Ochránce

Dean Koontz

(2008)

Hodnocení:

***

Štítky:

Thrillery, Literatura světová

Timothy Carrier rád popíjí po práci pivo v hostinci svého přítele. Ale nervózní muž, který se jednoho večera posadí vedle něj, si Tima splete s někým úplně jiným – a podstrčí mu obálku plnou peněz, spolu s penězi tam nechá fotografii s adresou mladé ženy, která má být sprovozena ze světa. Ale má být ještě hůř. Za deset minut se vedle něj posadí tentokrát chladnokrevný vrah, který si myslí, že Tim je člověk, který si ho najal. Tim, který žil až dosud naprosto obyčejným životem, se náhle ocitá uprostřed záhady netušených rozměrů.

DEAN KOONTZ

OCHRÁNCE

Přeložil Ondřej Duha

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2008 Bořivojova 75, Praha 3 Copyright © 2007 by Dean Koontz All rights reserved. Z anglického originálu The Good Guy (Published by Bantam Dell, New York) přeložil © 2008 Ondřej Duha Redakce textu: Zuzana Pokorná Jazyková korektura: Jan Řehoř Grafická úprava obálky © 2008 Robin Brichta Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-316-1

Mikeovi a Mary Lou Delaneyovým za vaši laskavost, vaše přátelství a za všechen ten smích – i když často netušíte, proč se vám smějeme. S vámi. Smějeme se s vámi. Máme vás rádi.Svěřím ti velké tajemství, příteli. Nečekej na poslední soud, ten se koná každý den. – Albert Camus

První část

Správné místo, špatný čas

Jedna

Někdy se jepice sklouzne po hladině rybníka a nakrátko po sobě zanechá stopu jako pavoučí vlákno. Tím, že se drží tak nízko, unikne těm ptákům a netopýrům, kteří se krmí za letu.

S metrem devadesát, pětadevadesáti kily, velkýma rukama a ještě většíma nohama se Timothy Carrier nemohl držet tak nízko jako klouzající jepice, ale aspoň se o to snažil.

Obutý v těžkých pracovních botách vstoupil krokem Johna Waynea, tak přirozeným, že ho nemohl změnit, do hostince U lampáře a pokračoval do zadní části místnosti, aniž by na sebe upoutal pozornost. Nepodíval se na něj ani jeden ze tří mužů sedících poblíž dveří u kratší části barového pultu ve tvaru písmene L. Nevšimly si ho ani páry ve dvou kójích.

Když se posadil na vysokou stoličku na konci, ukrytou ve stínu za posledním světlem ozařujícím naleštěný mahagonový bar barvy melasy, spokojeně vydechl. Díky perspektivě byl při pohledu od vstupních dveří nejmenším mužem v místnosti.

Kdyby byl přední konec hostince U lampáře kabinou strojvůdce, tohle by byl služební vůz. Ti, kteří tu za tichých pondělních večerů sedávali, bývali většinou tiší společníci.

Liam Rooney – majitel a toho večera i jediný barman – vzal zpod pípy točené pivo a postavil ho před Tima.

„Jednou sem přijdeš s nějakou přítelkyní,“ řekl Rooney, „a ten šok mě zabije.“

„Proč bych bral přítelkyni do takový díry?“

„Znáš kromě téhle díry ještě něco jiného?“

„Mám taky oblíbenej krámek s koblihama.“

„Jo. Po tom, co byste spolu vyprázdnili tucet kousků s pěnou, mohl bys ji vzít do velké restaurace v Newport Beach. Sedli byste si tam na obrubník a dívali byste se, jak poskokové parkujou drahý auta.“

Tim usrkl pivo, Rooney otřel dokonale čistý pult a pak Tim řekl: „Měls kliku, žes potkal Michelle. Takový jako ona se už neroděj.“

„Michelle je třicet, je stejně stará jako ty. Jestli se už takový neroděj, kde se tady vzala?“

„To je záhada.“

„Abys zvítězil, musíš hrát.“

„Já hraju.“

„Nalejvat se sám pivem není ta správná hra.“

„Nedělej si o mě starosti. Mně na dveře buší zástupy ženskejch.“

„Jo,“ řekl Rooney, „ale chodí ve dvojicích a chtějí si s tebou povídat o Ježíši.“

„Na tom není nic špatnýho. Starají se o moji duši. Už ti někdy někdo řekl, že seš sarkastickej parchant?“

„Ty. Asi tisíckrát. A vždycky si to rád poslechnu znova. Před chvílí tady byl jeden chlápek, je mu čtyřicet, nikdy se neoženil a teď mu ufikli koule.“

„Kdo mu ufiknul koule?“

„Doktoři.“

„Sežeň mi jména těch doktorů,“ řekl Tim. „Nerad bych na některýho z nich náhodou narazil.“

„Ten chlap měl rakovinu. Jde o to, že už nikdy nebude mít děti.“

„Co je na tom tak skvělýho, mít děti v tomhle světě?“

I když nikdy nechodil na karate, vypadal Rooney jako držitel černého pásku, který se snažil rozbíjet betonové dlaždice obličejem. Jeho oči však byly modrá okna vřelého světla a srdce měl dobré.

„O tom to přece je,“ řekl Rooney. „Manželka, děti a místo, kde se můžeš pevně držet, zatímco se zbytek světa rozpadá na kusy.“

„Metuzalém se dožil devíti set a plodil děti až do konce.“

„Plodil?“

„To oni tenkrát dělali. Plodili.“

„Takže ty s rodinou počkáš, dokud ti nebude tak šest set?“

„Ty a Michelle děti nemáte.“

„Pracujeme na tom.“ Rooney se předklonil, položil paže na pult a přiblížil se obličejem k Timovi. „Cos dneska dělal, Portýre?“

Tim se zamračil. „Neříkej mi tak.“

„Tak cos dneska dělal?“

„Jako vždycky. Stavěl zeď.“

„Co budeš dělat zítra?“

„Budu stavět další zeď.“

„Pro koho?“

„Pro toho, kdo mi zaplatí.“

„Strávím v týhle hospodě sedmdesát hodin týdně, někdy i víc, ale pro zákazníky to nedělám.“

„Tví zákazníci to dobře vědí,“ ujistil ho Tim.

„Kdo je teď sarkastickej parchant?“

„Korunu máš pořád ty, ale snažím se tě o ni připravit.“

„Pracuju pro Michelle a děti, který budeme jednou mít. Potřebuješ mít někoho, pro koho pracuješ, kromě toho, kdo tě platí, někoho, s kým vybuduješ něco zvláštního, s kým budeš sdílet budoucnost.“

„Liame, ty máš fakt krásný oči.“

„Já a Michelle si o tebe děláme starosti, kámo.“

Tim našpulil rty.

Rooney řekl: „Samota nedělá nikomu dobře.“

Tim vydal zvuk jako při polibku.

Rooney se naklonil dopředu, až byly jejich obličeje jen několik centimetrů od sebe, a zeptal se: „Chceš mi dát pusu?“

„No, když ti na mně tolik záleží…“

„Posadím se zadkem na bar. Můžeš mi políbit půlky.“

„Ne, díky. Musel bych si nechat amputovat rty.“

„Víš, co je tvůj problém, Portýre?“

„Už je to tady zas.“

„Autofobie.“

„Omyl. Já se aut nebojím.“

„Bojíš se sám sebe. Ne, to taky není ono. Bojíš se svýho potenciálu.“

„Z tebe by byl skvělej poradce pro výběr povolání na střední škole,“ poznamenal Tim. „Myslel jsem, že se tady podávaj preclíky zdarma. Kde jsou?“

„Nějakej ožrala do nich nablil. Už jsem je skoro všechny otřel.“

„Fajn. Ale jestli jsou mokrý, tak je nechci.“

Rooney přinesl misku s preclíky a položil ji vedle Timova piva. „Michelle má sestřenici Shaydru, je moc milá.“

„Co je to za jméno, Shaydra? To už se dneska žádná nejmenuje Mary nebo Ann?“

„Domluvím ti se Shaydrou rande.“

„To nemá smysl. Zejtra si nechám ufiknout koule.“

„Dej je do zavařovačky a přines je na rande s sebou. Pomůžou ti prolomit ledy,“ poradil Rooney a vrátil se na druhý konec baru, kde se tři hluční zákazníci mohli přetrhnout, aby přispěli na školné ještě nenarozených Rooneyho dětí.

Několik minut se Tim snažil přesvědčit sám sebe, že to pivo s preclíky je všechno, co potřebuje. Pomáhal si při tom představou Shaydry jako kravské bytosti s jedním obočím a třicet centimetrů dlouhými chlupy v nose spletenými do copu.

Hospoda ho jako obvykle uklidňovala. K tomu, aby otupil ostré hrany dne, nepotřeboval dokonce ani pivo; postarala se o to místnost samotná, i když plně nechápal důvody toho uklidňujícího efektu.

Ve vzduchu bylo cítit zvětralé i čerstvě načepované pivo, rozlitý lák z velké sklenice s utopenci, leštící vosk na bar a mastek. Z malé kuchyně přicházela vůně hamburgerů smažících se na plotně a cibulových kroužků fritovaných v horkém oleji.

Teplá koupel příjemných vůní, osvětlené reklamní hodiny Budweiser a měkké stíny, v nichž seděl, mumlání párů v kójích za ním a nesmrtelný hlas Patsy Clineové z džuboxu, to vše mu bylo tak povědomé, že ve srovnání s tím mu jeho vlastní domov připadal jako neznámé území.

Hospoda ho možná uklidňovala proto, že představovala když ne stálost, tak alespoň návaznost. V rychle se proměňujícím světě vzdoroval Lampář jakýmkoliv změnám.

Tim tam neočekával žádná překvapení a o žádná nestál. Nové zážitky se přeceňují. Nechat se přejet autobusem, to by byl nový zážitek.

Dával přednost důvěrně známým věcem, rutině. Nikdy by neriskoval pád ze skály, protože by nikdy na žádnou nelezl.

Někteří lidé tvrdili, že postrádá smysl pro dobrodružství. Tim věděl, že nemá cenu vysvětlovat jim, že smělé expedice do exotických krajů a po neznámých mořích jsou jen zábava pro malé děti ve srovnání s dobrodružstvími, která čekají v těch dvaceti centimetrech mezi pravým a levým uchem.

Pokud by tento názor vyslovil, měli by ho za blázna. Koneckonců, byl jen zedník. Nečekalo se od něj, že bude příliš přemýšlet.

V současnosti se většina lidí přemýšlení vyhýbá, zvlášť o budoucnosti. Dávají přednost slepé víře před prozřením.

Jiní ho obviňovali, že je staromódní. A měli pravdu.

Minulost se honosila poznanou krásou a plně si zasloužila, aby se za ní člověk ohlédl. Byl optimista, ale ne tak troufalý, aby věřil, že krása může ležet i v neznámé budoucnosti.

Do hospody vstoupil zajímavý muž. Byl vysoký, i když ne tak jako Tim, urostlý, ale ne impozantní.

Zajímavým ho dělalo spíš jeho chování než vzhled. Vstoupil jako zvíře s predátorem v patách, ohlédl se ke dveřím, dokud se za ním nezavřely, a pak ostražitě prozkoumal okolí, jako by nevěřil, že je tam bezpečno.

Když se nově příchozí přiblížil a posadil u baru, zíral Tim na svou pivní sklenici, jako by to byl posvátný kalich a on zkoumal hluboký význam jeho obsahu. Tím, že zaujal tuto zbožnou pózu, místo aby dával najevo svou osamělost, umožnil cizím lidem, aby se s ním dali bez pobídnutí do hovoru.

Pokud by první slova nového hosta prozradila, že se jedná o pánbíčkáře nebo o politicky orientovaného hlupáka, případně obtížného blázna, mohl Tim přejít z pózy spirituálního nebo nostalgického zadumání do pózy zahořklého mlčení či stěží potlačovaného násilí. Jen málo lidí by se víc než dvakrát pokusilo prolomit ledy, když jedinou odpovědí byl ledový chlad.

Tim dával u tohoto oltáře přednost tichému rozjímání, ale dokázal si vychutnat i tu správnou konverzaci. A správnou znamenalo neobvyklou.

Když zahájíte rozhovor, může vám dát dost práce ho ukončit. Pokud však jako první promluví druhá osoba a odhalí svou náturu, můžete ji umlčet tím, že jí prostě neodpovíte.

Okamžitě dorazil Rooney, dychtivý zabezpečit své dosud nepočaté děti. „Co to bude?“

Neznámý položil na pult tlustou hnědou obálku a zakryl ji levou rukou. „Možná… pivo.“

Rooney čekal se zdviženým obočím.

„Ano. Určitě. Pivo,“ řekl nově příchozí.

„Točenej mám Budweiser, Miller Lite a Heineken.“

„Dobře. No… tak… asi… Heineken.“

Hlas měl tenký a napjatý jako telefonní kabel, slova z něj vylétala v diskrétních intervalech jako ptáci puzení ven čímsi, co vypadalo jako strach.

Než Rooney přinesl pivo, položil už cizinec na bar peníze. „Drobné si nechte.“

Další pivo zjevně nepadalo v úvahu.

Když barman odešel, uchopil muž sklenici pravou rukou, ale nenapil se.

Tim byl srkal. Tu posměšnou přezdívku mu dal Rooney proto, že dokázal celý večer srkat dvě piva. Někdy si řekl o led, aby zteplalý nápoj oživil.

Ale i když člověk není piják, neodolá prvnímu doušku piva, když je nejstudenější, právě přinesené od pípy.

Tim se díval na svůj budweiser jako odstřelovač soustředěný na svůj cíl, ale jako dobrý odstřelovač využíval i periferní vidění. Viděl, že neznámý ještě nezvedl svou sklenici heinekenu.

Ten chlapík nevypadal jako hospodský štamgast a rozhodně jím nechtěl být v téhle hospodě, toho večera, v tu hodinu.

Nakonec řekl: „Jsem tu moc brzy.“

Tim si nebyl jistý, zda je to rozhovor podle jeho gusta.

„Myslím,“ pokračoval cizinec, „že každý chce přijít o něco dřív a porozhlédnout se.“

Tim začínal mít neblahé tušení. Ne toho druhu jako „bacha je to vlkodlak“, jenom se ho zmocnil pocit, že by ten muž mohl být pořádně otravný.

Neznámý řekl: „Vyskočil jsem z letadla se svým psem.“

Na druhou stranu, k nejpozoruhodnějším rozhovorům v baru dochází při setkáních s podivíny.

Timovi se zvedla nálada. Obrátil se k parašutistovi a řekl: „Jak se jmenoval?“

„Kdo?“

„Ten pes.“

„Larry.“

„Divný jméno pro psa.“

„Pojmenoval jsem ho po svém bratrovi.“

„Co na to říkal váš bratr?“

„Můj bratr je mrtvý.“

„To je mi líto,“ řekl Tim.

„Už je to dávno.“

„Líbil se Larrymu parašutismus?“

„Nikdy to nezkusil. Umřel, když mu bylo šestnáct.“

„Myslel jsem psa Larryho.“

„Jo. Zdálo se, že ho to baví. Zmínil jsem se o tom jenom proto, že mám teď stejně sevřený žaludek, jako když jsme vyskočili.“

„Měl jste dneska špatnej den, co?“

Cizinec se zamračil. „Co myslíte?“

Tim přikývl. „Špatnej den.“

Aniž by se přestal mračit, muž řekl: „Vy jste on, že ano?“

Umění hospodských žvástů není jako hraní Mozarta na piano. Je to volný styl, jam session. Rytmus je instinktivní.

„Jste on?“ zeptal se neznámý znovu.

„Kdo jinej bych měl bejt?“ řekl Tim.

„Vypadáte tak… obyčejně.“

„Pracuju na tom,“ ujistil ho Tim.

Parašutista na něj chvilku upřeně zíral, ale pak sklopil pohled. „Nedokážu si představit, jaké to je být vámi.“

„Není to snadný,“ odvětil Tim již méně žertovně a zamračil se, když zachytil ve svém hlase náznak upřímnosti.

Cizinec konečně zvedl sklenici. Trochu piva z ní při tom vyšplíchl na pult a pak do sebe hodil polovinu obsahu.

„No, ale je to jenom přechodný,“ řekl Tim spíš sobě než svému společníkovi.

Nakonec tomu chlapovi jeho omyl dojde a Tim pak bude předstírat, že je také zmatený. Mezitím si ale užije trochu zábavy.

Muž k němu poslal po pultu obálku a řekl: „Tohle je půlka. Deset tisíc. Zbytek až bude po ní.“

Když domluvil, otočil se cizinec na stoličce, postavil se a zamířil ke dveřím.

Zatímco se ho Tim chystal zavolat zpátky, došel mu význam těch strašných slov: Tohle je půlka. Deset tisíc. Zbytek až bude po ní.

O hlas ho připravil nejdřív úžas a pak pro něj neobvyklý strach.

Parašutista chtěl zmizet z baru. Rychle přešel místnost, otevřel dveře a ztratil se ve tmě.

„Hej, počkejte,“ pronesl Tim příliš potichu a příliš pozdě.

Když proplouváte dny a necháváte po sobě stopu jako pavoučí vlákno, nejste zvyklí křičet nebo pronásledovat cizí lidi, kteří myslí na vraždu.

V okamžiku, kdy Timovi došlo, že pronásledování je nezbytné, a vstal ze stoličky, ztratila honička smysl. Kořist už získala příliš velký náskok.

Znovu se posadil a dopil pivo jedním dlouhým douškem.

Na stěnách sklenice zůstala pěna. Její pomíjivé vzory mu nikdy nepřipadaly záhadné. Teď je však studoval, jako by skrývaly významné poselství.

Zmateně se podíval na hnědou obálku, která vypadala stejně zlověstně jako trubková bomba.

Liam Rooney odnesl dva podnosy s cheesburgery a hranolky mladému páru v jedné z kójí. V pondělí nestálo za to platit servírku.

Tim zvedl ruku, aby upoutal Rooneyho pozornost. Majitel hospody si ho nevšiml; vrátil se k průchodu za bar na vzdáleném konci pultu.

Obálka měla stále svůj hrozivý význam, ale Tim už začínal pochybovat, že správně pochopil to, co se mezi ním a cizím mužem událo. Chlap se psem, který skáče padákem a jmenuje se Larry, by neplatil za to, aby dal někoho zabít. Bylo to jen nedorozumění.

Zbytek až bude po ní. To mohlo znamenat spoustu věcí. Nemusel tím nutně myslet, až bude mrtvá.

Přesvědčený, že se svět zase brzy vrátí k normálu, narovnal Tim mosazné svorky, otevřel obálku a sáhl dovnitř. Vyndal tlustý balík stodolarových bankovek svázaných gumičkou.

Kromě peněz našel malou fotografii, která mohla být pořízena do řidičského průkazu nebo pasu. Byla na ní žena ke třiceti. Atraktivní.

Na zadní straně snímku bylo vytištěné jméno: LINDA PAQUETTEOVÁ. Pod ním adresa v Palm Beach.

Přestože právě dopil pivo, měl Tim v ústech sucho a odpornou příchuť. Srdce mu bušilo pomalu ale neobyčejně silně, až mu dunělo v uších.

Při pohledu na tu fotografii měl iracionální pocit viny, jako by se nějak na plánech na zabití té ženy sám podílel. Odstrčil od sebe snímek i obálku.

Do baru vstoupil další muž. Byl skoro tak vysoký jako Tim a měl stejné, nakrátko ostříhané hnědé vlasy.

Rooney dorazil s novým pivem a řekl Timovi: „Jestli je do sebe budeš dál házet takovým fofrem, přestanu tě považovat za kus nábytku. Stane se z tebe zákazník.“

Neodbytný pocit, že byl vytržen ze snu, zpomalil Timovo myšlení. Chtěl Rooneymu povědět, co se právě stalo, ale nějak mu ztěžkl jazyk.

Nově příchozí došel k pultu a posadil se tam, co předtím parašutista, takže mezi ním a Timem zůstala volná stolička. „Budweiser,“ oznámil Rooneymu.

Rooney odešel natočit pivo, cizinec pohlédl na hnědou obálku a pak na Tima. Měl hnědé oči stejně jako on.

„Přišel jste brzy,“ řekl vrah.

Dvě

Život člověka se může i otočit na tom nejmenším časovém pantu. Každá minuta může přinést zásadní změnu a každé tiknutí hodin může být hlasem osudu šeptajícím slib nebo varování.

Když vrah řekl „Přišel jste brzy“, Tim Carrier si všiml, že reklamní hodiny ukazují pět minut před celou, a udělal kvalifikovaný odhad: „To vy taky.“

Pant času se náhle otočil, dveře zůstaly otevřené a už nebylo možné je zavřít.

„Nevím jistě, jestli si vás pořád chci najmout,“ řekl Tim.

Rooney přinesl vrahovi pivo a pak šel obsloužit zákazníka na druhém konci baru. Světlo odražené od mahagonu dodalo obsahu sklenice načervenalý nádech.

Neznámý si olízl rozpraskané rty a napil se. Měl velkou žízeň.

Když sklenici postavil, řekl přátelsky: „Nemůžete mě najmout. Nejsem u nikoho zaměstnaný.“

Tim uvažoval, že se omluví a odejde na toaletu. Mohl by zavolat z mobilu policii. Bál se však, že by si muž mohl vyložit jeho odchod jako výzvu k tomu, aby si vzal obálku a zmizel.

Odnést si peníze s sebou na záchod nebyl dobrý nápad. Chlapík by se mohl domnívat, že Tim chce transakci odbýt v soukromí, a následoval by ho.

„Nedávám se najímat, ani nic neprodávám,“ řekl vrah. „Vy prodáváte mně, ne naopak.“

„Jo? A co prodávám?“

„Představu. Vizi vašeho světa zásadně změněného jedinou… úpravou.“

Tim si vybavil ženu na fotografii.

Nevěděl přesně, jaké má možnosti. Potřeboval čas na rozmyšlenou, tak řekl: „Cenu určuje prodávající. A tady jste ji určil vy – dvacet tisíc dolarů.“

„To není cena. To je příspěvek.“

Tenhle rozhovor nedával větší smysl než typické barové mlácení prázdné slámy a Tim zachytil jeho rytmus. „Ale za svůj příspěvek získám vaše… služby.“

„Ne. Neposkytuji žádné služby. Dostane se vám mé milosti.“

„Vaší milosti.“

„Ano. Jakmile přijmu představu, kterou prodáváte, váš svět se zásadně změní z mé milosti.“

Na to, jak měly obyčejnou barvu, byly vrahovy oči přesvědčivější, než by měly být.

Když si sedal k baru, jeho tvář se zdála být tvrdá, ale to byl mylný první dojem. Kulatou bradu mu zdobil dolíček. Měl hladké, růžové tváře. Žádné vrásky u očí od smíchu. Ani jedna vráska na čele.

Jeho nevyzpytatelný poloviční úsměv naznačoval, že možná vzpomíná na svou oblíbenou dětskou pohádku o vílách. Tvářil se, jako by byl duchem nepřítomný a trochu vyvedený z míry.

„Tohle není obchodní transakce,“ řekl usmívající se muž. „Vy o něco žádáte a já jsem odpovědí na vaše modlitby.“

Slova, která používal, když mluvil o své práci, mohla vycházet z opatrnosti, snahy nesvádět vinu na sebe. Když však ty jemné eufemismy doprovázel neustálým úsměvem, byly poněkud zneklidňující, ne-li přímo strašidelné.

Když Tim otevíral obálku, vrah ho varoval: „Tady ne.“

„Jen klid.“ Tim vytáhl z obálky fotografii, přeložil ji a zastrčil do kapsičky u košile. „Změnil jsem názor.“

„To nerad slyším. Počítal jsem s vámi.“

Tim posunul obálku před prázdnou stoličku mezi nimi a řekl: „Tady je polovina toho, na čem jsme se dohodli. Za to, že neuděláte nic. Říkejme tomu odměna za nezabití.“

„Nikdo vás s tím nebude spojovat,“ řekl vrah.

„Já vím. Jste dobrej. Věřím, že děláte dobře svoji práci. Nejlíp ze všech. Jenom už to nechci.“

Vrah se usmál a zavrtěl hlavou. „Ale vy to chcete.“

„Už ne.“

„Chtěl jste to jednou. Není možné to jednou chtít a pak už ne. Lidská mysl takhle nefunguje.“

„Znova jsem to zvážil.“

„Ve věci, jako je tahle, získá člověk většinou jiný názor až poté, co dostane to své. Dovolí si trochu lítosti, aby měl ze sebe lepší pocit. Má, co chtěl, necítí výčitky a za rok už je z toho jen vzpomínka na jednu smutnou událost.“

Ty hnědé oči ho zneklidňovaly, ale Tim si nedovolil odvrátit zrak. Nedostatek upřímnosti mohl ve vrahovi vyvolat podezření.

Jeden důvod, proč byly ty oči tak podmanivé, mu byl náhle jasný. Zornice byly značně rozšířené. Plocha černého kruh uprostřed každé duhovky se skoro vyrovnala barevné části kolem ní.

Na jejich konci baru bylo trochu méně světla, ale zornice byly rozšířené, jako by tam byla naprostá tma.

Hlad v jeho očích, ta chamtivá touha po světle, měl přitažlivost černé díry ve vesmíru, zhroucené hvězdy.

Takhle trvale dilatované by mohly být oči slepce. Ale vrah nebyl slepý, alespoň ne na světlo. Ačkoliv na něco možná ano.

„Vezměte si ty peníze,“ řekl Tim.

Ten úsměv. „Je to polovina peněz.“

„Za to, že nic neuděláte.“

„Ale já už nějakou práci odvedl.“

Tim se zamračil. „A co to bylo?“

„Ukázal jsem vám, co jste zač.“

„Jo? A co jsem?“

„Muž s duší zabijáka, ale se srdcem zbabělce.“

Vrah zvedl obálku, vstal ze stoličky a šel pryč.

Poté, co se úspěšně vydával za muže se psem Larrym, poté, co pro tu chvíli zachránil život té ženě na fotografii a poté, co se vyhnul násilnému střetnutí, k němuž by došlo, kdyby si vrah uvědomil, že něco není v pořádku, měl Tim pocítit úlevu. Místo toho se mu sevřelo hrdlo a srdce rozbušilo tak silně, jako by mu chtělo vyrazit plíce z těla.

Krátká závrať způsobila, že si připadal, jako když se otáčí na barové stoličce, a hrozila, že přejde v nevolnost.

Uvědomil si, že se úleva nedostavila proto, že ten incident ještě neskončil. Nepotřeboval čajové lístky, aby z nich vyčetl svou budoucnost. Jasně předvídal hrozící tragédii.

Stačil mu jediný pohled na jakékoliv dlážděné nádvoří nebo příjezdovou cestu, aby pojmenoval vzor vazby dlažby: šípový, běhounový, šachovnicový… Dlažba na cestě před ním byla jeden velký chaos. Nedokázal rozeznat, kam povede.

Vrah se vzdaloval lehkým krokem člověka, kterého netíží svědomí, a zmizel v temné noci.

Tim proběhl hospodou, opatrně pootevřel dveře a vyhlédl ven.

Za volantem bílého sedanu zaparkovaného šikmo u obrubníku, napůl zastíněný předním sklem, na němž se odrážel modrý neon hospody, seděl ten usmívající se muž. Listoval balíkem bankovek.

Tim vytáhl z kapsy košile tenký mobilní telefon.

Vrah v autě stáhl okénko, zavěsil na sklo nějaký předmět a zase okno vytáhl, aby tu věc drželo na místě.

Tim začal na klávesnici mobilu naslepo vytáčet 911.

Předmět zaklíněný mezi rámem okénka a sklem byl přenosný maják, který se rozblikal, jakmile začalo auto couvat od chodníku.

„Polda,“ zašeptal Tim a zaváhal, než vytočil poslední jedničku.

Odvážil se vyjít ven, když sedan odjížděl, a přečetl zadní poznávací značku vzdalujícího se auta.

Beton pod jeho nohama jako by náhle neměl větší povrchové napětí než vodní hladina. Klouzající jepici, vyhýbající se ptákům a netopýrům, někdy pohltí okoun vynořivší se z hlubin.

Tři

Ve zlatém světle lampy ve tvaru draka střežilo betonové schody prosté železné zábradlí. Beton byl zarovnaný omítníkem za mokra a následkem toho byly některé hrany nepravidelné; pár stupňů bylo popraskaných jako keramika s rozpraskanou glazurou.

Jako mnoho věcí v životě je i beton nemilosrdný.

Za čtyřmi zarámovanými panely se měděný drak, stále lesklý, ale zelenající na okrajích, klikatil na zářivém pozadí z nabarvených kousků slídy.

V záplavě načervenalého světla vypadaly i hliníkové síťové dveře jako z mědi. Za nimi se vnitřní dveře otevíraly do kuchyně plné vůně skořice a silné kávy.

Michelle Rooneyová, sedící u stolu, při Timově příchodu vzhlédla. „Jsi tak tichý, že jsem tě jenom cítila přicházet.“

Zavřel za sebou síťové dveře. „Skoro chápu, co tím myslíš.“

„Noc venku kolem tebe ztichla, jako džungle, když jí prochází člověk.“

„Žádný krokodýly jsem neviděl,“ řekl, ale pak si vzpomněl na muže, kterému dal deset tisíc dolarů.

Posadil se proti ní k bleděmodré umakartové desce stolu a prohlížel si kresbu, na které pracovala. Měl ji vzhůru nohama.

Z džuboxu v hospodě pod nimi pronikal tlumený, ale příjemný hlas Martiny McBrideové.

Když Tim poznal v kresbě dioráma ze siluet stromů, zeptal se: „Co to bude?“

„Stolní lampa. Z bronzu a barevného skla.“

„Jednoho dne se proslavíš, Michelle.“

„Kdybych si to myslela, hned teď bych toho nechala.“

Pohlédl letmo na její levou ruku, která ležela dlaní nahoru na pultu u lednice.

„Dáš si kafe?“ zeptala se a ukázala na kávovar na kuchyňské lince. „Je čerstvé.“

„Vypadá, jako bys ho vymačkala z chobotnice.“

„Znáš někoho normálního, kdo chce spát?“

Nalil si hrnek kávy a vrátil se ke stolu.

Stejně jako mnoho dalších židlí i tahle pro něj byla jako z domečku pro panenky. Michelle byla drobná a stejná židle pod ní vypadala velká, ale Tim si připadal jako dítě na dětském kávovém dýchánku.

Ten pocit neměl ani tak moc co dělat se židlí, jako spíš s Michelle. Nevědomky v něm někdy vzbuzovala dojem, že je nemotorný chlapec.

Tužku držela v pravé ruce a kreslicí podložku si přidržovala pahýlem levačky.

„Jdeš zrovna na buchtu,“ prohodila a kývla k troubě. „Bude za deset minut.“

„Voní dobře, ale nemůžu se zdržet.“

„Nesnaž se předstírat, žes nabral čerstvou mízu.“

Přes stůl přelétl stín. Tim vzhlédl. Žlutý motýl se třepotal u postříbřených kopyt bronzových gazel ve skoku, které byly součástí malého lustru od Michelle.

„Vklouzl ke mně dneska odpoledne,“ řekla. „Na chvíli jsem nechala dveře otevřené a snažila se ho vyhnat, ale zdá se, že se mu tady zalíbilo.“

„Proč taky ne?“

Mezi hrotem tužky a papírem se s šepotem zrodila větev stromu.

„Jak ses vůbec dostal do schodů s celým tím nákladem?“ zeptala se Michelle.

„S čím?“

„S tím, co tě tíží.“

Stůl byl modrý jako obloha a zdálo se, že se za ní mihl stín, půvabné tajemství.

„Nějakou dobu se tady neobjevím,“ řekl.

„Co tím myslíš?“

„Pár týdnů, možná měsíc.“

„Tomu nerozumím.“

„Je tady jedna věc, kterou musím zařídit.“

Motýl si našel místo, usedl a sklapl křídla. Stín náhle zmizel, jako by byl roztřeseným tmavým odrazem hořící svíčky, které někdo zamáčkl knot.

„Jedna věc,“ opakovala ozvěnou. Její tužka spočívala tiše na papíru.

Když přenesl svou pozornost od stolu k Michelle, zjistil, že se na něj dívá. Její oči byly stejně modré a srovnatelně přesvědčivé.

„Kdyby se tady zastavil nějakej chlap, popsal mě a chtěl znát jméno, jenom řekni, že ti ten popis nikoho nepřipomíná.“

„Jaký chlap?“

„Jakejkoliv. Kdokoliv. Liam řekne: ‚Velkej chlápek na poslední stoličce? Nikdy předtím jsem ho neviděl. Trochu chytrák. Nezamlouval se mi.‘“

„Liam ví, o co jde?“

Tim pokrčil rameny. Nepověděl Liamovi o nic víc, než měl v úmyslu říct Michelle. „Ani ne. Jde o jednu ženu, to je všechno.“

„Proč by člověk, který se staví v baru, chodil taky sem nahoru?“

„Možná nepřijde. Ale nejspíš je důslednej. A kromě toho můžeš být dole, až se objeví.“

Zdálo se, že ho její levé oko, slepé, umělé, probodává mnohem ostřeji než to pravé, jako by bylo obdařené mocným kouzlem.

„Žena v tom není,“ řekla.

„Ve skutečnosti je.“

„Ne tak, jak naznačuješ. Jde o nějaký malér.“

„Žádnej malér. Jenom trapas.“

„Ne. Ty by ses nikdy neztrapnil. Ani přítele.“

Podíval se po motýlu; seděl na řetězu, na kterém visel lustr s gazelami, a pomalu si protahoval křídla v teplém vzduchu stoupajícím od rozsvícené žárovky.

„Nemáš právo řešit to sám, ať je to cokoliv,“ řekla.

„Moc kolem toho naděláš,“ ujistil ji. „Je to jenom trapná osobní záležitost. Poradím si s tím.“

Seděli v tichu nehybné tužky, z baru pod nimi už nedoléhala hudba a hrdlo noci za síťovými dveřmi bylo také němé.

Pak řekla: „Z tebe se stal lepidopterolog?“

„Ani nevím, co to je.“

„Sběratel motýlů. Zkus se dívat na mě.“

Odtrhl zrak od motýla.

„Dělám pro tebe lampu,“ oznámila Michelle.

Podíval se na stylizovanou kresbu stromů.

„Ne tuhle. Jinou. Už se na ní pracuje.“

„Jak vypadá?“

„Koncem měsíce bude hotová. Pak ji uvidíš.“

„Dobře.“

„Tak si pro ni přijď.“

„Přijdu. Vrátím se pro ni.“

„Vrať se pro ni,“ pronesla a natáhla k němu pahýl levé ruky.

Zdálo se, že ho pevně svírá, jako by přízračnými prsty, a políbila ho na hřbet ruky.

„Děkuji ti za Liama,“ řekla tiše.

„Bůh ti dal Liama, ne mě.“

„Děkuji ti za Liama,“ trvala na svém.

Políbil ji na temeno skloněné hlavy. „Přeju si, abych měl sestru a abys to byla ty. Ale tu věc s problémem jsi pochopila celou špatně.“

„Žádné lži,“ řekla. „Vykrucování, když už to musí být, ale žádné lži. Ty nejsi lhář a já nejsem blázen.“

Zvedla hlavu a jejich pohledy se setkaly.

„Tak dobře,“ slíbil.

„Nepoznám snad malér, když ho vidím?“

„Ano,“ připustil. „Ano, poznáš.“

„Ta buchta už musí být skoro hotová.“

Pohlédl na protézu položenou na kuchyňské lince dlaní nahoru, s uvolněnými prsty. „Vytáhnu ji z trouby.“

„Já to zvládnu. Nikdy nenosím ruku, když peču. Kdybych si ji spálila, necítila bych to.“

Na zdravou ruku si natáhla rukavici, vytáhla buchtu a položila ji na pult vychladnout.

Než si Michelle zase sundala rukavici a odvrátila se od moučníku, stál už Tim u dveří.

„Těším se, až uvidím tu lampu,“ řekl.

Protože její slzné žlázy a kanálky nebyly poškozeny, zaleskly se jí obě oči, zdravé i neživé.

Tim došel ke schodišti, ale než se za ním zabouchly síťové dveře, Michelle řekla: „Jsou tam lvi.“

„Cože?“

„Na té lampě. Jsou na ní lvi.“

„Vsadím se, že bude nádherná.“

„Jestli se mi to podaří, budeš cítit jejich velká srdce, jejich odvahu.“

Zavřel síťové dveře a sestupoval ze schodů, aniž by jeho kroky na poškrábaném betonu bylo slyšet.

Auta klouzající ulicemi rozhodně tichá nebyla, ale Tim byl k jejich sboru hluchý. Reflektory se přibližovaly a koncová světla mizela jako svítící ryby v propasti oceánu.

Jak se blížil k úpatí schodiště, hluk města k němu začal doléhat, nejprve potichu, pak hlasitěji a hlasitěji. Ty zvuky vydávaly hlavně stroje, ale byl v nich divošský rytmus.

Čtyři

Žena odsouzená k smrti bydlela ve skromném bungalovu v kopcích Laguna Beach, v ulici, která postrádala výhled za těžké peníze, ale přesto se přestavovala pro boháče. Ve srovnání se stárnoucími stavbami měla každá parcela takovou hodnotu, že byl každý prodaný dům stržen bez ohledu na konkrétní stav i kouzlo, aby udělal místo větší stavbě.

Jižní Kalifornie se zbavovala veškeré minulosti. Až se budoucnost ukáže jako kruté místo k životu, nebudou existovat důkazy o lepší minulosti a ztráta bude tedy méně bolestná.

Ten bílý domek, schoulený pod vysokými eukalypty, měl velké kouzlo, ale Timovi připadal opevněný, spíš jako bunkr než bungalov.

Za okny svítila světla a neprůhledné závěsy dodávaly nádech tajemství pokojům za nimi.

