích. tím pravdivěji budou ty jejich lži o nás znít.“

„A jestli nám někdo opravdu vypálil dům Ahriman nebo někdo, koho poslal tak to bude jasné žhářství. aké máme alibi?“

Dusty překvapeně zamrkal. „Byli jsme v Novém Mexiku.“

„A co jsme tam dělali?“

Otevřel ústa, aby něco řekl a pak je zase zavřel.

„Když se zmíníme o Novém Mexiku, tak budeme muset začít o Ahrimanovi. A měli bychom i nějaké podklady věci, co se tam lidem kdysi staly. Jenže jak s tím vším začít a neriskovat. Zacharyho a Kevina?“

Chvíli mlčky hladili psa a Dusty nakonec řekl: „Dokázal bych ho zabít. Včera ses mě ptala, jestli bych to dokázal, a já jsem říkal, že nevím. Ale už vím.“

„Já bych to taky dokázala,“ kývla.

„Zabít ho a pak to všechno skončí.“

„Pokud po nás nepůjde institut.“

„Slyšela jsi Ahrimana ráno v ordinaci. Tohle s tím nemělo nic společného. To byla osobní věc. A my teď víme, i jak osobní.“

„Když ho zabiješ,“ namítla, „strávíš zbytek života ve vězení.“

„Možná.“

„Určité. Protože žádný soudce nepřipustí tak uhozenou obhajobu jako ,zabil jsem ho, protože to byl mizera, který lidem vymýval mozky.“

„To by mě nejspíš strčili na deset let do blázince. To je stejně lepší.“

„Není, leda že by nás oba strčili do stejného blázince.“

Válet zvedl hlavu a podíval se na nějako by chtěl říct všechny tři.

Někdo utíkal horní chodbou, ukázalo se, zeje to Fík, když vrazil do pokoje, brýle nakřivo, tvář ještě zarudlejší než jindy. „Skeet.“

„Co je s ním?“ Zeptala se Martie a zvedla se.

„Odjel.“

„Kam?“

„Za Ahrimanem.“

„Cože?“

„S pistolí.“

Dusty už také stál. „Sakra, Fíku, dost té telegrafie. Mluvte!“

Fík kývl a rozvedl to podrobněji. „Vzal si pistoli toho mrtvého. A jeden plný zásobník. Vzal si Lexus. Říkal, že nikdo z vás není v bezpečí, dokud to neudělá.“

Martie se obrátila na Dustyho: „Řekneme to policajtům, aby ho zastavili?“

„Co jim chceš říct? Že má automatickou pistoli a hodlá zastřelit řádného občana? V ukradeném autě? Jestli to uděláme, tak je Skeet mrtvý už teď.“

„Tak se tam musíme dostat dřív než on,“ řekla. „Fíku, dejte nám pozor na Válela. Jsou tu lidi, co by ho mohli zabít jenom pro potěšení.“

„Sám si taky nepřipadám v bezpečí,“ kývl Fík.

„Vědí ostatní, kam Skeet jel?“

„Ne. Ještě ani nevědí, že je pryč.“

„Řeknete jim, že si předtím dal nějaké pilulky a teď že se začal najednou chovat divně. Vzal si pistoli a říkal, že jede do Santa Barbary vyřídit si to s někým, kdo mu prodal špatné drogy.“

„To nesedí. Na Skeeta moc silácké.“

„Lampiónoví se to bude moc líbit. Zakalí to vodu.“ „Co se stane, když bvidu lhát policajtům?“ „Policajtům neřeknete ani slovo. To přece umíte. Řeknete to jenom Lampiónoví a on se postará o zbytek. A taky inu řekněte, že jsme jeli za Skeelem. Do Santa Barbary.“

Než se Dusty a Martie dostali do haly, přelezli mrtvolu a překocenou komodu a vyšli ven, zezadu na ně křičeli Lampión s Claudetle a v dálce už bylo slyšet sirény. Vyjeli z příjezdové cesty, zahnuli na jih na dálnici a ujeli víc než kilometr, než potkali první černobílé policejní auto řítící se na sever k Lamptonovům. Byli v tom až po uši a pořád se propadali.

Kapitola 75

Ve své ordinaci ve čtrnáctém patře pracoval doktor na své nejnovější knize. Právě vybrušoval zábavnou historku o fobické pacientce, která měla takový strach z jídla, že ze třiašedesáti kilogramů zhubla na devětatřicet a na této váze se mnoho dní potácela mezi životem a smrtí, než objevil kořeny jejích potíží a vyléčil ji na poslední chvíli. Celý její příběh samozřejmě zábavný nebyl, spíš temný a dramatický, byl to přesně ten typ historky, která mu zaručí dlouhý vstup na Dnteline spolu s vděčnou pacientkou, až přijde čas knihu propagovat, ovšem tu a tam se v té temnotě objevil veselejší moment a dokonce i jedna příhoda tak směšná, že se budou čtenáři popadat za břicha.

Nedokázal se na svou práci soustředit tak intenzivně jako obvykle, protože byl myslí každou chvíli v Malibu. Spočítal si, kolik času bude Erik potřebovat, aby se zastavil v depozitní schránce a pak dojel až k domu Lampiónových, a usoudil, že první rány padnou někdy kolem tři čtvrti na jednu, možná až kolem jedné.

Také ho rozptylovala, i když ne tolik, myšlenka na

Keanufobku, která ještě nevolala. Nedělalo mu to starosti. Však ona brzo zavolá. Je jen málo spolehlivějších lidí než pacienti s fobiemi a obsesemi.

Beretta osmatřicítka ležela na rohu stolu, kde na ni snadno dosáhl.

Nečekal, že by se Keanufobka spustila ze střechy na laně a proskočila mu dovnitř oknem se samopalem a hroznem granátů, ale také ji nepodceňoval. Ty nejtvrdší ženy, které za ta léta poznal, byly oblečené do módních, ale konzervativních úpletových kostýmů St. John a lodiček Ferragamo. Mnohé z nich byly dlouholeté manželky postarších šéfů studií a jiných vlivných lidí, vypadaly ušlechtile jako kterákoli bostonská dědička, jejíž rodokmen sahá až k Otcům zakladatelům, byly rafinované a aristokratické ale přesto by dokázaly sníst tvoje srdce k obědu, s ledvinami v šunkové pěně jako přílohou, a zapít to všechno sklenicí dobrého Merlotu.

Oběd si doktor objednal do ordinace, protože nedaleko bylo lahůdkářství, které věřilo v pravou majonézu, čerstvé máslo a zvířecí tuky ve všech podobách. Jedl a kousek od talíře měl onen modrý sáček s rozpustile nakrčeným koncem. Nijak ho neurážela myšlenka na jeho obsah, protože to byla veselá připomínka stavu, v jakém policie najde tělo Dereka Lamptona.

Dojedl ve čtvrt na civě, sklidil ze stolu papírové tácky a obaly, ale nepokračoval v práci na té anorcktické anekdotě. Na kožené desce vykládané napodobeninou slonoviny ležel jen modrý sáček.

Bohužel si Lamptonovo ponížení nebude moci vychutnat z první ruky, a pokud některý z nechutnějších bulvárních deníků neprovede svou práci nadmíru dobře, neuvidí nejspíš ani jediný uspokojivý obrázek. Fotografie rozřezaných lebek plných výkalů se v New York Times netisknou a dokonce ani v USA Today.

Naštěstí měl doktor slušnou představivost. Modrý sáček před ním ho inspiroval a tak mu nedělalo potíže si v duchu malovat velmi živé a velmi zábavné obrazy.

Kolem půl druhé usoudil, že Erik Jagger skončil se střelbou a právě se zabývá amatérskou kraniotomií, možná dokonce už končí. Když doktor zavřel oči, přímo slyšel rytmické skřípání lebečního listu. Vzhledem k hustotě kostní hmoty na Lampiónově lebce bylo moudré, že Erikovi přikázal vzít si náhradní list. Pro ten případ, že Lampiónoví nemají psa, doktor doufal, že Erikova dieta zahrnuje každé ráno porci obilnin s vysokým obsahem vlákniny.