Zaparkoval svůj Ford Explorer u jiného domu na protější straně ulice a čtyři čísla na sever od domu Lindy Paquetteové.

Tim ten dům znal: byl tři roky starý, ve venkovském slohu, s kamennými podezdívkami a cedrovými trámy ve střeše. Pracoval na jeho stavbě jako hlavní zedník.

Ke dveřím vedl chodník z nepravidelných kamenů lemovaný dvojitou řadou dlažebních kostek. Timovi ta kombinace připadala nezajímavá, ale zhostil se úkolu pečlivě a přesně.

Majitelé domů za tři miliony si jen zřídka nechají poradit od řemeslníků vzor dlažby. Architekti to nedělají nikdy.

Stiskl jednou zvonek. Pak čekal a přitom naslouchal šustění palmových listů.

Vítr od moře byl spíš jen náznakem vánku. Mírná květnová noc dýchala mělce jako pacient v anestezii čekající na příchod chirurga.

Světlo na verandě se rozsvítilo, dveře otevřely a Max Jabowski řekl: „Timothy, kamaráde! To je ale překvapení.“

Kdyby bylo možné zvážit a změřit lidského ducha, ukázalo by se, že ten Maxův je větší než jeho dům.

„Pojď dál, pojď dál.“

„Nerad bych obtěžoval,“ řekl Tim.

„Nesmysl. Jak bys mohl obtěžovat v domě, který jsi sám postavil?“

Max popadl Tima za ramena a jako by ho přenesl z verandy do haly pomocí jakési formy levitace.

„Potřebuju jenom minutku tvého času.“

„Dáš si pivo nebo něco?“

„Ne, díky, jsem v pohodě. Jde o jednu tvoji sousedku.“

„Znám tady kolem všechny sousedy, v tomhle bloku i ve vedlejším. Jsem předseda Sousedské hlídky.“

Tim něco takového očekával.

„Kafe? Mám jednu z těch mašin, co umí udělat všechno od kapucína po klasického turka.“

„Fakt ne, ale děkuju. Bydlí v čísle čtrnáct set dvacet pět, v tom bungalovu mezi eukalypty.“

„To je Linda Paquetteová. Nevěděl jsem, že se chystá stavět. Vypadá na slušného člověka. Myslím, že se ti pro ni bude dobře pracovat.“

„Znáš jejího manžela? Co dělá?“

„Není vdaná. Bydlí sama.“

„Takže se rozvedla?“

„Pokud vím, tak ne. Má v plánu to zbourat nebo přestavět?“

„O nic takového nejde,“ řekl Tim. „Je to osobní záležitost. Doufal jsem, že bys s ní mohl promluvit a zaručit se za mě.“

Husté obočí se zvedlo a pružné rty se protáhly do potěšeného oblouku. „Dělal jsem už spoustu věcí, ale dohazovače ještě ne.“

Ačkoliv mohl Tim tento výklad své žádosti očekávat, Maxova reakce ho překvapila. Už dávno si nevyšel s nějakou ženou. Dospěl k závěru, že už ztratil ten výmluvný pohled a přestal vytvářet jemné feromony, naznačující, že má stále zájem o opačné pohlaví.

„Ne, ne. O to nejde.“

„Jen na ni hezký pohled,“ poznamenal Max.

„Opravdu, o to nejde. Neznám ji a ona nezná mě, ale máme… společného známého. Dozvěděl jsem se o něm něco, co by asi chtěla vědět.“

Elastický úsměv nepatrně povolil. Max se nechtěl vzdát představy, že bude zprostředkovatelem milostného vztahu.

Všichni, pomyslel si Tim, se moc dívají na filmy. Myslí si, že na každé dobré srdce čeká velká láska. Kvůli filmům věří na spoustu nemožných věcí, z nichž některé mohou být nebezpečné.

„Je to smutná záležitost,“ řekl Tim. „Nesu jí deprimující zprávy.“

„O vašem společném známém.“

„Ano. Není zdravý.“

To se nedalo považovat za lež. Parašutista nebyl fyzicky nemocný, ale jeho duševní stav byl problematický a morálka chorá.

Představa smrti vysála z úsměvu Maxe Jabowského všechno potěšení. Zachmuřil se a pokýval hlavou.

Tim očekával, že bude dotázán na jméno onoho společného známého. Odpověděl by, že ho nechce uvést v obavě, že by onu ženu mohl vylekat dřív, než bude po jejím boku a bude ji moci utěšovat.

Pravdou však bylo, že to jméno neznal.

Max se ale na jméno nezeptal a ušetřil tak Tima nutnosti uchýlit se k podvodu. S obočím naježeným nad vážnýma očima nabídl ještě jednou kávu a pak se vzdálil, aby té ženě zavolal.

Kazetový strop a dřevem obložené stěny haly byly tmavé a světlá vápencová podlaha s nimi tolik kontrastovala, že vypadala až neskutečně a on měl pocit, jako by se jí mohl každým okamžikem propadnout jako člověk, který vyskočí za letu z letadla.

Dvě křesla stála vedle skřínky, nad níž viselo zrcadlo.

Nepodíval se na svůj odraz. Kdyby pohlédl sám sobě do očí, spatřil by v nich krutou pravdu, které se snažil vyhýbat.

Jeho pohled by mu napověděl, co se blíží. Bylo to totéž, co se k němu přibližovalo odjakživa a co se nikdy nepřestane objevovat, dokud bude naživu.

Potřeboval se na to připravit. Ale nepotřeboval se tím příliš dlouho zdržovat.

Odněkud z domu doléhal tlumený Maxův hlas, jak mluvil se svou sousedkou v telefonu.

Tim stál zpříma uprostřed haly a měl pocit, jako by visel od tmavého stropu jako srdce ve zvonu, s prázdným prostorem pod sebou, v tichém očekávání náhlého úderu.

Max se vrátil a řekl: „Je zvědavá. Moc jsem jí toho neřekl, jen jsem se za tebe přimluvil.“

„Díky. Omlouvám jsem, že jsem obtěžoval.“

„To nebylo žádné obtěžování, ale je to trochu zvláštní.“

„Jo, to je. Já vím.“

„Proč nezavolal ten tvůj přítel Lindě a nepřimluvil se za tebe sám? Nemusel by jí říkat, proč tě za ní posílá – o té špatné zprávě.“

„Je hodně nemocný a zmatený,“ řekl Tim. „Ví, co by měl udělat, ale už netuší, jak na to.“

„Toho se asi bojím ze všeho nejvíc,“ poznamenal Max. „Že mi to jednoho dne přestane myslet.“

„Takový je život,“ pokrčil Tim rameny. „Čeká nás to všechny.“

Potřásli si rukama a Max ho doprovodil ven na verandu. „Je to milá žena. Doufám, že to pro ni nebude moc bolestné.“

„Udělám pro ni, co budu moct,“ slíbil Tim.

Nasedl do svého exploreru a dojel k bungalovu Lindy Paquetteové.

Dlažba na chodníku ke dveřím byla položená na písku ve vzoru rybí kosti. Vzduch voněl eukalypty a pod nohama šustilo suché listí.

S každým krokem se ho stále víc zmocňovala naléhavost toho okamžiku. Čas jako by se zrychloval a on cítil, že se spíš dřív než později dostaví problémy.

Jak stoupal po vnějším schodišti, otevřely se dveře a v nich se objevila majitelka domu. „Vy jste Tim?“

„Ano. Paní Paquetteová?“

„Říkejte mi Lindo.“

Ve světle na verandě měly její oči barvu egyptské zeleni.

„Vaše matka se musela pořádně nadřít, když vás těch devět měsíců nosila,“ řekla.

„Tenkrát jsem byl menší.“

Ustoupila ode dveří a řekla: „Skloňte hlavu a pojďte dál.“

Překročil práh a pak už pro něj nebylo nic stejné jako dřív.

Pět

Ode zdi ke zdi se rozkládala podlaha barvy medu, tak zářivá a hřejivá, že se skromný obývací pokoj zdál prostorný a nevtíravě velkolepý.

Bungalov postavený ve třicátých letech byl buď pečlivě udržovaný, nebo zrekonstruovaný. Malý krb s nástěnnými svícny po stranách představoval prostou ale elegantní ukázku slohu art deco.

Bílý palubkový strop visel Timovi nad hlavou nízko, ale ne nepříjemně. Místnost působila útulným, nikoliv klaustrofobickým dojmem.

Linda měla spoustu knih. Až na jednu výjimku byly jejich hřbety jediným uměním v místnosti, abstraktní tapiserií ze slov a barev.

Onou výjimkou byl velký obraz televizoru s prázdnou šedou obrazovkou.

„Moderní umění mě mate,“ přiznal Tim.

„Tohle není umění. Udělala jsem to na počítači. Aby mi to připomínalo, proč nemám televizi.“

„A proč ji nemáte?“

„Protože život je příliš krátký.“

Tim si fotografii ještě jednou prohlédl a pak řekl: „To nechápu.“

„Nakonec to pochopíte. Tak velká hlava jako ta vaše v sobě musí mít aspoň kus mozku.“

Nebyl si jistý, jestli její způsoby naznačují žoviální šarm nebo prostořekost hraničící s hrubostí.

Nebo mohla být trochu padlá na hlavu. O podobné případy nebyla v poslední době nouze.

„Lindo, důvod, proč jsem přišel –“

„Pojďte za mnou. Pracuju v kuchyni.“ Vedla ho přes obývací pokoj a cestou prohodila přes rameno: „Max mě ujistil, že nejste ten typ, který by mě bodl do zad a pak bez okolků znásilnil moji mrtvolu.“

„Požádal jsem ho, aby se za mě přimluvil, a on vám řekl tohle?“

Když ji následoval chodbou, řekla: „Pověděl mi, že jste velice šikovný zedník a slušný člověk. To ostatní jsem z něho musela vymáčknout. O vašich případných vražedných nebo nekrofilních sklonech se mu mluvit nechtělo.“

V kuchyni parkovalo auto.

Zeď mezi kuchyní a garáží pro dva vozy byla stržena. Dřevěná podlaha se táhla až do garáže, stejně jako bílý strop.

Tři přesně namířené bodovky svítily na černý ford z roku 1939.

„Máte kuchyň v garáži,“ poznamenal.

„Ne ne. Mám garáž v kuchyni.“

„Je v tom nějaký rozdíl?“

„Obrovský. Zrovna piju kafe. Dáte si taky? Smetanu? Cukr?“

„Černý, prosím. Proč je to auto v kuchyni?“

„Ráda se na něj dívám, když jím. Není krásné? Tenhle ford kupé z roku 1939 je nejhezčí auto, co kdy vyrobili.“

„Nebudu vás přesvědčovat, že pinto je hezčí.“

Nalila kávu do hrnku a řekla: „Tohle není veterán. Je to tuningový kousek. Rozebraný, složený dohromady a vylepšený vychytanými detaily.“

„Pracovala jste na něm osobně?“

„Trochu. Ale nejvíc práce odvedl jeden chlápek ze Sacramenta, je na tohle génius.“

„Muselo to stát balík.“

Postavila před něj kávu. „Měla bych snad šetřit na budoucnost?“

„Jakou budoucnost máte na mysli?“

„Kdybych na to dokázala odpovědět, možná bych si otevřela spořicí účet.“

Jeho hrnek měl ouško ve tvaru papouška a byl na něm nápis OSTROV BALBOA. Vypadal staře, jako suvenýr ze třicátých let.

Ten její byl dvakrát tak velký a měl na sobě keramickou hlavu prezidenta Franklina D. Roosevelta zakousnutého do své proslulé cigaretové špičky.

Přešla k fordu z roku třicet devět. „Já žiju pro tohle.“

„Žijete pro auto?“

„Je to stroj na naději. Nebo stroj času, který vás přenese do dob, kdy bylo pro lidi snazší doufat.“

Na podlaze ležel pekáč s lahví leštěnky na chrom a několika hadry. Nárazníky, mřížka chladiče a lišty se leskly jako rtuť.

Otevřela dveře na straně řidiče a s hrnkem kávy v ruce se posadila za volant. „Pojďme se projet.“

„Opravdu s vámi musím o něčem mluvit.“

„Myslím virtuální projížďku. Jen v představách.“

Když zavřela dveře, obešel Tim kupé a sedl si na sedadlo spolujezdce.

Kvůli snížené střeše nebylo uvnitř dost místa pro vysokého člověka. Tim sklouzl na sedačce dolů a přitom stále oběma rukama svíral hrnek s papouškem.

I v té stísněné kabině se nad tou ženou stále vyvyšoval, jako by byla elf a on troll.

Místo na mohérovém čalounění, obvyklém ve třicátých letech, seděl na černé kůži. V palubní desce se leskly budíky v ocelových rámečcích.

Za předním sklem se rozkládala kuchyně. Neskutečné.

Klíček byl v zapalování, ale Linda jím na virtuální projížďku neotočila. Možná až dopije kávu, nastartuje motor a dojede ke kávovaru vedle sporáku.

Usmála se na něho. „Není to pěkné?“

„Je to jako sedět v autokině a dívat se na film o kuchyni.“

„Autokinům už je dávno odzvoněno. Nezdá se vám, že je to jako strhnout Koloseum kvůli stavbě nákupního centra?“

„Možná to není úplně totéž.“

„Jo, máte pravdu. Tam, kde předhazovali křesťany lvům, žádná autokina nebyla. Tak proč jste za mnou vlastně přišel?“

Káva byla vynikající. Usrkl, foukl do ní a usrkl znovu, a přitom přemýšlel, jak nejlépe vysvětlit, co má na srdci.

Když šlapal po suchém eukalyptovém listí na cestě k domu, věděl přesně, jak jí to poví. Jakmile ji však poznal, zjistil, že je úplně jiná, než očekával. Naplánovaný postup se mu náhle zdál špatný.

Moc toho o Lindě Paquetteové nevěděl, ale vycítil, že nebude potřebovat, aby ji při poslechu špatné zprávy někdo držel za ruku. Naopak, příliš mnoho soucitu by ji mohlo urazit.

Rozhodl se jít přímo k věci. „Někdo chce, abyste byla mrtvá.“

Znovu se usmála. „Co je to za vtip?“

„Hodlá za to zaplatit dvacet tisíc dolarů.“

Zmateně se na něj dívala. „Mrtvá v jakém smyslu?“

„Mrtvá jako střelená do hlavy, mrtvá navždy.“

Pak jí vylíčil, co se přihodilo v hospodě: jak si ho někdo spletl s vrahem, jak si ho pak skutečný vrah spletl s mužem, jenž ho najal, a jak nakonec zjistil, že vrah je policista.

Zpočátku poslouchala s otevřenými ústy, ale úžas ji rychle opouštěl. Zelené oči se jí zakalily, jako by jeho slova zvedla nějaké usazeniny ze dna původně průzračných tůní.

Když Tim skončil, zůstala žena mlčky sedět, upíjela kávu a dívala se ven přes přední sklo.

Chvíli čekal, ale nakonec znejistěl. „Věříte mi?“

„Potkala jsem už spoustu lhářů. Nemluvíte jako jeden z nich.“

Bodovky ozařující auto osvětlovaly jen spoře jeho interiér. Ačkoliv se její tvář nacházela v měkkém šeru, její oči našly světlo a odrážely ho.

„Nezdá se, že by vás překvapilo, co jsem vám řekl,“ poznamenal.

„Ne.“

„Takže… vy víte, kdo to je, kdo si přeje vaši smrt?“

„Nemám ponětí.“

„Bývalý manžel? Milenec?“

„Nikdy jsem nebyla vdaná. Žádné milence teď nemám a s žádným bláznem jsem nikdy nechodila.“

„Nepohádala jste se s někým v práci?“

„Jsem na volné noze. Pracuju doma.“

„Co děláte?“

„Tuhle otázku si v poslední době taky často kladu,“ řekla. „Jak vypadal ten chlap, co vám dal peníze?“

Popis ji nijak nezaujal. Zavrtěla hlavou.

„Má psa jménem Larry,“ dodal Tim. „Jednou s tím psem skákal s padákem. Jeho bratr se jmenoval Larry, umřel v šestnácti.“

„Chlap, který je schopný pojmenovat svého psa po mrtvém bratrovi – věděla bych, o koho jde, i kdyby mi ani o jednom Larrym nikdy nevyprávěl.“

Rozhovor se rozhodně nevyvíjel tak, jak Tim očekával. „Ale ten parašutista nemůže být nikdo cizí.“

„Proč ne?“

„Protože chce vaši smrt.“

„Každou chvíli někoho zabije někdo cizí.“

„Ale nikdo si nenajme vraha, aby zabil někoho, koho vůbec nezná.“ Vytáhl z kapsy košile přeloženou fotografii. „Odkud je tohle?“

„To je fotka z mého řidičáku.“

„Takže je to někdo, kdo má přístup ke složkám s digitálními fotografiemi na dopravním inspektorátu.“

Vrátila mu fotografii. Tim si ji znovu zastrčil do kapsy košile, než si uvědomil, že patří spíš jí než jemu.

„Neznáte nikoho, kdo by si přál vaši smrt – a přesto nevypadáte překvapeně,“ řekl.

„Na světě jsou lidé, kteří si přejí smrt všech. Až vás tohle přestane překvapovat, už vás těžko něco vyvede z míry.“

Upřený pohled jejích zelených očí odkrajoval tenké plátky jeho myšlenek jako vzorky tkáně pod mikroskop. Přesto to však byl spíš přátelský než chladný pohled.

„Překvapil jste mě tím, jak jste se k tomu postavil,“ řekla.

Pochopil její poznámku jako projev nesouhlasu nebo podezření a řekl: „Nevím o žádné jiné možnosti.“

„Mohl jste si těch deset tisíc nechat pro sebe.“

„Někdo by mě hledal.“

„Možná ne. Ale teď určitě bude. Mohl jste jen předat mou fotografii vrahovi i s penězi, zmizet a nechat věcem volný průběh, jako byste se k tomu vůbec nenachomýtl.“

„A pak… kam bych šel?“

„Na večeři. Do kina. Domů do postele.“

„Tak byste to udělala vy?“ zeptal se.

„O mě nejde. Zajímáte mě vy.“

„Nejsem zajímavý člověk.“

„Tím, co dáváte najevo, ne. Zajímavým vás dělá to, co skrýváte.“

„Pověděl jsem vám všechno.“

„O tom, co se stalo v baru. Ale co o sobě?“

Zpětné zrcátko bylo natočené k němu. Předtím se vyhnul jejímu pohledu. Teď se podíval na svůj úzký odraz a hned nato sklopil zrak ke keramickému papouškovi sevřenému v pravé ruce.

„Vychladlo mi kafe,“ řekl.

„Mně taky. Když ten vrah odešel z hospody, mohl jste zavolat policii.“

„Ne po tom, co jsem zjistil, že je polda.“

„Ta hospoda je v Huntington Beach. Já bydlím v Laguna Beach. Ten polda byl mimo svůj rajón.“

„Nevím, jaký má rajón. To auto bylo neoznačený sedan. Klidně mohl být z Laguna Beach.“

„Hm. A co teď, Time?“

Potřeboval se na ni podívat a obával se toho. Nechápal, jak nebo proč se mohla po několika minutách od jejich seznámení stát předmětem potřeby nebo obav. Nikdy nic podobného nepoznal, a ačkoliv ho tisíce písní a filmů naprogramovaly, aby tomu říkal láska, věděl, že to láska není. Nepatřil k těm, kteří se zamilují na první pohled. Kromě toho láska neobsahovala prvek smrtelné hrůzy, která byla součástí toho pocitu.

„Jediný důkaz, který bych mohl předat policii, byla vaše fotografie, ale to žádný důkaz není,“ řekl.

„A co značka toho neoznačeného sedanu?“ připomněla mu.

„Ani to není důkaz. Je to jenom stopa. Znám někoho, kdo by podle ní mohl zjistit jméno řidiče. Někoho, komu důvěřuju.“

„A co potom?“

„To ještě nevím. Něco vymyslím.“

Její pohled, který se na něho stále upíral, měl gravitační sílu dvou měsíců a příliv jeho pozornosti byl nevyhnutelně přitahován k ní.

Když se znovu dívali jeden druhému do očí, řekl si, že si musí zapamatovat ten okamžik, ten utahující se uzel hrůzy, jenž byl i uvolňujícím se uzlem euforie, protože když se mu ten pocit podařilo pojmenovat, došlo mu, proč náhle opustil svůj starý život a vyměnil ho za nový, který neznal a který by mu mohl přinést děsivá překvapení.

„Měla byste odsud dneska večer odejít,“ řekl. „Odstěhovat se někam, kde jste ještě nikdy nebyla. Ne k přátelům nebo příbuzným.“

„Myslíte, že sem vrah přijde?“

„Zítra, pozítří, dříve nebo později, až si on a ten, co ho najal, uvědomí, co se stalo.“

Nezdálo se, že by měla strach. „Dobře,“ řekla.

Její vyrovnanost ho mátla.

Zazvonil mu mobil.

Linda si od něj vzala hrnek a on hovor přijal.

Liam Rooney řekl: „Zrovna tady byl, ptal se, kdo byl ten chlap na poslední stoličce.“

„Už. Sakra. Čekal jsem, že to bude den nebo dva trvat. Byl to ten první nebo druhý chlap?“

„Ten druhý. Tentokrát jsem si ho pořádně prohlídl. Time, je to magor. Je jako žralok v polobotkách.“

Tim si vybavil vrahův vytrvalý, zasněný úsměv a rozšířené zornice prahnoucí po světle.

„Co se děje?“ zeptal se Liam.

„Jde o jednu ženskou,“ odpověděl Tim jako prve. „Poradím si s tím.“

Při zpětném pohledu bylo Timovi jasné, že se vrahovi na jejich setkání v hospodě něco nezdálo. Nejspíš zavolal na kontaktní číslo parašutisty.

Přes přední sklo vypadala kuchyň velmi útulně. Na stěně visely košíky na příbory.

„Nemůžeš mě takhle odbýt,“ namítl Rooney.

„O tebe mi nejde,“ řekl Tim, otevřel dvířka a vystoupil z kupé. „Mám starost o Michelle. Dej od toho ruce pryč – kvůli ní.“

Linda se zvedla z místa řidiče s oběma hrnky v rukou.

„Jak je to přesně dlouho, co ten chlap odešel?“ zeptal se Tim Rooneyho.

„Počkal jsem asi pět minut, než jsem ti zavolal – pro případ, že by se vrátil, uviděl mě telefonovat a bylo mu to podezřelé. Vypadá jako chlap, který si dokáže dát dvě a dvě dohromady.“

„Musím končit,“ řekl Tim, stiskl KONEC a strčil mobil do kapsy.

Když Linda odnášela hrnky do dřezu, Tim si vybral z košíku na zdi nůž. Dal přednost kratšímu a špičatějšímu ostří před dranžírákem.

Z hospody U lampáře vedla nejkratší cesta do téhle ulice v Laguna Beach po Pacifik Coast Highway. Dokonce i v pondělí večer mohla být doprava nevyzpytatelná. Ode dveří ke dveřím to mohlo trvat asi čtyřicet minut.

Kromě snímatelného majáku mohl mít neoznačený sedan i sirénu. Na několika posledních kilometrech ji vrah ale určitě nepoužije, takže ho neuslyší přijíždět.

Linda se otočila od dřezu a spatřila nůž v Timově ruce. Pochopila to však správně a nepotřebovala vysvětlení.

„Kolik máme času?“ zeptala se.

„Dokážete si sbalit kufr za pět minut?“

„Rychleji.“

„Tak do toho.“

Podívala se na ford z devětatřicátého roku.

„Přitahuje moc pozornosti,“ řekl Tim. „Měla byste ho tady nechat.“

„Jiné auto nemám.“

„Odvezu vás, kam budete chtít.“

Její pohled byl ostrý jako střep z láhve. „Proč se do toho pletete? Už jste mi všechno pověděl, tak můžete odjet.“

„Ten chlap bude chtít vyřídit i mě. Jestli zjistí moje jméno.“

„A vy si myslíte, že mu ho povím, až mě najde.“

„Ať už mu ho povíte nebo ne, zjistí ho. Musím vědět, kdo to je, ale hlavně musím vypátrat, kdo ho najal. Třeba na to přijdete, když budete mít víc času na přemýšlení.“

Zavrtěla hlavou. „O nikom nevím. Jestli doufáte, že odhalím toho, kdo mě chce zabít, jenom ztrácíte čas.“

„Já to risknu,“ opáčil. „No tak, sbalte si, co budete potřebovat.“

Znovu pohlédla na svůj ford. „Vrátím se pro něj.“

„Až to skončí.“

„Odjedu v něm tam, kde ještě zbylo něco z té doby, něco, co nebylo zbouráno nebo znesvěceno.“

„Ze starých dobrých časů,“ pokýval hlavou Tim.

„Byly dobré i špatné. Ale hlavně byly jiné.“ Odběhla si zabalit.

Tim zhasl světla v kuchyni. Pak prošel chodbou do obývacího pokoje a zhasl i tam.

U okna odhrnul závěs a pozoroval scénu, která byla tak klidná jako miniaturní vesnice ve skleněném těžítku.

I on byl dlouhou dobu uzavřen ve skle, z vlastní volby. Občas zvedl kladivo, aby se k něčemu proboural, ale nikdy neudeřil, protože nevěděl, co by chtěl na druhé straně průhledné příčky najít.

Z blízkého kaňonu se vynořil kojot, zřejmě povzbuzený světlem úplňku, a kráčel po zvolna se svažující ulici. Když procházel září lamp, jeho oči stříbrně žhnuly, jako by měl šedý zákal, ale ve stínu světélkovaly, rudé a ostražité.

Šest

Tim zamířil na sever, jako by sledoval stopy zmizelého kojota. Na stopce odbočil doleva a pokračoval z kopce k Pacific Coast Highway.

Často se díval do zpětného zrcátka. Nikdo je nesledoval.

„Kde chcete bydlet?“ zeptal se.

„To vymyslím později.“

Na původní modré džíny a svetr si oblékla béžovou manšestrovou bundu. Na klíně držela kabelku a tašku s věcmi položila na zadní sedadlo.

„Kdy později?“

„Potom, co se setkáme s tím mužem, kterému můžete věřit, tím, co dokáže vystopovat majitele auta podle značky.“

„Myslel jsem, že za ním zajdu sám.“

„Copak, stydíte se za mě?“

Ve skutečnosti nebyla tak hezká jako na fotografii, ale jemu se líbila víc. Její vlasy, tak tmavohnědé, že vypadaly jako černé, byly kratší než teď a úmyslně rozcuchané, když stála před objektivem na dopravním inspektorátu.

„Ani v nejmenším,“ ujistil ji. „Ale když půjdete se mnou, bude nervózní a bude chtít vědět víc.“

„Něco mu namluvíte.“

„To není člověk, kterému bych lhal.“

„Je někdo takový?“

„Jaký?“

„Zapomeňte na to. A nechte ho na mně. Předhodím mu něco, co se mu bude líbit.“

„Ani vy mu lhát nebudete,“ řekl Tim. „Budeme s tím chlapem jednat na rovinu.“

„Co je zač, váš táta?“

„Hodně mu dlužím. Je férovej. Jmenuje se Pedro Santo. Pete. Detektiv, vyšetřuje loupeže a vraždy.“

„Takže vy nakonec přece jenom půjdete na policii?“

„Neoficiálně.“

Jeli podél pobřeží na sever. Provoz v protisměru byl slabý. Několik aut překračujících povolenou rychlost prolétlo kolem nich, ale ani na jednom nebyl maják.

Západně od nich přešly útesy plné domků v neobydlené nížiny. Za pobřežními křovinami a rozlehlými plážemi přecházel Tichý oceán na temném obzoru v oblohu.

Ve světle úplňku připomínaly zpěněné okraje vln načechrané lůžkoviny, pod nimiž se neklidně převaloval spící oceán.

Po chvilce mlčení Linda řekla: „Jde o to, že policajty nemám ani v nejmenším v lásce.“

Dívala se před sebe na dálnici, ale v záři reflektorů protijedoucích aut se zdálo, že hledí na úplně jinou scénu.

Čekal, že bude pokračovat, ale když se opět odmlčela, řekl: „Je tu něco, co bych měl vědět? Měla jste s nimi nějaké problémy?“

Zamrkala. „Já ne. Jsem rovná jako nový hřebík, který se ještě nepotkal s kladivem.“

„Proč z toho mám dojem, že do vás už pár kladiv bušilo, ale vy jste se neohnula?“

„Nevím. Netuším, proč vám to tak zní. Možná máte jenom ve zvyku hledat skrytý význam tam, kde žádný není.“

„Jsem jenom zedník.“

„Většina automechaniků, které znám, uvažuje hlouběji než jakýkoliv vysokoškolský profesor, s nímž jsem se kdy setkala. Nic jiného jim nezbývá. Žijí ve skutečném světě. Většina zedníků musí být stejná.“

„Určitě existuje nějakej důvod, proč si říkáme natvrdlý palice.“

Usmála se. „Hezký pokus.“

Na Newport Coast Road odbočil doprava a pak pokračoval do vnitrozemí. Krajina se před nimi zvedala a moře za nimi klesalo pod tíhou noci.

„Znám jednoho truhláře,“ řekla, „který miluje metafory, protože si myslí, že život sám je metafora obsahující v každém momentu záhady a skryté významy. Víte, co je to metafora?“

„Mé srdce je osamělý lovec lovící na osamělém kopci,“ řekl.

„To nebylo špatné na natvrdlou palici.“

„To není ze mě. Někde jsem to slyšel.“

„Pamatujete si, kde. Poznám to podle toho, jak jste to řekl. Ale jestli je ten Santo chytrý, přijde na to, že nemám ráda poldy.“

„Chytrý Pete je. Ale není na něm nic, co by mohlo někoho odpuzovat.“

„Jsem si jistá, že je to skvělý člověk. Není to jeho vina, že právu někdy chybí pokora.“

Tim si ta slova nechal několikrát projít hlavou, ale pak je odložil stranou jako bezvýznamná.

„Ať si je ten vás přítel třeba skaut s odznakem,“ řekla, „z poldů jde na mě strach. A nejenom z nich.“

„Nechcete mi povědět, co proti nim máte?“

„Není to nic konkrétního. Prostě už jsem taková.“

„Potřebujeme pomoc a Pete Santo nám ji může poskytnout.“

„Já vím. Jenom říkám, jak to se mnou je.“

Když vyjeli na poslední hřeben kopců, otevřel se před nimi vnitrozemní okres Orange, velká paleta milionů světel konkurujících hvězdám, které v jejich jasu pohasínaly.

„Vypadá tak působivě, spořádaně a trvale.“

„A co?“

„Civilizace. Ale je křehká jako sklo.“ Pohlédla na něj. „Raději bych měla být zticha, nebo si začnete myslet, že jsem cvok.“

„Ne,“ řekl Tim. „Sklo je skvělý přirovnání.“

Jeli mnoho kilometrů beze slova a on si po chvíli uvědomil, jak se jim spolu dobře mlčí. Noc za okénky auta byla hrozivým strojem čekajícím na spuštění, ale uvnitř exploreru se mu v srdci rozhostil dočasný mír a on cítil, že by se mohlo přihodit něco dobrého nebo dokonce skvělého.

Sedm

Poté, co prošel celý bungalov a cestou troufale rozsvítil všechna světla, vrátil se Krait do ložnice.

Laciný žinylkový přehoz na posteli byl uhlazený jako lůžko vojáka. Třásně na jeho lemu nebyly ani na jediném místě zamotané.

Krait už navštívil domy, kde byly postele neustlané a povlečení se měnilo jednou za uherský rok. Lajdáctví ho uráželo.

Pokud měl dovoleno použít zbraň, mohl na nedbalého člověka vystřelit ze vzdálenosti pár metrů. Pak už méně záleželo na tom, jak často si terč mění spodní prádlo.

Často však zadavatel vyžadoval uškrcení, ubodání, ubití nebo jinou intimní metodu popravy. Jestliže se ukázalo, že je oběť špindíra, mohl se potenciálně příjemný úkol změnit v nechutnou dřinu.

Když se například člověku láme zezadu vaz, může se oběť v zoufalství pokusit sáhnout dozadu a útočníka oslepit. Není problém ochránit si oči, ale oběť vás může popadnout za bradu či vám přejet prsty po rtech, a pokud zjistíte, že patří mezi typy, které si neumyjí ruce po každé návštěvě toalety, někdy vás napadne, zda slušná mzda a mnoho výhod vaší práce opravdu převáží všechny zápory.

Šatna Lindy Paquetteové byla malá a pěkně uklizená. Neměla moc oblečení.

Kraitovi se jednoduchost jejího šatníku líbila. On sám byl vždy člověkem prostého vkusu.

Z police nad tyčí s ramínky sundal několik krabic. Žádná však neobsahovala nic zajímavého.

Měl zakázané zajímat se příliš o svou oběť. Předpokládalo se, že nebude vědět víc než její jméno, adresu a vzhled.

Obvykle by takový požadavek dodržel. Události v hospodě si však vyžádaly změnu pravidel.

Doufal, že najde snímky jejích příbuzných a přátel, středoškolské ročenky, suvenýry z prázdninových cest a upomínky na vybledlé milostné románky. Ani na nezaprášeném prádelníku nebo naleštěném nočním stolku však nestály žádné fotografie.

Vypadalo to, jako by se ta žena odřízla od své minulosti. Krait netušil, proč to udělala, ale schvaloval jí to. Mnohem snadněji si mohl poradit s lidmi, kteří byli vykořenění a sami.

Měl v plánu zinscenovat ten incident jako vloupání, znásilnit ji a pak zabít tak, aby policie uvěřila, že nešlo o nic víc než o sexuálního psychopata útočícího na náhodně vybranou oběť.

Podrobnosti takového zabití byly na něm. Dovedl geniálně vytvořit výjev, jenž přesvědčil i ty nejlepší policejní vyšetřovatele.

Otevíral zásuvky v prádelníku, pátral po fotografiích a objevoval osobní předměty, které předtím nenašel v šatně.

Přestože to měl zakázané, začala se ho zmocňovat zvědavost. Chtěl vědět, proč se do toho zapletl ten chlap v baru. Co na té ženě bylo, že kvůli ní ten štamgast tolik riskoval?

Kraitova práce byla obvykle rutinní. Prostší člověk, neschopný vychutnat si jemné nuance své profese, by se po pár letech začal nudit. Kraita jeho práce uspokojovala částečně právě kvůli uklidňujícímu stereotypu, jenž v ní byl obsažen.

Po čistotě to byla důvěrná znalost, čeho si Krait v životě cenil nejvíce. Když našel film, který se mu líbil, díval se na něj jednou nebo dvakrát v měsíci, někdy i dvakrát za večer. Často měl týden nebo dva k večeři pokaždé totéž.

Přes všechny varianty vzhledu byli lidé stejně předvídatelní jako dějové zvraty v jednom z filmů, které si oblíbil. Jistý člověk, jehož Krait obdivoval, jednou řekl, že lidské bytosti jsou jako ovce, což byla ve většině případů pravda.

Podle Kraitových zkušeností, které vycházely z velmi intimních kontaktů s tímto živočišným druhem, jsou lidé o něco horší než ovce. Ovce jsou poslušné, to ano, ale ostražité, a na rozdíl od mnoha lidí nepouštějí nikdy ze zřetele existenci predátorů a dávají si pozor na pach a lsti vlků.

Současní Američané jsou tak blahobytní, tak šťastně rozptýlení širokou škálou zábavy, že si nechtějí nechat kazit radost myšlenkou, že existuje něco s tesáky a divokými choutkami. Pokud jednou za čas poznali vlka, hodili mu kost a přesvědčili sami sebe, že je to pes.

Popírali skutečné hrozby tím, že soustředili svůj strach na nejméně pravděpodobná nebezpečí: srážku velkého asteroidu se zemí, superhurikány dvakrát tak velké jako Texas, dopad Y2K na civilizaci, atomové elektrárny vybuchující po celé planetě a nové Hitlery objevující se znenadání v řadách televizních kazatelů se špatnými vlasy.

Krait zjistil, že se lidé podobají spíš hovězímu dobytku než ovcím. Pohyboval se mezi nimi, jako by byl zcela neviditelný. Otupěle se pásli, přesvědčení o svém bezpečí uvnitř stáda, i když je porážel kus po kusu.

Jeho práce pro něj byla potěšením, kterého bude mít hojnost, dokud nějaký odvážnější zabiják nespustí palbu na stádo, nesplaší ho a desetitisíce kusů se nezřítí z útesu. Pak začne být dobytek možná opatrnější a Krait bude mít po nějakou dobu ztíženou práci.

Chtěl se toho o té ženě, Lindě Paquetteové, dozvědět víc, protože doufal, že se jejím prostřednictvím dozví něco o muži, který se do toho vložil, aby ji zachránil před popravou. Brzy jméno toho vetřelce zjistí, ale zatím o něm nevěděl vůbec nic.

V zásuvkách prádelníku našel jen oblečení, ale i to mu o ní hodně vypovědělo. Měla hodně ponožek různých barev, ale jen dva páry silonek. Její spodní prádlo bylo z obyčejné bavlny, spíš jako mužské slipy, bez krajek nebo jiných ozdob.

Prostota jejího prádla ho okouzlovala.

A tak svěže vonělo. Napadlo ho, jaký prací prostředek asi používá, a zadoufal, že je to značka přátelská k životnímu prostředí.

Když zavřel poslední zásuvku, prohlédl si svůj obličej v zrcadle nad prádelníkem. To, co viděl, se mu zamlouvalo. Na tvářích se mu neobjevil sebeslabší červený nádech. Ústa neměl ani sevřená napětím, ani uvolněná touhou.

Zatímco sám sebe obdivoval, upoutal jeho pozornost zarámovaný obraz na zdi za ním. Odvrátil se od zrcadla ke skutečnému vyobrazení.

Měl si ho všimnout okamžitě, jakmile vstoupil do místnosti. Stěny nezdobila žádná další umělecká díla a jedinými dekorativními předměty na dvou nočních stolcích byly svítící hodiny a staré rádio Motorola, obojí z bakelitu a ze třicátých let.

Hodiny ani rádio ho neurážely, ale ten obraz – laciná reprodukce – ho znechutil. Sundal ho ze zdi, rozbil sklo o pelest postele a vyloupl papír z rámu.

Natřikrát reprodukci přeložil a zastrčil si ji do náprsní kapsy sportovní bundy. Nechá si ji, dokud tu ženu nenajde.

Až z ní stáhne šaty a překoná její obranu, nacpe jí papír do krku, zavře jí ústa a bude trvat na tom, aby ho spolkla. Až se ukáže, že je to pro ni příliš velké sousto, nechá ji, aby ho vyzvrátila, jen aby jí ho strčil někam jinam, a strčí do ní i další věci, cokoliv ho napadne, dokud nebude prosit, aby ji zabil.

Bohužel žil v době, kdy jsou taková opatření někdy nezbytná.

Vrátil se k zrcadlu a znovu byl potěšen tím, co viděl. Soudě podle svého odrazu měl čisté srdce a jeho myšlenky se týkaly jenom dobročinnosti.

Vzhled byl důležitý. Vzhled byl všechno, na čem skutečně záleželo. A jeho práce.

V její uspořádané toaletní skřínce v koupelně nenašel nic zajímavého kromě značky balzámu na rty, kterou ještě nikdy nepoužil.

V poslední době byla nízká vlhkost vzduchu, takže měl neustále rozpraskané rty. Výrobek, na který obvykle spoléhal, mu moc nepomáhal.

Přičichl k balzámu, a když neucítil žádnou nepříjemnou vůni, olízl ho a ochutnal přijatelnou pomerančovou příchuť. Natřel si rty, které ho hned přestaly pálit, a zastrčil tubičku do kapsy.

V obývacím pokoji vzal Krait z polic několik starých knih ve tvrdých deskách. Měly starodávné, ale pestrobarevné obálky, a jejich autory byli romanopisci z dvacátých a třicátých let dvacátého století: Earl Derr Biggers, Mary Roberts Rinehartová, E. Philips Oppenheim, J. B. Priestley, Frank Swinnerton… S výjimkou Somerseta Maughama a P. G. Woodehouse byli všichni zapomenutí.

Kraita by některá z knih možná zaujala, kdyby všichni ti spisovatelé nebyli mrtví. Když četl nějaké dílo, jež vyjadřovalo nepatřičné názory, cítil Krait někdy povinnost vyhledat jeho autora a opravit ho. Nikdy nečetl knihy zesnulých spisovatelů, protože exhumace a zneuctění autorovy mrtvoly se nemohly vyrovnat debatě s žijícím umělcem slova.

V kuchyni našel ve dřezu dva špinavé hrnky na kávu. Chvilku nad nimi zamyšleně postál.

Při tom, jak byla Linda čistotná, by po sobě nikdy nenechala nepořádek, kdyby nemusela opustit dům ve spěchu. Vypila si kávu s nějakou návštěvou. Možná s někým, kdo ji přesvědčil, že není dobré zdržovat se s mytím nádobí.

Kromě toho, co hrnky naznačovaly, zaujal Kraita ten s držadlem ve tvaru papouška. Připadal mu okouzlující. Umyl ho, utřel a zabalil do utěrky, aby ho odnesl s sebou.

V držáku na zdi chyběl jeden nůž, což bylo také zajímavé.

Z lednice vytáhl zbývající polovinu domácího koláče s vaječným krémem posypaného skořicí. Ukrojil si velký kus a dal ho na talířek. Ten položil s vidličkou na kuchyňský stůl.

Z konvice, která stála na ohřívací plotýnce, si nalil kávu. Nápoj ještě nezhořkl. Dolil si ho mlékem.

Seděl u stolu a prohlížel si ford z devětatřicátého roku, zatímco jedl koláč a zapíjel ho kávou. Koláč byl skvělý. Zapamatoval si, že jí ho musí pochválit.

Poté co dopil kávu, zavibroval mu mobilní telefon. Vytáhl ho z kapsy a přečetl si textovou zprávu.

Když se Krait vrátil zvečera do hospody U lampáře, aby zjistil jméno toho velkého chlapa na poslední stoličce, barman předstíral, že nic neví.

Avšak pět minut poté, co Krait z podniku odešel, Liam Rooney někomu zavolal. V textové zprávě bylo číslo, které vytočil, a jméno, na něž byl telefon zaregistrovaný – TIMOTHY CARRIER.

Na displeji se objevila i Carrierova adresa, ale Krait pochyboval, že se na ní ten muž momentálně nachází. Pokud je Carrier tím štamgastem a pokud spěchal do Laguna Beach, aby tu ženu varoval, nebude tak hloupý, aby se vracel domů.

Kromě jména a adresy chtěl Krait znát i povolání toho chlapa. Carrier měl živnostenský list na zednické práce.

Krait si údaje uložil a telefon znovu zavibroval. Na displeji s velkým rozlišením se objevila zedníkova fotografie. Byl to nepochybně ten muž z hospody.

Krait pracoval vždy sám, ale měl skvělé zázemí poskytující data a technické zajištění.

V konvici zbývala ještě jedna dávka kávy a on si ji vylepšil štědrou porcí mléka. Vypil ji u stolu.

Na to, jak smělé bylo to propojení garáže s kuchyní, působil prostor útulným dojmem.

Líbil se mu celý bungalov, jeho čistá jednoduchost. Nebylo tam nic, z čeho by se dalo poznat, co je jeho majitel zač.

Dříve nebo později se objeví na trhu. Koupit si nemovitost člověka, kterého zabil, by bylo příliš riskantní, ale ta představa ho potěšila.

Krait umyl svůj hrnek, talíř, vidličku a hrnek s Franklinem D. Rooseveltem, z něhož pila Linda nebo její host. Všechno utřel a uklidil. Umyl nerezový dřez a vytřel ho dosucha papírovými ubrousky.

Těsně před tím, než odešel, přistoupil k fordu, otevřel dvířka u řidiče, ustoupil tak daleko, aby se nepocákal, rozepnul si kalhoty a vymočil se do auta. Neměl z toho žádnou radost, ale bylo to nutné.

Osm

Pete Santo bydlel ve skromném štukovaném domku s bojácným psem jménem Zoey a mrtvou rybou Lucille.

Mečoun Lucille, pěkně vycpaný a připevněný na podložce, visel nad stolem v pracovně.

Pete nebyl rybář. Mečouna koupil i s domem.

Pojmenoval ho po své bývalé manželce, která se s ním rozvedla po dvouletém manželství, když jí došlo, že ho nezmění. Chtěla po něm, aby odešel od policie, stal se realitním agentem, oblékal se s větší elegancí a nechal si vyhladit jizvu.

Manželství se zhroutilo, když mu koupila mokasíny ozdobené střapci. On je nenosil. Ona je nevrátila do obchodu. On je nechtěl ve své šatně. Ona zkusila jeden nacpat do drtiče odpadků. Účet za opravu byl obrovský.

Teď, sledován jedním skleněným okem ostrozubé Lucille, stál Pete Santo u svého stolu a sledoval, jak se na monitoru počítače objevuje stránka dopravního inspektorátu. „Komu jinému bys mohl říct, o co jde, když ne mně?“

„Nikomu,“ odpověděl Tim. „Ještě ne. Možná za den, za dva, až se věci… vyjasní.“

„Jaké věci?“

„Ty nevyjasněné.“

„Aha. Už je mi to jasné. Až se nevyjasněné věci vyjasní, zavoláš mi.“

„Možná. Hele, já vím, že bych tě mohl dostat do průšvihu.“

„Na tom nesejde.“

„Jasně že sejde,“ opáčil Tim.

„Neurážej mě. Nesejde na tom.“ Pete si sedl k počítači. „Jestli mě vyrazí od policie, stanu se realitním agentem.“

Zadal své jméno, služební číslo a přístupový kód a stránky dopravního inspektorátu se mu poddaly jako vášnivá žena milenci.

Plachá Zoey, černý labrador, je sledovala zpoza křesla, zatímco Linda klečela na jednom koleni a chlácholivými lichotkami se snažila vylákat psa na otevřené prostranství.

Pete naťukal číslo auta, které mu dal Tim, a databáze odhalila, že značka byla vydána na bílý chevrolet patřící nikoliv nějakému policejnímu útvaru, ale jistému Richardu Lee Kravetovi.

„Znáš ho?“ zeptal se Pete.

Tim zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem to jméno neslyšel. Myslel jsem, že se ukáže, že je to neoznačený policejní sedan.“

Pete se překvapeně zeptal: „Takže ten chlapík, co se o něj zajímáš, má být polda? Hledám pro tebe policajta?“

„Jestli je to polda, tak špatnej.“

„Podívej se na mě, co pro tebe dělám, využívám policejní zdroje pro soukromé vyšetřování. Já jsem špatnej polda.“

„Ten chlap, jestli je polda, je opravdu špatnej. Ve srovnání s ním jsi ty, Pete, nejvýš zlobivej polda.“

„Richard Lee Kravet. Toho neznám. Jestli má odznak, neřekl bych, že je to jeden z nás.“

Pete pracoval na policejním oddělení v Newport Beach, ale žil na venkově blíž k Irvinu než Newport Beach, protože si dokonce ani před rozvodem nemohl dovolit dům ve městě, ve kterém sloužil.

„Mohl bys mi najít řidičák toho chlapa?“ zeptal se Tim.

„Jo, proč ne, ale až budu realitní agent, budu si nosit boty, jaké budu chtít.“

Zoey se po břiše vyplazila půlkou těla zpoza křesla. Na Lindino přemlouvání odpovídala bušením ocasu o zem.

Jediná malá lampa ponechávala většinu pokoje zahalenou stíny, alchymistické světlo monitoru dodávalo Peteově tváři vzhled umrlce a jeho hladká jizva zářila jako špatný svár.

Byl dost pohledný na to, aby ho ten přes centimetr široký šrám táhnoucí se od ucha k bradě nehyzdil. Plastická chirurgie by ho dokázala skrýt nebo úplně vymazat, ale on se rozhodl, že se na chirurgy neobrátí.

Jizva nemusí být vždycky na závadu. Někdy může představovat spásu vepsanou do kůže, upomínku na nějaký zážitek, na nějakou ztrátu.

Na monitoru se objevil řidičský průkaz. Fotografie patřila vrahovi s úsměvem Mony Lisy.

Z tiskárny vyjela kopie a Pete ji podal Timovi.

Podle průkazu bylo Kravetovi třicet šest. Trvalé bydliště měl v Anaheimu.

Zoey se převrátila na záda, vystrčila tlapy do vzduchu a na drbání na břiše odpovídala kočičím předením.

Tim neměl stále žádný důkaz o plánech na nájemnou vraždu. Richard Kravet by popřel každý detail jejich setkání v baru.

„Co teď?“ zeptal se Pete.

Když si získala psa, vzhlédla Linda k Timovi. Její zelené oči sice zůstávaly záhadnými studnami, ale teď v nich bylo jasné přání ponechat jejich dilema jen mezi nimi, alespoň prozatím.

Tim znal Petea už více než jedenáct let a tu ženu teprve dvě hodiny, ale přesto se rozhodl pro diskrétnost, o kterou beze slov prosila.

„Díky, Pete. Nemusel jsi na tuhle větev lézt.“

„Tam se cítím nejpohodlněji.“

Byla to pravda. Pete Santo vždycky rád riskoval, i když nebyl nikdy lehkomyslný.

Když se Linda zvedla od psa, obrátil se Pete na ni: „Znáte se s Timem dlouho?“

„Moc ne,“ odpověděla.

„Jak jste se seznámili?“

„U kávy.“

„Jako třeba ve Starbucks?“

„Tam zrovna ne,“ řekla.

„Paquetteová. To je neobvyklé jméno.“

„V mé rodině ne.“

„Je hezké. P-a-c-k-e-t-t-e?“

Nepotvrdila jeho pravopisnou verzi.

„Jste asi silný, mlčenlivý typ.“

Usmála se. „A vy detektiv za všech okolností.“

Bázlivá Zoey se držela Lindy celou cestu k domovním dveřím.

Z různých míst noční zahrady se ozýval skrytý sbor žab.

Linda podrbala psa za ušima, políbila ho na hlavu a zamířila přes trávník k exploreru na příjezdové cestě.

„Nelíbím se jí,“ řekl Pete.

„Ale líbíš. Jenom nemá ráda policajty.“

„Když si ji vezmeš, budu muset změnit práci?“

„Nechci si ji vzít.“

„Myslím, že je tvůj typ. A nemá prstýnek.“

„Nic mezi námi není.“

„Ale bude,“ předpověděl Pete. „Něco v ní je.“

„A co?“

„Nevím. Ale něco určitě.“

Tim se díval, jak Linda nasedá do auta. Když za sebou zaklapla dveře, řekl: „Vaří dobrý kafe.“

„To věřím.“

Ačkoliv skryté žáby nepřerušily svou píseň, když mezi nimi Linda procházela, zmlkly, jakmile položil Tim nohu na trávu.

„Má šmrnc,“ poznamenal Pete. „To je součást toho něčeho.“ A když Tim udělal další dva kroky, dodal: „Sangfroid.“

Tim se zastavil a ohlédl se na detektiva. „Sang co?“

„Sangfroid. Je to francouzsky. Vyrovnanost, klid, stabilita.“

„Odkdy umíš francouzsky?“

„Jeden univerzitní profesor, který učil francouzskou literaturu, zabil dívku dlátem. Pak ji rozčtvrtil na řezačce kamene.“

„Na řezačce kamene?“

„Byl taky sochař. Málem mu to prošlo, protože měl takový sangfroid. Ale dostal jsem ho.“

„Jsem si docela jistej, že Linda nikoho nerozčtvrtila.“

„Jenom říkám, že je vyrovnaná. Ale kdyby chtěla rozčtvrtit mě, nechal bych se.“

„Tos mě zklamal, kamaráde.“

Pete se usmál. „Věděl jsem, že mezi vámi něco je.“

„O nic nejde,“ ujistil ho Tim a za mlčení žab odešel k autu.

Devět

Když Tim couval po příjezdové cestě, Linda řekla: „Na poldu vypadá dobře. Má roztomilého psa.“

„Má taky mrtvou rybu pojmenovanou po bývalý manželce.“

„No, možná že sama byla studená ryba.“

„Říkal, že by mu nevadilo, kdybyste ho chtěla rozčtvrtit.“

„Co to má znamenat?“

Tim sjel na silnici a řekl: „To je humor písečnýho psa.“

„Písečného psa?“

Překvapen, že otevřel tyhle dveře, okamžitě je zase zabouchl.

„Co je písečný pes?“

Timovi zazvonil mobilní telefon a zbavil ho nutnosti odpovídat. V domnění, že je to Rooney s nějakou doplňující informací, přijal hovor po třetím zazvonění. Displej neodhalil číslo volajícího.

„Haló?“

„To je Tim?“

„Kdo volá?“

„Je tam s tebou?“

Tim neodpověděl.

„Řekni jí, že peče výborný koláč s vaječným krémem.“

Jeho hlas mu vyvolal v paměti ty podivně rozšířené zornice hladovějící po světle.

„Její kafe také není špatné,“ řekl Richard Lee Kravet. „Ten hrníček s ouškem ve tvaru papouška se mi líbil tak, že jsem si ho vzal.“

Provoz v té obytné čtvrti byl vždycky slabý a momentálně vůbec žádný. Tim zastavil uprostřed ulice, půl bloku od domu Petea Santa.

Vrah musel získat Timovo jméno od někoho jiného než od Rooneyho. Kde sehnal číslo mobilu, které nebylo v seznamu, bylo záhadou.

Přestože Linda nemohla vraha slyšet, věděla přesně, kdo volá.

„Jsem zpátky ve hře, Time, a ne díky tobě. Sehnal jsem další její fotku, místo té, co sis nechal.“

Linda zvedla vytištěnou kopii Kravetova řidičského průkazu, zvedla ji k okénku a prohlížela si jeho tvář ve světle nedaleké pouliční lampy.

„Před ránou z milosti,“ řekl Kravet, „ji mám znásilnit. Vypadá dobře. Proto jsi mě poslal pryč s půlkou peněz? Viděl jsi její fotku a rozhodl ses ji znásilnit sám?“

„Skončilo to,“ řekl Tim. „Už s tím nic nenaděláš.“

„Cože – ty se nikdy nevrátíš domů, ona taky ne, budete věčně na útěku?“

„Půjdeme na policii.“

„To mi nevadí, Time. Měli byste tam jít hned. Zachovat se jako zodpovědní občané.“

Tim uvažoval, že řekne: Vím, že jsi polda, viděl jsem té odjíždět od hospody, znám tvoje jméno, ale tím, že by Kravetovi odhalil, co ví, by snížil hodnotu těch informací.

„Proč to děláš, Time? Co pro tebe ta ženská znamená?“

„Obdivuju její sangfroid.“

„Neplácej nesmysly.“

„To je francouzsky.“

„Můžeš s ní strávit noc, jestli chceš. Párkrát ji přefiknout. Užít si. A ráno ji vysadíš u ní doma. Já si ji tam převezmu a zapomenu, že ses do toho pletl.“

„Budu o tom uvažovat.“

„Měl bys udělat víc než to, Time. Měl by ses se mnou dohodnout a přesvědčit mě, že to myslíš vážně. Protože já si tě najdu.“

„Užij si prohrabování kupy sena.“

„Ta kupa není tak velká, jak si myslíš, Time. A ty jsi mnohem větší než jehla. Najdu tě brzo. Dřív než si dokážeš představit – a pak už nebude žádná dohoda možná.“

Kravet ukončil hovor.

Tim se okamžitě pokusil zavolat zpět, ale Kravetův mobil měl utajené číslo.

Křižovatkou před nimi projelo nějaké auto. Jak nadskočilo na kanálu, ozářila jeho světla na okamžik čelní sklo exploreru.

Tim přesunul nohu z brzdy na plyn a uhnul ze středu silnice v domnění, že přijíždějící vozidlo vjede do jeho pruhu a pokusí se ho zablokovat.

Auto prolétlo kolem a jeho koncová světla zazářila ve zpětném zrcátku.

Tim odbočil do parkovacího pruhu a prudce zabrzdil kousek před křižovatkou.

„Co to mělo být?“ zeptala se Linda.

„Myslel jsem, že je to on.“

„V tom autě? Jak by to mohl být on?“

„Nevím. Asi nemohl.“

„Jste v pořádku?“

„Jo. Jasně.“ Náhlý poryv větru zatřásl fíkusem vedle pouliční lampy a jeho listy se zatřepetaly před předním sklem jako černá motýlí křídla. „Kdyby prodávali sangfroid v supermarketu, zastavil bych tam a koupil balení po šesti plechovkách.“

Deset

Ukázalo se, že na adrese v Anaheimu stojí přízemní domek z padesátých let. Zdobné okapy, vyřezávané okenice a malované alpské dveře marně předstíraly, že tenhle kalifornský domek patří do Švýcarska nebo kamkoliv jinam.

Měsíční světlo pronikalo větvemi dvou vysokých borovic a vytvářelo na stářím zešedlé střeše z cedrových šindelů skvrny podobné sněhu, ale za okny nesvítilo ani jediné světlo.

Nalevo od Kravetova domu stál domek ve španělské slohu, napravo novoanglická chalupa. V chalupě se svítilo, ale domek vypadal neobydleně, okna byla tmavá, zahrada potřebovala posekat.

Tim dvakrát projel kolem Kravetova domu a pak zaparkoval za rohem, v boční ulici.

Porovnal čas na hodinkách s hodinami v autě. Oboje ukazovaly 21.32.

„Budu potřebovat asi čtvrt hodiny,“ řekl.

„Co když je uvnitř?“

„A jenom tam sedí potmě? Ne. Teď nejspíš hlídá před mým domem – nebo ho prohledává.“

„Mohl se už vrátit. Neměl byste tam chodit beze zbraně.“

„Žádnou nemám.“

Z otevřené kabelky vyndala pistoli. „Půjdu s vámi.“

„Kde jste ji vzala?“

„Ve svém nočním stolku. Je to Kahr K9 poloautomat.“

Ta věc ho pronásledovala, ano, ta věc, která šla pořád po něm, které se nedalo uniknout.

V hospodě byl na místě, které bylo pro něj jako dělané, byl tam jen dalším chlapíkem na barové stoličce, na níž byl díky perspektivě při pohledu ode dveří nejmenším člověkem v místnosti. Ale toho večera to bylo správné místo ve špatný čas.

Našel způsob života, v němž se cítil jako vlak na známých kolejích, směřujících k předvídatelné budoucnosti. Ale ta věc, které ho pronásledovala, nebyla jen jeho minulost, ale také osud, a koleje, které ho do ní odváděly, ho k ní zároveň přibližovaly.

„Nechci ho zabít,“ řekl Tim.

„Ani já ne. Ta pistole je jenom pojistka. Musíme u něj najít něco, co ho usvědčí.“

Naklonil se blíž, aby si zbraň prohlédl, a řekl: „Tuhle neznám.“ Nebyla navoněná, ale vycházela z ní slabá vůně, která se mu líbila. Vůně čistých vlasů, vydrhnuté pleti.

„Osm ran, ráže devět milimetrů,“ řekla. „Lehká spoušť.“

„Už jste z ní střílela.“

„Do terče. Na střelnici.“

„Není nikdo, koho byste se měla bát, a přesto máte vedle postele pistoli.“

„Řekla jsem nikdo, kdo by mě chtěl zabít,“ opravila ho.

„Máte povolení nosit skrytou zbraň?“

„Ne. Máte vy povolení vloupat se do toho domu?“

„Nemyslím, že byste měla jít se mnou.“

„Nebudu tady sedět sama, ať s pistolí nebo bez ní.“

Povzdechl si. „Nemáte zrovna ten správnej přístup…“

„A co tedy mám?“

„Něco,“ odpověděl a vystoupil z exploreru.

Otevřel dveře zavazadlového prostoru a z místa pro hever vytáhl baterku s dlouhou rukojetí.

Společně zamířili ke Kravetovu domu. Kolem bylo ticho, jen v dálce štěkal pes.

Tvář měsíce halily tenké mraky připomínající svlečenou hadí kůži.

Mezi španělským stavením a alpským domkem se táhla zeď vyznačující hranice pozemku. V ní byla branka, na kterou navazovala pěšina vedoucí kolem garáže.

Náhlý závan větru shodil z borovic suché jehličí na betonovou dlažbu.

U postranních dveří do garáže rozsvítil Tim baterku jen na tak dlouho, aby zjistil, jestli nejsou zavřené na západku.

Linda podržela zhasnutou baterku, zatímco opatrně zasouval kreditní kartu do skuliny mezi dveřmi a rámem. Rychle zvedl jednoduchou kličku.

Když za sebou zavřeli dveře, rozsvítila Linda v garáži pro dvě auta znovu baterku. Žádné auto tam nestálo.

„Zedničina asi není vaše jediná profese.“

„Tohle by s dveřmi uměl každej.“

„Já ne.“

Bylo pravděpodobné, že na předních a zadních dveřích jsou pořádné zámky, ale dveře mezi garáží a domem měly jen laciný zámeček. Mnoho lidí si myslí, že stačí, aby dům vypadal zabezpečeně.

„Kolik člověk dostane za loupež?“ zeptala se Linda.

„Tohle je vloupání, ne loupež. Tak deset let?“

Zámek povolil a ona řekla: „Musíme si pospíšit.“

„Nejdřív se musíme přesvědčit, že tady nečíhá pitbull.“

Vzal si od ní baterku a pootevřel dveře. Posvítil si do úzké mezery, ale neviděl, že by se na druhé straně blýskaly zvířecí oči.

Kuchyně nevypadala tak, jak očekával. Světlo baterky odhalilo barevné kartounové závěsy. Sadu nádob na cukr a mouku s namalovanými medvídky. Nástěnné hodiny ve tvaru kočky s ocasem jako kyvadlem.

Na stole v jídelně ležel lněný ubrus lemovaný krajkou. Uprostřed stála mísa s ovocem.

Gauč v obývacím pokoji zakrývaly pestrobarevné přehozy. Před televizí s velkou obrazovkou stála dvě omšelá křesla se sklápěcími opěradly. Stěny zdobily reprodukce obrázků dětí s velkýma očima, které byly oblíbené zhruba v době, kdy se Tim narodil.

Linda, která sledovala pátrající kužel světla, řekla: „Jaký zabiják by mohl bydlet doma s mamkou a taťkou?“

Větší ložnice nabídla pohled na květovanou prošívanou přikrývku, umělé květiny a toaletní stolek s perleťovými hřebeny a kartáči. V šatně bylo mužské a ženské oblečení.

Druhá ložnice sloužila jako kombinace pokoje na šití a domácí kanceláře. V zásuvce stolu Tim objevil šekovou knížku a několik účtů – za telefon, elektřinu, kabelovou televizi – čekajících na zaplacení.

„Neslyšel jste něco?“ zeptala se Linda.

Zhasl světlo. Stáli ve tmě a poslouchali.

Dům byl oděný do ticha jako do brnění, jemuž občas cvakne rukavice nebo hledí. Žádný z těch zvuků nenaznačoval nic víc než trvalé bolesti stárnoucí stavby.

Linda ve tmě vytáhla z kabelky pistoli.

Tim prohlédl šekovou knížku a zjistil, že účet je na jméno Doris a Leonarda Halberstockových. Nezaplacené účty přišly také na adresu Halberstockových.

„On tady nebydlí,“ řekl Tim.

„Možná bydlel.“

„Spíš tady nikdy nebydlel.“

„Tak co tady děláme?“

„Loupíme.“

Jedenáct

Řídila Linda, zatímco Tim seděl vedle ní a na klíně měl otevřenou kabelku s pistolí. Telefonoval s Petem Santem.

Pete se během hovoru připojil k databázi a pak řekl: „To auto registrované na Kraveta vlastně není psané na tu adresu v Anaheimu. V tomhle případě je to Santa Ana.“

Tim zopakoval adresu nahlas, zatímco si ji psal na kopii Kravetova řidičského průkazu. „Tahle nebude o nic skutečnější než ta první.“

„Už jsi připravený povědět mi, o co jde?“ zeptal se Pete.

„Není to nic, co by se stalo ve tvém rajónu.“

„Považuju se za detektiva celého světa.“

„Nikdo nebyl zabitej,“ řekl Tim a v duchu dodal zatím.

„Nezapomínej, že dělám vraždy a loupeže.“

„Jediná ukradená věc je hrníček na kafe s ouškem ve tvaru papouška.“

„Měla jsem ten hrnek ráda,“ ozvala se zamračená Linda.

„Co říkala?“ zeptal se Pete.

„Že měla ten hrníček ráda.“

„Nesnaž se mi namluvit, že se tady jedná jenom o ukradený hrnek na kafe!“ řekl Pete.

„A koláč s vaječným krémem.“

„Byla ho tam už jenom půlka,“ poznamenala Linda.

„Co povídala?“ ozval se Pete v telefonu.

„Že toho koláče byla už jenom půlka.“

„Ale stejně to není správné,“ dodala.

„Říká,“ tlumočil Tim, „že to není správný, i když to byla jenom půlka.“

„Nejde jenom o cenu surovin,“ řekla.

„Nejde jenom o cenu surovin,“ zopakoval Tim Peteovi.

„Připravil mě o mou práci a o pocit bezpečí.“

„Připravil ji o její práci a o pocit bezpečí.“

„Takže vy chcete, abych uvěřil, že nejde o nic víc než o ukradený hrnek a polovinu koláče s vaječným krémem?“ zeptal se Pete.

„Ne. Jde o něco úplně jiného. Ten hrnek a koláč jsou jenom související zločiny.“

„A co je to něco úplně jiného?“

„O tom nemám svolení mluvit. Poslechni, existuje způsob, jak zjistit, jestli Kravet nemá ještě jeden řidičák pod jiným jménem?“

„Jakým jménem?“

„To nevím. Ale jestli ta adresa v Anaheimu byla falešná, je možná falešné i jméno. Má dopravní inspektorát počítačový program na porovnávání obličejů, který by mohl najít Kravetovu podobu pod jiným jménem?“

„Tady jsi v Kalifornii, kamaráde. Inspektorát si nedokáže ani udržet čistotu na svých záchodech.“

„Někdy mě napadá,“ řekl Tim, „že kdyby byl film Hulk větší hit a uváděl se o pár let déle, mohl se Lou Ferrigno stát guvernérem. Nebylo by to hezký?“

„Myslím, že Louovi Ferrignovi bych důvěřoval,“ opáčil Pete.

„Říká, že by důvěřoval Louovi Ferrignovi,“ prohodil Tim k Lindě.

„To já taky,“ řekla. „Čiší z něj pokora.“

„Povídá, že z Loua Ferrigna čiší pokora.“

Pete řekl: „Je to nejspíš proto, že překonal hluchotu a problémy s řečí, aby se stal hercem.“

„Kdyby byl Lou Ferrigno guvernér, stát by nezbankrotoval, záchody na dopravním inspektorátu by byly čistý a ty bys měl software na rozlišování obličejů. Ale když guvernérem není, existuje nějaký jiný způsob, jak zjistit, jestli Kravet nemá ještě jeden řidičák pod jiným jménem?“

„Přemýšlel jsem o tom, zatímco jsme mluvili o Louovi Ferrignovi,“ řekl Pete.

„Udělal jsi na mě dojem.“

„Taky jsem drbal Zoey za ušima, jak to má ráda.“

„Zvládneš spoustu věcí najednou.“

„Jednu věc bych zkusit mohl. Třeba to vyjde. Nech si zapnutý mobil a já se ti ozvu.“

„Deset-čtyři, Svatej jedna.“

Když Tim ukončil hovor, Linda řekla: „Svatej jedna?“

„Santo znamená svatej. Někdy mu říkáme Svatej jedna.“

„Vy?“

Tim pokrčil rameny. „Některý z nás.“

Zatímco Tim telefonoval, změnila Linda směr na Santa Anu. Byli deset minut jízdy od adresy, na které by podle inspektorátu mohli najít sedan chevrolet registrovaný na Kraveta.

„Vy a Santo jste spolu museli projít něčím velkým,“ poznamenala.

„Známe se už dlouho.“

„Jo, ale něco jste spolu prožili.“

„Nebylo to studium na vysoký. Ani jeden z nás na vysokou nechodil.“

„Nemyslela jsem si, že to byla vysoká.“

„Ani to nebyl homosexuální vztah na zkoušku.“

„Jsem si naprosto jistá, že to nebyl homosexuální vztah.“ Zastavila na červenou a obrátila k němu svůj pátravý zelený pohled.

„Už to děláte zas,“ řekl.

„A co?“

„Díváte se na mě těma svýma očima. Když ten pohled do někoho zabodnete, měla byste mít po ruce chirurga, aby zašil ránu.“

„Zranila jsem vás?“

„Ne smrtelně.“

Na semaforu byla stále červená. Dál se na něj dívala.

„Tak dobře,“ povzdechl si. „Jednou jsme šli s Petem na koncert Petera, Paula a Mary. Bylo to peklo. Prošli jsme tím peklem spolu.“

„Když nemáte rádi Petera, Paula a Mary, proč jste tam šli?“

„Svatej chodil s jednou holkou, Barbarou Ellen, která milovala retrofolkový skupiny.“

„S kým jste chodil vy?“

„S její sestřenicí. Jen ten jeden večer. Bylo to peklo. Zpívali ‚Puff, the Magic Dragon‘, ‚Michael, Row the Boat Ashore‘, ‚Lemon Tree‘ a ‚Tom Dooley‘, ne a ne přestat. Měli jsme štěstí, že jsme se z toho nezbláznili.“

„Nevěděla jsem, že Peter, Paul a Mary pořád vystupují. Nevěděla jsem ani, že jsou ještě naživu.“

„To byli jejich imitátoři. Něco jako Beatlemania.“ Podíval se na semafor. „Tady auto dřív zreziví, než se dočká zelený.“

„Jak se jmenovala?“

„Kdo?“

„Ta sestřenice, se kterou jste tam byl.“

„Nebyla to moje sestřenice. Byla to sestřenice Barbary Ellen.“

„Tak jak se jmenovala?“ nedala se odbýt.

„Susannah.“

„Přišla z Alabamy s bendžem na koleni?“

„Jenom vám říkám, co se stalo, když to chcete vědět.“

„Musí to být pravda. Tohle byste si nevymyslel.“

„Je to praštěný, co?“

„Já jenom říkám,“ prohlásila, „že si nemyslím, že byste si mohl něco vymyslet.“

„No dobře. Tak to víte o zážitku, který mě a Petea spojil, o tý noci v pekle. Dvakrát zpívali ‚If I Had a Hammer‘.“ Ukázal na semafor. „Zelená.“

Když přejeli křižovatku, řekla: „Něco jste spolu prožili, a nebyla to jen PeterPaulMarymania.“

Zvolil protiútok. „Čím se vlastně živíte, kromě toho, že jste na volný noze a pracujete doma?“

„Jsem spisovatelka.“

„Co píšete?“

„Knihy.“

„Jaké knihy?“

„Plné bolesti. Deprimující, hloupé, srdcervoucí knihy.“

„Přesně to pravý na pláž. Vydává je někdo?“

„Bohužel ano. A kritici je milují.“

„Mohl bych některou znát?“

„Ne.“

„Chcete mě vyzkoušet?“

„Ne. Už je psát nebudu, zvlášť jestli teď umřu, ale ani když to přežiju. Budu psát něco jiného.“

„Co budete psát?“

„Něco, co není plné zloby. Něco, kde nebude každá věta překypovat hořkostí.“

„Tenhle citát dejte na obálku. ‚Věty tu nepřekypují hořkostí.‘ Takovou knížku bych si okamžitě koupil. Píšete pod jménem Linda Paquetteová, nebo používáte pseudonym?“

„Už o tom nechci mluvit.“

„A o čem chcete mluvit?“

„O ničem.“

„Já vás takhle neodbyl.“

Po očku na něj pohlédla a zvedla jedno obočí.

Chvilku jeli mlčky oblastí, kde se prostitutky oblékaly jen o málo nestoudněji než Britney Spears, kde se opilci opírali o zeď, místo aby se povalovali po chodníku. Pak vjeli do ještě zpustlejší čtvrti, kam se neodvážili dokonce ani mladí gangsteři na svých nadupaných motorkách a v nablýskaných cadillacích.

Míjeli zchátralé přízemní domky a oplocené skládky, sběrné suroviny, kde se nejspíš obchodovalo s kradenými náhradními díly, a sportbary s okny natřenými černou barvou a působící dojmem, že do tamní definice sportu spadají i kohoutí zápasy, než Linda zastavila před prázdnou parcelou.

„Podle čísel na sousedních domech,“ řekla, „je tohle adresa, na které je registrovaný ten chevrolet.“

Plevelem zarostlou parcelu obklopoval drátěný plot.

„Co teď?“ zeptala se.

„Dáme si něco k jídlu.“

„Řekl, že nás najde dřív, než si myslíte,“ připomněla Timovi.

„Nájemní zabijáci mají spoustu silnejch řečí,“ opáčil.

„Vy se v nájemných zabijácích vyznáte, co?“

„Mají ve zvyku hrát si na drsňáky. Říkala jste, že jste nejedla. Já taky ne. Dáme si něco k večeři.“

Dojela do středostavovské části Tustinu. Opilci tam srkali svůj jed v barech, kam patřili, a prostitutkám se nedoporučovalo, aby se procházely polonahé na veřejnosti, jako by byly popové hvězdy.

Našli restauraci s celonočním provozem. Ve vzduchu tam bylo cítit slaninu, hranolky a dobrou kávu.

Posadili se do boxu u okna, kterým bylo vidět na explorer na parkovišti, auta projíždějící ulicí za ním a měsíc, tiše se nořící do nečekaného moře mraků.

Objednala si cheesburger a hranolky a k tomu máslový muffin, aby měla co jíst při čekání na to ostatní.

Poté co si Tim objednal svůj cheesburger se slaninou a majonézou a požádal, aby byly hranolky hodně osmažené, řekl Lindě: „Podle toho, jak jste štíhlá, jsem vás odhadoval na salát.“

„Jasně. Budu se cpát roketou, abych ze sebe měla dobrý pocit, až mě zítra nějaký terorista vypaří ze světa atomovou bombou.“

„Mají v restauracích jako tahle roketu?“

„Tu mají dneska všude. Dá se pořídit dokonce snáz než pohlavní nemoc.“

Číšnice se vrátila s kořenovou limonádou pro Lindu a třešňovou kolou pro Tima.

Venku odbočilo ze silnice nějaké auto, projelo kolem exploreru a zastavilo na vzdáleném konci parkoviště.

„Musíte cvičit,“ řekl Tim. „Co děláte pro zdraví?“

„Rozjímám.“

„Přitom se spálí spousta kalorií, co?“

„Když myslíte na to, jak se svět rozpadá na kusy, můžete snadno rozjet budík na sto třicet tepů za minut a nechat ho tak běžet čtyři hodiny.“

Světla vozu, který právě přijel, zhasla. Nikdo z něj nevystoupil.

Máslový muffin dorazil a Tim se díval, jak ho jí, zatímco upíjel svou kolu. Přál si být na místě toho muffinu.

„Tohle vypadá skoro jako rande, ne?“ řekl.

„Jestli vám tohle připadá jako rande, je váš společenský život ještě ubožejší než můj,“ opáčila.

„Pyšnej na něj nejsem. Ale je to fajn pocit, večeřet se ženou.“

„Neříkejte mi, že tohle je váš způsob, jak balit ženy, namluvit jim, že po nich jde zabiják, a ony musejí odjet s vámi.“

Ani do chvíle, kdy jim přinesli hamburgery a hranolky, z auta na vzdáleném konci parkoviště nikdo nevystoupil.