Nejvíc litoval toho, že nemohl postupovat podle původního plánu, ve kterém Dusty, Skeet a Marlie měli mučil a zabil Claudette a oba Dereky. Než by pak Dusty, Skeet a Martie spáchali sebevraždu, byli by napsali dlouhé prohlášení, v němž by obvinili Dereka staršího a jeho ženu z děsivého fyzického zneužívání Skeeta a Dustyho, když ještě byli dětmi, a z toho, že opakovaně omámili rohypnolem a pak znásilnili Martie a Susan Jaggerovou, ze které by možná Ahrirnan byl dokonce udělal součást týmu zabijáků, kdyby nebyla tak nevhod přišla na len nápad s kamerou. Celkový počet mrtvých by tak byl secím, plus domácí personál nebo sousedé na návštěvě, pokud by se někdo takový vyskytl, což podle Ahrimanových výpočtů byl minimální rozsah masakru zaručující pozornost celostátních médií i když při Dere kove reputaci populárně psychologického guru by sedm mrtvých vyvolalo takový ohlas jako bombový útok, který zabije dvě stě lidí, ale mezi jehož obětmi není nikdo slavný.

No ale, ačkoli ta hra nakonec musela být méně elegantní, než chtěl, přesto pociťoval uspokojení z vítězství. Protože si žádným způsobem nemohl opatřit mozek Dereka Lamptona, začal uvažoval o lom, že by si dal vakuově zalil do plexiskla modrý sáček jako symbolickou trofej.

I když Skeetovy myšlenkové procesy se za poslední dva dny bez drog projasnily a zefeklivnily, pořád ještě nebyl natolik duševně fit, aby mohl řídit jadernou elektrárnu nebo v ní aspoň zametal podlahy. Naštěstí si to uvědomoval a hodlal si dobře promyslet každý krok svého útoku na doktora Ahrimana cestou z Malibu do Newport Beach.

Byl laké ve slávu cílového zmalku, každou chvíli se rozplakal, dokonce vzlykal. Řídit auto, když pro slzy neviděl, bylo nebezpečné, a zvlášť po Pacifické dálnici a v době dešťů, protože náhlé laviny bahna a padající balvany o velikosti dodávky vyžadovaly od řidičů ostražilosl číhající kočky. A co hůř, časně odpolední doprava se řítila na jih rychlostí sto třicel kilometrů v hodině, i kclyž nejvyšší povolená rychlost byla sto, a neovladatelný vzlykot v téhle rychlosti mohl mít katastrofální následky.

Hruď a břicho ho bolely po nárazu čtyř kulek zastavených kevlarem. Žaludek se mu kroutil bolestivými křečemi, které ale neměly s podlitinami nic společného pocházely ze stresu a ze strachu. Měl migrénu, jako vždycky po návštěvě u své matky, dokonce i když při té návštěvě nikdo nikoho nezastřelil z kuše.

Srdce ho ale bolelo lak, že žádná fyzická bolest se s tím nedala srovnat. Dustyho a Martiin clům byl zničený a on měl pocil, jako by clo základů vyhořel jeho vlastní domov. Oni dva jsou ti nejlepší lidé na světě, Martie a Dusty, li nejlepší. Nezaslouží si něco lakového. Ten jejich nádherný domeček vyhořelý, Susan mrtvá, Erik mrtvý, všichni ve strachu.

Ještě víc se mu sevřelo srdce, když si představil sám sebe jako miminko a svou matku, jak nad ním stojí s polštářem v ruce, jeho vlastní krásná matka. Když jí to Dusty vmetl do tváře, dokonce ani nepopřela, že ho skutečně chtěla zabít. Věděl, že jako dospělý byl naprosto nemožný, že byl nemožný i jako dítě, ale teď mu připadalo, že už dokonce jako miminko byl lak zjevná budoucí nula, že jeho matka považovala za omluvitelné zadusit ho, když spal v postýlce.

On nechtel hýl tak nemožný. Chtěl dělat, co je správné, a chtěl to dělat dobře, aby na něj mohl jeho bratr

Dusty byt pyšný, ale vždycky zabloudil, aniž si uvědomil kdy. Uvědomil si také, že způsobil i Dustymu spoustu bolesti, a při tom pomyšlení mu bylo ještě hůř.

Když krátce před třetí dorazil do Newport Beach a zastavil na parkovišti u Ahrimanovy ordinace, bolela ho hruď, břicho, měl žaludeční křeče, migrénu, rozbolavělé srdce, jasně neviděl a byl naprosto vyvedený z míry stotřicetikilometrovým tempem a obavami z policie, protože řidičák mu sebrali už před několika lety. Jediné, co neměl, byl jakýkoli plán útoku na doktora Ahrimana.

„Jsem úplně nemožný,“ řekl nahlas.

A když byl takhle nemožný, měl tak malou šanci, že přejde parkoviště, vyjede do čtrnáctého patra, vstoupí clo Ahrimanovy kanceláře a úspěšně toho hajzla popraví, že snad ani nestálo za loji počítat. Bylo to jako pokoušet se zvážit chlup na bleším zadku.

Jedna věc ale přece jen hrála v jeho prospěch. Kdyby se mu proti vší pravděpodobnosti podařilo psychiatra zastřelit, nejspíš by se nedostal na doživotí do vězení, jako by se to určitě stalo Dustymu nebo Martie, kdyby spoušť stiskl kterýkoli z nich. Vzhledem ke své barvité historii odvykací léčby, tlusté složce nepříznivých psychiatrických zpráv a své historii svědčící spíš o patologické měkkosti než násilnictví, Skeet by nejspíš skončil v psychiatrické léčebně a měl by naději, že ho jednoho dne pustí, tedy pokud by z něj vůbec něco zbylo po patnácti letech intenzivní medikamentózní léčby.

Pistole měla dlouhý zásobník, ale přesto ji dokázal nacpat za pásek a přikrýt svetrem. Naštěstí ten svetr byl i původně schválně veliký, a teď ještě větší, než být měl, protože si ho kupoval před lety, a od té doby tak zhubnul, že mu teď byl o dvě čísla větší.

Vystoupil z Lexusu a nezapomněl si s sebou vzít klíčky. Kdyby je nechal v zapalování, někdo by mohl auto ukradnout a on by se pak třeba stal spoluviníkem krádeže automobilu. Až bude jeho jméno ve všech novinách a lidé se budou v televizi koukat na to, jak ho policie zatýká, nechtel, aby si někdo myslel, zeje ten typ, co by mohl mít něco společného s krádeží auta. V životě neukradl ani halíř.

Obloha byla modrá. Den byl příjemný. Nefoukal vítr a on byl vděčný za ten klid, protože měl pocit, že by ho silnější vítr odvál.

Prošel se před autem tam a zpátky, díval se dolů na svetr, nakláněl hlavu na všechny strany a snažil se zahlédnout pod svetrem obrys pistole. Zbraň byla dobře schovaná.

Znovu mu vytryskly horké slzy, právě když se chystal vejít do budovy a udělat to, chodil tedy tam a zpátky a sušil si oči rukávem. V hale bude nejspíš strážný. Skeet si dobře uvědomoval, že vyhublý muž s šedivou tváří a ve svetru o dvě čísla větším, který si může vyplakat oči, nejspíš vzbudí podezření.

O řadu dál, než Skeet zaparkoval Lexus, a o pár míst severněji vystoupila z bílého RollsRoycu žena a otevřeně se na něj zadívala. Oči měl teď už suché natolik, že si všiml, že je to hezká světlovlasá dáma, velmi uhlazená, v růžovém úpletovém kostýmu, zjevně úspěšná žena a řádná občanka. Nevypadala jako ten obhroublý typ, který jen tak stojí a zírá na člověka, kterého vůbec nezná, usoudil tedy, že musí působit tak podezřele, jako by měl přes rameno kulomet a přes prsa pásy munice.

Pokud polekal tu dámu v růžovém kostýmu, bezpečnostní služba inu nejspíš stříkne do očí slzný plyn, omráčí ho a srazí k zemi v okamžiku, kdy vejde do dveří. Zase už se chová nemožně.

Nedokázal snést tu představu, že by zklamal Dustyho a Martie, jediné lidi, kteří ho kdy měli rádi, skutečně ho měli rádi, jediní v celém jeho životě. Jestli pro ně nedokáže udělat tohle, tak může rovnou vytáhnout pistoli zpod svetru a střelit se hned teď sám do hlavy.

Nebyl ale schopen sebevraždy o nic víc než krádeže. No, až na ten úterní skok ze Soreiisonovy střechy. Ale z toho, co pochopil, to možná nebyl jeho nápad.

Pod pozorným pohledem dámy v růžovém i když předstíral, že o ní neví se pokusil tvářit, že je příliš spokojený a šťastný, než aby byl šíleným střelcem. Začal si hvízdat ,Je to nádherný svět“, protože to bylo první, co ho napadlo, přešel parkoviště a vkročil do budovy, aniž se jedinkrát ohlédl.