„Randění už není nic snadnýho,“ řekl Tim. „Myslím někoho najít. Všechny chtějí mluvit o Superstar a cvičební metodě Pilates.“

„A já nechci poslouchat chlapa, co mluví o značkových ponožkách a o tom, co by si měl udělat s vlasy.“

„O tom muži mluví?“ zeptal se pochybovačně.

„A o tom, jak si nechávají depilovat hrudník. A když po vás konečně vyjedou, je to jako prát se s kamarádkou.“

Vzdálenost a tma bránily Timovi zjistit, kdo v tom autě sedí. Možná to byl jen nějaký nešťastný pár hádající se před pozdní večeří.

Po zábavné konverzaci a uspokojivém jídle Tim řekl: „Budu potřebovat vaši pistoli.“

„Jestli nemáte peníze, zaplatím to. Není důvod se odsud prostřílet.“

„No, možná je,“ řekl.

„Mluvíte o tom bílém sedanu chevrolet na parkovišti.“

Překvapeně řekl: „Spisovatelé mají zřejmě velmi dobré pozorovací schopnosti.“

„Podle mých zkušeností to není žádná sláva. Jak nás mohl najít? Byl ten parchant někde nablízku, když jsme zastavili u té prázdné parcely? Odtamtud nás musel sledovat.“

„Nevidím pořádně na poznávací značku. Třeba to není on, jenom podobné auto.“

„Jo, jasně. Třeba jsou to Peter, Paul a Mary.“

„Chci, abyste odešla přede mnou, ale zadními dveřmi, přes kuchyň,“ řekl Tim.

„Tohle svému protějšku na rande obvykle říkám já.“

„Za restaurací je ulička. Zahněte doprava a utíkejte až na konec bloku. Já vás tam vyzvednu.“

„Proč nepůjdeme zadem oba a nenecháme vaše auto tady?“

„Bez auta nepřežijeme. A ukrást nějaké by nás jen přivedlo do dalších problémů.“

„Takže si to s ním chcete rozdat na pistole?“

„On neví, že jsem viděl jeho auto. Myslí si, že je anonymní. Když nevyjdete ven se mnou, bude se domnívat, že jste na toaletě a za chvilku se objevíte.“

„Co udělá, až odjedete beze mě?“

„Možná vás sem půjde hledat. Možná mě bude sledovat. Nevím. Ale vím určitě, že jakmile vyjdeme předními dveřmi spolu, oba nás zastřelí.“

Když zvažovala situaci, kousla se do spodního rtu.

Tim si uvědomil, že na její ret upřeně zírá. Když zvedla oči, poznal, že si toho všimla, a tak řekl: „Jestli chcete, mohl bych vás do něj kousnout za vás.“

„Když ho nechcete zastřelit, proč si nemůžu vzít pistoli s sebou?“ zeptala se.

„Nemám v úmyslu zahájit střelbu. Ale když na mě začne pálit, chtěl bych mít nějakou jinou možnost než po něm házet boty.“

„Mám tu pistoli moc ráda.“

„Slibuju, že ji nerozbiju.“

„Umíte s ní zacházet?“

„Nejsem z těch chlapů, co si nechávají depilovat hrudník.“

Neochotně k němu přistrčila přes stůl kabelku.

Tim položil kabelku vedle sebe na lavici, rozhlédl se, aby se přesvědčil, že se na něj nedívá některý z ostatních zákazníků nebo servírka, vytáhl pistoli a zastrčil si ji za pásek pod havajskou košili.

Její pohled už nebyl pronikavý, ale vážný a vědoucí jako moře, a jemu se zdálo, že právě v tom okamžiku ponořila do svých hloubek nový názor na něho.

„Mají otevřeno nonstop,“ řekla. „Mohli bychom tady prostě sedět, dokud neodjede.“

„Mohli bychom namluvit sami sobě, že tam venku vůbec není, že je to někdo jiný, kdo s námi nemá nic společného. Pak bychom vyšli ze dveří a skoncovali s tím. Hodně lidí by to tak udělalo.“

„V roce 1939 mnoho ne.“

„Škoda že váš ford není skutečný stroj času.“

„Nechala bych se tam přenést. V rádiu by hrál Jack Benny, v Císařském sálu hotelu Waldorf-Astoria Benny Goodman…“

„V Československu a Polsku by byl Hitler…,“ připomněl jí.

„Vrátila bych se i k tomu.“

Servírka se jich zeptala, jestli si přejí ještě něco. Tim požádal o účet.

Z bílého chevroletu stále nikdo nevystoupil. Doprava v ulici byla minimální. Příval mraků už zakryl měsíc.

Když servírka přinesla účet, Tim už měl připravené peníze na zaplacení a spropitné.

„V uličce zahněte doprava,“ připomněl jí. „Utíkejte na konec bloku. Vyhlížejte mě, až pojedu na západ po hlavní ulici.“

Vyklouzli z boxu. Položila mu ruku na paži a jemu se na okamžik zdálo, že ho políbí na tvář. Obrátila se však a odešla.

Cítil, jak ho pistole chladí na břiše pod opaskem.

Dvanáct

Když Tim Carrier strčil do prosklených dveří a vyšel z restaurace, všechen vzduch jako by unikl z noci a nechal po sobě vakuum, v němž nebylo možné dýchat.

Podél ulice šuměly a kývaly se větve palem ve svěžím větru, který odporoval dojmu vzduchoprázdna.

Po krátkém nádechu následovaném hlubším byl v pořádku a zcela připraven.

Jeho ochrnutí nezpůsobil strach z Kraveta, ale obava z toho, co přijde, až s Kravetem skoncuje. Celá léta úspěšně vyhledával anonymitu. Tentokrát se mu to možná nepodaří.

Předstíraje, že je v klidu a nijak se nezajímá o vzdálený chevrolet, kráčel přímo k exploreru. Když za sebou zavřel dveře a interiér potemněl, ohlédl se po podezřelém vozidle.

Z toho místa měl lepší výhled a jasně viděl, že za volantem sedí nějaký muž. Nebyl dost blízko, aby rozeznal nějaké detaily, a nedokázal s určitostí říct, jestli je to ten člověk, kterému dal v hospodě deset tisíc dolarů.

Tim vytáhl pistoli zpod opasku a položil ji na sedadlo spolujezdce.

Nastartoval motor, ale nerozsvítil reflektory. Pomalu se rozjel směrem k restauraci, jako by chtěl u vchodu vyzvednout Lindu.

Ve zpětném zrcátku uviděl, jak se dveře chevroletu otevřely. Vystoupil z nich vysoký muž.

Když se explorer přiblížil k restauraci a začal před ní zastavovat, muž z chevroletu zamířil směrem k němu. Hlavu měl skloněnou, jako by byl zamyšlený.

Jakmile vyšel ze stínu do světla na parkovišti, bylo jasné, že je stejně vysoký a stavěný jako vrah.

Tim zastavil, jako by čekal na Lindu, ale ve skutečnosti se snažil vylákat svého protivníka tak daleko od chevroletu, jak se jen odvážil. Kdyby se zdržel příliš dlouho, mohl by se zabiják náhle rozběhnout k exploreru a zastřelit ho na sedadle řidiče.

Asi čtyřicet metrů daleko, přímo před ním, byl výjezd z parkoviště. Tim počkal možná o zlomek vteřiny déle, než měl, pak rozsvítil světla, dupl na plyn a rozjel se směrem k ulici.

Osud hraje s falešnými kostkami, takže lehký provoz samozřejmě náhle zhoustl. Proti němu se řítila vysokou rychlostí trojice aut mířících na východ.

Tim, který očekával výstřel, tříštící se sklo a kulku do hlavy, byl odhodlaný ujet. Když však explorer vlétl do ulice, uvědomil si, že ztráta rychlosti při odbočení doprava způsobí, že do něj jedno nebo všechna blížící se vozidla narazí.

Kvílely brzdy, troubily klaksony, reflektory jako by ho propalovaly. Místo aby zahnul doprava, vyrazil rovně přes dva pruhy směřující na východ.

Bez dalšího jekotu brzdy, ale s divokým proklínáním klaksonů, prolétla dvě osobní auta a dodávka těsně za ním. Ani jedno z vozidel se nedotklo zadního nárazníku exploreru, ale vzduch, který tlačila před sebou, jím zahoupal.

Když vjel do pruhu směřujícího na západ, auta jedoucí v něm daleko se rychle přibližovala. Jak zahýbal na západ, pohlédl na jih a uviděl, jak Kravet běží zpátky k chevroletu. Vrah skočil na místo řidiče a zabouchl dvířka.

Tim se otáčel dál, ven ze západního pruhu, přes žlutý dělicí pruh. Pak se rozjel na východ, za vozidly, s nimiž se předtím málem srazil.

Jakmile dorazil k první velké křižovatce, podíval se do zpětného zrcátka a spatřil, jak chevrolet vyjíždí z parkoviště před restaurací.

Bez ohledu na stopku odbočil Tim ostře doleva, ujel asi patnáct metrů na sever po ulici lemované starými jednopatrovými domky, otočil se do protisměru a zajel k chodníku. Zastavil tak, aby viděl na širší ulici, kterou právě opustil, nechal běžet motor a zhasl světla.

Popadl pistoli, rozrazil dveře, vyskočil z auta a zaujal střelecké postavení s oběma rukama na zbrani.

Chevrolet, dosud mimo dohled, řval, jako by měl mnohem silnější motor než obyčejný sedan, což naznačovalo, že byl upraven pro pronásledování, a bez ohledu na to, co tvrdil dopravní inspektorát, mohl patřit policii.

Zazářily reflektory a okamžik nato vylétl chevrolet zpoza rohu.

Navzdory nebezpečí, že ho auto srazí, vypálil Tim tři rány, jednu na přední pneumatiku a dvě na zadní, když ho vůz míjel. Viděl, jak přední guma splaskla, a možná se mu podařilo prostřelit i zadní.

Překvapený řidič, jenž nečekal, že po něm bude někdo střílet, ztratil vládu nad vozem. Sedan vyskočil na obrubník, porazil požární hydrant a prolétl dřevěný plot ve sprše rozlámaných planěk a vlajících šlahounů popínavých růží.

Z pahýlu trubky, na níž byl předtím hydrant, vytryskl proud vody deset metrů vysoko k noční obloze.

Když se chevrolet houpavě zastavil na trávníku, zvažoval Tim, že by k němu doběhl a otevřel dveře na straně řidiče. Kravet by mohl být v šoku, krátkodobě dezorientovaný. Třeba by se nechal vytáhnout z auta a odzbrojit dřív, než by stačil sáhnout po zbrani.

Tim nechtěl Kraveta zabít. Potřeboval vědět, kdo ho najal. Linda nebude nikdy v bezpečí, dokud se nedozví totožnost toho muže, jenž položil na bar peníze.

Nepoctivý policista, který si přivydělává vraždami na objednávku, bude příliš drsný na to, aby se nechal zlomit pouhou pohrůžkou. Ale kdyby mu horká hlaveň pistole roztáhla nosní dírku až na doraz a kdyby z pohledu svého protivníka vyčetl sklony k násilí, možná by z něj jméno jeho zákazníka vypadlo. Koneckonců není čestný muž.

V okamžiku, kdy se chevrolet zastavil, se na verandě domu, jehož plot prorazil, rozsvítilo světlo a z domovních dveří vyšel vousáč s pivním pupkem.

Voda tryskala k nebi pod velkým tlakem a dopadala na chodník v tak hlučné kaskádě, že by na půl bloku daleko nebylo slyšet policejní sirénu.

Zmáčený vodou z hydrantu spěchal Tim k exploreru.

Položil pistoli na sedadlo spolujezdce. Podle Lindy v ní byl zásobník na osm ran. Už jich vypálil pět.

Pro úspěšné provedení jakéhokoliv plánu není nutná jen odvaha, ale také promyšlené a úsporné jednání.

Jak jel Tim k blízké křižovatce, viděl, že se chevrolet snaží vycouvat z trávníku. Od jeho zadních kol létalo bahno, štěrk a bílé okvětní lístky růží a zdálo se, že se auto nemůže dostat do záběru.

S nejméně jednou prostřelenou pneumatikou a dalšími neznámými poškozeními nebyl chevrolet v takovém stavu, aby se mohl pustit do úspěšného pronásledování.

Avšak kromě promyšleného a úsporného jednání musí chytrý člověk očekávat nečekané.

Místo aby projel křižovatkou Kravetovi před očima a zamířil na jih, kde čekala Linda, zahnul Tim doleva. Rozsvítil reflektory a uháněl dva bloky na východ, otočil auto a teprve pak odbočil vpravo.

Stále se díval do zpětného zrcátka a byl ve střehu, ale v duchu se vracel ke střelbě a pěti třesknutím pistole.

Kohoutek zbraně fungoval dvoufázově a zdálo se, že podléhá tlaku asi tří kilogramů.

Zpětný ráz se zdál být asi sedm kilogramů, což bylo při standardní munici docela dobré.

Pažba mu seděla v ruce zcela přirozeně.

Nevěděl, co si o tom má myslet.

Namlouval si, že každá pistole by ho tak nepotěšila, že zásluhu na tom má jen a jen tahle dokonalá zbraň, ale věděl, že lže sám sobě.

Třináct

Cestou do zadní části restaurace se Linda ohlédla jen jednou a viděla, jak se přední dveře zavřely za Timem vycházejícím do noci.

Přestože ho znala jen několik hodin, při pomyšlení, že už ho nikdy neuvidí, se jí úžil dech.

Rozhodl se jí pomoci, i když ji mohl předhodit vlkům. Neměla žádný důvod k obavám, že ji opustí tak nečekaně, jako se objevil.

Žádný důvod kromě zkušenosti. Dříve nebo později odejde každý. Nebo se propadne skulinou v podlaze. Nebo se nechá tou skulinou s křikem stáhnout dolů, neschopný se udržet, a zmizí.

Když má člověk dost času, dokáže přesvědčit sám sebe, že osamělost je něco lepšího, že je to izolace, ideální podmínka pro rozjímání, dokonce určitý druh svobody.

A jakmile se o tom přesvědčí, byl by blázen, kdyby otevřel dveře a vpustil někoho dovnitř. Riskoval by těžce nabytou rovnováhu, strnulost, které říká mír.

Nemyslela si, že se Tim nechá zastřelit, ne toho večera, ne když je ve střehu. Působil dojmem, že se vyzná, že není mužem, jehož by bylo snadné zabít.

Byla nicméně připravena dojít na konec uličky a čekat, čekat, ale už nikdy ho nespatřit.

Když došla ke dveřím do kuchyně, otevřely se proti ní. Vyšla z nich servírka s tácem plným talířů na jedné ruce.

„To je kuchyň,“ upozornila Lindu. „Jen pro zaměstnance.“

„Promiňte. Hledala jsem toalety.“

„Tamhle,“ řekla servírka a ukázala na dveře vpravo.

Linda se zavřela na záchodě, kde byla cítit dezinfekce s borovou vůní a mokré ručníky. Chvilku počkala, pak vyšla ven a vstoupila do kuchyně, kde to vonělo mnohem příjemněji.

Prošla kolem trouby, dlouhé plotny a hlubokých fritéz plných rozpáleného oleje, usmála se na minutkáře, kývla na dalšího kuchaře a překonala dvě třetiny kuchyně, než jí zkřížil cestu muž s velkými ušními lalůčky, tlačící vysoký stojan s přihrádkami, a skoro se s ní srazil.

Nevšimla by si jeho velkých uší, kdyby v nich neměl náušnice: drobnou stříbrnou růži v jednom, rubín ve druhém.

Jinak vypadal jako kulturista posedlý hygienou a dokonale obeznámený se všemi detaily filmů Quentina Tarantina: svalnatý, vymydlený a buranský. Na bílé košili měl jmenovku hlásající DENNIS JOLLY, VEDOUCÍ NOČNÍ SMĚNY.

„Co tady děláte?“ zeptal se.

Protože jí zastoupil úzkou uličku a ona se kolem něho nemohla protáhnout, řekla: „Hledám zadní východ.“

„Sem smějí jen zaměstnanci.“

„Ano, to vím. Omlouvám se, že obtěžuju. Jenom použiju zadní východ a hned zmizím.“

„To vám nemůžu dovolit, madam. Budete muset odejít z kuchyně.“

Navzdory náušnicím a červené vázance se mu dařilo vypadat vážně a autoritativně.

„Přesně to chci udělat,“ řekla. „Chci odejít z kuchyně zadním východem.“

„Madam, budete muset odejít tudy, kudy jste přišla.“

„Ale zadní východ je blíž. Když půjdu, kudy jsem přišla, zdržím se v kuchyni déle, než když použiju zadní východ.“

„Jestli nemáte na zaplacení, nebudeme z toho dělat aféru.“

„Účet platí můj přítel. Myslí si, že jsem na dámách. Nechci s ním odjet. Chci odejít sama.“

Dennis Jolly si promnul svou růžovou bradu a jeho oči barvy vody na nádobí se poplašeně rozšířily. „Je to násilník? Nechci, aby mi tady udělal scénu, až vás bude hledat.“

„Podívejte se na svoje svaly. Vy byste zvládl každého.“

„Se mnou nepočítejte. Proč bych se do toho měl míchat?“

Změnila strategii. „A kromě toho, on není násilník. Je to jenom pitomec. Má ruce všude. Nechci znova nastoupit k němu do auta. Jenom mě pusťte ven zadními dveřmi.“

„Jestli sem přijde a nenajde vás tady, naštve se na nás. Musíte odejít, kudy jste přišla.“

„Co je to s vámi?“ zeptala se.

„No tak má ruce všude,“ řekl Dennis Jolly. „Jestli není násilník, nechte ho, aby vás odvezl domů a párkrát si sáhl. Na tom nic není.“

„To tedy je.“

Ohlédla se za sebe do kuchyně. Ani stopy po Kravetovi.

Pokud odtamtud rychle nevypadne, nenajde ji Tim na konci uličky, až pro ni přijede.

„To tedy je,“ zopakovala.

„Až vás odveze domů, můžete ho odpálkovat. Aspoň nebude naštvaný na nás.“

Popošla o krok kupředu, přiblížila obličej k jeho, chytila ho za pásek, ve vteřině vyvlékla konec ze spony –

„Hej!“

– vytrhla hrot z dírky a pásek rozepnula.

Neúspěšně se ji pokusil chytit za ruku a vyhrkl: „Co to sakra děláte, nechte toho!“

Ucouvl, ale ona ho agresivně následovala, nahmátla jezdec zipu a trhnutím mu otevřela poklopec,

„To ne, kruci!“

Upřeně se mu dívala do očí, zatímco klopýtal pozpátku, tlačila ho před sebou úzkou uličkou a škrábala ho do ruky, když se snažil zapnout zip.

„Tak v čem je problém?“ zeptala se a při vyslovení p ve slově problém mu prskla do obličeje. „Chci si jenom trochu sáhnout. Ty se stydíš, Denny? Jenom si sáhnu. Na tom nic není. Určitě ne. Sáhnu si jenom malinko. Nebo se bojíš, že ho ani nenajdu, Denny?“

Vedoucí noční směny narazil do pultu a na zem se svezla halda talířů, které se roztříštily s rachotem laciného silného porcelánu.

Pokusila se mu odtáhnout ruku chránící rozkrok a přitom řekla: „Už ti na něm někdo zkusil udělat uzel, Denny? Bude se ti to líbit. Dovol mi, abych ti na něm udělala uzel.“

Jeho mohutné svaly pracovaly proti němu, byl jako velký býk stísněný ohradou v rodeu. Rudý v obličeji, prskající vzteky a divoce se snažící udržet rovnováhu zakopl a upadl.

Linda odolala pokušení pana Jollyho jen tak pro radost nakopnout, šlápla mezi jeho roztažené nohy, překročila ho a rozběhla se do zadní části kuchyně.

„Ty praštěná mrcho!“ křikl za ní přeskakujícím hlasem mutujícího puberťáka.

Před ní byly troje dveře a logika naznačovala, že ven vedou ty v zadní stěně. Místo toho však za nimi našla obrovský chladicí box na potraviny.

Dveře nalevo odhalily malou, přeplněnou kancelář. Ty vpravo se otevíraly do skladu s úklidovými prostředky a dřezem.

Uvědomila si svou chybu, vrátila se k prvním dveřím, trhnutím je otevřela a vstoupila do skladu, v jehož zadní části objevila dveře otevírající se do uličky.

Po obou stranách východu stály dva velké kontejnery. Nevoněly zdaleka tak dobře jako slanina, hamburgery a muffiny s máslem.

Na několika místech vrhala zamřížovaná světla nade dveřmi na dlažbu kaluže světla, ale ve většině své délky se ulička nořila do hlubokých stínů a zdálo se, že oplývá hrozbami.

Linda, roztřesená konfliktem v kuchyni, popoběhla několik kroků, než si uvědomila, že zahnula doleva místo doprava. Obrátila se ke vzdálenému konci uličky.

Když znovu míjela dveře do kuchyně restaurace, uslyšela za sebou motor auta přijíždějícího z hlavní ulice.

Průchod zaplněný kontejnery byl dost široký jen pro jedno vozidlo. Ustoupila z cesty, aby ho nechala projet.

Motor vydával divné zvuky, rány a skřípění, ale to nebylo to nejhorší.

Ohlédla se a spatřila auto s jediným reflektorem, nakloněné nalevo, protože jedna nebo obě pneumatiky na straně řidiče byly prázdné. Roztrhaná guma pleskala a ocelový ráfek skřípěl o asfalt, podvozek tloukl na zlomených pérech a něco – možná tlumiče – se vleklo po silnici, až zpod auta vylétaly chomáče jisker podobných světluškám.

Ve slabém světle jedné z lamp poznala bílý sedan chevrolet.

Nevěděla, jak to Tim dokázal, ale bylo jí jasné, že je to jeho práce. Myslel si, že chevrolet je zcela vyřazený z provozu, ale v poškozeném vraku ještě trochu života zbylo.

Kravet prohlédl jejich trik. Pochopil, že vyklouzla zadním vchodem, a přišel si pro ni.

Když se obrátila ke dveřím restaurace, rozlétly se a objevil se v nich Dennis Jolly. Krk měl naběhlý rozhořčením a ve velkých ušních lalůčcích se mu leskly náušnice.

Kdyby se snažila vrátit dovnitř, zabránil by jí v tom a možná by se i pokusil vyřídit si s ní účty.

„Jestli tě uvidí,“ varovala ho, „vystřelí ti mozek z hlavy.“

Tón jejího hlasu, Jollyho velká starost o svou kůži a pekelný rachot chevroletu přesvědčil vedoucího noční směny, aby zmizel stejně rychle, jako se objevil.

Sedan řval a plival jiskry jako bílý kůň z apokalypsy a Linda utíkala.

Čtrnáct

Utíkala, pravou paží si přidržovala kabelku pověšenou na rameni, levou rytmicky máchala ve vzduchu.

Autu v dobrém stavu by neutekla. Proti zmrzačenému chevroletu mohla mít šanci. Stejně neměla na vybranou.

Měla by zkusit některé zadní dveře v uličce? Většinou to byly obchody. Kanceláře. Jedna čistírna. Jedno nehtové studio. V té pozdní hodině už bylo všude zavřeno. Deset minut po jedenácté zůstala otevřená jen restaurace a několik barů.

Kdyby se uchýlila na místo, kde je shromážděných hodně lidí, Kravet by za ní nešel, nezabil by ji v baru. Bylo by to příliš riskantní. Barman by mohl mít zbraň. Některý ze zákazníků by mohl být ozbrojený. Celé by to mohla natočit bezpečnostní kamera. Kravet by se stáhl a čekal.

Kdyby se však zastavila a našla dveře zamčené, byla by mrtvá. Sedan byl jen kousek za ní. Neměla takový náskok, aby si mohla dovolit chybu. Auto by ji porazilo, rozmáčklo o zeď.

Podle zvuku se zdálo, že ji chevrolet dohání. Původně byl tak deset metrů za ní, teď ne víc než sedm.

Jižní konec uličky byl pořád nebezpečně daleko a jí se už podlamovala kolena. Litovala, že si dala tu slaninu a hamburger.

Mezi nohy se jí zapletla rozšlápnutá láhev od limonády, několik kroků jí překážela v běhu a pak odlétla stranou.

Za ní řinčel a rachotil rozpadající se chevrolet a ona čekala, že jí každou chvíli podrazí zezadu nohy zohýbaný nárazník. Když už se zdálo, že hluk ani nemůže být hlasitější, přehlušilo ho nepředstavitelně hlasité zaskřípění kovu trhajícího kov. Auto se možná otřelo bokem o kontejner.

Jako by ji ten zvuk popohnal kupředu, měla náhle pocit, že jejím nohám narostla křídla.

Přestože hluk zesílil, jeho vzdálenost se zvětšovala, a ona si uvědomila, že na okamžik cítila za zády přehřátý motor a pach kouřícího oleje, ale ten už byl pryč.

Odvážila se ohlédnout za běhu přes rameno a zjistila, že sedan narazil do kontejneru a zaklínil se do něho. Kravet přidal plyn, aby se uvolnil, ale velkou popelnici na kovových kolečkách táhl za sebou. Její víko přitom létalo nahoru a dolů jako krokodýlí tlama a kontejner vyhazoval páchnoucí odpadky, odíral ze zdí omítku a otloukal rámy dveří.

Nechala auto za sebou a utíkala dál s pocitem, že se každým krokem blíží k bezpečí. Vyběhla z uličky na hlavní a málem se vrhla pod kola auta jedoucího na západ ve vnějším pruhu.

Zoufale pohlédla na východ, jestli nezahlédne explorer, ale nikde ve slabém provozu ho neviděla.

V uličce za ní náhle utichly zvuky destrukce. Kravet opustil sedan.

Dál ji bude pronásledovat pěšky. Určitě má zbraň. Střelí ji do zad.

Linda utíkala podél obrubníku na východ a modlila se, aby se před ní objevil explorer.

Patnáct

Krait už ji skoro měl, ale pak se mu do cesty připletl ten kontejner.

Podřadnějšího muže, jehož emoce nejsou v dokonalé rovnováze s intelektem, by se možná zmocnila zuřivost. Ve vzteku by po té ženské vystřelil přes přední sklo, přestože úhel výstřelu a vzdálenost nedávaly velkou naději na smrtící zásah.

Kdyby Krait nebyl pro svou práci jako stvořený, určitě by jí propadl stejně přirozeně, jako žalud propadne mezi větvemi stromu na lesní půdu. Žádný podřadnější muž by v té práci nebyl tak úspěšný jako on, což už dávno dokázal, a Krait nevěřil, že existuje člověk, který by se mu vyrovnal.

Avšak byly chvíle, kdy vážně pochyboval, že vůbec je člověk, protože při uplatnění racionální analýzy a logiky musel nutně dospět k závěru, že se parametrům lidskosti vymyká a je jí nadřazený.

Tenhle moment k nim však nepatřil.

Když auto zastavilo, otočil klíčkem v zapalování, ale motor nezhasl. Při nárazu se poškodil elektrický systém vozu.

Zpod auta se linul štiplavý pach rozlitého benzinu. Nebylo pochyb, že motor běžící na volnoběh nebo zkratované vedení auto brzy zapálí.

Povzdechl si, znechucený skutečností, že je vesmír zorganizovaný tak, že je jeho vůle občas zmařena. No, nikdo mu nikdy nesliboval růžovou zahradu; spíš pravý opak.

Protože bylo auto pevně zaklíněné do kontejneru, nemohl Krait vystoupit na straně řidiče. Když se přesunul ke dveřím pro spolujezdce, zjistil, že jsou pevně zaklíněné, možná proto, že se ohnul rám.

Mohl přelézt dozadu a zkusit zadní dveře; měl však dostatek zkušeností, aby poznal, že se vesmír obrátil proti němu. Ty dveře budou také nefunkční a tou dobou by už mohl být v plamenech, což by byla ironie, byť pro některé lidi zábavná, ale pro jeho úkol by to představovalo značnou komplikaci.

Vytáhl svůj SIG P245 a třikrát vypálil do čelního skla, které popraskalo a rozsypalo se jako ledová deska. Pistoli měl nabitou náboji .45 ACP, takže kulka mohla prolétnout celou uličkou a prostřelit krk kolemjdoucímu pasákovi, mladé matce nebo knězi, podle toho, jaké by měl štěstí.

Vrátil pistoli do pouzdra, velmi opatrně, protože ruce potřeboval k práci, přelezl palubní desku a se vší důstojností, které byl schopen, se vyplazil na kapotu chevroletu.

Žena mezitím dosáhla konce uličky, zahnula doleva či doprava a zmizela z dohledu.

Krait se snažil rychlou chůzí ji stále následovat, ale neběžel. Pronásledování vyžadující běh je s největší pravděpodobností předem ztracené.

Kromě toho sprintující muž nevypadá jako člověk, který se ovládá. Mohl by dokonce působit dojmem, že zpanikařil.

Vzhled sice není realita, ale často k ní může být přesvědčivou alternativou. Člověk může svůj vzhled většinu času ovládat, ale fakta jsou fakta. V případě, že jsou fakta příliš neúprosná, je možné vytvořit příznivější verzi situace a zakrýt holou skutečnost stejně, jako hospodyňka zakrývá starý otlučený opékač topinek háčkovaným přehozem, aby vytvořila dojem útulné kuchyně.

Vzhled byl základem Kraitovy profese.

Kráčel rychle, ale neběžel, s kultivovaným úsměvem na rtech, až dosáhl konce uličky a vstoupil na chodník na hlavní ulici. Podíval se doprava, pak doleva a uviděl, jak ta žena nastupuje do exploreru stojícího šikmo k obrubníku.

Na patnáct metrů by SIG P245 mohl zasáhnout terč s celkem slušnou přesností.

Explorer byl asi třicet metrů od něj, tak se vydal rychlou chůzí po chodníku na východ, aby se k terči přiblížil.

P245 má zásobník na šest nábojů. Zbývaly mu tři, rezervní munici neměl.

Protože jeho úkolem bylo, aby vražda té ženy vypadala jako útok sexuálního maniaka, neměl původně v úmyslu ji zastřelit. Proto si nebral náhradní náboje.

Situace se však změnila.

Přiblížil se až na dvacet metrů, než si ho všimli. Vůz zařadil zpátečku a začal rychle couvat na východ.

Kdyby z východu přijížděla nějaká auta, Carrier by se s nimi jistě srazil, nebo by ho alespoň osudově zdržela. Ale té noci se nekonečné kolo kosmu otáčelo v harmonii s ním a jemu se podařilo odcouvat až na křižovatku, kde se hbitě pozadu otočil, rozjel se na jih a zmizel z dohledu.

Ani tento vývoj nepřinutil Kraita k hněvivému zavrčení či zaklení. Byl sice frustrovaný, ale s úsměvem vrátil pistoli do pouzdra a pokračoval v chůzi po chodníku, i když už ne tak rychle jako předtím.

Kdyby stál mimo lidskost a byl jí nadřazen, o čemž v jiných dnech svědčily mnohé důkazy, měl by i přesto své místo v tomto politováníhodném světě. Vlastně v něm zaujímal vysoce postavené místo. Někdy se považoval za cosi jako tajného prince.

Jako oprávněný vladař Země měl povinnost chovat se způsobem odpovídajícím jeho majestátu, vždy korektně a náležitě, s elegancí, grácií a tichou sebedůvěrou, vyzařovat za všech okolností auru moci a cílevědomosti.

Změnil kurz na jih a přešel křižovatku. Neměl v úmyslu pronásledovat explorer pěšky, ale chtěl se dostat co nejdál od uličky, v níž hořel sedan jako smola v pekle.

Až to auto najde policie, bude možná prohledávat okolní bloky a hledat podezřelé chodce. Ačkoliv byl proti její moci imunní, nechtěl si Krait komplikovat situaci tím, že by se s ní zapletl.

Od východu se blížil zvuk sirén.

Krait se nerozběhl, to ne, jen zvýšil tempo a kráčel s tichou sebedůvěrou. Bradu zvednutou, ramena dozadu, hruď vypnutou dál udržoval pózu prince na korunovačním bálu a chyběla mu jen hůl se stříbrnou rukojetí a suita dvořanů.

Ušel celý blok, zatímco zvuk sirén sílil a blížil se, a pak ještě jeden, kde se vzdálily do ticha.

Konečně se ocitl ve čtvrti spořádaných dvoupatrových domků. V té příjemné kalifornské noci viktoriánské pozlátko, baňaté cihlové komíny a příkré sedlové střechy způsobovaly, že domy vypadaly, jako by se ocitly na špatném místě ve špatný čas.

Krait zastavil pod kvetoucími větvemi žakarandy, na příjezdové cestě, kde ležela čtyři čísla místních novin v průhledných vodotěsných obalech.

Obvykle když někdo odjel na prázdniny a zapomněl odříct noviny, sbírali sousedi hromadící se výtisky, aby zabránili potenciálním lupičům rozeznat vhodný cíl. Tady to nikdo nedělal, což naznačovalo, že tu obyvatelé tohoto domu nebydlí tak dlouho, aby stihli navázat vzájemně prospěšné vztahy se sousedy, nebo nebyli oblíbení.

V každém případě ten dům nabízel útočiště, v němž se Krait mohl zotavit a připravit na další. Bude ho potřebovat jen na několik hodin a bylo málo pravděpodobné, že by se obyvatelé během té krátké doby vrátili.

A kdyby ano, poradil by si s nimi.

Posbíral noviny a odnesl je na přední verandu.

Před zraky sousedů zakrývaly verandu plaňkové mříže porostlé jasmínem kvetoucím v noci. Vůně jeho květů byla na muže prostého vkusu příliš silná, ale stěna zeleně mu dobře posloužila.

Ve světle malé baterky prozkoumal jednu ze skleněných tabulí v předních dveřích. Nenašel žádné stopy po magnetické pásce poplašného systému.

Z pouzdra menšího než to, v němž nosil pistoli, vytáhl zařízení na otevírání zámků LockAid, pomůcku, kterou mohla používat jen policie.

Kdyby byl přinucen vybrat si, zda půjde ven bez pistole nebo bez téhle hračky, bez váhání by se vzdal zbraně. Za necelou minutu dokázala ta věcička narovnat všechny západky v sebelepším zámku do přímky.

Pistole nebyla jediný nástroj, kterým mohl plnit zadané úkoly. Uměl zabíjet širokou škálou zbraní, předměty každodenní potřeby, které by většina lidí za zbraně nepovažovala, v neposlední řadě i ocelovým pérem ze zásobníku na toaletní papír, a samozřejmě holýma rukama.

LockAid ale nejen usnadňoval Kraitovi práci, ale také mu umožňoval vstup kamkoliv, právo a moc o nic menší, než měli dávní králové před vznikem parlamentů, kdy žádné dveře v království nesměly být Jeho Veličenstvu uzavřeny.

Vytvořil si k tomu nástroji citovou vazbu, jakou by podřadnější člověk mohl mít ke své matce nebo dítěti.

Krait si matku nepamatoval. Pokud vůbec kdy nějakou měl, musela být už mrtvá, ale on si rád pohrával s myšlenkou, že kromě své nadřazenosti nad zbytkem lidstva přišel na svět nějakou jinou, unikátní cestou.

Nevěděl, jaká zvláštní cesta by to mohla být, když ne z matčina lůna. Nezabýval se tím, koneckonců nebyl ani biolog, ani teolog.

Co se týkalo dětí, ty považoval za nesrozumitelné, nechápavé, nudné a zcela nepochopitelné. Stály dospělé příliš mnoho času a za péči o ně se utrácely nesmírné částky navzdory skutečnosti, že byly tak malé, slabé a hloupé a nedokázaly to společnosti nijak oplatit.

Krait si na své dětství nepamatoval. Upřímně doufal, že žádné neměl, protože se mu hnusila představa mladého Kraita s vešmi ve vlasech a hýkavým kašlem, jak si hraje na pískovišti s plastovým náklaďákem, chybí mu tři zuby a u nosu mu visí nudle.

Když odemkl oba zámky, vstoupil do domu, chvilku naslouchal a pak zahalekal: „Haló, je tu někdo?“

Počkal na odpověď, a když žádná nepřišla, zavřel za sebou dveře a rozsvítil několik světel v obývacím pokoji.

Zařízení bylo na jeho vkus příliš vyumělkované a ženské. Jeho sklony k prostotě byly tak silné, že by mohl být šťastný jako mnich v mimořádně spartánském klášteře, až na to, že mniši nesmějí zabíjet lidi.

Aby se s domem seznámil, prošel se Krait po obývacím pokoji, přejel prsty po rámech dveřích a horních plochách vysokého nábytku, a potěšilo ho, že jsou stejně čisté jako ty, na které je dobře vidět.

Pak prozkoumal polštáře na gauči a čalounění křesel, jestli na nich nejsou skvrny od mastných vlasů nebo potu, a žádné nenašel. Neobjevil ani skvrnku od pití nebo jídla.

Baterkou si posvítil pod gauč a skříň. Žádné chomáče prachu.

Spokojený, že majitel domu má stejné nároky na čistotu jako on, se Krait natáhl na pohovku. Nohy položil na kávový stolek.

Poté, co vyslal zakódovanou textovou zprávu, v níž dostatečně popsal svou situaci, požádal o nový dopravní prostředek, výzbroj a skromné množství nejmodernější techniky, která by mohla být užitečná, kdyby se úkol zkomplikoval.

Uvedl adresu svého dočasného útočiště a zeptal se na přibližný čas dodání.

Pak se svlékl do spodního prádla a odnesl své šaty do kuchyně.

Šestnáct

Tim projížděl nocí pod oblohou plnou mraků hnaných pomalu se zvedajícím větrem bez konkrétního cíle, kličkoval ulicemi, vyhýbal se dálnicím a pomalu se blížil k pobřeží.

Beze stopy úzkosti mu Linda pověděla o Denisu Jollym a jeho velkých ušních lalůčcích, rozpadajícím se chevroletu a o tom, že potřebuje na toaletu.

Zastavili u pumpy, natankovali a došli si na záchod. V přilehlém obchodě si koupili krabici sušenek s vanilkovou příchutí.

Tim potřeboval antacid, ale když jeden nabídl Lindě, odmítla. Její neotřesitelný klid mu začínal vrtat hlavou.

Když znovu vyrazili, pověděl jí o chevroletu, požárním hydrantu, plaňkovém plotu a nevhodném objevení vousatého muže s pivním pupkem.

„Tys mu prostřelil pneumatiku?“ zeptala se a tykáním potvrdila, že společně prožité nebezpečí sbližuje.

„Jednu, možná dvě.“

„Přímo na veřejné ulici?“

„Při tom, jak se to seběhlo, jsem neměl čas postavit zátarasy a uzavřít blok.“

„Úžasné.“

„Ani ne. Na spoustě míst na světě se v ulicích víc střílí než jezdí.“

„Kde obyčejný zedník najednou sebere odvahu postavit se do cesty autu řízenému zabijákem a rozstřílí mu pneumatiky?“

„Já nejsem obyčejnej zedník. Jsem skvělej zedník.“

„Něco určitě jsi, jenom nevím co,“ poznamenala a vyndala zásobník z pistole, kterou mu půjčila.

„Takže jsme ve stejným klubu,“ řekl. „Jmenuj mi název jedný knihy, kterou jsi napsala.“

„Zoufalství.“

„To je jeden z tvých titulů?“

„Jo.“

„Pověz mi další.“

„Nesmiřitelná rakovina.“

„Další.“

„Nešťastní a mrtví.“

„Budu hádat – neobjevily se na seznamu bestsellerů.“

„Ne, ale prodávaly se dobře. Našly si své čtenáře.“

„Kolik sebevražd zavinily? Já to nechápu. Říkala jsi, že píšeš deprimující, hloupé, srdcervoucí knihy. Ale když se na tebe podívám, žádnou chronickou depresi nevidím.“

Zatímco vyměňovala prázdné devítimilimetrové nábojnice za nové ze své kabelky, řekla: „Já nejsem v depresi. Jenom jsem si dřív myslela, že bych měla být.“

„A proč sis to myslela?“

„Protože jsem chodila s univerzitními typy, co si potrpí na beznaděj. A kvůli tomu všemu, co se stalo.“

„Kvůli čemu?“

Místo odpovědi řekla: „Dlouho jsem byla tak naštvaná, tak zahořklá, že se do mě deprese už nevešla.“

„Takže to vypadá, že píšeš naštvaný knihy.“

„Byla v nich trocha vzteku, ale hlavně velká sklíčenost, muka, zoufalství a žal.“

„Jsem rád, že jsme spolu v tý době nechodili. Žal nad čím?“

„Soustřeď se na řízení.“

Chvilku mlčel, ale pak řekl: „A co teď budeš psát, když ne sklíčené, mučivé, zoufalé a žalostné knihy?“

„To nevím. Ještě jsem na to nepřišla. Možná napíšu příběh o zedníkovi, který se zbláznil na koncertu Petera, Paula a Mary.“

Timovi zazvonil telefon. Okamžik zaváhal v domnění, že by to mohl být Kravet.

Byl to ale Pete Santo. „Hej, Portýre, zapletl ses do něčeho pořádně divného.“

„Neříkej mi Portýre. Do čeho?“

„Víš, že si lidi, kteří používají hodně falešných řidičáků, nechávají stejné iniciály?“

Tim zajel k chodníku v obytné čtvrti a zastavil. „Pokračuj,“ řekl pak.

„Dal jsem tedy dohromady vyhledávací profil kohokoliv, jehož křestní jméno začíná na R a příjmení na K. Ostatní parametry byly z Kravetova řidičáku – muž, hnědé vlasy, hnědé oči, metr osmdesát dva, datum narození.“

„A našel jsi něco?“

„Asi dvacet lidí. Z toho devět, které hledáme. Na fotce je stejný chlap, ten tvůj, se strašidelným úsměvem. Robert Krane, Reginald Konrad, Russell Kerrington –“

„Myslíš, že jedno z těch jmen je skutečný?“

„Porovnám je se všemi místními, státními a národními policejními databázemi a uvidím, jestli se u některého objeví odznak. Ten chlap musí mít nějaké spojení s policií.“

„Proč?“

„Tady to začíná být divné. Podle dopravního inspektorátu byly ty řidičáky vydané v devíti různých kancelářích po celém státu. Ale na všech je stejná fotka, ne devět různých.“

Zatímco si Tim tu novinu rovnal v hlavě, Linda se otočila na sedadle a upřeně se dívala ven zadním oknem, jako by v okamžiku, kdy se zastavili, bylo snazší je najít.

„Takže ten chlap pracuje někde na dopravním inspektorátu,“ konstatoval Tim.

„Obyčejný mizera nejde na inspektorát, když potřebuje řidičák,“ řekl Pete. „Koupí si ho u padělatele. Takový doklad může být dobrý, ale ne na všechno. Když mu dá polda pokutu a porovná jeho řidičák s databází, nenajde ho tam. Jeho je jenom padělek bez pramenů.“

„Ale těchhle devět řidičáků prameny má. Ty obstojí.“

„Člověče, ty obstojí se ctí. Takže ten chlap musí mít někoho na inspektorátu nebo dokáže upravit jeho databázi osobně.“

„Jak upravit?“

„Zařadit do ní falešné záznamy.“

„Měl bych si udělat kurz v administrativě.“

„Šetři peníze a nech si místo toho udělat transplantaci osobnosti,“ řekl Pete. „Je tu ještě něco. Kalifornie má nové dohody o přístupu do databází inspektorátu s několika okolními státy. Tenhle Kravet Krane Konrad Kdovlastně má tři řidičáky z Nevady a dva z Arizony, s jinými jmény ale stejnou fotkou.“

„No, sluší mu to na ní,“ poznamenal Tim.

„To jo,“ souhlasil Pete.

„To dělá ten úsměv.“

„A oči. O co jde, kamaráde?“

„To jsme už probrali. O ten hrnek s papouškem a koláč s vaječným krémem.“

„Ty řidičáky a upravené databáze, to je trestný čin. Teď, když o tom vím, na tom nemůžu sedět věčně, dokonce ani kvůli tobě.“

Jméno Richard Lee Kravet nebylo skoro jistě vrahovo pravé jméno, takže ten vyhořelý chevrolet v zadní uličce zřejmě nedovede policii k jeho pravé identitě. A kromě toho nebyl ten vrak důkazem ničeho jiného než bezohledného řízení.

„Možná kdyby se ti podařilo vypátrat jeho pravou identitu mezi všemi falešnými, možná kdybys zjistil pravé jméno toho chlapa a pro koho pracuje, tak bych ti možná řekl, o co se jedná.“

„Tři možná. Chci tě jenom varovat. Mám tvrdý zadek a budu na tom kvůli tobě sedět, ale ne až do soudného dne.“

„Díky, Pete,“ řekl Tim. „Zavolej, až budeš něco mít.“

„Na tomhle budu nejspíš dělat až do rána. Už jsem zavolal do práce a hodil se marod.“

„Zavolej mi kdykoliv.“

„Ona je pořád s tebou?“

„Jo. Jí cheesburgery a nenávidí roketu.“

„A co Superstar – to má ráda?“

„Nedívá se na to.“

„Povídal jsem ti, že v ní něco je. Zeptej se jí, co je její nejoblíbenější film všech dob.“

Tim se obrátil k Lindě. „Pete chce vědět, co je tvůj nejoblíbenější film všech dob.“

„Kombinace Smrtonosné pasti a Muže v ohni, verze s Denzelem Washingtonem.“

Tim zopakoval její odpověď a Pete řekl: „Ty šťastnej parchante.“

Sedmnáct

V prádelně našel Krait volná ramínka na kalhoty, košili a bundu. Pověsil to oblečení na úchytky na kuchyňské lince.

Oblečený jen ve spodním prádle, ponožkách a botách stáhl žaluzie na oknech kuchyně. Neschvaloval lidi, kteří se vystavovali jako ve výkladní skříni.

Našel jeden kartáč s tvrdými štětinami a jeden s měkkými. Potěšil ho objev houbičky na šaty.

Zdálo se, že majitelé domu dbají na svůj oděv stejně úzkostlivě jako na pořádek v domácnosti.

Byl v pokušení napsat jim před odchodem pochvalný dopis, ale také několik rad. Nedávno se objevily na trhu netoxické, biologicky rozložitelné čisticí prostředky pro použití v domácnosti, žádný z nich neměli. Byl si jistý, že by je potěšilo, kdyby jim takový výrobek doporučil.

Za použití lehce namočené houbičky tam, kde to bylo nutné, a obou kartáčů podle stavu a podstaty látky brzy dokončil údržbu svého šatstva.

Protože prádelna byla malá, rozložil si žehlicí prkno v kuchyni. Majitelé domu vlastnili prvotřídní napařovací žehličku.

Kdysi použil stejnou značku na mučení mladého muže, než ho zabil. Bohužel při tom ten dokonalý elektrospotřebič zničil.

Když vrátil všechno na své místo, oblékl se a šel nahoru najít vysoké zrcadlo. Objevil ho v hlavní ložnici.

Zrcadla ho fascinovala. Všechno v nich bylo obrácené, což mu naznačovalo existenci nějaké záhadné pravdy o životě, kterou ještě nedokázal pochopit.

Jednou četl rozhovor se spisovatelkou, která tvrdila, že ze všech fiktivních postav se nejvíce ztotožňuje s Alenkou od Lewise Carrolla. Tvrdila, že uvnitř Alenkou je.

Protože zastávala mnoho pobuřujících názorů, Krait ji jednoho večera navštívil. Ukázalo se, že je docela drobná. Snadno ji zvedl a prohodil vysokým zrcadlem, aby zjistil, jestli jím magicky projde a zmizí v říši divů.

Ale nebyla to Alenka. Zrcadlo se roztříštilo. A když už jím nedokázala projít, dal si tu práci a postaral se, aby několik střepů ze zrcadla prošlo jí.

Teprve když mu zavibroval mobilní telefon, uvědomil si Krait, že stojí před zrcadlem už déle než minutu.

Textová zpráva ho informovala, že to, co si objednal, dorazí ve 2.00.

Podle náramkových hodinek měl před sebou hodinu a padesát pět minut čekání.

Netrpělivost mu nehrozila. Pochopil to jako příležitost seznámit se s rodinou, která mu nevědomky poskytla útočiště.

Začal prohlídkou skříněk v hlavní koupelně. Tam ke své spokojenosti zjistil, že má s tou rodinou společných mnoho oblíbených značek: zubních past, antacidů, léků na bolení hlavy…

Pokaždé, když se setkal se značkou, jejíž volbu považoval za nevhodnou, hodil daný předmět do blízkého odpadkového koše.

Ve dvou zásuvkách prádelníku v ložnici Krait nalezl velkou sbírku erotického prádla. Se zájmem každý kousek rozložil, pozorně prohlédl a opět složil.

Ten nález ho nepohoršil. Pokud má průměrný člověk vůbec na něco právo, je to neomezené vyjádření jeho sexuality.

Kraita napadlo, jestli by neměl vyjádřit svou sexualitu do jednoho z nejprovokativnějších kousků prádla a vrátit ho do zásuvky, ale rozhodl se, že se bude šetřit pro tu Paquetteovou.

Na druhém konci chodby v prvním patře, než byl pokoj rodičů, se nacházel pokoj jejich dcery. Jediný pohled stačil, aby mu bylo jasné, že je ještě v pubertě.

Dívčiny šaty, to, jak si místnost vyzdobila, a její hudební vkus ztělesněný malou sbírkou kompaktních disků naznačovaly, že se nebouří proti svým rodičům.

Krait neschvaloval její zjevné podřízení se matce a otci.

I když mu děti připadaly nevyzpytatelné a protivné, jeden důvod k jejich existenci viděl. Opovržení a nepřátelství mezi generacemi poskytovaly nástroje, s jejichž pomocí bylo možné formovat a ovládat společnost.

Zásuvka nočního stolku obsahovala kromě jiných věcí zamčený, v kůži vázaný deníček. Krait zámeček rozlomil. Dívka se jmenovala Emily Pelletrinová. Měla snadno čitelný, úhledný rukopis.

Krait pročetl několik stránek, pak občas nějaký odstavec, ale nenašel žádná odhalení, která by bylo nutné držet pod zámkem. Emily si myslela, že její rodiče jsou neúmyslně směšní, ale milovala je a vážila si jich. Nebrala drogy. Vypadalo to, že je ve čtrnácti stále panna. Upřímně se snažila nosit ze školy co nejlepší známky.

Až do objevení téhle afektované Emily nenašel Krait v domě nic, co by ho popouzelo. Na ní však bylo cosi nafoukaného.

Jakmile dokončí svůj úkol, mohl by se za Emily vrátit. Rád by ji odvedl na týden nebo na dva někam, kde by měli soukromí.

Poté, co by dívku seznámil s mnoha novými zážitky, látkami pozměňujícími vědomí a idejemi, by ji vrátil domů s jistotou, že už o sobě nikdy nebude mít tak vysoké mínění. Získala by také jiný názor na matku a otce a současná nepřirozená dynamika v rodině by byla napravena.

Později, když Krait pokračoval v návštěvě rodiny Pelletrinových v obývacím pokoji, uslyšel na příjezdové cestě auto. Při pohledu na hodinky zjistil, že zásilka dorazila na čas – přesně ve 2.00.

Nešel ven, aby kurýry přivítal. To by bylo porušení protokolu.

Ani nepřistoupil k oknu, aby vyhlédl mezi závěsy. Kurýři ho nezajímali. Byli to jenom pěšáci, statisté v dramatu.

Znovu v kuchyni prozkoumal Krait mrazák a našel ideální porci domácích lasagní. Ohřál si je v mikrovlnné troubě a zapil lahví piva.

Poté co po sobě uklidil, pozhasínal světla a zamkl domovní dveře, vyšel na příjezdovou cestu.

Chevrolet, který tam na něho čekal, byl tmavomodrý, ne bílý, ale jinak vypadal úplně stejně jako auto, které byl nucen zanechat v té uličce.

Žádná kombinace světla a okolního prostředí nemohla dokázat, aby obyčejný sedan vypadal jako sporťák. Avšak pod rychle letícími mraky poháněnými větrem, který kýval větvemi stromů, jež ve snovém světle lamp vrhaly pohyblivé stíny, vypadal ten tmavomodrý chevrolet mnohem mocněji než jeho bílá verze. Na Kraita to udělalo dojem.

Klíček byl v zapalování. Na sedadle spolujezdce ležela diplomatka.

Nemusel se dívat do kufru, aby věděl, že obsahuje malé zavazadlo.

V 2.32 v noci se necítil ani trochu unavený. V očekávání dlouhé noci s Paquetteovou spal předchozí odpoledne až do čtyř.

Za pár minut bude vědět, kde najde ji a jejího samozvaného rytíře. Dlouho před rozbřeskem se Timothy Carrier stane minulostí jako všichni ti muži, kteří sedávali u kulatého stolu krále Artuše.

Carrierova odvaha a střelecké umění Kraita zaujaly, ale nenahnaly mu strach. Nedávné události jeho sebedůvěru nezlomily, ba ani nenarušily, a on neměl v úmyslu shánět o tom muži nějaké podrobnější informace.

Čím víc by toho věděl o svých terčích, tím spíš by se mohl dozvědět důvody, proč si je někdo přeje mrtvé. A jakmile by je znal, přišel by den, kdy by někdo chtěl i jeho smrt.

Carrier se stal terčem víceméně náhodou, ale Krait považoval za vhodnější držet se obvyklých pravidel.

Pokud ta žena také nezemře před rozbřeskem, bude v Kraitových rukou. A on k ní nebude tak shovívavý, jak by možná byl, kdyby zůstala doma a smířila se s tím, co ji čeká.

Koneckonců kvůli ní a tomu hromotlukovi přišel o hrnek ve tvaru papouška, který se mu tolik líbil.

Aspoň že měl stále ten účinný balzám na rty.

Nastartoval motor. Palubní deska se rozzářila.

Druhá část

Špatné místo, správný čas

Osmnáct

Už to bylo dávno, co byl ten malý hotel na pobřežním útesu postaven. Bougainvilley s kmeny silnými jako stromy se pnuly po laťkových mřížích lemujících chodník vedoucí ke vchodu a vítr rozhazoval po dlažbě konfety z okvětních lístků.

Když patnáct minut po půlnoci Tim podepisoval hotelovou registraci, napsal tam Pán a paní Carrierovi, zatímco recepční ověřoval v terminálu jeho Visa kartu.

V jejich pokoji ve druhém patře vedly skleněné posuvné dveře na balkon se dvěma tepanými křesly a nízkým stolkem. Balkon dělila od vedlejšího asi metrová mezera.

Pod tmavě šedým nebem se rozkládalo černočerné moře. Pěna na nízkých vlnách se jako šedý kouř pohybovala k pobřeží a rozpadala se na popelavé pláži.

Na sever a pod nimi vytvářel vítr větší hluk v korunách vzrostlých palem, než jaký dělal mírný příboj.

Linda, opírající se o zábradlí a hledící k nerozeznatelnému západnímu obzoru, řekla: „Dneska je jim všechno jedno.“

„Komu je jedno co?“ zeptal se Tim vedle ní.

„Recepčním je jedno, jestli je pár sezdaný.“

„Aha, vím, co myslíš. Ale nepřipadalo mi to správné.“

„Střežíš mou čest?“

„Myslím, že by ses o sebe uměla postarat sama.“

Obrátila pozornost od ztraceného obzoru k němu. „Líbí se mi, jak mluvíš.“

„A jak mluvím?“

„Nedokážu pro to najít správný výraz.“

„A to jsi spisovatelka.“

Ponechali balkon větru, vrátili se dovnitř a zavřeli dveře.

„Kterou postel chceš?“ zeptal se.

Stáhla přehoz a řekla: „Tahle bude fajn.“

„Jsem si jistej, že jsme tady v bezpečí.“

Zamračila se. „Proč bychom nebyli?“

„Pořád mi nejde do hlavy, jak nás našel u tý restaurace.“

„Musí bydlet u té prázdné parcely a náhodou nás uviděl, jak to tam obhlížíme.“

„Nic se neděje náhodou.“

„Někdy ano. Existuje taková věc jako smůla.“

„Každopádně bychom měli zůstat ve střehu,“ řekl. „Asi budu spát oblečenej.“

„Taky už jsem se rozhodla spát oblečená.“

„Hm. Jo. Takže ses rozhodla.“

„Netvař se tak zklamaně.“

„Nejsem zklamanej. Jsem zdrcenej.“

Zatímco byla Linda v koupelně, zhasl Tim lustr. Lampička na nočním stolku mezi postelemi měla třístupňový vypínač a on zvolil nejslabší světlo.

Natáhl se na postel a vytočil číslo hospody, kde ještě Rooney pracoval za barem.

„Kde jsi?“ zeptal se Rooney.

„Přímo na prahu ráje.“

„Dál už se nedostaneš.“

„Přesně toho se bojím. Poslechni, Liame, mluvil ještě s někým?“

„Ten žralok v polobotkách?“

„Jo, ten. Mluvil s někým ze zákazníků?“

„Ne, jenom se mnou.“

„Možná zašel nahoru promluvit si s Michelle.“

„Ne. Byla tady za barem, když přišel.“

„Někdo mu dal moje jméno. A má moje číslo na mobil.“

„Odsud ho nemá. Tvoje číslo přece není v seznamu.“

„Přesně to mi tvrdil můj operátor.“

„Time, kdo je ten chlap?“

„To bych sám rád věděl. Hele, Liame, vyšel sem ze cviku v balení ženskejch, musíš mi pomoct.“

„Máme asi špatný spojení,“ řekl Rooney. „Povídal jsi balení ženskejch?“

„Poraď mi něco hezkýho, co se říká ženě.“

„Hezkýho? A o čem?“

„Nevím. O jejích vlasech.“

„Mohl bys říct ‚Líbí se mi tvoje vlasy‘.“

„Jak jsi dokázal, že si tě Mary vzala?“

„Namluvil jsem jí, že když mě nebude chtít, zabiju se,“

„Na vyhrožování sebevraždou je v tomhle vztahu trochu brzo,“ namítl Tim. „Musím končit.“

Když vyšla Linda z koupelny s umytým obličejem a vlasy sepnutými dozadu, přímo zářila. Zářila také, už když do koupelny šla.

„Líbí se mi tvoje vlasy,“ řekl.

„Moje vlasy? Přemýšlím o tom, že si je nechám ostříhat.“

„Jsou tak lesklý a tmavý, skoro černý.“

„Nebarvím si je.“

„Ne, jasně že nebarvíš. Nechtěl jsem naznačit, že jo, nebo že je to příčesek.“

„Příčesek? Vypadají jako příčesek?“

„Ne, ne. Tak vůbec nevypadají.“

Rozhodl se prchnout z místnosti, na prahu koupelny udělal tu chybu, že se otočil a řekl: „Jenom chci, abys věděla, že nepoužiju tvůj kartáček.“

„Vůbec mě nenapadlo, že bys to udělal.“

„Říkal jsem si, že bych mohl. Prolítlo mi to hlavou.“

„Aha, takhle je to.“

„Kdybych si od tebe mohl vzít trochu zubní pasty, přejel bych si zuby prstem.“

„Ukazováček je na to lepší než palec,“ poradila mu.

Když o pár minut později vyšel z koupelny, ležela na přikrývkách se zavřenýma očima a rukama sepnutýma na břiše.

V tlumeném světle se Timovi zdálo, že spí. Došel ke své posteli a tak tiše, jak jen dokázal, se posadil a opřel zády o pelest.

„Co když se Peteu Santovi nepodaří najít mezi těmi jmény to pravé?“ zeptala se.

„Podaří se mu to.“

„A co když ne?“

„Tak zkusíme něco jinýho.“

„A co to bude?“

„To vymyslím ráno.“

Po chvilce mlčení řekla: „Ty si vždycky víš rady, viď?“

„Děláš si legraci?“

„Nehraj to na mě.“

Po krátké odmlce Tim připustil: „Zdá se, že pod dostatečným tlakem většinou najdu správný řešení.“

„Je tenhle tlak dostatečný?“

„Brzo bude.“

„A když nejsi pod dostatečným tlakem?“

„Tak jsem bezradnej.“

Timovi zazvonil mobil. Nechal ho na nabíječce na nočním stolku.

Ozval se Pete Santo. „Stala se legrační věc.“

„Fajn. Rád se zasměju. Zapnu to nahlas.“ Postavil mobil na noční stolek. „Už můžeš.“

„Porovnával jsem všechna ta jména s policejními databázemi, státními i národními,“ řekl Pete, „abych zjistil, jestli není jedna z těch totožností tak reálná, aby se k ní dalo přiřadit služební číslo. Najednou mi zazvonil telefon. Byl to Hitch Lombard. Můj velitel detektivů.“

„Tvůj šéf? Kdy – teď po půlnoci?“

„Právě jsem s ním domluvil. Hitch se doslechl, že jsem nemocný a nepřijdu zítra do práce, tak se chtěl zeptat, jak mi je.“

„Vaří taky slepičí vývar pro nemocný detektivy?“

„Předstíral jsem, že je normální, že mi takhle volá, a odpověděl jsem, že mám něco se žaludkem. Nato se zeptal, na jakém případu pracuju, a já odpověděl, že jsou asi tři a vyjmenoval jsem mu je, jako by je neznal.“

„A on je zná?“

„Rozhodně. A pak začal něco mlít o tom, že jsem svými případy vždycky posedlý, a tak nejspíš na jednom z nich právě teď pracuju na svém počítači, i když jsem nemocný.“

„To je divný,“ připustil Tim.

„Doslova mě to zvedlo ze židle.“

„Jak by někdo mohl vědět, že hledáš v databázích Kraveta a jeho ostatní identity?“

„Způsobilo to něco v jejich softwaru. Zájem o Kraveta a jeho další jména spustil poplach. Někdo o tom dostal informaci.“

Linda se posadila na posteli a řekla: „Kdo někdo?“

„Někdo mnohem výš v potravním řetězci, než jsem já,“ odpověděl Pete. „Někdo výš než Hitch Lombard, dost vysoko na to, aby přikázal Hitchovi zastavit mě, a aby on řekl: Ano, pane, hned to zařídím, a mohl bych vám nejdřív políbit zadek?“

„Co je to za chlapa, ten Lombard?“ zeptala se Linda.

„Není tak špatný, jak to vypadá. Ale když člověk pracuje na ulici, může být rád, že Lombard dřepí v kanceláři a není na ulici s ním. Řekl mi, že až se budu cítit líp a vrátím se do práce, bude pro mě mít důležité vyšetřování, které mi zabere všechen čas.“

„Takže tě stáhnul ze všech ostatních případů?“ zeptal se Tim.

„Přesně tak, dneska v noci,“ potvrdil Pete.

„Myslí si, že tě něco v jednom z těch případů muselo dovést ke Kravetovi.“

„Nic takového neřekl, ale máš pravdu. I když se o Kravetovi nezmínil ani slovem.“

„Možná ani nezná Kravetovo jméno nebo jeho ostatní jména, ani netuší, o co jde,“ poznamenala Linda.

Pete souhlasil. „Někdo drží Lombarda v louskáčku na ořechy, který použije, jestli mě neodstraní z cesty. Hitch nepotřebuje vědět, proč mě chtějí vyšachovat. Stačí, aby uvěřil, že ho zmáčknou.“

Zatímco mluvil a naslouchal, prohlížel si Tim v tlumeném světle své ruce. Byly drsné a mozolnaté.

Až tahle záležitost skončí, budou jeho ruce možná ještě drsnější a neschopné jemného doteku.

„Hodně jsi nám pomohl, Pete,“ řekl. „Vážím si toho.“

„Ještě jsem neskončil.“

„Ale skončil. Jdou po tobě.“

„Musím změnit taktiku,“ řekl Pete.

„Myslím to vážně. Skončil jsi. Ať neskončíš na úpatí útesu.“

„A k čemu jinému útesy jsou? Kromě toho to dělám stejně tak pro sebe jako pro tebe.“

„To nedává smysl.“

„Nepamatuješ si, jak jsme spolu vyrůstali?“ zeptal se Pete.

„Uteklo to tak rychle, že jsem na to skoro zapomněl.“

„Přišli jsme odtamtud sem pro nic za nic?“

„To bych si myslel nerad.“

„Určitě jsme sem nepřišli proto, abychom dovolili obyčejným parchantům plést se nám do cesty.“

„Pořád se nám budou plíst do cesty,“ opáčil Tim.

„To je fakt. Ale jednou za čas se musíme postarat, aby jeden z nich dostal co proto a začal si myslet, že bůh přece jenom možná existuje.“

„To jsem někde slyšel.“

„To jsi řekl ty.“

„No, hádat se s tebou nebudu. Dobře, teď si trochu odpočineme.“

„A zítra mi třeba povíš, o co tady jde.“

„Třeba,“ řekl Tim a ukončil hovor.

Linda se znovu položila na postel, hlavu na polštáři, oči zavřené, ruce sepnuté na břiše. „Poezie,“ pronesla jen.

„Jaká poezie?“ Když neodpověděla, řekl: „To, co se ti stalo, to, co tě přimělo psát srdcervoucí knihy –“

„Knihy plné srdcervoucího smutku.“

„To, ať už to bylo cokoliv – jseš si naprosto jistá, že něco z tý doby nemůže stát za tím, co se teď děje?“

„Naprosto. Promýšlela jsem to už z celého tuctu stran.“

„Zkus ještě třináctou.“

Z kabelky na nočním stolku vytáhla pistoli a položila ji tak, aby na ni dosáhla.

Aniž by otevřela oči, zeptala se: „Umřeme tady?“

„Budeme se snažit, aby se to nestalo,“ odpověděl.

Devatenáct

Hotelový pokoj ve druhém patře začal připomínat uzavřený kaňon ve starém westernu. Měl jen jeden východ, a kdyby se objevili nezvaní hosté, nebylo by možné uniknout jinudy než přes ně.

Průměrný nájemný vrah, pokud někdo takový existoval, by se nejspíš nepokusil udeřit v hotelu. Raději by si na svou oběť počkal na ulici, kde byl nespočet únikových cest.

Když si však Tim vybavil ten neukojitelný hlad v těch černých propastech uprostřed vrahových očí, ani na okamžik nevěřil, že je ten člověk průměrný. Kravet neznal žádná omezení. Mohl dělat cokoliv.

Tim zůstal sedět na posteli a díval se, jak Linda leží se zavřenýma očima. Rád se na ni díval, zvlášť když ho nečtvrtil její ostrý pohled.

Viděl už mnoho žen krásnějších než ona. Ale nikdy nepotkal takovou, na kterou by se díval raději.

Proč to tak bylo, netušil. Nesnažil se tomu přijít na kloub. Lidé dnes marní mnoho času tím, že se pokoušejí porozumět svým pocitům, aby nakonec dospěli jen k tomu, že jsou upřímné.

Přestože se mohlo ukázat, že hotelový pokoj ve druhém patře je spíš past než útočiště, nedokázal přijít na místo, kde by byli ve větším bezpečí. Celý svět pro ně momentálně představoval jeden velký, uzavřený kaňon.

Instinkty mu říkaly, že čím víc se budou pohybovat, tím budou bezpečnější. Ale potřebovali si odpočinout. Kdyby se vrátili do auta, nedojeli by nikam jinam než k vyčerpání.

Co nejtišeji vstal z postele, chvilku stál a díval se na ni a pak zašeptal: „Spíš?“

„Ne,“ odpověděla šeptem. „A ty?“

„Půjdu na pár minut ven.“

„Proč?“

„Abych se porozhlédl.“

„Po čem?“

„To nevím jistě. Pistoli máš na nočním stolku.“

„Nezastřelím tě, až se vrátíš.“

„To doufám.“

Vyšel z pokoje a zavřel za sebou dveře. Přesvědčil se, že se zaklaply.

Na každém konci chodby svítil červený nápis VÝCHOD ohlašující schodiště. Výtahy byly na severním konci.

Na západní straně chodby se nalevo od jejich pokoje nacházelo šest dalších. Na čtyřech dveřích visela cedulka NERUŠIT.

Napravo od nich byly pokoje čtyři. Cedule byla jenom na nejbližších dvou.

Když pomalu otevíral dveře vedoucí na jižní schodiště, zaprotestovaly s tichým zavrzáním. Na nejvyšším schodu se pozorně zaposlouchal do šumění moře v zákrutách šachty podobné mušli, ale slyšel jen ticho.

Sestoupil dvě patra do přízemí. Dveře nalevo vedly ho chodby s pokoji pro hosty. Východ napravo se otevíral na osvětlený venkovní chodník vedoucí k průčelí hotelu.

Cestu lemovaly ibiškové keře. Velké červené květy kývající se ve větru jako by oplývaly neblahými znameními.

Chodník vedl mezi hotelem a jeho tříposchoďovými garážemi. Zamířil ke svému exploreru.

Každý, kdo přijel do hotelu, bez ohledu na denní dobu, byl požádán, aby si nechal auto zaparkovat zřízencem. Tim by však nedal klíčky z ruky a neomezil jejich pohyblivost, stejně jako by za stvrzenku nevyměnil svoje nohy.

Mezi půlnocí a šestou hodinou ranní byl ve službě jen jeden zřízenec. V té noční době pracoval zároveň jako poslíček, a tak nebyl ve své kukani. Host musel při příjezdu zazvonit a počkat, až přijde.

Tim nezazvonil. Zaparkoval, kde sám chtěl.

Teď, krátce před jednou hodinou, vyndal baterku a z prostoru pro hever v zavazadlovém prostotu si vzal malou taštičku s nářadím zavřenou na zip.

Vítr se volně proháněl stavbou beze stěn a z různých míst betonové garáže se ozýval strašidelný šepot a přízračné hlasy, jak si proudící vzduch hrál na břichomluvce.

Když se vrátil do jejich pokoje ve druhém patře, zavřel Tim dveře a zamkl je. Zajistil je i řetízkem, ačkoliv ten by nevydržel jediné kopnutí při odhodlaném útoku. Kdyby však zdržel útočníka jen o tři vteřiny, mohl by jim zachránit život.

Přešel k nohám Lindiny postele. Stále ležela na zádech se zavřenýma očima.

„Spíš?“ zašeptal.

„Ne,“ odpověděla šeptem. „Jsem mrtvá.“

„Musím rozsvítit víc světel.“

„Jen do toho.“

„Potřebuju si něco prověřit.“

„Tak jo.“

„Pokusím se nedělat hluk.“

„Mrtvou ženskou nepřebereš.“

Stál a díval se na ni.

Za okamžik, aniž by otevřela oči, řekla: „Zase ty moje vlasy?“

Tim ji tam nechal s jejími krásnými vlasy, rozsvítil lustr a zamířil ke dveřím na balkon.

Jeho odraz ve skle ho vylekal. Vypadal jako medvěd. Velký, neohrabaný, neupravený, bezradný medvěd. Žádný div, že nechávala oči zavřené.

Každá část skleněných dveří byla metr dvacet široká. Pravá strana byla pevná a levá se zasouvala přes ni po její vnitřní straně.

Protože šlo o luxusní hotel, dbali tam na detaily. Kovový rám dveří nebyl připevněný na zdi, ale byl zapuštěný do ní, takže tapety sahaly až ke sklu.

Vzhled by kazily i šrouby s plochými hlavami, a proto nebyla pevná část dveří zevnitř zajištěna.

Otevřel dveře na pár centimetrů. Zvědavý vítr se na něho přišel podívat, když zkusmo pohyboval západkou.

Hotel byl postaven už dávno a ty dveře tam byly od počátku. Protože tenkrát byla mnohem nevinnější doba a balkon visel asi patnáct metrů nad zemí, nebyly vybaveny pořádným zámkem.

Jednoduchá západka sloužila dobře k tomu, aby udržela dveře zavřené. Zámku se však vyrovnat nemohla.

Tim se zvedl z podřepu, otočil se, aby požádal Lindu o pomoc, a zjistil, že stojí za ním a sleduje ho.

„Takže ty nejsi mrtvá,“ řekl.

„Stal se zázrak. Co to děláš?“

„Chci zjistit, jestli to dokážu, aniž bych někoho probudil.“

„Já jsem vzhůru. Byla jsem vzhůru celou dobu, pamatuješ?“

„Možná trpíš spánkovou poruchou.“

„Právě se na jednu dívám.“

„Chtěl jsem říct, že bych rád zjistil, jestli to zvládnu, aniž bych vzbudil lidi ve vedlejším pokoji. Půjdu na balkon a ty za mnou zavřeš a zajistíš dveře, ano?“

„Proč ne?“

Tim si vzal baterku a nářadí a vyšel ven. Vítr byl o něco silnější než předtím a nepříjemně se do něj opřel.

Linda zasunula dveře a zajistila je západkou. Stála za nimi a dívala se na něho.

Zamával na ni a ona mávání opětovala.

Potěšilo ho to. Mnoho žen by mu pokynulo, aby si pospíšil, nebo by tam stály s rukama v bok a zíraly. Líbil se mu její vážný výraz, když mu mávala.

Napadlo ho, že by zamával znovu, ale ovládl se. Ani trpělivost tak výjimečné ženy, jako byla ona, není nevyčerpatelná.

Rozhodl se začít s pevnou částí dveří. Při troše štěstí se nebude muset zabývat západkou na druhém panelu. Posvítil si baterkou a rychle objevil dva ukotvovací šrouby ve vodorovném a dva ve svislém rámu.

Z taštičky s nářadím si vybral jeden ze tří šroubováků Phillips. Hned na první pokus zvolil ten správný.

Rám dveří byl asi dva metry vysoký. Snadno mohl dosáhnout dostatečného kroutivého momentu, i když pracoval nad hlavou.

Čekal, že šrouby budou za ta léta zarezlé, a nemýlil se. Zabral a hlava šroubu se utrhla.

Druhý šroub také nevydržel, ale ty dva ve svislém rámu se otáčely se skřípavými protesty. Hluk, který dělal, nemohl upoutat ani pozornost u princezny trpící nespavostí a sužované tvrdým hráškem pod dvaceti matracemi.

Všechny posuvné dveře se nasazují do kolejniček poté, co je upevněn rám. Tím pádem je snadné je vyjmout. Protože byly tyto dveře vyrobeny ve věku nevinnosti, měly ze stran otvory pro prsty, které montérům usnadňovaly práci.

Kdyby byly panely široké metr osmdesát, sám by si s nimi neporadil. Měly však jen metr dvacet a on byl velký, neohrabaný medvěd.

Zvedl dveře kolmo nahoru a vršek zapadl do instalační mezery nad nimi. Spodní hrana vyjela s tichých zavrzáním z kolejničky.

Kdyby naklonil spodní část dveří k sobě a pomalu ji spustil dolů, vyjel by vršek z instalační mezery. Pak by mohl vyndat celé dveře z rámu a položit je na balkon.

Tohle však byla jen zkouška, jestli je možné dveře vyjmout relativně potichu. Napjal svaly, zvedl je zpátky do kolejnice a nechal je v jejich rámu, neupevněné, takže bylo možné je posouvat stejně snadno jako jejich protějšek, teď zajištěný západkou.

Posbíral nářadí a baterku a pokynul Lindě, aby ho pustila dovnitř.

Když za sebou zavíral, podíval se na hodinky a řekl: „Trvalo to asi čtyři minuty.“

„Jen si představ, jaký kus hotelu bys dokázal rozebrat za hodinu.“

„Kdybys řekněme spala –“

„Na to už nemám ani pomyšlení.“

„– mohl bych se dostat do pokoje přes balkon, aniž bych tě probudil. A už vůbec bych nemohl vzbudit lidi ve vedlejším pokoji.“

„Kdyby se Kravetovi podařilo překonat těch patnáct metrů od země a dostat se sem těmihle dveřmi, věděli bychom, že je Spidermanovo zlé dvojče.“

„Jestli nás najde tak rychle jako v té restauraci, budu radši, když za námi přijde jednou nebo druhou cestou, než kdyby na nás čekal v garáži,“ podotkl Tim. „Nejzranitelnější budeme, až se budeme blížit k exploreru. Nelíbí se mi tam všechny ty podpůrný sloupy.“

„Dneska v noci nás nenajde,“ řekla.