Doktor nebyl zvyklý, aby o jeho programu rozhodovali jiní, a čím dál víc měl vztek na Keanufobku, že tak dlouho nevolá. Nepochyboval o tom, že zareaguje ua tu smyšlenku o zlovolném počítači, kterou jí předložil, vzhledem ke své obsesi nemohla jednat jinak. Ta husa rozmazlená ale zjevně nemá kouska zdvořilosti, neumí si vážit času jiných, typická zbohatlice.

Nebyl schopen se soustředit na psaní, ale nemohl opustit kancelář a jít si hrát, a tak se bavil tím, že sestavoval haiku z toho skromného materiálu, který měl před sebou.

Můj modrý sáček. Má Beretta, sedm ran. Střelím to hovno?

To bylo příšerné. Sedmnáct slabik, to ano, a všechno technicky správně. Přesto ale nikdy neviděl lepší příklad toho, proč se Shakespearova nesmrtelnost neclá vysvětlovat technickou správností jeho děl.

Má zbraň, sedm ran. Moje Keanufobka. Smrt, smrt, smrt, smrt, smrt.

Stejně příšerné, ale uspokojivější.

Hlídač v hale, dvakrát tak velký jako Skeet a v šatech, které mu padly, seděl za pultem u informací. Četl si a ani nezvedl hlavu.

Skeet se podíval do seznamu, kde je Ahrimanova ordinace, došel k výtahu, stiskl přivolávači tlačítko a díval se přímo před sebe na dveře. Usoudil, že strážný, cvičený profesionál, by okamžitě vycítil, kdyby na něj někdo znepokojeně hleděl.

Jeden z výtahů se objevil za chvilku. Vystoupily z něj tři stařenky ptačího vzhledu a tři vysocí hezcí Sikhové v turbanech, každá skupinka vykročila jinam. Skeet byl už tak vystresovaný a vyděšený a pohled na stařenky a Sikhy ho ještě víc vyděsil. Jak se během uplynulých šestatřiceti hodin dozvěděl od Fiká, jsou čísla tři a šest klíčem k tomu, proč jsou mimozemšťané na Zemi, a tohle bylo dvakrát tři a jednou šest. To nebylo dobré znamení.

Za Skeetem nastoupili do výtahu ještě dva lidé. Kurýr s balíkem zmáčkl deváté poschodí. Dáma v růžovém nestiskla nic.

Když Dusty vstoupil do budovy, okamžitě uviděl na druhém konci haly Skeeta nastupovat do výtahu. I Martie ho viděla.

Chtěl na svého bratra zavolat, ale kousek od nich seděl strážný, a to poslední, co mohli potřebovat, bylo upozornit na sebe bezpečnostní službu.

Spěchali, jak mohli, aniž by utíkali. Dveře výtahu se zavřely dřív, než se dostali do poloviny haly.

Žádný z ostatních tří výtahů nebyl v přízemí. Dva stoupaly, dva klesaly. Z těch dvou, které jely dolů, byl ten nejbližší v pátém patře.

„Po schodech?“ zeptala se Martie.

„Čtrnáct pater? Ne.“ Ukázal na indikační tabulku, podle které se výtah z pátého patra přesunul do čtvrtého. „Tohle bude rychlejší.“

Pošťák vystoupil v devátém patře, a když se dveře zavřely, dáma v růžovém stiskla tlačítko STOP.

„Nejste mrtvý,“ řekla.

„Prosím?“

„Včera v noci na pláži vás čtyřikrát střelil do prsou, ale vy jste tady.“

Skeet nevěřil svým uším. „Vy jste tam byla?“

„Jak jistě víte.“

„Ne, vážně, neviděl jsem vás tam.“

„Proč nejste mrtvý?“

„Kevlar.“

„To těžko.“

„Je to tak. Sledovali jsme nebezpečného člověka,“ řekl, ale nejspíš to znělo hodně hloupě, jako by se na ni snažil udělat dojem, což se ostatně snažil. Byla to hezká dáma a Skeet pocítil určité šimrání ve slabinách, které už dlouho nepoznal.

„Nebo to celé bylo naoko? Představení kvůli mně?“

„Nebylo. Prsa a břicho mé pěkně bolí.“

„Když člověk umře v matrici,“ řekla zamyšleně, „umře doopravdy.“

„Taky se vám líbil Matrixť“

„Umře doopravdy. ledaže je stroj.“

Skeet z ní začínal mít trochu strach a jeho intuice se potvrdila, když vytáhla pistoli z bílé kabelky, kterou měla pověšenou přes levé rameno. Na ní měla to, čemu se obvykle říká tlumič.

„Co to máte pod svetrem?“ chtěla vědět.

„Já? Pod tímhle svetrem? Nic.“

„Nesmysl. Zvedněte ten svetr, ale hodně pomalu.“

„Kruci,“ řekl zklamaně, protože už zase jednou něco provedl nemožně. „Vy jste profesionální ochranka, co?“

„Jste pro Keanua nebo proti němu?“

Skeet věděl určitě, že za poslední tři dny si nevzal ani špetku drogy, ale připadal si teď jako v některé z příhod, které občas následovaly po méně vyvedených chemických koktejlech. „No, jsem pro něj, když točí slušnou scifi, ale proti, když dělá bláboly jako Procházka v oblacích.“

„Proč tak dlouho stojí v devátém patře?“ zeptal se Dusty se zamračeným pohledem na indikátor nad výtahem, do kterého nastoupil Skeet.

„Po schodech?“ navrhla znovu Martie.

Výtah, na který čekali, po delší pauze ve třetím patře náhle vyrazil do druhého. „Takhle ho možná ještě předjedeme.“

Automatická pistole, kterou sebrala Skeetovi, sejí nevešla do kabelky. Prodloužený zásobník trčel ven, ale nezdálo se, že by jí to vadilo.

Pořád na něj mířila vlastní zbraní, vypnula STOP a stiskla čtrnácté patro. Výtah se okamžitě rozjel.

„Nejsou tlumiče ilegální?“ zeptal se Skeet.

„Samozřejmě že jsou.“

„Ale vy ho můžete mít, protože jste profesionálka?“

„Bože dobrý, to ne. Mám pět set milionů dolarů, takže můžu mít, co mě napadne.“

Nevěděl, jestli je to pravda nebo ne. Ale na tom asi nezáleželo.

I když ta žena byla docela hezká, Skeet teď v jejích zelených očích nebo snad v jejím postoji, a možná v obojím, rozpoznával něco, co ho děsilo. Právě ve třináctém patře si uvědomil, proč mu z ní běhá mráz po zádech. Měla v sobě něco nedefinovatelného, ale nepopiratelného, čím mu připomínala jeho matku.

V té chvíli, právě když zastavili ve čtrnáctém patře, Skeet věděl, zeje chodící mrtvola.

Když se otevřely dveře výtahu, Martie okamžitě vstoupila dovnitř a stiskla 14.

Dusty ji následoval, zahradil cestu dvěma mužům, kteří chtěli vejít za ním, a řekl: „Promiňte, stav nouze. Jedeme rovnou do čtrnáctého.“

Martie stiskla zavřít dveře okamžitě poté, co zmáčkla číslo patra. Držela na tlačítku palec.

Jeden z mužů překvapeně zamrkal a druhý začal něco namítat, ale dveře se zavřely dřív, než se stačila rozpoutat hádka.

Ta v růžovém ho střelila do zad. Pokud pistole s tlumičem vůbec vydává nějaký hluk, neslyšel ho, protože bolest byla tak okamžitá a strašná, že by neslyšel, ani kdyby kolem pochodovala vojenská dechovka. Zcela a intenzivně se soustředil na bolest a ohromovalo ho, že střela bolí o tolik víc, když člověk nemá na sobě kevlar. A ta žena, ještě v té chvíli, kdy do něj provrtala díru, ho stačila druhou rukou tvrdě postrčit do recepce doktora Ahrimana.

Když vyšli od výtahu do chodby čtrnáctého patra, Skeet se zeptal: „Kaní jdeme?“

„Nebuďte tak hloupě pokrytecký. Zlobí mě to. Víte moc dobře, kam jdeme. A hněte sebou.“

Zřejmě chtěla, aby šel doleva, takže to udělal nejen proto, že měla zbraň, ale proto, že celý život chodil tam, kam mu řekli jiní, že má jít. Následovala ho, tlumič zbraně mu tiskla do zad.

Dlouhá chodba s kobercem byla tichá. Akustický strop pohlcoval jejich hlasy. Za dveřmi se neozývalo nic. Mohli být klidně poslední dva lidé na planetě.

„Co když se tady zastavím?“ zeptal se Skeet.

„Tak vás hned tady střelím,“ ujistila ho.

Skeet šel dál.

Jak procházeli kolem dveří po obou stranách chodby, četl jména na rytých mosazných tabulkách. Většinou to byli lékaři, specialisté toho či onoho druhu i když dva byli advokáti. To se hodí, napadlo ho. estli nějakou náhodou přežije příštích pár minut, bude určitě potřebovat pár dobrých doktorů a jednoho advokáta.

Přišli ke dveřím, na nichž stálo DR. MARK AHRIMAN. Pod psychiatrovým jménem menšími písmeny Skeet četl: THE CALIFORNIA CORPORATION.

„Sem?“ zeptal se.

„Ano.“

Když Skeet otevíral dveře směrem dovnitř, dáma v růžovém…

Ping!

Ahrimanův počítač ohlásil nového příchozího a na obrazovce se objevil záběr bezpečnostní kamery z recepce.

Doktor, s takovým ohromením, jaké už nepocítil roky, se obrátil od modrého sáčku, nad kterým rozjímal, a uviděl, jak se dovnitř vpotácel Skeet a jak za ním dveře clo chodby pomalu zapadly.

Na předním díle žlutého svetru měl velkou krvavou skvrnu, což ostatně nebylo divu, když schytal čtyři rány zblízka do hrudi a do břicha. Sice to mohl být stejný svetr, jaký měl Skeet na sobě včera, ale záběr z kamery nebyl dostatečně dobrý, aby si doktor ověřil, jestli jsou v látce čtyři díry po kulkách. Skeet několikrát švihl rukama do vzduchu, jako by hledal oporu, klopýtl a padl tváří dolů na podlahu.

Doktor slyšel příběhy o psech, kteří se ztratili svým pánům daleko od domova, dokázali ujít stovky a dokonce tisíce kilometrů nehostinným terénem, v dešti, ve sněhu, v plískanici a pod pražícím sluncem, často s pořezanými tlapkami i s horšími zraněními, a o několik týdnů později se objevili na prahu domu, kam patřili, k ohromení a dojaté radosti svých rodin. Nikdy ale neslyšel jediný příběh o člověku střeleném do břicha, který se dostane z pláže, jcle deset nebo dvanáct kilometrů po doktor se podíval na hodinky osmnáct hodin hustě osídlenou oblastí, vyjede čtrnáct pater výtahem a vpotácí se do ordinace člověka, který ho střelil, aby na něj ukázal obviňujícím prstem. Byl tedy přesvědčený, že za tím vším je něco víc.

Doktor myší kliknul na bezpečnostní ikonu v podobě pistole. Detektor kovu hlásil, že Skeet u sebe nemá zbraň.

Rádoby detektiv ležel na podlaze mimo dosah rentgenu, takže fluoroskopie možná nebyla.

Jennifer vyběhla od svého stolu a stála nad padlým Skeetem. Zřejmě křičela i když Ahriman nevěděl jistě, zda proto, že ji děsí Skeetovo zranění, nebo zela pohled na krev uráží její citlivou vegetariánskou duši.

Doktor aktivoval audio. Ano, křičela, i když ne nahlas, spíš sípala, jako by se nedokázala dost nadechnout, aby mohla skutečně zaječet.

Když Jennifer padla vedle Skeeta na jedno koleno a začala si ověřovat, zda žije, Ahriman kliknul na ikonu nosu a aktivoval analyzátor pachů. Nikdo se zdravým rozumem by vážně nevěřil, že tenhle člověk, se čtyřmi zraněními od kulek, se na své osmnáctihodinové cestě zastavil pro výbušniny, vyrobil z nich bombu a tu má teď přivázanou na těle. Doktor si ale přesto připomněl, že je důležité věnovat pozornost detailům, a tak čekal na hlášení systému. Negativní žádné výbušniny.

Jennifer se zvedla od těla a odběhla mimo záběr kamery.

Nepochybně chtěla volat policii a pohotovost.

Zabzučel interkomem. „Jennifer?“

„Pane doktore, proboha, pane doktore,je tady“

„Ano, já vím. Postřelený muž. Nevolejte policii ani záchranku, Jennifer. Udělám to sám. Rozumíte?“

„Ale on hrozně krvácí. Potřebuje“

„Uklidněte se, Jennifer. Nikoho nevolejte. O tohle se postarám sám.“

Neuplynula ještě ani minuta, co se Skeet vpotácel do recepce. Doktor si spočítal, že má tak ještě minutu, nej výš dvě, a když pak nezavolá záchranku, Jennifer bude tak vyděšená, že se do toho přece jen vloží sama.

Co mu dělalo největší starosti a na co potřeboval znát odpověď, bylo: Když se tady může objevit jeden člověk se čtyřmi vážnými zraněními oď postřelení po osmnácti hodinách, tak proč ne dva?

Měl sice vysoce vyvinutou představivost, ale přesto si nedokázal představit věrohodný obrázek zraněného Skeeta a jeho zraněného kamaráda, jak se potácejí po pobřeží, drží se kolem ramen, navzájem se podpírají jako dva opilí piráti, kteří se vracejí na loď po dlouhé proflámované noci. Přesto ale, když se objevil jeden, mohli by tu být i dva a ten druhý by mohl někde číhat s nedobrými úmvslv.

Nejhůř se zdrželi v šestém patře. Výtah zastavil a dveře se otevřely, i když Martie pořád mačkala tlačítko zavřít dveře.

Podsaditá, odhodlaná žena s ocelově šedými kudrnami a tváří přístavního dělníka trvala na tom, že nastoupí, i když jí v tom Dusty bránil a tvrdil, že jde o stav nouze.

„aké nouze?“ ptala se a strčila mezi dveře nohu, čímž spustila bezpečnostní mechanismus a dveře se nemohly zavřít bez ohledu na to, jak Martie tiskla tlačítko. „Žádný stav nouze nevidím.“

„Infarkt. Čtrnácté patro.“

„Vy nejste doktoři,“ prohlásila podezřívavě.

„Máme dneska volno.“

„Takhle jako vy se doktoři neoblíkají, ani když mají volno. A já stejně jedu až clo patnáctého.“

„No tak pojďte, ale honem,“ ustoupil Dusty.

Když byla bezpečně vevnitř, zmáčkla dvanáctku a triumfálně na něj pohlédla.

Dusty zuřil: „á mám svého bratra rád, dámo, a jestli se mu teď kvůli vám něco stane, tak si vás najdu a zapíchnu vás jako králíka.“

Prohlédla si ho od hlavy k patě s neskrývaným pohrdáním a řekla: „Vy?“

Doktor sebral Berettu ze stolu a vykročil ke dveřím, ale zarazil se, protože si vzpomněl na modrý sáček. Pořád ještě ležel uprostřed stolu.

Ať už se dál stane cokoli, nakonec se objeví policie. Jestli Skeet už není mrtvý, Ahriman měl v úmyslu ho dorazit, než se tu objeví zástupci úřední moci. Až policisté uvidí mrtvolu ležící v recepci v louži krve, budou mít určitě spoustu otázek.

Přinejmenším zběžně se tady také porozhlédnou. Kdyby cokoli vzbudilo jejich podezření, nechali by tu někoho hlídat, dokud by si neopatřili povolení k prohlídce.

Podle zákona nesměli nahlížet do záznamů o pacientech, takže neměl obavy, co by mohli najít až na Berettu a modrý sáček. Pistole byla neregistrovaná, a ačkoli by se za její držení určitě nedostal do vězení, nechtel jim dát žádnou záminku, aby o něm začali pochybovat. V takovém případě by ho totiž mohli nějaký čas držet pod dohledem, což by mu nepříjemně komplikovalo život.

Ten sáček s psím výkalem nebyl žádný usvědčující důkaz, ale byl. divný. Rozhodně divný. Kdyby ho našli na jeho stole, jistě by se ptali, proč si ho přinesl do kanceláře. A přes všechnu svou chytrost si doktor nedokázal takhle rychle vymyslet jedinou odpověď, která by dávala smysl. A zase by o něm začali pochybovat.

Rychle se vrátil ke stolu, otevřel jednu hlubokovi zásuvku a hodil do ní sáček. Pak si uvědomil, že kdyby už zašli tak daleko a obstarali si povolení k prohlídce, sáček by v zásuvce našli a nepřipadal by jim tam o nicméně divný, než kdyby ležel pěkně na očích. Vlastně ať ho v kanceláři dá kamkoli, dokonce i do koše, bude jim připadat divný, až ho najdou.

To všechno doktorovi prolétlo hlavou za několik vteřin, protože mu to pořád myslelo tak dobře jako v dobách, kdy býval zázračné dítě, ale přesto si připomněl, že čas je maniak, který rozhazuje prach. Rychle, rychle.