„Tím si nejsem tak jistej.“

„Není přece kouzelník.“

„Jo, ale slyšela jsi Petea Santa. Kravet má styky.“

„Připravili jsme ho o auto,“ namítla.

„Nepřekvapilo by mě, kdyby uměl lítat. Ale stejně se cítím líp. Už nejsme v uzavřeným kaňonu.“

„Vůbec ti nerozumím a je mi to jedno.“ Zívla si. „Pojď, jdeme do postele.“

„To zní dobře.“

„Tak jsem to nemyslela,“ řekla.

„Já to tak taky nemyslel,“ ujistil ji.

Dvacet

Závěsy na posuvných dveřích byly zatažené. Světlo lampičky na nočním stolku bylo ztlumené na minimum.

Na podlaze vedle postele ležela Lindina taška, sbalená a připravená pro případ, že by museli rychle zmizet.

Odhrnula pokrývky na stranu, lehla si na záda a hlavu si podložila polštářem. Boty si nezula.

Tim se usadil v křesle. Chtěl spát vsedě.

Křeslo si přesunul ke vchodovým dveřím, aby ho snáz probudil každý zvuk na chodbě. Z místa, kde seděl, viděl na balkónové dveře zakryté závěsy.

Místo aby usnul s pistolí v ruce, zastrčil zbraň hlavní dolů mezi plyšový polštář a bok křesla, odkud ji mohl tasit stejně rychle jako z pouzdra.

Digitální hodiny na nočním stolku ukazovaly 1.32.

V té vzdálenosti a z toho úhlu nepoznal, jestli má Linda zavřené nebo otevřené oči.

„Spíš?“ řekl.

„Ano.“

„Co se stalo s tvým vztekem?“

„Kdy jsem byla naštvaná?“

„Nemyslím dneska. Říkala jsi, žes byla spoustu let zahořklá a rozzlobená.“

Mlčela. Pak řekla: „Jednou chtěli podle mé knihy natočit seriál.“

„Kdo?“

„Ti obvyklí psychopati.“

„Podle který knihy?“

„Červ v srdci.“

„Ta je pro mě nová.“

„Dívala jsem se na televizi –“

„Ty přece televizi nemáš.“

„Bylo to v čekárně u recepce jedné televizní společnosti. Celý den tam běží jejich program.“

„Jak to můžou vydržet?“

„Myslím, že tam žádná recepční nezůstane dlouho. Přišla jsem tam na pracovní schůzku. Zrovna dávali denní debatní pořad.“

„A tys nemohla přepnout na jinej kanál.“

„Nebo něco hodit na obrazovku. Všechno v těchhle čekárnách je měkké, žádné tvrdé předměty. Tipni si proč.“

„Jsem dokonale v obraze.“

„Všichni hosté v tom pořadu byli rozčílení. Dokonce i konferenciérka, ta byla naštvaná za ně.“

„Proč byli naštvaný?“

„Protože si připadali jako oběti. Lidé k nim byli nespravedliví. Jejich rodiny, systém, země, celý život k nim byl tak nespravedlivý.“

„Já radši koukám na starý filmy,“ řekl.

„Ti lidé zuřili, že jsou oběti, ale těžili z toho. Nevěděli, co by si jinak počali se životem.“

„‚Narodil jsem se pod skleněným podpatkem a prožil pod ním celý život,‘“ citoval Tim.

„Kdo to řekl?“

„Jeden básník, nepamatuju si jeho jméno. Holka, se kterou jsem chodil, říkala, že to je její moto.“

„Tys chodil s dívkou, která tvrdila něco takového?“

„Dlouho ne.“

„Byla dobrá v posteli?“

„Bál jsem se to zjišťovat. Takže jsi sledovala ty naštvaný lidi v debatním pořadu.“

„A najednou jsem si uvědomila, že pod spoustou chronického vzteku se skrývá stoka sebelítosti.“

„Byl pod tvým vztekem taky kanál sebelítosti?“ zeptal se.

„Předtím jsem si to nemyslela. Ale když jsem ho našla u těch lidí v televizi, spatřila jsem ho i u sebe a udělalo se mi z toho zle.“

„To vypadá na významnej okamžik.“

„Byl to významný okamžik. Ti lidé svůj vztek milovali, byli rozzlobení odjakživa, a až by umírali, jejich posledními slovy by byly nějaké sebelítostivé bláboly. Najednou jsem se vyděsila, že bych mohla skončit jako oni.“

„Ty bys tak nikdy neskončila.“

„Ale jo, mohla jsem. Byla jsem na nejlepší cestě. Ale vztek jsem si zakázala.“

„To jde?“

„Dospělí to dokáží. Věční adolescenti ne.“

„Natočili ten seriál?“

„Ne. Odešla jsem ještě před tou schůzkou.“

Pozoroval ji z druhé strany pokoje. Během jejich rozhovoru se ani jednou nepohnula. Její klid byl něco hlubšího než jen klid: byla to vyrovnanost ženy, která žila nad všemi bouřemi a stíny, nebo v to aspoň doufala.

Hlasem ztěžklým únavou řekla: „Slyším vítr.“

Vítr se neúnavně proháněl po balkonu, ne hlasitý nebo nevraživý, ale tichý a chlácholivý, jako nekonečné hejno na nekonečné cestě.

Šeptem, který sotva slyšel, pronesla: „Zní to jako křídla, která tě odnesou domů.“

Chvilku neřekl nic. Pak zašeptal: „Spíš?“

Neodpověděla.

Chtělo se mu přejít přes pokoj, postavit se nad ni a prohlédnout si ji, ale byl příliš unavený na to, aby vstával z křesla.

„Něco v tobě je,“ řekl.

Bude hlídat její spánek. Sám napětím neusne. Richard Lee Kravet byl někde venku, pod tímhle nebo jiným jménem. Kravet se blížil.

Kravetovy rozšířené zornice mohla možná vysvětlit nějaká droga. Ale jak mohl vstřebat tolik světla a neoslepnout?

S pistolí zastrčenou vedle sebe v křesle, s tichem na chodbě před pokojem, s větrem unášejícím celý svět do temnoty Tim usnul.

Zdálo se mu o louce plné květin, na které si hrál jako kluk, o šerém kouzelném lese, který v životě neviděl, a o Michelle s nějakým třpytivým střepem v levém oku a krvácejícím pahýlem místo levé paže.

Dvacet jedna

Ve 3.16 zaparkoval Krait na kraji silnice Pacific Coast Highway půl bloku jižně od hotelu.

Poté co odeslal textovou zprávu požadující údaje o posledním použití kreditní karty Timothyho Carriera a zvlášť zdůraznil jméno tohoto hotelu, otevřel Krait kufřík, který obdržel s novým autem.

Uvnitř spočívala ve vytvarovaném molitanu upravená automatická pistole Glock 18 a čtyři plné zásobníky. Nechyběly ani nejmodernější tlumiče a ramenní pouzdro.

Krait tu zbraň obdivoval. Z takové jako ona vystřílel na střelnici tisíce kulek. S devítimilimetrovými náboji Parabellum rotujícími kolem své osy s 1300 otáčkami za minutu byla mimořádně snadno ovladatelná.

Speciální zásobníky obsahovaly třiatřicet nábojů. Maximalizovaly potenciál zbraně v plně automatickém režimu. Jeden do ní zasunul.

Protože byla zvláštní hlaveň prodloužená a opatřená závitem, bylo snadné našroubovat na ni jeden z tlumičů.

Cítil s tou zbraní jistou spřízněnost. Neměla žádnou minulost, stejně jako si Krait nepamatoval svou matku ani dětství. Oba byli čistí, nesmiřitelní a ve službách smrti.

Vládci Země byl upravený Glock 18 důstojným Excaliburem.

Cestou na jih si Krait na semaforech svlékl bundu. Teď si sundal podpažní pouzdro se SIG P245 a zastrčil ho pod sedadlo.

Navlékl si nové pouzdro, dost velké, aby se do něj vešel glock s tlumičem a prodlouženým zásobníkem. Když si ho zapnul, vystoupil z chevroletu a zakroutil rameny, aby se přesvědčil, že mu dobře sedí.

Vytáhl z auta bundu a oblékl si ji. Glock zasunul do pouzdra, takže mu volně visel na levém boku.

V tu pozdní hodinu se po Pacifik Coast Highway proháněl jen vítr. Zhluboka se nadechl nočního vzduchu. Bez páchnoucích emisí z hemžících se aut příjemně voněl.

Byl to okamžik, kdy by člověk uvěřil, že jednoho dne už nebudou silnice zaplňovat žádná vozidla a ani jediná lidská bytost se nebude procházet po pobřežních kopcích či kdekoliv jinde. Až to hříšné plemeno konečně vyhyne, vítr a déšť smyjí z tváře země všechno, co nevystavěl tupý stroj přírody, a země pohltí všechny odporné kosti, aby je navždy skryla před sluncem a měsícem. Pod chladnými hvězdami bude ležet samota zbavená vší touhy, očekávání a naděje. Ticho už nikdy nenaruší píseň nebo smích. Nebude to klid modlitby nebo rozjímání, ale prázdnoty. A tehdy bude práce u konce.

Krait seděl v autě a čekal na požadované informace. Ve 3.37 obdržel kódovanou zprávu.

Timothy Carrier použil svou Visa kartu v uplynulých dvanácti hodinách dvakrát, poprvé, aby zaplatil benzin. Podruhé to bylo před třemi a půl hodinami, kdy ji vytáhl při registraci v hotelu, poblíž kterého teď Krait parkoval.

Protože hotel patřil řetězci s propojeným rezervačním počítačovým systémem, podařilo se Kraitovým zdrojům už odhalit, že pan a paní Carrierovi se ubytovali na jednu noc v pokoji 308.

To pan a paní ho pobavilo. Takový bleskový románek.

Když o nich přemýšlel, jak jsou spolu v jednom hotelovém pokoji, vzpomněl si Krait, že je jeho úkolem tu ženu znásilnit.

Chtěl ji znásilnit. Znásilnil už ženy mnohem méně pohledné než byla ona. Nikdy s tím neměl problém, když o to zákazník při domlouvání podmínek požádal.

Těšil se také, až do jejích tělesných otvorů nacpe umělecké dílo, které vyndal z rámu v její ložnici.

Situace se však bohužel změnila. Podle jeho zkušeností může při těch vzácných příležitostech, kdy se vytratí moment překvapení, zajistit úspěch jen bezohledné použití hrubé síly.

Aby se k té ženě dostal, bude muset s největší pravděpodobností zabít Carriera. Při útoku by ji mohla srazit k zemi zbloudilá kulka. A kdyby ječela, kdyby se bránila, neměl by Krait na vybranou než ji zastřelit bez znásilnění.

To bylo také v pořádku. Za daných okolností to bylo maximum, v něž mohl doufat. Dva další mrtví představovali jeden z řady kroků vedoucích ke dni prázdných silnic, k tichu prázdnoty.

Krait vystoupil z auta a zamkl ho. Tohle nebyla počestná doba.

Místo toho, aby zamířil přímo k hotelu, pustil se k vedlejším parkovacím garážím.

Explorer stál tam, kde očekával, že ho najde: v jihozápadním rohu přízemí.

Pokud byl v garážích nějaký hlídač, nacházel se právě v jiném poschodí. Hotel však spíš spoléhal na bezpečnostní kamery, kterých Krait zahlédl několik.

Kamery mu nedělaly těžkou hlavu. Elektronické záznamy se mohou ztratit, do systémů je možné se nabourat.

Ve světě, který se každým dnem vzdaluje pravdě, zaměňuje čím dál víc lidí skutečnou realitu za virtuální; a vše virtuální lze snadno pozměnit.

Stejně tak si nikdy nedělal starosti s otisky prstů nebo DNA. Byly to jen vzorce, ty první zanechané mastnotou na kůži, ty druhé vyjádřené strukturou makromolekul.

Experti musejí ty vzorce přečíst a posoudit, zda jsou použitelné jako důkazy. Pod silným tlakem se může odborník rozhodnout přečíst vzorec špatně, nebo ho dokonce pozměnit. Američané chovají dojemnou důvěru v „experty“.

Chodník lemovaly červené ibišky zmítané větrem. Ibišek není jedovatá rostlina.

Krait několikrát potřeboval jedovatou rostlinu, aby mohl dokončit svůj úkol. Durman, oleandr a lilie mu dobře posloužily.

Ale ibišek byl bezcenný.

Došel ke dveřím, otevřel je a vstoupil na schodiště. Začal stoupat do druhého patra.

Dvacet dva

Tima probudil z neklidných snů nějaký zvuk.

Už dávno se naučil, že přežití může záviset na tom, jestli dokáže odhodit spánek, jako by to byla přikrývka. Okamžitě měl jasnou hlavu, napřímil se v křesle a vytáhl pistoli.

I když pozorně naslouchal, nic dalšího neslyšel. Zvuk se někdy může člověku zdát a probudí ho, protože při něm ve skutečném životě viděl někoho umírat.

Digitální hodiny ukazovaly svítícími zelenými číslicemi čas – 3.44. Spal asi dvě hodiny.

Pohlédl ke dveřím na balkon.

Závěsy visely bez hnutí.

Pak uslyšel zvuk větru, buď bušícího nebo plíživého, ale nevlídného, rytmického a konejšivého.

Po chvilce ticha promluvila Linda a Tim si uvědomil, že to byl její spánkem prosycený hlas, co ho probudilo. „Molly,“ řekla. „Ach, Molly, ne, ne.“

Její slova v sobě nesla sklíčenost a naléhavost.

Ve spánku se obrátila na bok. Ležela teď schoulená do klubíčka, pažemi objímala polštář a pevně si ho tiskla k hrudi.

„Ne… ne… ach, ne,“ mumlala a pak se její slova rozplynula v sotva slyšitelném sténání, nářku hlubokého žalu, který nebyl pláčem, ale něčím horším.

Jak vstával z křesla, vytušil Tim, že ta žena není zajatcem nesmyslného snu, ale spánek ji přenesl do minulosti, kde žil a možná i zemřel někdo jménem Molly.

Dříve než mohla ze spaní odhalit skrytou pravdu, vyrušil spící hotel další zvuk a tentokrát přicházel z chodby.

Tim naslouchal u dveří s uchem těsně přitisknutým k mezeře podél rámu. Zdálo se mu, že zaslechl slabé zavrzání dveří u jižního schodiště.

V uchu ucítil proud chladného vzduchu.

V chodbě se znovu rozhostilo ticho, ale teď bylo prosycené vyčkáváním.

Pokud Tim ten zvuk správně identifikoval, musel stát někdo na schodišti, držet dveře otevřené a zkoumat chodbu ve druhém patře.

Potvrzení přineslo další zavrzání, jako by někdo dveře opatrně zavíral, místo aby je nechal zaklapnout.

Jen málo pozdních hostů by bylo tak ohleduplných a od hotelového personálu se to nedalo očekávat vůbec.

Tim přiložil oko ke kukátku ve dveřích. Širokoúhlá čočka mu poskytla pokřivený pohled na chodbu.

Tohle byl okamžik, z něhož nebylo návratu. Takovým okamžikem Tim prošel už večer. Když vstoupil do jejího domu, když uviděl, že má na zdi plakát televize místo skutečného přístroje, rozhodl se ke kurzu tak nevratnému jako ten, který zvolil Kolumbus, když v srpnu roku 1492 zvedl kotvu.

To, kde se teď nacházel, byl bod běžný v jakémkoliv nebezpečném dobrodružství, kdy se smysly buďto zostří, aby mohly čelit hrozbě, nebo se ukáží příliš tupé pro souboj, kdy se srdce buďto stane vůdčím kompasem, nebo sejde z cesty, kdy se vítězství ukáže být pravděpodobné či nikoliv.

Do panorámatu jako ze zrcadlového bludiště, které nabízela čočka, vstoupil nějaký muž, z něhož byl vidět jenom týl hlavy, jak zkoumal dveře na východní straně chodby. Pak se podíval Timovým směrem. Jeho tvář sice pokřivila vypouklá čočka, ale stále bylo možné rozeznat obličej vraha, který přijal celou armádu totožností.

Jeho růžovou pokožku. Jeho neustálý úsměv. Jeho oči podobné otevřeným kanálům.

Tim by potřeboval silnější zbraň než pistoli ráže 9 mm na to, aby zastřelil Kraveta skrz dveře.

Kromě toho, až by byl vrah mrtvý, určitě by najali jiného. A Tim by už neměl tu výhodu, že by věděl, jak ten nový muž vypadá.

Couvl ode dveří, otočil se a doběhl k posteli, kde Linda už zase tiše spala.

Jeho plán náhle vypadal spíš jako vrh kostkami než jako strategie.

Když položil Lindě ruku na rameno, okamžitě se probrala k plnému vědomí, jako by absolvovala stejnou školu přežití, kterou navštěvoval on.

Posadila se, vstala a Tim řekl: „Je tady.“

Dvacet tři

Krait se v dramatických situacích cítil jako bůh, bez pochyb a výhrad. Věděl, co potřebuje udělat a co má rád, a v okamžicích jako tento se naplňovaly jak jeho potřeby, tak touhy.

Poté co vyšel ze schodiště a potichu za sebou zavřel dveře, vytáhl z podpažního pouzdra svůj glock. Cestou po chodbě ho držel hlavní dolů.

Po jeho pravé ruce se nacházely sudé pokoje, po levé, na západní straně, liché. Na pátých dveřích od schodiště bylo číslo 308.

Podle hotelových záznamů se Carrier a ta žena zaregistrovali před třemi a půl hodinami. Na rozdíl od Kraita nespali v pondělí do čtyř odpoledne v očekávání, co přinese nastávající noc. Ve své únavě jistě rádi uvěřili, že jsou na nějakou dobu v bezpečí.

Krait těžil ze skutečnosti, že lidé špatně snášejí realitu. Když se pro ně přání stalo otcem myšlenky, přiblížil se nepozorován, protože byl realitou, kterou odmítali spatřit.

Cestou do schodů se zastavil v prvním patře, aby prozkoumal zámky u dveří. Hotel nahradil původní mechanické elektronickými kartami.

V tomhle případě mu jeho milované zařízení na otvírání zámků nepomůže. Na tuto eventualitu byl však připraven.

Když se vrátil na schodiště, zastavil se a vytáhl z peněženky něco, co vypadalo jako běžná kreditní karta. Ve skutečnosti však šlo o skener, který dokázal přečíst a znovu vyslat kód elektronického zámku.

Teď, u dveří 308, zasunul Krait okamžitě kartu do skuliny. Nevytáhl ji, ani když se místo červené diody rozsvítila zelená; dokud byla na místě, zůstával zámek odemčený.

LockAid dělal při použití trochu hluku. Skener byl zcela tichý.

Přepínač na pistoli umožňoval volbu poloautomatické nebo automatické funkce. Ačkoliv Krait dával obvykle přednost jednoduché taktice a základním zbraním, tentokrát nastavil glock na automatickou střelbu.

Sevřel pažbu oběma rukama, a když zjistil, že je na dveřích bezpečnostní řetěz, ustoupil a vší silou do dveří kopl tak vysoko, jak jen dokázal.

Západka, do které byl řetízek zasunut, se vyrvala z rámu, dveře se rozlétly a Krait rychle vstoupil do pokoje v polovičním podřepu, s pažemi napnutými před sebe a ukazováčkem lehce tlačícím na spoušť ustoupil doprava z cesty dveřím, které se odrazily ode zdi a znovu se zabouchly.

Dvě postele. Jedna trochu pomačkaná. Druhá s odhrnutým přehozem. Lampička na nočním stolku.

Ani stopy po pánu a paní Carrierových. Možná byli vzhůru a zaslechli zavrzání dveří na schodiště.

Jen dvě možná útočiště. Balkon a koupelna.

Dveře koupelny byly pootevřené. Uvnitř tma.

Sevřel pevně pažbu pistole, aby vyvážil tíhu tlumiče, která stahovala hlaveň dolů, a vypálil krátkou salvu do tmy, rozbil zrcadlo a nejspíš i několik kachlíků, zasypal koupelnu odraženými kulkami a šrapnely a jedna střela prorazila dveře.

Zpětný ráz slabý. Jako by ho tlumič kompenzoval. Hluk, který by ani nevzbudil spáče, kdyby tam nějaký byl. Nulový záblesk z hlavně.

Žádný křik z koupelny. Žádná opětovaná palba. Nikdo uvnitř. Nechat na později.

Závěsy zakrývající posuvné dveře. Carrier má pistoli. Nutné vyčistit balkon před rozhrnutím závěsů.

Krait krátce zalitoval hluku, který udělá, a vypálil další krátkou salvu. Závěsy se zakývaly, skleněné dveře se vysypaly a něco kovově cvaklo. Odhrnul látku a vyšel ven. Pod nohama mu chrupaly střepy kaleného skla.

Sám na balkonu, ve větru vanoucím tak přímo od moře, že byl cítit solí, přistoupil k zábradlí a pohlédl dolů. Přímo pod balkonem ležely nějaké kameny, pak byla pláž a za ní tříštící se příboj. To všechno patnáct metrů hluboko. Příliš hluboko, než aby mohli skočit dolů a nezranit se.

Nepochyboval o spolehlivosti informací, které dostával od svých zdrojů. Za ta léta se ani jednou nezmýlily.

Aby našel jiné vysvětlení pro zmizení své kořisti, pohlédl Krait doleva a doprava podél zdi hotelu. Balkony. Nic než identické balkony se zábradlím. Opuštěné balkony.

Teď opuštěné.

Balkon, na kterém stál, dělil od vedlejšího asi metr a půl. Člověk, který by se nebál výšek, mohl rychle přeskočit z jednoho na druhý.

S křupáním doprovázejícím každý krok měl Krait pocit, jako by prošel zrcadlem na místo, které před ním navštívila jen Alenka.

Vrátil se do pokoje 308 a povšiml si důležitého detailu, který předtím přehlédl: nepřítomnosti jakýchkoliv osobních věcí.

Když otevřel dveře koupelny, nenašel tam ani mrtvé, ani raněné. Několik ručníků bylo použito, ale na poličce nad umyvadlem se nenacházely žádné toaletní potřeby.

Carrier a ta žena neodešli, když uslyšeli zavrzat dveře na schodiště. Dávno předtím si našli prázdný pokoj a přestěhovali se do něho, aniž by informovali vedení hotelu.

Krait se vrátil do chodby ve druhém patře, vytáhl skener ze škvíry na kartu a strčil ho do kapsy.

Vykopnutí dveří a tříštění skla muselo probudit několik hostů. Na chodbě stáli dva muži, jeden ve spodním prádle, druhý v pyžamu.

Krait na ně s úsměvem namířil pistoli.

Stáhli se do svých pokojů a zavřeli za sebou dveře.

Tou dobou už někdo určitě zavolal na recepci a stěžoval si na hluk. A oba muži, které zastrašil, zatelefonují na 911.

Kraitův pulz se sotva zvýšil nad obvyklých šedesát čtyři tepů za minutu. Vypadal klidně a byl klidný.

Co se v jeho životě objevilo jako první, jestli ten klidný vzhled nebo klid sám, bylo asi tak snadné rozhodnout, jako zda slepice předcházela vejci. Kořeny jeho osobnosti se ztratily v čase a on se o ně nezajímal.

Jako většina Kalifornie se i tohle město hemžilo policií. Pokud není policejní auto někde nablízku, reakce se dá očekávat do pěti minut.

Dorazí však jen dva policisté, maximálně čtyři. Vzhledem k rozlehlosti okolí se mu určitě podaří proklouznout k autu zaparkovanému u silnice.

Kdyby se policie objevila příliš brzy, Krait by se z hotelu prostřílel. S tím neměl problém.

Na západní straně chodby bylo jedenáct pokojů. Na čtyřech ze šesti severně od tři sta osmičky visely cedule NERUŠIT.

Neměl důvod věřit, že dva pokoje bez cedulí jsou neobydlené, nebo že se v nich skrývá jeho kořist. Carrier mohl také vyvěsit žádost o soukromí nebo ji z některých obydlených pokojů sundat, aby Kraita zmátl.

Jižně od tři sta osmičky byly čtyři pokoje a před posledním, pokojem 300, ležela cedulka NERUŠIT na podlaze. Krait pohlédl na ni a pak na zavřené dveře.

Byl si naprosto jistý, že na podlaze nebyla, když tam před několika minutami přišel. Možná ji někdo shodil, jak spěchal k východu.

Pokoj 300 se nacházel jen tři kroky ode dveří na jižní schodiště.

Krait vytušil, že ta chytrá dvojice už seběhla ze schodů a uprchla z budovy, a rozhodl se, že se nebude zdržovat otevíráním pokoje 300 a jeho prohlídkou. Opustil druhé poschodí.

Teď už nejspíš utíkají k exploreru zaparkovanému v garážích. Možná už se k němu dostali.

Krait se nerozběhl ze schodů, protože paniku neměl v povaze, ale sestupoval s uměřeným chvatem.

Dvacet čtyři

Pár vteřin poté, co se rozlétly dveře tři sta osmičky, vyrazili Tim s Lindou ze dveří a spěchali dolů po schodech.

Vítr zmítal červenými ibišky u jejich nohou, jejich kroky se odrážely od nízkého stropu obrovské garáže, explorer zablikal světly a zapípal, když Tim otevřel dveře dálkovým ovladačem. Tim se posadil za volant a Linda si od něho vzala pistoli, když házela dozadu svou tašku.

Pokoj 300 byl opravdu prázdný, když o něco dříve v noci vysadil Tim posuvné dveře a vstoupil do něho z balkonu. Lindu pustil dovnitř předními dveřmi a pověsil na kliku cedulku NERUŠIT.

Pak dvě hodiny spal, i když jeho spánek byl temnou cestou plnou zlých snů.

Teď nastartoval auto, rozsvítil světla, vyjel z parkovacích garáží a zamířil na jih po Pacific Coast Highway. Na první křižovatce odbočil doleva, do vnitrozemí.

„Tak jo,“ řekla. „Teď už mám strach.“

„Nezdá se, že by ses až tak moc bála.“

Ohlédla se zadním oknem a řekla: „Věř mi. Jsem jako Richard Dreyfuss na zádi člunu, když mu do obličeje vyskočil žralok. Jak nás ten chlap našel?“

„Myslím, že přes kreditní kartu.“

„To, že je polda, ještě neznamená, že mu lidi z MasterCard půjdou na ruku.“

„Byla to Visa.“ Tim odbočil vpravo do obytné čtvrti. „A on je mnohem víc než jenom polda.“

„Ať je kdo chce, nemusí snad mít na takovéhle sledování nějaké povolení od soudu?“

„Copak se třináctiletý hackeři neumějí nabourat do každýho systému i bez povolení?“ opáčil.

„Takže je to superpolda se synovcem, který pro něj dokáže vysledovat Visa kartu?“

„Možná někde stojí barák plnej chlapů, co jako puberťáci pronikali do počítačů televizních společností, aby tam nechávali nemravný vzkazy pro Nikki Coxovou. Teď jim je o patnáct víc a celá ta léta se drželi na temné straně.“

„Celý barák?“ podivila se. „Proti komu myslíš, že bojujeme?“

„Nemám tušení.“

Zahnuli do kopce a stoupali, ne přímo, ale v serpentinách, když kličkovali z ulice do ulice mezi domy, které se bez ohledu na jejich slohovou pestrost daly označit za dost příšerné.

„Poslechni, už jsem tě odhadla na člověka, který se vyzná,“ řekla Linda.

„Ne ve věcech, jako je tahle. Jsem mimo svoji ligu.“

„Že jsem si toho nevšimla.“

„Zatím jsem měl kapku štěstí.“

„Tak takhle tomu říkáš?“

Nad lampami se tyčily pepřovníky ohýbané větrem a stíny větví se míhaly po chodníku jako neklidné nervy.

„Kdo je Nikki Coxová?“ zeptala se.

„Dělala jednu televizní show, Nešťastně až do smrti.“

„Dobrá show?“

„Zlomyslná, většinou průměrná, s mluvícím plyšovým králíkem s plandavejma ušima.“

„Jedna z mnoha.“

„Byl jsem v pubertě a hormony mi stříkaly z uší. Sledoval jsem každej díl s vyplazeným jazykem.“

„To musel být pořádně sexy plyšový zajíc.“

V každém bloku ve dvou nebo třech domech svítila za závěsy tlumená světla. V době, kdy v televizi vystupovala Nikki Coxová s přemoudřelým mluvícím králíčkem, by jich člověk nenašel ani třetinu. Tohle bylo desetiletí nespavosti – nebo spíš století.

„Kam jedeme?“ zeptala se Linda.

„To jsem ještě nevymyslel.“

„Ať jedeme kamkoliv, dohodneme se na jedné věci.“

„Na jaké?“

„Už ani slovo o té zatracené Nikki Coxové.“

„Právě jsem si vzpomněl na jméno toho králíka. Byl to Pan Oušín.“

„O něm mluvit můžeš.“

„Myslím, že teď jsme bezpečnější v pohybu. Žádný další hotely.“

„Jsem ráda, že jsi nespadl z balkonu a nezabil se.“

„Já taky. Budeme chvíli kličkovat a přemýšlet.“

„Myslela jsem si, že spadneš. Kdyby ano, byla by to moje vina.“

„Jak jsi na to přišla?“

„Nebyl bys tady, kdyby mě někdo nechtěl zabít.“

„Tak prostě přestaň dělat věci, kvůli kterým tě lidi chtějí zabít.“

„Budu na tom pracovat.“

Blok za blokem a ulici za ulicí sílilo v Timovi přesvědčení, že jejich momentální bezpečí je tenké lano napnuté nad propastí mezi zrezivělými háky a rozplétající se z obou konců.

Často se díval do zpětných zrcátek v očekávání náhlého sledování.

Linda řekla: „Mám kamarádku Teresu, bydlí v Dana Pointu, ale přes týden je mimo město. Vím, kde schovává náhradní klíče.“

Velké, větrem hnané listy magnolií se míhaly ve stružkách jako vyplašené krysy.

„Time? Proč se nemůžeme schovat v Teresině domě?“

Ačkoliv tachometr ukazoval jen padesát kilometrů v hodině, intuice mu napověděla, že jedou moc rychle a mohli by vjet do problému dřív, než by si ho všimli. Nechal rychlost klesnout na třicet a pak na dvacet.

„Co se děje?“ zeptala se a zahleděla se do noci.

„Ty to necítíš?“

„Cítím, že to cítíš ty, ale nevím, co to je.“

„Kámen,“ řekl.

„Kámen?“

„Představ si hodně vysokej útes.“

Ulice vedoucí ze severu k jihu byly uspořádané jako zuby hřebenu a všechny končily na hřbetě vedoucím ze západu na východ. Ještě jednou odbočil doleva, do hřbetu – a zjistil, že končí na křižovatce s poslední severojižní ulicí.

„Útes?“ připomněla mu.

„Útes tak vysokej, že nedohlídneš na vrchol, protože se ztrácí v mracích. A nejenom vysokej, ale převislej jako vlna. My žijeme na úpatí, v jeho stínu.“

Zahnul doleva, do poslední ulice v té čtvrti. Po obou stranách stály domky. Reflektory posvítily na několik aut zaparkovaných u chodníku.

„Někdy se z převislýho útesu uvolní velkej balvan, úplně potichu,“ pokračoval.

Snížil rychlost na patnáct kilometrů v hodině.

„Neslyšíš, jak padá, ale cítíš jeho řítící se váhu… možná jak pod sebou při pádu stlačuje vzduch.“

Každá z těch ulic byla tři bloky dlouhá a po obou stranách stály domky. Ve druhém a třetím bloku této poslední ulice však byly domy jen nalevo.

Napravo se rozkládal veřejný park s atletickou dráhou, v té době temný a tichý.

Tichý padající kámen, nehlučná vlna tsunami předbíhající hluk, který dělá, puklá země pod nohama nenápadně se napínající k náhlému zborcení…

Jeho dávná citlivost k blížící se hrozbě se mu v posledních hodinách vrátila. Teď byla ostrá jako hrot jehly.

Zamračená obloha a sílící vítr měly upozornit na blížící se bouři. Ale když mraky protrhl první blesk, Tim se polekal a málem dupl na brzdu.

Domy, stromy a zaparkovaná auta jako by sebou trhaly v bodavém světle ozařujícím zemi za dunivého doprovodu hromu.

I přes chaos míhajících se stínů vyvolaný větrem odhalil blesk něco, čeho se nedotklo světlo pouličních lamp. Muže v tmavých šatech stojícího v úkrytu pod vysokým stromem, opírajícího se zády o kmen.

Když se trochu vyklonil z úkrytu, aby pohlédl na explorer, dostala jeho tvář ve světle blesku stříbrný nádech, takže vypadala jako namalovaná maska mima. Byl to Kravet a Krane a Kerrington a Konrad a další neznámí, tak všudypřítomný, jako by to nebyl jen jeden člověk se stovkou jmen, ale stovka mužů sdílejících jednu mysl a poslání.

Linda, fascinovaná tou strašidelnou tváří, která se zjevila a hned nato zmizela zásluhou jim nakloněných nebes, zašeptala: „To není možné.“

Záhadou toho zjevení se budou moci zabývat později. Pro úvahy bylo nutné přežití.

Tim strhl volant doprava a dupl na plyn.

Vrah vystoupil z úkrytu pod stromem s namířenou zbraní jako zlý duch dlouho dřímající pod zemí a teď znenadání probuzený bleskem.

Dvacet pět

Sebekratší zaváhání mohlo mít za následek odlišný a krvavější výsledek střetnutí, ale explorer vyskočil na obrubník, právě když Kravet vystoupil z úkrytu. Než stihl zvednout pistoli a vypálit, byl donucen uskočit, aby se autu uhnul.

Projet kolem vraha nebo začít couvat by v prvním případě znamenalo zásah do okénka na straně spolujezdce a ve druhém průstřel čelního skla. Nejlepší variantou bylo vyrazit přímo proti němu.

Kravet se zapotácel dozadu a upadl.

Tim strhl volant v naději, že ho přejede, zlomí mu kotníky, kolena, cokoliv. Zabiják se před koly uhnul a Tim vlétl do parku.

Betonové piknikové stolky, betonové lavice. Pískoviště, prolézačka. Vítr houpal přízraky dětí na houpačkách.

Zadní okénko se roztříštilo a Tim ucítil, jak do sedadla řidiče udeřila zezadu kulka.

Dřív než stačil Lindu varovat, sklouzla pod sedačku.

Další kulka se zaryla do kovu a auto dostalo možná ještě třetí zásah, ale kanonáda hromu přehlušila menší kalibr.

Byli mimo dostřel pistole a mohl je ohrozit už jen náhodný zásah. Zbraň měla prodlouženou hlaveň a nejspíš i tlumič, který snižoval její dostřel.

Kravet ale nezůstane na místě a pokusí se je zasáhnout. Je to chlap, který musí být stále v pohybu.

Tim hnal explorer tak rychle, jak jen se v nepředvídatelném terénu odvážil, a snažil se najít druhý konec parku, cestu ven.

Pulzující blesk odhalil prázdnou tribunu a baseballové hřiště.

Ačkoliv se poslední výbuch hromu zdál být dost silný na to, aby rozvalil hráz jakékoliv přehrady, déšť se ještě nespustil.

Linda se posadila zpříma a pozvedla hlas, aby přehlušila vítr, který dovnitř pronikal zadním okénkem. „Před deseti minutami jsme odjeli z hotelu a on nás už našel?“

„A najde nás znova.“

„Jak tam mohl čekat?“

„Má na palubní desce displej. A ne ledajakej.“

„Displej na palubní desce? A jaký?“

„Počítačovej displej.“

„Elektronickou mapu.“

„Jo. Uviděl rozvržení ulic, napadlo ho, že bychom se mohli objevit v téhle, a my to udělali.“

Zatímco se pohupovali přes podmáčenou louku, zeptala se: „On nás sleduje?“

„Právě mi to došlo. V tomhle autě je namontovaný sledovací zařízení. Kdyby ho někdo ukradl, policie ho vystopuje přes satelit.“

„Smějí to udělat, když auto nebylo ukradené?“

„O nic víc než by směli vraždit na objednávku, aby měli na hypotéku.“

Louka skončila pod dlouhým svahem a Tim řídil auto k jeho vrcholu, zatímco blesky barvily zeleň větrem polehlé trávy na bílo.

„Ta bezpečnostní agentura přece nemůže spolupracovat s nějakým ničemným policajtem. Musel bys nejdřív nahlásit, že ti ukradli auto, aby to zařízení aktivovali,“ ozvala se Linda.

„Nejspíš to přes bezpečnostní agenturu nezařizoval.“

„Tak přes koho?“

„Zase jsme u toho baráku plnýho odrostlejch počítačovejch maniaků. Nabourali se do sítě společnosti a posílají naši polohu do Kravetova auta.“

„Já ty lidi nenávidím,“ řekla.

Na vrcholku kopce začínalo fotbalové hřiště. Tim uviděl lampy ve vzdálené ulici a rozjel se k nim se stovkou na tachometru.

„Takže nemáme šanci je setřást,“ poznamenala.

„Ani nejmenší.“

Na čelním skle se rozpleskly první velké kapky deště se stejným rachotem, jako by vjeli do hejna chroustů.

„Jestli zastavíme, bude vědět přesně, kde jsme, a půjde po nás.“

„Nebo,“ řekl Tim, „najde na mapě cestu, kterou se pravděpodobně vydáme.“

„A někde vepředu na nás bude čekat.“

„To mi dělá větší starosti.“

„Kde je ta vysílačka? Můžeme ji vypnout, rozbít?“

„Nevím, kde je.“

„Kam by ji tak asi namontovali?“ zamyslela se.