Měl v úmyslu zbavit se Beretty a pouzdra dřív, než dorazí policie, takže modrý sáček může klidně zahodit s pistolí. Což znamenalo, že ho teď musí vzít s sebou.

Z několika důvodů, z nichž nikoli posledním byl jeho cit pro osobní styl, nechtel, aby ho Jennifer viděla s tím sáčkem v ruce. Kromě toho by mu překážel, kdyby se musel vypořádat se Skeetovým kamarádem. Jak mu Dusly říkal? Fík. Ano. Modrý sáček by mu překážel, kdyby tam někde venku číhal Fík a bylo by potřeba ho vyřídit.

Rychle, rychle.

Začal strkat sáček do vnitřní kapsy saka, ale představu, že praskne a zničí mu jeho elegantní oblek od Zegni, prostě nedokázal snést. Místo toho ho opatrně nacpal do prázdného podpažního pouzdra.

Ahriman, potěšený svým rychlým uvažováním a jistý tím, že nezapomněl na žádný detail, který by ho mohl zničit, vyšel ven do recepce a držel Berettu u boku tak, aby ji neviděla Jennifer.

Ta stála u otevřených dveří do kartotéky, třásla se a opakovala: „Krvácí, pane doktore, krvácí.“

Každý hlupák musel vidět, že Skeet krvácí. Ne, osmnáct hodin takhle krvácet nemohl, to by se sem nikdy nedostal.

Doktor klekl najedno koleno vedle Skeeta. Nespouštěl oči ze dveří na chodbu a hmatal pulz. Ten mrňavý feťák byl ještě živý, ale jeho pulz nestál za moc. Nebude těžké ho dorazit.

Nejdřív ten Fík. Nebo kdo to tam venku je.

Doktor došel ke dveřím, položil na ně ucho, poslouchal.

Nic. Opatrně otevřel dveře a vykoukl do chodby.

Nikdo.

Překročil práh, dveře držel otevřené a rozhlédl se doprava a doleva. Po celé délce chodby neviděl nikoho.

Bylo jasné, že Skeet nebyl postřelen tady, protože střelba by musela vyvolat pozornost. Nevykoukl dokonce nikdo ani z ordinace toho dětského psychologa naproti, doktora Moshliena, toho nesnesitelného hrubiána a beznadějného tupce, jehož teorie o příčinách násilí mezi mladistvými byly stejně nemožné jako jeho kravaty.

Záhada toho, jak se sem Skeet dostal, patrně zůstane záhadou a doktor kvůli ní nejspíš nebude několik nocí spát. Teď ale bylo důležité uklidit.

Vrátí se do recepce a přikáže Jennifer, aby přece jen zavolala policii a záchranku. Zatímco ona se bude starat o telefon, on poklekne ke Skeetovi, navenek proto, aby mu pomohl, jak to jen půjde, ale ve skutečnosti, aby mu na minutu a půl zakryl ústa a stiskl nos to by ho mělo stačit dorazit, v tom stavu, v jakém je.

Pak honem zpátky do chodby, přímo k nejbližší komoře uklízeček, která se dá otevřít klíčem od ordinace. Tam strčí pistoli, pouzdro a modrý sáček hluboko pod zásobu toaletního papíru a tekutého mýdla. Až policie odejde, zase si je vezme.

Vzdoruj zubu času.

Rychle, rychle.

Když se otočil a chtěl se vrátit do ordinace, uvědomil si, že na koberci chodby nejsou žádné krvavé skvrny, ačkoli by jich tam mělo být víc než dost, jestli tudy Skeet prošel a krvácel přitom tak, jako teď krvácí v recepci. Už ve chvíli, kdy jeho blesková mysl hráče začínala chápat význam tohoto podivného detailu, zaslechl doktor, jak se za ním otevírají Moshlienovy dveře, a ušklíbl se v očekávání onoho obvyklého Poslyšte, Ahrimane, máte minutku? a proudu pitomostí, které budou následovat.

Slova nepřišla, ale střela ano. Doktor neslyšel ani jediný výstřel, ale pocítil je, přinejmenším tři, jak ho zasáhly od kříže šikmo až po pravé rameno.

Méně elegantně, než by byl chtěl, se vpotácel do recepce. Padl téměř na Skeeta. Odkutálel se s odporem ocl toho hnusného íeťáka. Obrátil se na záda a pohlédl ke dveřím.

Keanufobka stála na prahu, držela tělem dveře otevřené a tiskla v obou rukou pistoli s tlumičem. „Ty jsi taky stroj,“ řekla. „Proto jsi při sezeních nikdy nedával pozor. Stroje jako ty se nezajímají o lidi jako já.“

Ahriman v jejích očích rozpoznal děsivý rys, který předtím přehlédl: ona patřila k vševědkám, k těm dívkám, které prohlédly všechny jeho klamy a přestrojení, které se inu vysmívaly pohledem, úlisnými úsměv7 a kradmými pohledy za jeho zády, které o něm věděly něco směšného, co neznal ani sám. Od jeho patnácti let, od té doby, co z něj vyrostl tak hezký chlapec, se inu už vševědky nedokázaly dostat pod kůži a tak se jich přestal bát. A teď tohle.

Chtěl pozvednout Berettu a střelbu jí oplatit, ale zjistil, zeje ochromený.

Namířila mu pistoli clo obličeje.

Ona byla realita a byla také fantazie, pravda a lež, předmět výsměchu, a přitom smrtelně vážná, pro všechny všechno a pro sebe záhada, ztělesnění své doby. Byla to tupá zbohatlice s manželem nudným jako lžíce, ale byla také Diana, bohyně měsíce a lovu, na jejíž bronzové kopí se nabodla Minette Lucklandová v onom bohatém sídle ve Scottsdale, když nejdřív zabila svého otce pistolí a matku kladivem.

Jaká zábava to byla tehdy, a jak málo zábavné to bylo teď.

Zlatá Diano. Vyleť se mnou na měsíc. Tanec ve hvězdách.

Melasa. Romantické splašky. Odvozené. Jeho nehodné.

Zlatá Diano. Nenávist, jen nenávist. Nenávidím tě.

„Tak dělej,“ řekl.

Bohyně mu vyprázdnila zásobník do tváře a doktorovy přízraky okvětních plátků zmizely v měsíci a květech. A v ohni.

Když Martie a Dusty vyšli z výtahu, uviděla Martie ženu stojící ve dveřích do Ahrimanovy recepce na konci chodby. Podle růžového chanelovského kostýmu to byla táž žena, která vešla za Skeetem do výtahu. Teď vkročila do recepce docela, takže už nebyla vidět.

Martie utíkala chodbou s Dus tým v patách a myslela přitom na okouzlující Nové Mexiko a na dva mrtvé muže na dně staré studny. Na čistotu padajícího sněhu a na krev, kterou zakrýval. Myslela na Claudettinu tvář a na Claudettino srdce. Na krásu haiku a na děsivý účel, k němuž bylo využito. Na nádheru nejvyšších větví a na pavouky rojící se ze zámotku ve zkroucených listech. Na věci viditelné a neviditelné. Na věci odhalené a skryté. Ten záblesk veselé růžové, miminkovské růžové, růžové třešňových květů, ale v něm pocit temnoty, jed ve květech.

Její děsivé tušení se změnilo v ještě děsivější pravdu, když proběhla dveřmi do recepce Marka Ahrimana a narazila na těla válející se v krvi.

Doktor ležel tváří nahoru, ale bez tváře: Ze sežehnutých vlasů mu stoupal proužek štiplavého dýmu, v mase měl strašné díry, lícní kosti roztříštěné, červené louže v místech, kde dřív byly oči a pod roztrhnutou a rozšklebenou tváří polovina úsměvu.

Skeet ležel tváří dolů a vypadal méně dramaticky, ale přitom skutečněji. Obklopovalo ho jeho vlastní červené jezero a sám byl tak křehký, že se zdálo, že pluje v tom nachu jako pouhý uzlík hadrů.

Martie pohled na Skeeta otřásl víc, než by byla čekala. Slaboch Skeet, věčný chlapec, tak upřímný, ale tak slabý, sebedestruktivní, neustále se pokoušející provést si sám to, co se jeho matce nepovedlo pomocí polštáře. Martie ho měla ráda, ale až teď si uvědomila, jak moc a teď také teprve chápala proč. Přes všechny své chyby byl Skeet dobrá duše a stejně jako jeho bratr měl laskavé srdce, a ve světě, kde laskavá srdce jsou vzácnější než diamanty, byl pokladem sice nedokonalým, ale přesto pokladem. Nedokázala se k němu sklonit, dotknout se ho a zjistit, zeje také pokladem nenapravitelně rozbitým.

Dusty bez ohledu na krev padl na kolena a položil ruce na bratrovu tvář, dotkl se Skeetových zavřených očí, sáhl mu ze strany na krk a pak hlasem rozervaným tak, jak ho Martie ještě nikdy neslyšela, vykřikl: „Proboha, záchranku! Zavolejte tam někdo, honem!“

Jennifer se objevila v otevřených dveřích svého pracoviště. „Už jsem tam volala. Už jedou. Jsou na cestě.“

Žena v růžovém stála u okénka recepce, na které položila ďvě pistole, včetně automatické zbraně, kterou Skeet sebral od Erikovy mrtvoly. „Jennifer, nemyslíte, že by bylo dobré uklidit je někam z dosahu, dokud nepřijede policie? Volala jste policii?“

„Ano. Taky sem jedou.“

Jennifer opatrně obešla okénko, uchopila obě zbraně a položila je na konec svého stolu.

Snad to bylo tím, že Skeet umíral, snaď tou hrůznou podívanou na Ahrimanovu tvář a na krev všude kolem, ale ať byl důvod jakýkoli, Martie nedokázala myslet dost jasně, aby si srovnala v hlavě, co se tady stalo. Střelil Skeet Ahrimana? Střelil Ahrimau Skeeta? Kdo střelil první a kolikrát? Poloha obovi těl neodpovídala žádnému scénáři, který si dokázala představit. A ten přízračný klid ženy v růžovém, jako by byla zvyklá ďívat se na přestřelky každý den to svědčilo o tom, že v celé věci sehrála nějakou záhadnou roli.

Žena přešla do nejméně zakrváceného rohu recepce, vytáhla z kabelky mobilní telefon a vyťukala číslo.

Ozvaly se sirény, dosud vzdálené, ale blížily se, vzdálenost je zkreslovala, zněly ostře a děsivě, spíš organicky než mechanicky, jako křik pterodaktyla.

Jennifer se rozběhla ke vchodovým dveřím, otevřela je a založila gumovým klínkem, aby znova nezapadly.

Pak požádala Martie: „Pomozte mi, dáme ta křesla na konec chodby, ať tady má záchranka místo.“

Martie byla ráda, že má co dělat. Měla pocit, že stojí na okraji propasti, který se jí drolí pod nohama. Tím, že pomáhala Jennifer, od něj o krok odstoupila.

Žena v růžovém odtáhla telefon od úst a pochválila Jennifer: „Jste výjimečně schopná, slečno.“

Recepční se na ni podivně podívala. „Ehm, díky.“

Než přenesly na konec chodby i poslední křeslo a malý stolek, zvuk několika sirén zesílil a pak jedna po druhé dozněly pod okny. Pomoc už bude nejspíš ve výtahu.

Žena v růžovém právě říkala do svého mobilního telefonu: „Mohl bys přestat žvanit, Kennethe? Na drahého advokáta jsi dost ňouma. Budu potřebovat toho nejlepšího obhájce ve věcech trestních a budu ho potřebovat okamžitě. Tak se ovládni a sežeň ho.“

Žena ukončila hovor a usmála se na Martie.

Pak vytáhla z kabelky vizitku a podala ji Jennifer. „Myslím, že budete hledat zaměstnání. Tak schopnou mladou ženu jako vy bych mohla potřebovat, kdybyste měla zájem.“

Jennifer zaváhala, ale nakonec si vizitku vzala.

Martiin úžasný manžel klečel oběma koleny v krvi, pořád dokola odhrnoval Skeetovi vlasy z bledé tváře a tiše na něj mluvil, i když bylo zřejmé, že ho bratr nevnímá. Dusty mluvil o starých časech, o tom, co dělali jako chlapci, o žertech, které vyvedli, o objevech, které spolu udělali, o útěcích, které plánovali, o snech, které sdíleli.

Martie uslyšela na chodbě někoho utíkat, slyšela těžké boty záchranky z požární stanice a na okamžik měla ten šílený, ale úžasný pocit, že až vběhnou do dveří, bude mezi nimi Usměvavý Bob.

Kapitola 76

Konec chaosu, a na chvíli chaos ještě větší. Příliš mnoho cizích tváří a příliš mnoho hlasů hovořících najednou, záchranka a policie, rychle, ale hlučně stanovující kompetenční hranice mezi živými a mrtvými. Kdyby zmatky byly bochníky chleba a kdyby podezření byla ryby, nebylo by potřeba zázraků k nakrmení davů.

Martiin zmatek ještě zvýšila nečekaná zpráva, že ta žena v růžovém chanelovském kostýmku střelila jak Skeeta, tak Ahrimana. Přiznala se k střelbě, žádala, aby byla zatčena, a dál nevypovídala, ačkoli si stěžovala na pach z doktorových spálených vlasů.

Skeet ležel na nosítkách, pro oko laika bez života, a starali se o něj čtyři mohutní zdravotníci v bílém. Jejich uniformy ve fluorescentním světle chodby zvláštně zářily, jako by to byli obránci z amerického fotbalu, kteří se dostali do nebe a teď se sem vrátili oblečení v téhle moderní verzi andělského roucha. Jeden se řítil napřed, aby zablokoval výtah, jeden vozík strkal, jeden táhl, čtvrtý držel ve výšce láhev s infuzí a běžel vedle vozíku. Vezli Skeeta pryč, rychle a hladce, a Martie se zdálo, že ani kola, ani nohy záchranářů se nedotýkají země, jako by letěli dlouhou chodbou, jako by nevezli zraněného do nemocnice, ale doprovázeli nesmrtelnou duši na mnohem delší cestu.

Dustyho zbavila podezření výpověď Jennifer a také stručné přiznání růžové dámy a tak mu policie dovolila doprovázet svého bratra. Popadl Martie za ramena a přitáhl si ji k sobě, chviličku ji k sobě pevně tiskl, políbil ji a pak se rozběhl za vozíkem.

Dívala se za ním, dokud nezahnul do výklenku k výtahu, mimo dohled, a pak si všimla, že jeho ruce zanechaly slabé krvavé skvrny na jejím svetru. Martie se neovladatelně roztřásla, zkřížila ruce na prsou a položila dlaně na ty strašné červené skvrny, jako by tím, že se těch slabých otisků bude dotýkat, mohla být duchem se Skeetem a Dustyrn, jako by z nich tak mohla čerpat sílu a předávat jim svou.

Martie musela zůstat na místě činu. Policie v Malibu sice pozdě, ale přece uvědomila policii v Newportu, čímž se spojila tato střelba a smrt Erika Jaggera šipkou z kuše. Dusty a Martie se tak stali svědky v jednom případu a možná v obou. Jeden vyšetřovatel byl na cestě do nemocnice, aby vyslechl Dustyho v čekárně, ale policie dávala přednost tomu vést úvodní výslech aspoň s jedním z nich radši tady než jinde, radši hned než potom.

Policejní fotografové, technici z laboratoře, zástupci koronerovy kanceláře, kriminalisté metodicky shromažďovali důkazy, i když si mezitím neustále stěžovali na poškození místa činu. Dělali to přesto, že se růžová dáma přiznala, protože přiznání mohla samozřejmě kdykoli odvolat nebo tvrdit, že ho učinila pod nátlakem.

Jennifer vyslýchali u jejího stolu, ale Martie požádali dva detektivové, oba zdvořilí a vlídní, aby s nimi šla do Ahrimanovy ordinace. Jeden se usadil vedle ní na pohovku, druhý naproti ní do křesla.

Bylo to zvláštní být zase v tom mahagonovém lese jejích nočních můr, kde vládl Muž z listí. Dosud cítila jeho přítomnost, i když byl mrtvý. Zkřížila paže, levou ruku na pravé rameno, pravou na levé, roztáhla prsty na krvavých otiscích Dustyho dlaní.

Detektivové si toho všimli a nabídli jí, jestli si nechce umýt ruce. Nechápali nic. Jen zavrtěla hlavou.

Pak, stejně jako vítr v jejím haiku svál spadané listí ze západu, sejí vydral z úst celý příběh v jednom dlouhém poryvu. Nenechala si pro sebe žádné detaily, jakkoli fantastické a neuvěřitelné jen když jim vykládala o Glysonových ze Santa Fé a o Bernardovi Pastorovi a jeho ztracené rodině, nezmínila se o střetnutí s Kevinem a Zacharym v zasněženém soumraku.