„Myslím, že je montujou na nejrůznější místa, aby zlodějům zkomplikovali hledání.“

Projeli další oblastí s betonovými piknikovými stolky, lavicemi a odpadkovými koši.

„Se vším tím betonovým nábytkem to je jako udělat si piknik v gulagu,“ poznamenal.

„Pamatuju si, že když jsem byla malá, byly lavičky ze dřeva.“

„Lidi je začali krást.“

„Beton nikdo nechce.“

„Ale chce,“ opáčil. „Jenom ho nikdo neunese.“

Dosáhli konce parku, přejeli chodník a sjeli z obrubníku do vozovky.

Kapek už nebylo jen několik. Tim zapnul stěrače.

„Získali jsme trochu času,“ řekl. „Jestli má podobný auto jako předtím, ne SUV, nebude riskovat zkratku přes park. Bude to muset objet.“

„Co teď?“

„Chci ještě víc času.“

„To já taky. Asi padesát let.“

„A nechci jet z kopce za ním. Zahneme za roh a on nám odřízne cestu svým autem, zablokuje nás. Takže pojedeme nahoru.“

„Znáš to tady dobře?“

„Kéž bych znal. Ty jo?“

„Moc dobře ne.“

Na křižovatce odbočili doprava. Vlhká stoupající ulice se zaleskla pokaždé, když vzplála obloha.

„Chci se dostat kolem těch baráků až nahoru, za hřeben,“ vysvětlil Tim. „Třeba tam najdeme starou cestu, po který se dostaneme rychle na jih.“

„Za hřebenem bude nejspíš křovinatá krajina.“

„Tak tam snad bude cesta pro hasiče.“

„Proč na jih?“ zeptala se.

„Je to rychlost, co mě zajímá nejvíc, ne směr. Chci, abychom před ním měli aspoň pět minut náskok, než se zbavíme auta.“

„Opustíme explorer?“

„Nemáme na vybranou. Když pojedeme dál a dál, dokud nám nebo jemu nedojde benzin, budeme nejspíš první, kdo skončí s prázdnou nádrží. On po nás pořád půjde a my si nebudeme moct vybrat místo, odkud půjdeme po svejch.“

„Když jsme se ubytovali v hotelu,“ řekla, „myslela jsem, že máme chvíli klid, abychom vymysleli nějaký plán.“

„Nebudeme mít klid, dokud to neskončí. Teď už to chápu. Mělo nám to dojít dřív. Bude to na hraně až do konce.“

„Nemám z toho dobrý pocit.“

„Bodejť bys měla.“

„Jde to s námi z kopce.“

„Zvládneme to.“

„Zní to sice dobře, ale je to kravina.“

Nechtěl jí lhát. „No, asi by sis nepřála, abych ti řekl, že umřeme.“

„Dokud si to nebudeš myslet. Pak mi to řekni.“

„Nemyslím si to.“

„Fajn. Aspoň něco.“

Dvacet šest

Ve světle reflektorů připomínaly provazy deště stříbrné řetězy, ale vánoční nálada chyběla.

Po dlažbě tak kluzké, že by se na ní skoro dalo sáňkovat, projížděl Tim bez zastavení jednu stopku za druhou.

Kravet bude předpokládat, že je napadne satelitní sledování auta. Protože nutně potřebovali získat náskok, než opustí explorer, bude se jich držet jako veš košile, aby je neztratil, až budou pokračovat v cestě pěšky.

„Nabila jsi pistoli?“ zeptal se Tim.

„Zásobník je plný.“

„Máš ještě nějakou munici?“

„Moc ne. Čtyři náboje. Možná šest.“

„Nechci se s ním dostat do přestřelky. To, z čeho střílel, vypadalo na automatickou pistoli.“

„To nezní moc dobře.“

„Mohl by mít v zásobníku tak třicet nábojů. Když bude chtít, vysype je na nás ani ne za minutu.“

„Přestřelku v žádném případě.“

„Pokud nebude vyhnutí.“

„To je ošklivá představa,“ poznamenala.

„Stát se může cokoliv.“

„Víme jistě, že je na volné noze?“

„V baru to tak vypadalo. Chlapi s licencí na zabíjení dostávaj výplatu jako každej jinej, ne obálku s penězi.“

„Ale jestli si dokáže na pomoc povolat všechny ty počítačové maniaky a kdo ví koho ještě, proč po nás jde jen on sám?“

„Ti, co ho najali, si od tvý vraždy chtějí udržet odstup. Poskytujou mu plnou podporu, ale nechtějí na tebe poslat vlastní zabijáky. Jenom tahají za šňůrky.“

„Původně si mysleli, že bude snadné mě zabít, že to bude vypadat na práci nějakého maniaka, ale situace se změnila.“

„Je to větší kravál,“ souhlasil.

„Takže když dojdou k závěru, že se to vymyká kontrole, dostane možná Krait nějakou podporu. Co pak?“

„Budeme v hajzlu.“

„Možná jsi mi měl přece jenom lhát.“

Stoupající ulice končila na křižovatce ve tvaru T. Nová ulice vedla ze severu na jih po nejvyšší vrstevnici ve městě.

Tim zahnul doprava, na jih, a rychle projel kolem větších a nazdobenějších domů, než byly ty níže položené. O dva bloky dál přijeli do slepé ulice.

„Do háje,“ řekl a objel ostrůvek uprostřed kruhového objezdu. Rozjel se zpátky, odkud přijeli, poháněný vědomím, že ztrácejí čas.

Tři bloky za křižovatkou skončila i severní část ulice.

Kdyby se pustili dolů ulicí, kterou přijeli, narazili by na Kraveta. A on by na své displeji viděl, jak se blíží.

Tim objel další ostrůvek, vyjel z kruhového objezdu, zastavil u obrubníku, zhasl světla, vypnul motor a řekl: „Dej mi pistoli.“

„Co chceš dělat?“

„A ty náboje, co máš v kabelce, budu taky potřebovat. Rychle.“

Prohrabala kabelku a našla pět nábojů.

Nasypal si je do kapsičky košile a řekl: „Tipoval bych, že máme tak dvě minuty. Vezmi tašku, kabelku a baterku.“

„Co takhle zatroubit a probudit všechny kolem?“

„Ne. Hoď sebou.“

„Bylo by tady moc svědků. Nestřílel by.“

„Střílel,“ opáčil Tim. „A my nechceme, aby umřel někdo z místních.“

Otevřel dveře, vystoupil do deště hnaného větrem a kráčel zpátky ke kruhovému objezdu, kterým právě projeli. Po několika krocích byl promočený na kůži.

V jižní Kalifornii byla velká květnová bouřka vzácností. Déšť nebyl teplý, ale ani mrazivý.

Pět domů kolem objezdu sdílelo stejné architektonické téma, od elegantně moderního s náznakem Toskánska po klasický toskánský sloh.

Soukromí pozemků chránily dva metry vysoké zdi. Ve zdech byly branky, z nichž některé mohly být zamčené.

V takovém počasí nebude venku žádný pes, který by je svým štěkotem prozradil. Kromě toho, ve čtvrti s domy za tři miliony dolarů žijí psi v domech jako členové rodiny, ne v kotcích nebo na řetězech.

Pět pozemků. Kravet půjde od branky k brance. Prohledá každý dvůr. Tohle bylo drahé místo s výhledem na oceán, takže dvory tu budou malé. Na to, aby je všechny prohledal, nebude potřebovat ani pět minut.

Konec slepé ulice ležel na začátku kaňonu. Za pozemky budou příkré, obtížně zdolatelné svahy, porostlé psím vínem a křovím.

Tyto městské kaňony jsou domovem chřestýšů, kojotů a rysů. Pumy se sice zřídka vydávají tak daleko z pravé divočiny, ale ani ty tam nejsou cizinci.

Na začátku jejich cesty do kaňonu nebude Tim moci použít baterku v obavě, že si Kravet jejího světla všimne. Nedokázal si představit, že by se tam prodírali naslepo.

Dvory nabízely jen iluzi bezpečí a kaňon byl další slepá cesta.

Linda se k němu připojila. Promočená. Krásná.

Obloha se s hlasitým třeskem roztrhla. Sjel z ní ostrý blesk. V kalužích zatančily jasné střepy.

Byl by se vsadil, že přes zadní stranu hodinek cítí na kůži pohyb vteřinové ručičky odpočítávající čas.

Na trávníku před jedním novým domem byla cedule realitní kanceláře s nápisem NA PRODEJ. V oknech v obou poschodích byly zatažené žaluzie, což mohlo znamenat, že je dům prázdný.

Na poštovní schránce byl rámeček pro číslo domu a jméno. Číslo bylo na svém místě, jméno chybělo.

Tim podal pistoli Lindě. Beze slova ji přijala.

Vyviklal ceduli realitní kanceláře. Stála na dvou kovových nohách, zaražených asi dvacet centimetrů hluboko.

Vedle se táhl chodník z nepravidelných kamenných dlaždic zasazených do betonu k domu v tradičním toskánském slohu.

Tim tam přenesl ceduli NA PRODEJ na jeho přední trávník a snadno ji zarazil do mokré hlíny. Byla trochu našikmo, ale to nevadilo.

Dvě čísla od vily, která byla skutečně na prodej, nechalo nějaké dítě na trávníku kolo. Tim ho sebral, odnesl na místo, odkud odstranil ceduli, a položil ho tam.

Linda ho pozorovala bez otázek nebo komentářů, ne s překvapeným výrazem, ale s pátravě naježeným obočím, jako dobrý student, který sleduje výpočty na tabuli.

Tima napadlo, že by se do ní mohl snadno zamilovat. Možná se to už stalo.

Ještě než ji požádal o pistoli, podala mu ji.

„Pojď,“ řekl a ona s ním spěchala k domu, o kterém si mysleli, že je prázdný.

Obloha v pevném brnění vrhala k zemi zářivé oštěpy, vzduch byl cítit elektřinou a nocí otřásaly hromy.

Doběhli k brance na boku domu. Zavřenou ji držel jen jednoduchý háček.

Mezi domem a zdí vedla cesta a oni po ní pokračovali až dozadu, kde kryté patio skýtalo ochranu před deštěm.

Na oknech, která mohla vést do kuchyně, byly vertikální žaluzie sahající až k parapetům. Ostatní okna zakrývaly záclony.

Francouzské okno o něco dál bylo zcela nekryté. Linda posvítila baterkou dovnitř a odhalila nezařízený obývací pokoj.

Tim vzal pistoli za hlaveň, počkal, až bouře znovu vycení zuby, a načasoval si úder do skla tak, aby ho přehlušilo dunění hromu. Sáhl dovnitř, našel otočnou západku a otevřel dveře.

Následovala ho dovnitř, zavřela za sebou a pak chvilku bez hnutí naslouchali, ale nepřítomnost nábytku mluvila jasně. Nikdo tam nebydlel.

„Domy jako tenhle,“ řekl, „mívají poplašný systémy. Ale protože tady nic není a alarm by jenom otravoval realitní agenty, nechali ho vypnutý.“

Linda pohlédla skrz francouzské okno přes patio, zeď okolo pozemku a černou díru kaňonu ke světlům města mihotajícím se v dešti na pobřeží a řekla: „Jak se může tohle odehrávat tady, v domě za několik milionů dolarů, na téhle třpytivé riviéře, která se rozkládá kolem…“

„Neříkala jsi, že je civilizace křehká jako sklo?“

„Možná je to ještě horší,“ řekla. „Možná je to jen přelud.“

„Vždycky se najdou takoví, kteří by rádi zhasli světla. Zatím jsme měli štěstí. Pořád ještě se bojí většiny.“

Odvrátila se od toho výhledu, jako by jí působil bolest. „Jsme tady v bezpečí?“

„Ne.“

„Myslela jsem aspoň na chvíli.“

„Ne. Ani na chvíli.“

Dvacet sedm

Krait projel kolem opuštěného exploreru. Místo aby zaparkoval u obrubníku, zastavil na kruhovém objezdu vedle ostrůvku, kde bylo parkování zakázané.

Déšť mu lezl na nervy. Bude mít zničené šaty.

No, s bouří nemohl nic dělat. Už před nějakou dobou došel neochotně k závěru, že nad počasím nemá kontrolu.

Nějakou dobu se domníval, že možná dokáže ovlivňovat živly. Došel k tomu závěru proto, že měl tak často přesně takové počasí, jaké ke spáchání vraždy potřeboval.

Přečetl několik knih o psychokinezi, moci ducha nad hmotou. Někteří lidé dokázali ohýbat lžíce, aniž se jich dotkli. Experti na paranormální jevy tvrdili, že je možné pohybovat předměty z místa na místo pouhou myšlenkou.

Krait jednou lžíci ohnul, ale ne silou své mysli, jen ve vzteku. Uvázal na té zatracené věci uzel.

Uvažoval o tom, že by navštívil autora, který tu knihu o tom, jak rozvíjet talent pro psychokinezi, napsal. Chtěl ho přinutit, aby zkroucenou lžíci spolkl.

Krait rád nutil lidi polykat věci, které by nikdo polknout nechtěl. Netušil, proč mu to působí takové potěšení, ale co pamatoval, nic mu nepřineslo větší rozkoš.

Lidé, které nutil polykat, často kvůli nezvyklému tvaru a velikosti předmětů zemřeli. Usoudil tedy, že není nejlepší začínat večer touhle skvělou zábavou, ale je vhodnější nechat si ji na později.

Jakmile jsou lidé mrtví, nic dalšího se s nimi už dělat nedá.

Autor té knihy o psychokinezi napsal také knihy o předpovídání budoucnosti. Možná byly užitečnější než text o ohýbání lžic, ale Kraita nezajímaly.

Budoucnost už znal. Tvořil ji.

Většině lidí se ta budoucnost nebude líbit, ale Krait se jí už nemohl dočkat. Věděl, že si budoucí uspořádání věcí zamiluje.

Vystoupil z auta a zůstal stát v dešti. Přemýšlel o jasné obloze, o hvězdách, a déšť zatím padal dál, jak předpokládal, ale trochu optimistického úsilí ho nic nestálo.

On pracoval s lidskými bytostmi, ne s ohebmými lžícemi nebo počasím. Mohl si s lidskými bytostmi dělat, co chtěl, a právě teď chtěl dvě zabít.

Na jeho elektronické mapě zastavil explorer minutu a čtyřicet vteřin poté, co odbočil na křižovatce ve tvaru T doleva, do téhle ulice. Za minutu a čtyřicet vteřin se nemohli dostat daleko.

Určitě nezamířili do kaňonu za domy, ne v tomhle počasí a tmě.

Kdyby utíkali na jih směrem ke křižovatce, viděl by je, když vyjížděl na kopec.

Krait se postavil na ostrůvek v kruhovém objezdu a prohlížel si těch pět domů. Ani v jednom okně se nesvítilo.

Žádný příčetný člověk by ve 4.10 ráno neotevřel dvěma cizím lidem a nepustil je dovnitř.

U každého domu byly branky vedoucí na zadní dvůr. Doufal, že nebude muset prohlédnout všech pět budov.

S glockem s našroubovaným tlumičem u boku sestoupil z ostrůvku. Kráčel po ulici, prohlížel si každý dům a hledal cokoliv podezřelého.

Z oblohy uniklo uvězněné světlo a uteklo po lesklém asfaltu.

Krait si už dlouho přál vidět, jak někdo dostane přímý zásah bleskem. Kdyby byl schopen ovládat počasí, zorganizoval by mnoho takových úžasných upálení.

Jednou popravil jakéhosi podnikatele ve vaně elektrickým proudem, ale to nebylo zdaleka totéž. Oční bulvy toho muže se neroztekly, ani mu nevzplály vlasy.

Záblesk světla upozornil Kraita na ceduli NA PRODEJ před domem v toskánském slohu, který nebyl na jeho vkus dost prostý. Cedule nebyla umístěna správně. Nebyla otočená přímo do ulice a jedna její strana byla výš než druhá.

Okna v prvním patře zakrývaly závěsy, ale některá okna v přízemí byla nezakrytá. Z těch zcela temných místností se na něj nedívaly žádné bledé tváře.

Vedle stál moderní dům, který se mu líbil. Mohl by tam dokonce jednou strávit víkend, až jeho majitelé odjedou z města, poznat je, seznámit se s jejich sny, nadějemi a tajemstvími. Za předpokladu, že jsou čistotní.

Na trávníku leželo kolo. To nesvědčilo o dobrém stavu interiéru. Jestli si dítě neumí po sobě uklízet, jsou rodiče nejspíš flákači.

Ale Krait byl hluboce přesvědčený, že lidé, kteří umějí ocenit architekturu s tak čistými liniemi jako na tomhle domě, nemohou být nepořádní v soukromém životě.

Všechna okna v obou patrech zakrývaly žaluzie.

Vedle předního vchodu stál elegantní květináč, který by měl obsahovat miniaturní palmu se sezónními květinami okolo kmene. Byl však prázdný.

Krait přelétl pohledem okna a květináč. Sklonil zrak ke kolu. Z něj přeběhl očima k ceduli NA PRODEJ před vedlejším domem.

Déšť mu zničil garderobu; ale uklidnil ho a spláchl pavučiny z jeho mysli. Cítil, že má pozoruhodně čistou hlavu.

Levou rukou vzal kolo za rám a odtáhl ho stranou.

Na místě, kde kolo leželo, zůstaly v trávě dvě bledé skvrny. Když si dřepl, aby se podíval zblízka, uviděl kruhy uschlé trávy patnáct nebo dvacet centimetrů v průměru.

Uprostřed každého kruhu bylo tmavší místo. Prozkoumal je prsty a zjistil, že to jsou díry v zemi. Byly odhadem stejně daleko od sebe jako kůly nápisu NA PRODEJ na sousedním trávníku.

Timothy Carrier věděl, že kdyby byl ten dům od pohledu prázdný, Krait by okamžitě poznal, že se v něm ukryli. Na zedníka měl mimořádně dobré instinkty.

Když se Krait vrátil z trávníku na chodník, stoupl na něco, co se mu pokusilo odkulit zpod boty.

Rozeklané světlo na nebi proniklo mezi kapkami deště na chodník a zmocnilo se mosazného objektu, který na okamžik zbarvilo na stříbrno.

Když se ohnul, aby předmět zdvihl, ukázal mu blesk další, ležící kousek od prvního. Dva devítimilimetrové náboje.

Byl to jeden z těch okamžiků, kdy věděl, že stojí mimo lidstvo a je mu nadřazen. Byl tajný princ a osud potvrdil jeho výsadní postavení tím, že mu poslal tyhle dvě nábojnice, důkaz, že jeho kořist se ukryla zde.

Domníval se, že je dokonce možné, že ty ztracené nábojnice mohly být těmi kulkami, které by, až by Carrier vyčerpal všechnu munici, Kraita zranily nebo zabily. Osud možná nejen ukazoval na úspěšné splnění jeho úkolu, ale třeba ho i ujišťoval, že je alespoň pro tuto noc nezranitelný, a snad se dokonce jednou stane nesmrtelným.

Blesky a hromy jako by ho oslavovaly.

Zastrčil náboje do kapsy kalhot.

Pokud půjde všechno hladce a bude mít dost času, přinutí tu ženskou, aby je spolkla, než jí narve do krku tu reprodukci.

Nemohl riskovat a nechat Carriera naživu. Ten zedník byl moc silný a nebezpečně nepředvídatelný.

Bude-li mít štěstí a zneškodní Carriera kulkou do páteře, pobaví se tím, že ho také přinutí něco spolknout. Možná by mohl zedníkovi podat na vidličce odříznutý kus jeho vlastní anatomie.

Dvacet osm

Omezeni nedostatkem času a nářadí potřebného k vloupání museli Carrier a ta ženská dojít k zadní části domu, mimo dohled z ulice, a tam rozbít okno nebo sklo ve dveřích.

Jakmile se dostali dovnitř, vyšli nejspíš do prvního patra, aby mohli hájit schodiště z výhodného postavení v horní chodbě.

Nebo možná střeží okna či dveře, kterými se dostali dovnitř, v naději, že ho zastřelí, až je bude následovat v jejich stopách. Jako by někdy byl tak předvídatelný.

Na boční dveře do garáže Krait potichu použil svůj milý nástroj na odmykání zámků.

Uvnitř rozsvítil světlo. Do garáže by se vešla tři auta, ale žádné tam nebylo.

Udržet pořádek pomáhaly kvalitní laminátové skřínky. Otevřel několik dvířek. Poličky byly prázdné.

Dostatečný důkaz, že tam nikdo nebydlí.

Dveře mezi garáží a domem vedly nejspíš do prádelny nebo servisní chodby. Nebylo pravděpodobné, že by se Carrier a ta ženská ukryli zrovna tam.

Krait použil LockAid. Cvakání přehlušilo dunění bouře. Vrátil nástroj do pouzdra.

Světlo z garáže odhalilo prádelnu tak prostornou, že se do ní vešel i stůl na šití a pult na balení dárků s rolemi exkluzivních balicích papírů připevněnými na zdi.

Protější dveře byly zavřené.

Když vstoupil do prádelny, objevil na zdi dotykový panel. Jak odpovídalo nemovitosti takové ceny, byl dům napojený na počítač.

Dotkl se panelu, monitor se rozsvítil a nabídl mu výběr z voleb, mezi které patřila BEZPEČNOST, SVĚTLO, HUDBA…

Stiskl SVĚTLO a objevil se seznam místností a vnějších zón. Z tohoto nebo kteréhokoliv jiného panelu v domě mohl ovládat všechna světla.

Mezi posledními možnostmi bylo ZAPNOUT CELÝ INTERIÉR a ZAPNOUT CELÝ EXTERIÉR. Jeho oběti budou předpokládat, že přijde potmě, takže ve svém plánu využijí tmu ve svůj prospěch. Protože se Krait snažil nikdy nedělat to, co očekávají jeho oběti, stiskl ZAPNOUT CELÝ INTERIÉR a v jednom okamžiku rozsvítil světla ve všech pokojích.

Z prádelny vedly dveře do chodby. Postupoval jí s glockem sevřeným v obou rukou a pažemi nataženými před sebe.

Krait vstoupil do nezařízeného obývacího pokoje, kde byla ve zdi zasazena obrovská plazmová televize spolu s další zábavní elektronikou. Žulový bar byl nádherný.

V jednom křídle francouzského okna byla rozbitá tabulka. Na vápencové podlaze ležely skleněné střepy.

Stejně jako Krait museli být i Carrier a ta ženská promočení na kůži. Kapky vody dopadly na světlý vápenec a zůstaly po nich tmavé skvrny.

Krait pokračoval do velké kuchyně vedle obývacího pokoje. Další vápenec, další voda. Napjatě mířil pistolí doleva a doprava a periferním viděním se snažil zachytit jakýkoliv pohyb.

Jídelna byla také nezařízená, ale na podlaze ležel bílý koberec ode zdi ke zdi. Jeho pozornost upoutala špína na koberci.

Po vstupu do jídelny si dvojice zjevně urputně snažila očistit boty o koberec a ušpinila ho. Přemýšlel, proč tak agresivně umazali tu nádhernou vlnu.

Když prošel klenutým průchodem a postupoval do dalšího obývacího pokoje se stejným kobercem, uvědomil si, že si otřeli boty, aby zanechávali méně stop. Pouhou vodu není na tkaném bílém koberci dobře vidět; nemění barvu vláken. Nemohl už rozeznat trasu, po níž se pohybovali domem.

Další klenutý průchod vedl do vstupní haly. Za ní se nacházelo ještě několik místností. Schodiště vedlo do prvního patra.

Nalevo, na severním konci obývacího pokoje, byly dvoje dveře.

Krait si byl jistý, že jeho kořist šla nahoru. Nechtěl však za sebou nechat neprozkoumaný prostor a jedny z dveří otevřel. Přikrčený skočil do knihovny, ve které nebyly ani knihy, ani vetřelci.

Šel do vstupní haly. Na dřevěné podlaze se leskly kapky deště. Byly příliš rozptýlené na to, aby jasně ukazovaly směr.

Další dveře vedly do domácí tělocvičny dost velké na to, aby se do ní vešla celá řada cvičebních strojů. Teď byla prázdná, ale celé tři stěny pokrývala zrcadla.

Ty obrovské zrcadlové plochy přinutily Kraita, aby se zastavil.

Tím, jak rafinovaně obracela všechny obrazy, se zrcadla zdála být okny do jiného světa, který se jeví jako stejný, ale ve skutečnosti je zcela opačný.

To, co je na jedné straně skla považováno za zlo, může být na druhé straně dobrem. Pravda tam může být lží a budoucnost může předcházet minulost.

To panoramatické zrcadlo ho vzrušovalo víc než jakékoliv, které viděl předtím, protože množství navazujících odrazů odhalovalo nejen jeden cizí svět, ale mnoho dalších, každý obsažený v ostatních, každý slibující absolutní moc, po níž toužil, ale na této straně zrcadla ji ještě zcela nezískal.

Stál před množstvím identických Kraitů, z nichž každý měl svůj glock a vypadal ne jako odraz, ale jako replika s vlastním vědomím. Stal se armádou a cítil moc pramenící z přesily útočícího davu a srdce se mu rozbušilo vzrušením.

Náhle si uvědomil, jak vypadá, a okamžitě měl po náladě. Déšť změnil jeho kvalitní oblečení v beztvaré hadry. Vlasy měl přilepené k hlavě.

Kdokoliv si ho mohl splést s bezdomovcem, osamělým a na mizině. Ze svého zjevu ucítil ponížení.

Toto ponížení mu připomnělo trapný okamžik v hotelu, kde ho Carrier a ta ženská napálili výměnou pokoje.

Všichni Kraitové ve všech světech v zrcadlech mluvili jako jeden muž, ale bylo je slyšet jen v jejich oddělených královstvích. Jeden hlas jednoho Kraita nahlas pronášel slova, která ostatní vyslovovali mlčky: „Udělal to znovu.“

Krait vyšel z tělocvičny do vstupní haly.

Nešel ke schodům. Schody ho nezajímaly. Zedník a ta mrcha nebyli v prvním patře připravení bránit své výhodné postavení v horní chodbě. Vůbec tam nešli.

Když se rozsvítila světla, byli už pryč.

Domovní dveře byly odemčené. Žádné překvapení. Neměli klíč, kterým by je zvenčí zamkli.

Otevřel dveře a dovnitř vnikl déšť hnaný větrem.

Nechal dům nezajištěný a kráčel po cestě k ulici.

Explorer byl pryč.

Vítr byl silnější než předtím. Déšť ho pálil v obličeji.

Přestože se obloha uklidnila, proťal noc světelný meč a Krait sebou trhl. Myslel si, že ho zasáhl blesk.

Pohlédl na kolo a ceduli NA PRODEJ.

Z kapsy kalhot vyndal dva náboje ráže devět milimetrů. Tenhle poslední detail bil příliš do očí. Carrier kulky neupustil náhodou. Položil je na chodník.

Vrátil je do kapsy. Měl pro ně využití.

Vrátil se k ostrůvku uprostřed kruhového objezdu. Tmavomodrý chevrolet stál tam, kde ho zaparkoval.

Když auto obešel a shledal, že jsou pneumatiky nedotčené, nasedl za volant, zavřel za sebou a bouři nechal venku.

Motor naskočil na první otočení klíčkem. Nečekal, že se mu podaří nastartovat.

Přístrojová deska se rozzářila, ale ne tolik, jako předtím. Carrier prostřelil displej s elektronickou mapou.

Krait mohl poslat kódovanou textovou zprávu popisující jeho situaci a podpůrný tým by sledoval explorer za něj a umožnil mu poněkud opožděné stíhání.

Marné úsilí. Carrier použil explorer jen na to, aby je dostal z téhle čtvrti. Za pár minut ho opustí a přesedne do jakéhokoliv auta, které se mu podaří najít.

To neznamenalo, že Krait ve své misi selhal. Tohle byl teprve začátek.

Podřadnější člověk by možná propadl emocím, zmocnil by se ho vztek, zoufalství nebo strach. Krait si nic takového nedovolil.

Překonal už ponížení, které pocítil, když mu došlo, co se stalo. Kromě toho, ponížení nebylo to pravé slovo. Byl jen lehce podrážděný.

Objel ostrůvek a vyjel ze slepé ulice.

Dokonce i slovo podráždění bylo příliš silné, aby popsalo to, co cítil při nepříjemném zjištění v tělocvičně obložené zrcadly. Přesně řečeno šlo o rozpaky. Přivedlo ho do rozpaků zjištění, že ho oklamaly dva pohozené náboje.

Duševně zralý člověk hledá v každé situaci něco pozitivního, protože žádná zkušenost není zcela negativní.

Poslední události mu poskytly čas zamyslet se nad tím, co se přihodilo v uplynulých devíti hodinách. Reflexe je pozitivní věc.

Poté, co odbočil na křižovatce doprava a sjížděl teď k nižším kopcům a pobřeží, dospěl k závěru, že ani rozpaky není to správné slovo.

Byl zklamaný. Ano, konečně to vystihl. Nebyl ani tak zklamaný sám sebou jako spíš vesmírem, který stále, čas od času, soustředil svou energii na to, aby mu překazil plány.

Na to, aby se mohl pustit do konstruktivního rozjímání, potřeboval místo, kde by se mohl uvolnit, cítit pohodlně. Hospody, restaurace a kavárny ho nezajímaly.

Byl domácký člověk a vyhovoval mu vlastně jakýkoliv domov, pokud splňoval jeho nároky na čistotu.

Dvacet devět

Poté, co si po půlnoci promluvil po telefonu s Timem, aby ho informoval o rozhovoru s Hitchem Lombardem, si Pete Santo šel na dvě hodiny zdřímnout, než se vrátí k pátrání po pravé totožnosti zabijáka.

Bojácná Zoey si odmítla vyskočit na postel a spala mu u nohou. Stočila se do svého pelechu v koutě.

To, že se k němu odmítla přidat, byla spolehlivá předzvěst Peteových divokých snů. Přechod do fáze snění možná předcházela nějaká jemná změna tělesné chemie, kterou pes rozeznal svým čichem tisíckrát silnějším než lidský. Nebo třeba měla nadpřirozené schopnosti.

Zpola, opřený o polštáře nacpané peřím Pete řekl: „Pojď ke mně. Tak pojď.“

Zvedla hlavu. Její oduševnělé hnědé oči si ho změřily s jistou nedůvěrou. Nebo soucitem.

„Žádné noční můry. Slibuju. Už ti tvůj taťka někdy lhal? Jenom si zdřímnu.“

Zoey sklonila hlavu, položila si bradu mezi přední tlapy, její převislý horní pysk se jí roztekl po tlapách a ona zavřela oči.

„Dneska mi mimořádně lákavě smrdí nohy,“ řekl. „Bude se ti krásně spát, když u nich budeš mít čumák.“

Zvedla jedno obočí, aniž by otevřela oči. Olízla si pysky. Sklopila obočí. Zívla. Povzdechla si. Pozvání odmítnuto.

Pete, který byl na odmítání zvyklý, si povzdechl také a zhasl lampu.

Okamžitě usnul. Jako vždycky. Usnout nebyl nikdy problém. Těžké bylo vydržet spát.

Samozřejmě měl sny. Psi to poznají.

Ptáci umírali za letu a padali a pak useknuté dětské hlavičky zpívaly melancholickou píseň a nějaká žena si vytrhávala vlasy i s kořínky a nabízela je, protože neměla co jiného dát.

Probudil se ve 2.48 a rozsvítil lampičku.

Zoey ho se smutným výrazem pozorovala ze svého pelechu.

Rychle se osprchoval, oblékl a uvařil si kávu tak silnou, že málem rozleptala konvici.

Ve 3.22 už seděl za stolem ve své pracovně, surfoval po internetu, srkal inkoustově černou tekutinu a jedl ořechové sušenky od své matky.

Jeho maminka byla špatná kuchařka a ještě horší pekařka. Sušenky chutnaly dobře, ale byly tak tvrdé, že si na nich div nevylomil zub.

Přesto je jedl. Pyšná na své kuchařské umění mu jich dala velký talíř. Nemohl je vyhodit. Byla to jeho matka.

Když nebezpečí snů pominulo, vmáčkla se Zoey pod stůl a usnula mu u nohou. O sušenky neškemrala. Chytrý pes.

Telefonát Hitche Lombarda jednoznačně vyvolala Peteova snaha porovnat mnohá Kravetova falešná jména s místními, státními a celonárodními policejními databázemi. Tentokrát se bude držet dál od takových oficiálních zdrojů, kde jistá jména zjevně spustí bezpečnostní mechanismy, které označí tazatele za potenciálního potížistu.

Vyhledávání jednotlivých jmen na Googlu slibovalo úmornou dřinu. Například lidí jménem Robert Krane byla spousta.

Potřeboval ke každému jménu přidat několik dalších klíčových slov. Vzhledem k tomu, že Kraneova identita a většina dalších byly podporovány kalifornským řidičským průkazem, přidal Pete slovo Kalifornie.

Tim dodal nedostatek informací, jako kdyby vyzrazení jakýchkoliv osobních údajů té ženy jí mohlo přinést jen další problémy. Papoušek, hrnek, vaječný krém, koláč: to nebyla vhodná slova pro vyhledávání.

Ať už byl ten muž s mnoha jmény kdokoliv, logika naznačovala, že má nějaké spojení se strážci zákona. Pete tedy přidal slovo policie a spustil vyhledávání.

O několik jmen později, ve 4.07, objevil odkaz na brutální vraždy v kavárně Smetana & cukr. Po osmačtyřicet hodin byl pro policii „zájmovou osobou“, což je nový, politicky korektní výraz pro podezřelého, nějaký Roy Kutter ze San Franciska.

Mezi totožnosti usmívajícího se muže patřil i Roy Lee Kutter.

Když se probíral články o vyšetřování toho případu, spustila jeho policejní intuice alarm. Nepotřeboval skvělý psí čich, aby poznal, že tam něco smrdí.

Probudily se jeho instinkty lovce a on se horečně pustil do práce, při které bral jednotlivé články jako záběry, z nichž se skládá širší obraz případu.

Ve 4.38 selhalo kabelové připojení a on přišel o internet.

Jeho kabelová společnost byla spolehlivá. Výpadky připojení byly většinou velmi krátké.

Zatímco čekal na opětovné připojení, došel si na záchod a do kuchyně dolít kávu.

Když se obrátil zády ke kávovaru, zjistil, že ho Zoey následovala.

Její upřený pohled, zvednutá hlava a neklidný výraz naznačovaly, že si možná potřebuje odskočit na dvorek. Ocas se jí však ani nehnul, přestože nedílnou součástí její prosby o vyvenčení bylo ledabylé vrtění ocasem.

Postavil hrnek na stůl a vzal si z prádelny froté utěrku. Až se pes vrátí z deště, bude ho Pete muset vytřít do sucha.

Otevřel zadní dveře a řekl: „Fajn. Chceš spálit trochu trávy, děvče?“

Zůstala stát na prahu a dívala se přes verandu do zahrady.

„Zoey?“

Napřímila uši. Rozšířené nozdry se jí chvěly, jak zkoumala vzduch.

Hrom a blesky ustaly. Kromě toho bouřka jí nikdy strach nenaháněla. Jako mnoho retrívrů déšť milovala – ale teď ji ven nevylákal.

„Že by tam byl kojot?“ zeptal se.

Couvla od otevřených dveří.

„Nebo mýval?“

Zoey odešla z kuchyně.

Rozsvítil venku a vyšel na verandu. Neviděl nic neobvyklého a slyšel jenom déšť.

Když šel hledat Zoey, našel ji v obývacím pokoji. Stála před domovními dveřmi.

Otevřel je a ona vyhlédla do noci. Práh nepřekročila.

Z hrdla se jí vydral slabý zvuk. Znělo to skoro jako zavrčení. Zoey nikdy nevrčela.

Zazvonil telefon. Ve 4.46 ráno.

Se vztyčenýma ušima, zvednutou hlavou a ocasem mezi nohama se Zoey rozběhla do pracovny a on ji následoval.

Telefon znovu zazvonil.

Zůstal stát a díval se na něj. Číslo volajícího bylo potlačeno.

Při čtvrtém zazvonění zamířil do ložnice. Na polici v šatně leželo jeho podpažní pouzdro se služební pistolí. Patřila k němu i sumka se dvěma zásobníky.

Než si pouzdro připnul, přestal telefon zvonit.

Vrátil se do pracovny a usedl za stůl.

Zoey se mu odmítla vrátit pod nohy, kde jí předtím bylo tak dobře. Stála vedle a napjatě se na něj dívala. Vypadala, jako když očekává noční můru.

Kabelové připojení se ještě neobnovilo.

Pete vypnul počítač. Chvilku seděl a přemýšlel o případu, kterým se předtím zabýval.

Zazvonil telefon.

Peněženku a pouzdro s odznakem měl na stole. Zastrčil si je do zadních kapes.

Ze šatny v pracovně vzal větrovku s kapucou a oblékl si ji.

Zoey šla za ním do kuchyně, kde sebral z háčku klíče.

Telefon přestal zvonit.

V garáži řekl „Obléknout“ a fenka okamžitě přiběhla, aby jí připnul obojek. Zacvakl vodítko.

Když otevřel dveře zavazadlového prostoru svého SUV Merkury Mountaineer, skočila dovnitř.

Zamkl dveře mezi garáží a domem, stejně jako předtím zadní vchod. Světla nechal úmyslně svítit.

Krok za krokem se pohyboval rychleji a úsporněji. Snad bude dostatečně rychlý.

Třicet

Stárnoucí autobus společnosti Transportation Authority se vlekl po pobřežní silnici a vyfukoval oblaka zplodin z biopaliva. Tenhle měsíc to mohla být směs s lihem, burákovým olejem, scezeným přepáleným olejem z fritéz nebo s nějakým výtažkem z obří, geneticky upravené sóji.

Tim to monstrum objel, rychle minul několik bloků, zaparkoval u jakési restaurace a opustil svůj explorer, tentokrát možná navždy.