Očekávala nevíru, a nevíry sejí také dostalo v hojné míře i s podezřívavým mhouřením očí a otevřenými ústy, ačkoli už takhle krátce po události se staly věci, které jejímu příběhu dodaly aspoň určitou míru uvěřitelnosti.

Roy Closterman slyšel jednu z prvních zpráv o střelbě v rádiu a tak přijel ze své ordinace, která byla jen pár kilometrů odtud. Martie se dozvěděla, zeje na chodbě a mluví s policisty, když jeden z těch, kdo sejí vyptávali, byl odvolán, po návratu byl tak otřesený, že přiznal, že Closterman její výpověď potvrzuje.

A pak tu byla ta Beretta, ze které se sice nestřílelo, ale kterou držel Ahriman v mrtvé ruce. Rychlá počítačová kontrola registrovaných zbraní nenašla žádný záznam o tom, že by psychiatr kdy koupil tuhle nebo jakoukoli jinou zbraň. Kromě toho v Orange County nikdy nezískal povolení k nošení skryté zbraně. Jeho obraz bezúhonného a zákona dbalého občana dostal po těchto zjištěních první trhliny.

To, co policisty pravděpodobně přesvědčilo definitivně o tom, že tohle je tak divný případ, jaký se v análech jihokalifornského zločinu ještě nevyskytl, byl sáček výkalů v doktorově jemně vypracovaném podpažním pouzdře. Sám Sherlock Holmes by měl potíže s nějakým logickým vysvětlením tohoto šokujícího objevu. Policisté okamžitě zavětřili něco hodně divného. Modrý sáček byl uložen do jiného, označen a poslán do laboratoře a policejní experti se mezi sebou přeli o pohlaví a druh toho záhadného člověka nebo tvora, který vzorek vyprodukoval.

Martie měla pocit, že nedokáže řídit, ale když nasedla do auta, jela stejně dobře jako kdykoli jindy, a přímo do nemocnice. Ruce si neumyla dřív, než našla Dustyho v čekárně jednotky intenzivní péče a dozvěděla se, že Skeet přežil tříhodinovou operaci. Byl pořád v kritickém stavu, v bezvědomí, ale držel se.

Dokonce i pak na dámské umývárně Martie zpanikařila a skoro si přestala smývat krev ze strachu, že toto spojení se Skeetem, jak ho jednou zruší, mu znemožní čerpat z ní sílu, z duše do duše. Samotnou ji překvapil ten projev pověrčivé hvsterie. Ale poté, co přežila střetnutí s ďáblem, možná měla na takovou pověrčivost nárok. Domyla si ruce a připomněla si, že ďábel je mrtvý.

Krátce pojedenácté, víc než sedm hodin poté, co ho přijali do nemocnice, se Skeet probral k vědomí, ani nebyl zmatený, ale pořád strašně slabý. Směli ho navštívit, ale jen na dvě tři minuty. To ale stačilo, aby mu řekli, co říct potřebovali a to je na JIP vždycky totéž, vždycky stejná prostá věc, jakou tu rodinní příslušníci říkají každému pacientovi a která je důležitější než všichni lékaři: Mám tě rád, mám tě ráda.

Tu noc spali u Martiiny matky, která jim nabídla domácí chléb a domácí zeleninovou polévku, a když se v sobotu ráno vrátili do nemocnice, Skeetův stav se zlepšil z kritického pouze na vážný.

Jak velikou událostí se celá věc stane v celostátních médiích, to se dalo odhadnout podle toho, že už teď dva televizní štáby a tři redaktoři od novin tábořili před nemocnicí a čekali, až se Dusty a Martie objeví.

Policie vyzbrojená povolením k prohlídce tři dny důkladně pročesávala veliký Ahrimanův dům. Nejdřív se nenašlo nic divnějšího než psychiatrova ohromná sbírka hraček a v polovině prvního dne se zdálo, že vyšetřování uvízne na mělčině.

V obrovském sídle byl složitý počítačový řídicí systém. Policisté specializovaní na počítače rozluštili přístupový kód, který se předtím staral o to, aby jedině Ahriman měl úplný přístup ke všem složkám systému, brzo objevili existenci šesti skrytých sejfů různých velikostí.

Když byly dekódovány kombinace, v prvním sejfu v pracovně se nenašlo nic než finanční záznamy.

Druhý, v obývacím pokoji panského apartmá, byl větší a obsahoval pět pistolí, dvě plně automatické pistole a karabinu Uzi. Žádná z nich nebyla registrována na jméno Mark Ahriman a žádná se nedala vysledovat k žádnému licencovanému obchodníku se zbraněmi.

Třetí sejf byla malá skříňka šikovně schovaná v krbu panské ložnice. V ní policie našla ještě další zbraň, desetiranný Taurus PT111 Millennium s prázdným zásobníkem, ze které se zřejmě nedávno střílelo.

Zajímavější jak pro kriminalisty, tak pro filmové fanoušky byla druhá věc v tomto sejfu: vakuově uzavřená nádoba se dvěma lidskýma očima ve fixačním roztoku. Etiketa nalepená na víčku na sobě měla úhledně rukou napsané haiku.

Otcův zrak, můj džbán. Hollywoodský král pláče. Radši se směji.

Z mediální vichřice se stala mediální bouře.

Dusty a Martie už nemohli zůstat bydlet u Sabriny, protože její dům celé dny obléhali novináři.

Třetí den policie našla celou pokladnici videokazet uložených v místnosti, která ani nebyla v seznamu sejfů známých domácímu počítači. Jistý stavebník se přihlásil na policii a vypověděl, že ji Ahrimanovi tajně postavil poté, co psychiatr dům koupil. Kazety byly doktorovy ceněné památky, záznamy jeho nejnebezpečnějších her, včetně záznamu Susan a jejího mučitele, pořízeného z květináče s bonsají v její ložnici.

Z mediální bouře se stal mediální orkán.

Ned Motherwell vedl firmu a Martie a Dusty nějaký čas bydleli postupně u různých kamarádů a dařilo se jim těsně unikat před mikrofony a kamerami.

Jediná věc, která vytlačila Ahrimanův případ z prvního místa každodenních večerních zpráv, byl šílený útok na prezidenta Spojených států na recepci v Bel Air a následná střelba a zabití superhvězdného útočníka těmi zuřícími příslušníky tajné služby, kteří zrovna nehledali a nezachraňovali prezidentův nos. Během čtyřiadvaceti hodin, když vyšlo najevo, že superhvězda znala Marka Ahriniana a že byla nedávno pacientem odvykáčí kliniky částečně vlastněné Ahrimanem, se z mediálního orkánu stalo zemětřesení století.

Zemětřesení časem utichlo, protože v dnešní divné době je pravidlem, že každá zvrhlost, ať jakkoli nevídaných rozměrů a hrůznosti, je nevyhnutelně vystřídána další zvráceností, která je ještě novější a ještě víc šokuje.

Koncem jara se Skeet fyzicky zotavil a zakulatil se tak, jak roky ne. Dáma v růžovém na vlastní návrh a bez hrozby soudem převedla na Skeeta sumu jednoho a tři čtvrtě milionu dolarů po zdanění, a když se mu vrátilo zdraví, rozhodl se dát si na pár měsíců pauzu od malování pokojů, aby mohl cestovat a rozmyslet si, co dál.

Skeet a Fík Newton si spolu naplánovali cestu, která je měla zavést nejdřív do Roswellu v Novém Mexiku a pak na jiná zajímavá místa spojená s UFO. Skeet znova získal řidičák a mohli se tedy s Fíkem střídat za volantem Skeetova nového domova na kolech.

Růžová dáma tvrdila, že byla obětí Ahrimanova vymývání mozků a jeho sexuálních zvrhlostí a hájila se tedy tím, že jednala v sebeobraně. Skeet, jak říkala, se bohužel připletl do clráhy jejího prvního výstřelu. Po divoké debatě a rámusu v prokurátorově úřadě byla obviněna ze zabití a propuštěna na kauci. Do léta by se většina lidí byla vsadila, že vůbec nepřijde před soud. A i kdyby ji tam přece postavili, která porota by ji prohlásila vinnou po jejím dojímavém vystoupení v talkshow Oprah Winfreyové, kdy ji moderátorka na konci objala a řekla: „Vy jste inspirace, děvče moje,“ zatímco celé obecenstvo neovladatelně plakalo.

Derek Lampton mladší byl týden hrdinou a objevil se v celostátních zprávách, kde předváděl, jak se střílí z kuše. Když se ho ptali, čím by chtěl být, až vyroste, odpověděl Junior: „Astronautem,“ což vůbec neznělo dětinsky, protože měl studijní průměr l ,0, zvláštní nadání pro přírodní vědy a už si dělal kurz na pilotní zkoušky. V polovině léta byl BellonTocklandův institut v Santa Fé očištěn od jakéhokoli podezření ze spojení s Markem Ahrimanem a jeho bizarními experimenty s ovládáním mysli. Tvrzení, že v institutu pracoval nebo že s ním vůbec byl nějak spojen, bylo nad veškerou pochybnost vyvráceno. „Byl to sociopat,“ poznamenal ředitel institutu, „a ubohý narcisista, pavědecká nula, která si chtěla dodat jakési zdání vážnosti tím, že si ho lidé budou spojovat s naší prestižní institucí a její prací pro světový mír.“ I když podstatvi výzkumů institutu se pokoušela vysvětlovat různá média, žádná reportáž od New York Times až po Enquirer .o nedokázala vysvětlit srozumitelně. Martie zrušila svou smlouvu na tvorbu nové videohry podle Pána prstenů. Tolkiena pořád ještě milovala, ale měla pocit, že potřebuje dělat něco skutečného. Dusty jí nabídl práci malířky pokojů a ona ho na čas vzala za slovo. Byla to dost skutečná práce na to, aby ji večer příjemně bolely svaly, a přitom měla čas přemýšlet. Plastická operace prezidentova nosu byla úspěšná. Ned Motherwell prodal tři haiku literárnímu magazínu.

Ani jeden z obou losů nevyhrál.

Během léta Martie a Dusty postupně navštívili tři hřbitovy, kde Válet rád zkoumal všechna zákoutí mezi hroby. Na prvním donesli květiny Usměvavému Bobovi. Na druhém donesli květiny Susan a Erikovi Jaggerovým. Na třetím donesli květiny Dominique, nevlastní sestře, kterou Dusty nikdy nepoznal.

Claudette tvrdila, že ztratila tu jedinou fotografii své malé dcery, kterou kdy pořídila. Snad to byla pravda. Nebo možná jen nechtela, aby ji Dusty měl.

Kdykoli Dusty popisoval milou jemnou tvář své nevlastní sestry, jak si na ni vzpomínal z fotografie, Martie napadalo, zda to dítě, kdyby bylo mohlo žít, by Claudette vykoupilo. Kdyby Claudette musela poskytovat péči a ochranu někomu tak nevinnému, snad by ji to změnilo, snad by se naučila, co znamená soucit a pokora. Ačkoli bylo těžké představit si, že dítě s Downovým syndromem počaté v příšerném spojení Ahrimana a Dustyho matky by mohlo být skrytým požehnáním, vesmír byl plný ještě divnějších věcí, které, nahlíženy podrobně, měly zřejmě svůj význam.

Koncem července, ve svém stém týdnu na žebříčku bestsellerů New York Times v oboru nonfiction, se Naučte se mít se rádi drželo stále ještě vysoko, na pátém místě.

Začátkem srpna volali Fík a Skeet z Oregonu, že vyfotografovali Velkou nohu a že fotografii posílají expresní poštou.

Fotografie byla rozmazaná, ale zajímavá.

Koncem léta se Martie rozhodla, že si ponechá dědictví, které jí ve své závěti odkázala Susan Jaggerová. Po zpeněžení všech aktiv včetně domu na poloostrově Balboa to dělalo značnou částku. Původně Martie nechtela ani halíř, připadalo jí to jako krvavé peníze. Pak si uvědomila, že by si s jejich pomocí mohla splnit sen, který mívala jako dítě, přetočit zpátky hodiny a vydat se na životní dráhu, od které se z naprosto nesprávných důvodů odchýlila. Susan už nikdy nebude mít šanci vrátit hodiny a stát se houslistkou, jak o tom snila, když byla malá, a proto Martie připadalo správné, aby se z tohoto daru zrozeného ze smrti napravil aspoň jeden život.

Martie byla pilná studentka a neuplynulo tedy mnoho let a mohli oslavit její promoci na fakultě veterinárního lékařství a skoro zároveň i otevření nemocnice pro zvířata a útulku pro týrané kočky a psy. Z dědictví moc nezbylo, ale už to nebylo potřeba. S trochou štěstí veterinární praxe zaplatí i záchranné operace a ještě zbude dost, aby mohla do domácnosti přinést stejnou částku, jakou si Dusty vydělá jako malíř pokojů.

Oslava se konala v jejich domě v Corona Del Mař, který už před lety znovu vybudovali z popela toho starého. Nový dům byl do poslední podrobnosti stejný jako ten minulý, včetně nátěrů, který Sabrina, i když teď už značně smířlivější, dosud považovala za „klaunský“.

Z Dustyho rodiny byl pozván jenom Skeet. Přišel se svou manželkou Jasmine a s tříletým synem Posterem, kterému všichni říkali Chupaflor.

Fík a jeho žena Prim rose, starší Jasminina sestra, přinesli kupu výtisků nejnovějšího katalogu podniku, do kterého se Skeet a Fík pustili společně. Cestovní kancelář Záhadná místa výborně prosperovala. Když se člověk chtěl vydat po stopách Velké nohy, vidět místa, kde po celých Spojených státech došlo k nejznámějším únosům mimozemšťany, bydlet v nejrůznějších strašidelných domech nebo sledovat Elvisovo putování zemí po jeho údajné smrti, kancelář Záhadná místa byla jediná, jejíž nabídka skutečně uspokojila jeho zvědavost.

Ned Motherwell přišel se svou přítelkyní Spike a donesl podepsané výtisky své nejnovější knihy haiku. Jak říkal, poezie nenese žádné velké peníze, rozhodně ne takové, aby se mohl přestat živit jako malíř pokojů, ale přináší uspokojení. Kromě toho nacházel ve své práci inspiraci: jeho poslední sbírka se jmenovala Žebříky a štětce.

Luanne Farnerová, Skeetova nově nalezená babička, se kterou se setkal, když před pár lety cestoval s Fíkem, přijela až z Colorada a přivezla s sebou domácí chlebíček s ořechy a banány. Byla to milá dáma a nejlepší na ní bylo, že se ani v nejmenším nepodobala svému synu Samu Farnerovi, později Holdenu Caulfíeldovi staršímu.

Roy Closterman a Brian přišli se svým černým labradorem Charlottou a i jiných psů tam bylo dost. Pro čtyřnohou společnost se podávaly dobroty z pekárny U tří psů a Válet byl štědrý hostitel, dokonce i pokud šlo o sušenky s karobem.

Chase a Zina Glysonovi přiletěli ze Santa Fé, přivezli pletence červených papriček a jiné poklady Jihozápadu. Zničená pověst Chasových rodičů byla očištěna a ani jedno z dětí, které kdysi navštěvovaly Školu malých králíčků, už si neuchovalo falešné vzpomínky na zneužívání.

Toho dne pozdě večer, když hosté odešli, všichni tři členové rodiny Rhodcsových, dohromady s osmi nohama a jedním ocasem, se uvelebili na veliké posteli. S ohledem na svůj pokročilý věk dostal Válet omezený souhlas používat nábytek a postel patřila k povoleným zónám.

Martie ležela na zádech, Válel se jí uvelebil přes nohy a ona cítila bušení jeho srdce na kotnících. Dusty ležel na boku těsně vedle ní a také pomalý, klidný rytmus jeho srdce slyšela.

Políbil ji na rameno a ona do hedvábné teplé tmy povzdychla: „Kdyby to tak takhle mohlo zůstat navždycky.“

„Zůstane,“ kývl.

„Mám všechno, o čem jsem kdy snila, až na otce a na jednu báječnou kamarádku. Ale víš co?“

„No?“

„Já miluju tenhle život ne proto, že je to sen, ale právě že je tak skutečný. Všichni naši kamarádi, to, co děláme, to, co jsme. to je skutečné. Říkám to aspoň trochu srozumitelně?“

„Úplně,“ ujistil ji.

Tví noc se jí zdálo o Usměvavém Bobovi. Měl na sobě svůj černý kabát s odrazkami, ale tentokrát nekráčel ohněm. Šli spolu po louce na svahu pod modrým letním nebem. Řekl jí, zeje na ni hrdý, a ona se omluvila za to, že nebyla tak docela statečná jako on. On namítl, že je statečná ve všem, co je podstatné, a že nic by ho nemohlo potěšit víc, než vědomí, že v příštích letech její silné, dobré ruce přinesou útěchu a vyléčení nejnevinnějším tvorům tohoto světa.

Když se uprostřed noci z toho snu vzbudila, cítila ve tmě otcovu přítomnost, stejně skutečnou jako Valetovo tiché chrupání, stejně skutečnou jako Dusty po jejím boku.