Předtím projel kolem tří autobusových zastávek. On a Linda uběhli dva dlouhé bloky na sever a vrátili se na nejbližší zastávku, aby tam počkali na svůj nový, voňavý dopravní prostředek.

Pod střechou zastávky profukoval vítr a vmetal jim déšť do tváří.

V hodině před rozbřeskem provoz zesílil. Svištění pneumatik na mokrém asfaltu připomínalo sáňky klouzající po zmrzlém sněhu.

Nastoupili do autobusu, ujistili se, že jede až do Dana Pointu, a vydali se uličkou dozadu, zatímco se řidič vrátil na silnici. Za sebou nechávali mokrou stopu.

Byl to jeden z prvních spojů nového dne a vezl jen několik pasažérů. Většinou to byly tvrdě pracující ženy cestující na brzké ranní směny.

Všichni v autobusu byli suší. Měli deštníky. Někteří si Tima a Lindu soucitně změřili, jiní se neubránili škodolibým úsměvům.

Vedla ho k zadním sedadlům, daleko od nejbližších cestujících, aby je nikdo neslyšel.

„Co to bylo?“

„Co bylo co?“

„To jsme nemohli zaparkovat blíž k zastávce?“

„Ne.“

„Protože nechceš, aby ten chlap zjistil, že jsme nasedli do autobusu?“

„Nechci, aby ho to napadlo okamžitě. Stejně na to brzo přijde.“

V Dana Pointu bydlela Lindina kamarádka Teresa, která právě trávila víkend v New Yorku s několika přítelkyněmi. Chtěli krátce pobýt v jejím domě.

„Ty si opravdu myslíš, že najdou ten autobus a vyslechnou řidiče?“

„Myslím.“

„Nebude si nás pamatovat,“ namítla.

„Podívej se na nás. Jsme zmoklí jako slepice.“

„No co, přece prší.“

„Bude si nás pamatovat.“

„Až nás vysadí, půjdeme k Teresinu domu několik bloků pěšky. Nebudou mít tušení, kam jsme zamířili, jen že jsme někde v Dana Pointu.“

„Možná mají ti počítačoví maniaci přímej přístup do počítačů telefonní společnosti. Kdys naposledy volala Terese?“

Zamračila se. „Sakra. Mohli by zjistit všechna čísla v Dana Pointu, na která pravidelně volám.“

„A podle čísel dohledat adresy.“

„Přesně. A až se na nás příště přilepí, nepodaří se nám ho už tak snadno setřást.“

„Mně to snadné nepřišlo.“

„Ani to nebylo snadné. Takže bychom radši neměli dovolit, aby se k nám přiblížil, dokud nebudeme připravený.“

„My budeme připravení?“

„Nevím.“

„Ráda bych věděla, jak se chceš připravit na někoho jako on.“

Tim neodpověděl.

Chvíli jeli mlčky.

„Pořád si říkám, co jsem asi udělala. Ale nemůžu na nic přijít.“

„Není to kvůli něčemu, cos udělala.“

„Ani nemůže být.“

„Je to kvůli něčemu, co víš,“ řekl.

Ty zelené oči se do něho znovu zabodly a snažily se ho otevřít jako konzervu.

„Víš něco, co by mohlo hodně ublížit někomu důležitýmu,“ dodal.

„Celá léta nedělám nic jiného, než že píšu sebestředné romány. O nikom nic nevím.“

„Něco přece – jenom nemáš ponětí, že to víš.“

„To rozhodně nemám.“

„Něco jsi viděla nebo slyšela. A v tý době ti to nejspíš připadalo bezvýznamné.“

„Kdy?“

Pokrčil rameny. „Před měsícem. Před rokem. Kdykoliv.“

„To je velké území, které musím projít.“

„Nestálo by to za námahu. Když ti to nepřipadalo významný tenkrát, nebude ani teď.“

„Takže mě chtějí zabít kvůli něčemu bezvýznamnému, co si ani nepamatuju?“

„Bezvýznamnýmu ne. Je to něco velkýho, i když to tebe nezaujalo. Jsem si tím dost jistej. Uvažuju o tom od chvíle, co se objevil v hotelu.“

„Uvažuješ už od chvíle, kdy jsem otevřela dveře a poprvé tě uviděla,“ opáčila.

„Říkala jsi, že hlava tak velká jako ta moje v sobě musí mít aspoň kus mozku. Není ti zima?“

„Běhá mi mráz po zádech. Ale ne proto, že jsem promočená. Smyčka se utahuje, ne?“

„No,“ řekl, „ať už se smyčka utáhne sebevíc, pořád se dá provaz přeříznout.“

„Jestli je to něco hodně velkého, možná není úniku.“

„Ze všeho je cesta ven,“ ujistil ji. „Jenomže o několika z těch cest bys nechtěla ani slyšet.“

Tiše se zasmála.

Pak se zas na chvíli odmlčeli.

Tim seděl s pěstmi na stehnech a ona po několika kilometrech položila svou levou ruku na jeho pravou.

Rozevřel ruku, obrátil ji dlaní nahoru a skryl její ruku ve své.

Autobus občas zastavil a nastoupilo víc cestujících než vystoupilo. Žádný z nich nevypadal, že by měl za lubem vraždu.

Třicet jedna

Blok od svého domu se Pete Santo skrčil za volantem svého vozu.

Když vypnul motor a zhasl světla, přeskočila Zoey ze zavazadlového prostoru na sedadlo spolujezdce.

Společně pozorovali ulici a čekali. Občas ji podrbal na krku nebo za ušima.

Nejbližší pouliční lampa nebyla tak blízko, aby z ní na SUV dopadalo světlo. Velká koruna borovice, pod kterou parkovali, je bude halit svým stínem i po východu slunce.

Před pouhou hodinou by ho ani nenapadlo, že bude jednoho dne provádět sledování vlastního domu. Pro člověka posedlého stihomamem by to byla krásná chvíle.

Pete očekával ještě před rozbřeskem společnost. Návštěva se objevila deset minut poté, co zaujal místo pod borovicí.

Pod lampou přímo před jeho domem zastavil suburban. Návštěvníci se zjevně nesnažili být nenápadní.

Z auta vystoupili tři muži. I přes tu vzdálenost a v oblečení do deště bylo jasně poznat, co jsou zač.

Když se blížili k domu, ztratili se Peteovi z očí. Z místa, kde parkoval, na svůj dům neviděl, jen na ulici před ním.

Předpokládal, že jeden z těch tří půjde k zadnímu vchodu.

Ať už měli průkaz jakéhokoliv státního orgánu, určitě by trumfli jeho policejní odznak. Možná byli od FBI nebo Národní bezpečnostní agentury.

V duchu slyšel zazvonit zvonek.

Nejspíš by se ukázalo, že jsou jejich odznaky a průkazy stejně pravé jako Kravetovy řidičáky.

Kdyby Pete neutekl i se Zoey, musel by se k těm mužům chovat, jako by byli těmi, za které se vydávají. Protože jimi možná byli.

Ať už byli praví nebo ne, přišli se vzkazem. Přestaň se starat o toho usmívajícího se chlapa, přestaň se starat o ty podezřelé vraždy v kavárně Smetana & cukr.

Tvrdili by, že narušuje velké federální vyšetřování s vysokým stupněm utajení. Nebo že jde o věc národní bezpečnosti. V obou případech by šlo o případ nespadající pod pravomoc místního poldy.

Kdyby byl Pete zůstal doma, znemožnila by mu ta návštěva pomáhat Timovi a Lindě.

Teď určitě znovu tisknou zvonek a debatují o dalším kroku.

Zoey začala potichu kňučet strachy.

„Hodná holčička,“ řekl. „Jen klid.“

Pochyboval, že zazvoní ještě potřetí.

Uplynula minuta. Dvě. Tři.

Nebyli to chlapi, kteří by se posadili do houpacích křesel na verandě, tlachali o baseballu a počasí a čekali, až se Pete vrátí.

Už vnikli do domu. Nebyli těmi, za které se vydávali. Byli to odpadlíci.

Možná mu zabaví harddisk z počítače, aby se podívali, co ještě dělal, než zjistili, že pátrá po Kravetových totožnostech.

Mohli by mu tam podstrčit drogy, které by nenašel. A pak, až by ho později potřebovali zmáčknout, by provedli domácí prohlídku a zabavili takové množství kokainu, že by z toho vyšel jako dealer.

„Hodná holčička. Moc hodná holčička.“

Nastartoval mountaineer, otočil ho do protisměru a cestou rozsvítil přední světla.

Déšť se leskl na asfaltu jako olej ve fritéze.

O dva bloky dál mu zazvonil telefon.

Opatrnost mu velela, aby ho ignoroval. Vzal ho do ruku jen proto, že to mohl být Tim.

Na displeji se objevilo jméno Hitche Lombarda. Tentokrát by velitel detektivů nepředstíral, že mu dělá starosti Peteovo zdraví.

Odložil telefon, aniž by hovor přijal.

Zoey přestala kňučet. Dívala se ven okénkem na straně spolujezdce. Ráda se vozila v autě.

Pro ni noc náhle udělala obrat k lepšímu.

Kromě jeho počítače s sebou vetřelci možná vezmou maminčiny sušenky, aniž by předtím jednu ochutnali. I ve svém věku Pete stále věřil, že spravedlnosti bude nakonec učiněno zadost.

Třicet dva

Krait projížděl ulicemi a hledal vhodný dům. Nevyžadoval luxus nebo krásný výhled. Uspokojil by ho i skromný příbytek.

Někteří lidé pracují v Los Angeles, ale bydlí raději v přívětivějším okresu Orange. Určitým profesím začíná pracovní den časně a ti, kteří dojíždějí daleko, musejí vyrážet v pět ráno.

Jak pomalu projížděl okouzlující ulicí osobitých domů, zahlédl elegantně oblečený mladý pár pod velkými deštníky. Dvojice kráčela od malého, ale pohledného domku k lexusu zaparkovanému na příjezdové cestě.

Jak muž, tak žena nesli kufříky. Zdálo se, že nechtějí připustit, aby je odporné počasí připravilo o nadšení z očekávaných dobrodružství nového pracovního dne.

Představil si, že jsou to kariéristé šplhající po firemních žebříčcích, snící o rohových kancelářích a předkupním právu na akcie. Ačkoliv neschvaloval jejich materialismus, rozhodl se, že poctí jejich domov svou návštěvou.

Několik bloků je sledoval. Když usoudil, že míří přímo k dálnici, vrátil se k jejich domu a zaparkoval před ním.

V poslední temnotě slábnoucí noci nenechali vevnitř svítit žádná světla. Byli příliš mladí na to, aby měli dospívající děti, a dokonce ani tihle chamtivci by nejspíš nenechali mladší děti doma samotné. Krait měl dojem, že jsou bezdětní, a to jim schvaloval.

Došel přímo k domovním dveřím a otevřel si. Poté co postál asi minutu v tiché vstupní hale a naslouchal tichu rušenému jen šuměním deště na střeše, byl si jistý, že je v domě sám.

Rozsvítil světla a prohlédl všechny místnosti. Skutečně neměli děti. A postel v pokoji pro hosty nebyla povlečená; nikdo s nimi nebydlel.

Krait se svlékl do naha a hodil zničené šaty do odpadkového pytle, který našel v hlavní koupelně. Pustil si tak horkou sprchu, jak dokázal snést, a přestože neshledal mýdlo uspokojivým, cítil se osvěžený.

Holit se nemusel. Vousy si nechal trvale odstranit elektrolýzou. S ničím nevypadá muž neupraveněji a špinavěji než se strništěm na bradě.

V šatně si vybral pánský kašmírový župan. Byla to dobrá volba.

Dům voněl citrónovým osvěžovačem vzduchu, který však podle všeho neměl překrýt nějaký zápach. Všechno vypadalo spořádaně, naklizeně a čistě.

Bos odnesl igelitový pytel s šaty, pistoli, LockAid a ostatní osobní předměty do kuchyně. Kromě glocku a mobilu položil všechno na stolek v rohu.

Pistoli dal na jednu ze židlí, aby ji měl po ruce.

Posadil se ke kuchyňskému stolu a poslal kódovanou zprávu, v níž požadoval nové oblečení včetně bot. Jeho velikosti a vkus znali.

O nový sedan s elektronickou mapou nepožádal. Poté co si Carrier uvědomil rizika satelitního sledování, se už tímto prostředkem sledovat nenechá.

Krait se jen dotázal na pozici exploreru, který už musel stát déle než pět minut.

Sebral ze sekretáře hromádku neotevřených dopisů, vrátil se ke stolu a pečlivě prozkoumal obsah každé obálky, aby se něco dozvěděl o svých hostitelích.

Byli to Bethany a James Valdoradovi. Podle všeho pracovali pro investiční společnost s názvem Leeward Capital. Lexus měli na leasing, na účtu slušný zůstatek a odebírali časopis O.

Přišel jim pohled od přátel – Judi a Frankieho –, kteří byli právě na dovolené ve Francii. Krait se zamračil nad jednou kulturně necitlivou poznámkou na pohlednici, ale Judi a Frankie byli, aspoň prozatím, mimo jeho dosah.

Když skončil s poštou, dostal chuť na horkou čokoládu. Našel všechny suroviny, včetně plechovky prvotřídního tmavého kakaa.

Bethany a Jim měli opékač topinek na čtyři krajíce, do jehož širokých štěrbin se vešly i anglické vdolečky a vafle. Ale čerstvému bochníčku chleba s rozinkami a skořicí se nedalo odolat.

Vyndal z ledničky máslo a položil ho na kuchyňskou linku, aby trochu změklo.

Když se začala místnost plnit delikátní vůní toastu s rozinkami a skořicí, dal na sporák rendlík a nalil do něj čerstvé mléko. Zapálil plyn a nastavil mírný plamen.

Domov. Ve světě nabízejícím neomezená dobrodružství a zážitky nebylo pořád místo, které by se mu vyrovnalo.

Se srdcem rozradostněným tou domáckostí si začal broukat veselou melodii, když tu se za ním ozval ženský hlas: „Ach, promiňte, nevěděla jsem, že děti mají návštěvu.“

S úsměvem, ale už mlčky, se Krait otočil od sporáku.

Vetřelec, atraktivní žena kolem šedesátky, měla vlasy měkké a bílé jako křídla holubic. Její oči měly modrou barvu hořce.

Na sobě měla černé kalhoty a modrou hedvábnou blůzu, která jí šla k očím. Na míru ušité kalhoty byly dokonale hladké s pečlivě nažehlenými puky. Blůzu měla zastrčenou do kalhot.

Deštník a plášť do deště musela nechat na přední verandě, než si odemkla vlastním klíčem.

Její úsměv byl méně sebejistý než Kraitův, ale o nic méně přitažlivý. „Jsem Cynthia Norwoodová.“

„Bethanina maminka!“ prohlásil Krait a poznal, že jeho odhad byl správný. „Jsem tak rád, že vás poznávám. Tolik jsem o vás slyšel. Jsem Romulus Kudlow a je mi trapně. Vy přede mnou stojíte, jako byste právě vystoupila z módního žurnálu, a já jsem dočista“ – ukázal na kašmírový župan – „v negližé! Určitě si říkáte: Jakého šupáka to Bethany a Jim nechali přespat pod svou střechou!“

„Ale vůbec ne!“ ujistila ho chvatně. „To já bych se měla omluvit, že jsem sem takhle vtrhla.“

„Vy byste nikam vtrhnout nedokázala, paní Norwoodová. Přišla jste sem potichu jako lehkonohá baletka.“

„Věděla jsem, že děti odjely do práce, a napadlo mě, že zapomněly zhasnout.“

„Vsadím se, že by to nebylo poprvé.“

„Nebo posté,“ řekla. „Chtěla bych vidět jejich účet za elektřinu, kdybych nebydlela přes ulici.“

„Pracují v náročném oboru,“ řekl. „Mají plnou hlavu své práce. Nechápu, jak to mohou zvládnout.“

„Dělám si o ně starosti,“ řekla. „Moc dřou a málo se baví.“

„Ale jim se to líbí. Milují výzvy.“

„Ano, vypadá to tak,“ přitakala.

„Když člověk dělá práci, kterou má rád, je to pravé požehnání. Tolik lidí marní život v zaměstnáních, která nenávidí…“

Z opékače vyskočily toasty.

„Nechtěla jsem vás rušit při snídani,“ řekla.

„Ale madam,“ řekl, „nevím jistě, jestli se dá toast s máslem a horká čokoláda považovat za snídani. Odborník na výživu by mě klepl přes prsty a nazval to bezuzdným požitkářstvím. Přidáte se ke mně?“

„Ale to nejde.“

„Ještě se nerozednilo,“ řekl. „Určitě jste ještě nejedla.“

„Ne, nejedla, ale –“

„Rozhodně si nenechám ujít příležitost poslechnout si vyprávění o všech lumpárnách, které Bethany dělala, když byla malá. Ona a Jim znají tolik historek o mně, takže bych potřeboval nějakou munici, abych se mohl bránit.“

„No, horká čokoláda vypadá v tak deštivý den moc lákavě, ale –“

„Dělejte mi společnost, prosím.“ Ukázal na žili. „Posaďte se. Poklábosíme.“

Dala se obměkčit a řekla: „Zatímco budete dělat čokoládu, namažu máslem toasty.“

Kdyby obešla stůl, uviděla by na židli ležet pistoli.

„Jen se posaďte,“ naléhal. „Objevil jsem se včera večer skoro bez ohlášení, ale byli moc laskaví. Nemohl bych dopustit, abych k tomu všemu nechal Bethaninu matku dělat mi snídani. Posaďte se. Trvám na tom.“

Usadila se na židli, kterou jí ukázal, a řekla: „Moc se mi líbí, že jí říkáte Bethany. Nikomu nedovolí, aby jí říkal plným jménem.“

„Je to krásné jméno,“ poznamenal a vytáhl ze zásuvky plastové prostírání a papírové ubrousky.

„Je krásné. Malcolm a já jsme o jménech dlouho přemýšleli. Museli jsme jich zamítnout snad tisíce.“

„Řekl jsem jí, že Beth se rýmuje s jed,“ utrousil Krait a šel hledat talíře a hrnky.

„Ona si myslí, že Beth se pro seriózní obchodnici víc hodí.“

„A já jí říkám, že Beth se rýmuje s děd zbled.“

Cynthia se zasmála. „Je s vámi legrace, pane Kudlowe.“

„Pro vás Romulus nebo Rommy. Pane Kudlowe mi říká jenom moje matka.“

Znovu se zasmála a řekla: „Jsem tak ráda, že jste tady. Děti se potřebují občas pobavit.“

„Jim býval veselý chlapík.“

„A moc se mi líbí, že mu říkáte Jim.“

„Snobského Jamese může nechat pro tu finančnickou bandu,“ prohlásil Krait. „Znal jsem ho, když ještě býval prostě Jim, a stále pro mě Jimem zůstane.“

„Nejlepší, co můžeme v životě udělat,“ řekla, „je pamatovat si své kořeny a snažit se o jednoduchost.“

„Netuším, jaké jsou moje kořeny,“ přiznal Krait, „ale s jednoduchostí jste to vystihla přesně. Miluji jednoduchost. A víte, co ještě? Tenhle dům. Cítím se tu úplně jako doma.“

„To je moc milé,“ usmála se.

„Domov je pro mě moc důležitý, paní Norwoodová.“

„Kde je váš domov, Rommy?“

„Domov,“ řekl Krait, „je místo, kam vás musejí pustit, když přijdete.“

Třicet tři

Přes opršelá okna autobusu se zdálo, že se svět rozpouští, jako by se všechno dílo lidstva a přírody mělo vsáknout do díry na dně vesmíru a nechat po sobě nekonečnou prázdnotu, kterou by autobus cestoval tak dlouho, dokud by se i on kolem nich neroztavil, nevzal s sebou světlo a neponechal je v naprosté černotě.

Linda chytila Tima za ruku, aby se držela něčeho, co se neroztaví.

Už dlouho se nepotřebovala někoho držet. Neodvážila se.

A ještě delší dobu se nenašel nikdo, kdo by jí nabídl ruku s takovou jistotou a oddaností. Ani ne za deset hodin se mu naučila důvěřovat tak, jak od dětství nikomu nedůvěřovala.

Věděla toho o něm jen žalostně málo, a přesto měla pocit, že ho zná lépe než kohokoliv jiného ve svém životě, chápala jeho podstatu, znala tvar duše sídlící v jeho srdci a sílu srdce, jež bylo kompasem mysli.

Zároveň pro ni zůstával záhadou. A i když o něm chtěla vědět všechno, zpola doufala, že bez ohledu na to, jaký vztah se mezi nimi vyvine, zachová si Tim něco ze své záhadnosti.

Aby pro ni dělal to, co dělal, muselo se v jeho nitru skrývat cosi magického, mimořádného. Kdyby objevila, že jeho Merlin nebyl čaroděj, ale jen učitel v sedmé třídě, který ho vyučoval, a že jeho kuráž není dědictvím po slavných předcích, ale pochází z četby komiksů o superhrdinech, snížilo by to v jejích očích dobro na úroveň něčeho tak banálního, jako je zlo.

Její touha po zachování tajemství ji překvapovala. Myslela si, že všechno romantické, co v ní bylo, shořelo na hranici nejméně před šestnácti lety.

Když se autobus přiblížil předměstí Dana Pointu, Tim se zeptal: „Kdo je Molly?“

Jeho otázka jí vyrazila dech a ona si ho užasle změřila.

„V hotelu jsi mluvila ze spaní,“ vysvětlil.

„Nikdy nemluvím ze spaní.“

„Nespíš snad nikdy sama?“

„Vždycky spím sama.“

„Tak jak to můžeš vědět?“

„Co jsem řekla?“

„Jen to jméno. Molly. A ne. Řekla jsi ne, ne.“

„Byl to pes. Můj pes. Krásný a milý.“

„A něco se mu stalo.“

„Ano.“

„Kdy to bylo?“

„Přistěhovali jsme se sem, když mi bylo šest. A dali jsme ji pryč, když mi bylo jedenáct. Už je to osmnáct let a pořád mě to bolí.“

„Proč jste ji dali pryč?“

„Už jsme ji nemohli mít. Angelina neměla psy ráda, říkala, že nemáme peníze na žrádlo a na veterináře.“

„Kdo je Angelina?“

Linda pohlédla ven na rozpouštějící se svět.

„Nejhorší bylo vlastně to, že Molly byla pes a nechápala, co se děje. Milovala mě, já ji posílala pryč a nemohla jsem jí to vysvětlit, protože byla jenom pes.“

Tim čekal. Kromě všeho ostatního věděl také, kdy počkat, což byla vzácná vlastnost.

„Nemohli jsme najít nikoho, kdo by si Molly vzal. Byla krásná, ale nikdo ji nechtěl, protože nebyla jen tak nějaký pes, byla náš pes.“

Smutek není havran vysedávající vytrvale nade dveřmi. Smutek je stvoření s ostrými zuby, a i když občas zmizí, vrátí se při sebetišším zašeptání svého jména.

„Pořád vidím Mollyiny oči, když jsem se s ní loučila. Zmatené. Žadonící. Nikdo si ji nevzal, tak jsme ji museli odvést do útulku.“

„Někdo si ji tam určitě vybral,“ řekl.

„To nevím. Nikdy jsem se to nedozvěděla.“

„Určitě ano.“

„Často na ni myslím, jak ležela v kleci, v útulku plném smutných a ustrašených psů, a přemýšlela, proč jsem ji dala pryč, co provedla, že přišla o mou lásku.“

Linda odvrátila pohled od okna a podívala se na svou ruku v jeho.

Vypadalo to jako slabost, tahle potřeba držet se ho, a ona nikdy slabá nebyla. Raději by zemřela, než by dala najevo slabost ve světě, kde jsou slabí pronásledováni často jen ze sportu.

Teď však měla zcela odlišný pocit. Z nějakého důvodu jí to připadalo jako vzdor.

„Jak osamělá musela Molly být,“ řekla. „A jestli si ji nikdo nevybral… myslela na mě, když se do ní zabodla jehla?“

„Ne, Lindo. To se nestalo.“

„Nejspíš ano.“

„A jestli ano,“ řekl, „vůbec netušila, co ta jehla znamená, netušila, co se blíží.“

„Věděla to. Psi to poznají. Nechci si nic nalhávat. Tím bych si to jenom zhoršila.“

Vzduchové brzdy zabekaly a autobus začal zpomalovat.

„Je zvláštní, že z toho všeho, co se tenkrát přihodilo, bylo pro mě tohle to nejhorší. Protože nikdo jiný nečekal, že ho zachráním. Byla jsem jenom dítě. Ale pro ubohou Molly jsem dítě nebyla. Byly jsme nejlepší kamarádky. Znamenala jsem pro ni všechno. A zradila jsem ji.“

„Tys Molly nezradila,“ ujistil ji rozhodně. „Spíš se mi zdá, že svět zradil vás obě.“

Poprvé za více než deset let cítila, že o tom dokáže mluvit. Vyplýtvala všechen vztek ve svých zahořklých knihách a teď o tom mohla vyprávět bez emocí. V té chvíli se mu dokázala svěřit se vším.

Když autobus dorazil ke své zastávce v Dana Pointu, zvedlo se z kaluže u obrubníku křídlo vody. Dveře se s rachotem otevřely. Vystoupili do deště.

Vítr už následoval hromy a blesky směrem na východ. Proudy vody padaly kolmo k zemi, stříbrné ve vzduchu a špinavé na dlažbě. Brzy se za mraky rozední, ale ona ten rozbřesk možná nespatří.

Třicet čtyři

„Chutná vám ta horká čokoláda, Cynthie?“

„Myslím, že je nejlepší, jakou jsem kdy pila.“

„Všechen rozdíl dělá ta malá kapka vanilky.“

„Jak chytré.“

„Mohu vám rozpůlit toast?“

„Díky, Rommy.“

„Rád si ho namáčím do čokolády,“ prozradil.

„Já taky.“

„James by to možná neschvaloval.“

„Tak mu to nepovíme,“ řekla.

Seděli proti sobě u kuchyňského stolu. Lžičkami míchali horkou čokoládu a z hrnků stoupala libá vůně.

„To je velmi neobvyklé jméno, Romulus.“

„Ano, dokonce i mně zní neobvykle. Podle římských pověstí byl Romulus zakladatelem Říma.“

„Musí to být báječné, žít s takovým jménem.“

„Romula a jeho dvojče Rema hned po narození pohodili, odkojila je vlčice, vychoval pastýř, a když Romulus založil Řím, Rema zabil.“

„To je strašný příběh.“

„No, Cynthie, tak to na světě chodí, ne? Nemyslím to s vlčicí, ale ten zbytek. Lidé se k sobě někdy chovají hrozně. Jsem tak vděčný za své přátele.“

„Jak jste se seznámil s Bethany a Jamesem?“

„Jimem,“ opravil ji a zahrozil prstem.

Usmála se a potřásla hlavou. „Už mě naučil říkat mu James.“

„Seznámili nás společní přátelé. Judi a Frankie, znáte je?“

„No ano,“ odpověděla. „Judi a Frankie jsou miláčci.“

„A kdo ne?“

„Jsou tak krásný pár.“

Nostalgicky si povzdychl. „Kdybych dokázal najít lásku, jako je ta jejich, Cynthie, zabíjel bych pro ni.“

„Vy si někoho najdete, Rommy. Na každého někde někdo čeká.“

„Myslím, že by jednoho dne mohl udeřit blesk. Moc rád bych to viděl, to vám povím.“

Namočili si toasty a ukousli si.

Za okny se zvedalo šedé ráno a kuchyň se ve srovnání s deštivým dnem zdála ještě útulnější.

„Věděla jste, že jsou teď v Paříži, drahá?“ zeptal se.

„Judi a Frankie Paříž milují.“

„To každý. Měl jsem tam tentokrát vyrazit s nimi, ale zavalila mě lavina práce.“

„Vsadím se, že musí být zábava s nimi cestovat,“ řekla.

„Je to báječné. Byli jsme spolu ve Španělsku. Běhali jsme tam s býky.“

Cynthia vytřeštila hořcově modré oči. „Judi a Frankie běhali s býky – jako Hemingway?“

„No, Judi ne, ale Frankie. A jak víte, Frankie si nic nenechá rozmluvit.“

„Já žasnu. I když… jsou docela ve formě.“

„To ano, někdy mě dokáží utahat,“ přitakal.

„Není to nebezpečné, běhat s býky?“

„No, je lepší běžet s nimi, než je nechat přeběhnout přes sebe. Na konci se mi už podlamovala kolena.“

„K býkovi se dokážu přiblížit, jenom když leží přede mnou na talíři v podobě bifteku,“ poznamenala.

„Jste úžasná.“ Poplácal ji po paži. „Moc dobře se s vámi bavím. Je to skvělé, nemyslíte?“

„Ano, to je. Ale nikdy by mě nenapadlo, že Judi a Frankie mají rádi nebezpečné sporty. Nehodí se mi to k nim.“

„Judi ne, opravdu. Je to Frankie, koho přitahuje nebezpečí. Někdy si o něho dělám starosti.“

Namočil si toast a kousl, ale ona tam seděla s toastem v půli cesty k ústům, jako by si náhle vzpomněla, že drží dietu, jako by uvízla mezi čelistmi chuti a odříkání.

„Už jste byla v Paříži, Cynthie?“

Pomalu vrátila toast na talíř, aniž by z něj ukousla.

„Děje se něco, drahá?“ zeptal se.

„Já… něco mám. Zapomněla jsem. Jsem objednaná…“

Když se začala zvedat od stolu, položil ruku na její. „Přece mi neutečete, Cynthie.“

„Mám místo hlavy cedník. Zapomněla jsem –“

Krait zesílil sevření a řekl: „Jsem zvědavý. Kde jsem udělal chybu?“

„Chybu?“

„Třesete se. Neumíte moc předstírat. Kde jsem udělal chybu?“

„Jsem objednaná k zubaři.“

„Na kdy – půl sedmé ráno?“

Zmateně pohlédla na hodiny na stěně.

„Cynthie? Cindy? Opravdu bych moc rád věděl, kde jsem udělal chybu.“

S pohledem stále upřeným na hodiny řekla: „F-Frankie není muž.“

„A Judi samozřejmě také ne. Aha. Chápu. Úžasný lesbický pár. No, to je v pořádku. S tím nemám problém. Vlastně jim fandím.“

Pohladil ji po ruce a zvedl trojúhelníkový toast, z něhož nedokázala ukousnout. Namočil ho do čokolády.

S očima zabodnutýma do talíře se zeptala: „Ublížil jste jim?“

„Bethany a Jimovi? Jistě že ne, madam. Odjeli do práce, přesně jak jste si myslela, rvát se o bonusy a opci na akcie. Šel jsem dovnitř, až když byli pryč.“

Ukousl si toastu. A znovu.

„Mohu odejít?“ zeptala se.

„Dovolte, abych vám to vysvětlil, Cynthie. Mé oblečení zničil déšť. Čekám tady na dodávku čistých šatů. A ve svém rozvrhu nemám čas na policii.“

„Jenom bych šla domů,“ špitla.

„Nikdy jsem se nenaučil věřit lidem.“

„Nezavolám policii.“

„Jak dlouho myslíte, že vydržíte čekat?“

Zvedla hlavu a pohlédla mu do očí. „Tak dlouho, jak mi řeknete. Jenom půjdu domů a sednu si tam.“

„Jste velmi milá žena, Cynthie.“

„Vždycky jsem…“

„Co jste vždycky, drahá?“

„Vždycky jsem chtěla, aby se všichni měli dobře.“

„No jistě. Taková prostě jste. A víte co? Věřím, že dokážete opravdu dodržet slovo.“

„Dokážu.“

„Věřím, že půjdete domů a několik hodin tam budete sedět.“

„Máte mé slovo, že to udělám.“

Sáhl vedle sebe a zvedl ze židle glock.

„Ach, prosím,“ vydechla.

„Nedělejte ukvapené závěry, Cynthie.“

Podívala se na hodiny na stěně. Nevěděl, jakou naději v nich spatřuje. Čas není ničí přítel.

„Pojďte se mnou, drahá.“

„Proč? Kam?“

„Je to jen pár kroků. Pojďte se mnou.“

Pokusila se vstát, ale nenašla sílu.

Přistoupil k její židli a podal jí levou ruku. „Pomůžu vám.“

Cynthia před jeho dotekem neucukla, ale vzala ho za ruku a pevně ji sevřela. „Děkuji.“

„Jenom přejdeme přes kuchyni do spodní koupelny. Není to daleko.“

„Já to…“

„Copak, drahá?“

„Já to nechápu.“

Zvedl ji na nohy a řekl. „Jistě že nechápete. Tolik věcí se vymyká chápání, že?“

Třicet pět

Knihovna, podsaditá cihlová stavba s úzkými, zamřížovanými okny, připomínala pevnost, jako by si nějací jasnozřiví knihovníci uvědomili, že se rychle blíží den, kdy bude nutné knihy chránit s nasazením života před hordami barbarů.

Těsně před rozbřeskem zaparkoval Pete Santo kousek od vchodu.

V únoru se v knihovně přes noc ukryl problémový mladík, jak ho nazvala média. Při nedávné sbírce fondů na nákup knih se vybralo čtyřicet tisíc dolarů a on se ten balík rozhodl ukrást a žít si na vysoké noze.

Poctivá média by o něm nejspíš referovala jako o hlupákovi s mozkem vypáleným drogami, ale to by ho mohlo ponížit a poslat na cestu protispolečenského chování.

Přestože mu bylo osmnáct, nechápal ten mladík, že peníze se darují ve formě šeků a ukládají se v bance. Bankám nedůvěřoval. Podle něj je řídí „finanční upíři, kteří vás vysají do sucha“. Dával přednost ukládání peněz v hotovosti a myslel si, že každý stejně chytrý jako on – nebo chytřejší – by to viděl obdobně.

Po prohlídce knihovny, při níž našel jen pokladničku s pár drobnými, se rozhodl počkat na knihovníka, až ráno otevře. Chtěl mu přiložit k hlavě pistoli a požadovat těch čtyřicet tisíc.

K jeho překvapení se v pět ráno objevili tři muži z úklidové firmy, aby provedli každodenní čtyřhodinový úklid. Vytáhl na ně zbraň a řekl si o jejich peněženky.

Možná by se mu loupež podařila, kdyby uklízeči nespatřili zničené knihy. Začali zuřit.

V osamělých hodinách poté, co vzdal pátrání po čtyřiceti tisících, posbíral problémový mladík všechny knihy, u kterých se mu zdálo, že jsou – soudě podle titulů a obálek – plné „špatných myšlenek“, a zničil je.

Úklidová četa se neskládala ze tří vášnivých milovníků knih. Zuřili, protože místo aby mladík roztrhal knihy na kusy, vymočil se na ně, a jejich úkolem bylo ten svinčík uklidit.

Vrhli se na něho, sebrali mu pistoli a div z něj nevytloukli duši. Pak zavolali policii.

Pete jim udělal přísné, i když ne zcela upřímné kázání o tom, že není vhodné brát zákon do vlastních rukou.

Teď nechal Zoey zamčenou v autě a spěchal se ukrýt pod stříšku před vchodem. Přes prosklené dveře uviděl světlo a hlasitě zaklepal.

Objevil se jeden z uklízečů. Pete přiložil ke sklu svůj odznak, ale muž se na něj ani nepodíval.

„Zdravím, detektive Santo. Co tady děláte? Dneska v noci nikdo knížky nepočůral.“

„Slyšeli jste, že ten kluk žaloval knihovnu?“ zeptal se Pete.

„Nejspíš na tom trhne pár melounů.“

„Jestli jo, možná se taky přijdu vyčůrat na knihy.“

„To si budete muset stoupnout do fronty.“

„Poslechněte, vím, že knihovna otvírá až za pár hodin, ale potřeboval bych použít jeden z místních počítačů.“

„Copak poldové nemaj počítače?“

„Tohle je osobní věc. Nemůžu to dělat v kanceláři a můj domácí počítač se rozbil.“

„Na to určitě nepotřebujete moje povolení. Nemůžou snad poldové chodit, kam se jim zamane?“

„Přesně takhle to v ústavě nestojí, ale skoro.“

„Víte kde ty počítače jsou?“

„Jo. Pamatuju si to.“

Ďáblu negramotnosti bylo vyhrazeno čestné místo v chrámu slova. Dvě uličky knih byly přemístěny, aby bylo možné nainstalovat šest terminálů.

Pete se posadil, jeden zapnul a vrátil se na internet. Brzy se opět ponořil do podezřelého případu vražd v kavárně Smetana a cukr.

Třicet šest

Cynthia Norwoodová byla až do jejich rozhovoru o běhání s býky vitální šedesátnice. Pak to vypadalo, jako by během minuty zestárla o dvacet let.

Její zpočátku živý pohled byl otupělý. Všechen šarm z její tváře vyprchal a její rysy ochably, jako by byla zdrogovaná.

Podlamovala se jí kolena a nemohla zvedat nohy. I s Kraitovou pomocí se spíš šourala než šla.

Pokorným, zmateným hlasem řekla: „Proč jdeme do koupelny?“

„Protože nemá okno.“

„Opravdu ne?“

„Opravdu, drahá.“

„Ale proč?“

„Nevím proč. Já bych tam okno dal, kdyby záleželo na mně.“

„Myslela jsem proč tam jdeme? Proč nemůžeme zůstat tady?“

„Už jste nechtěla snídat, pamatujete?“

„Chci jenom jít domů.“

„Ano, to vím. Milujete domov stejně jako já.“

„Nemusíte to dělat.“

„Někdo to udělat musí, Cynthie.“

„Nikdy jsem nikomu neublížila.“

„Já vím. Není to správné. Opravdu není.“

Jak ji strkal před sebou do dveří koupelny, cítil, jak se třese.

„Chtěla jsem jít dneska nakupovat.“

„Kde ráda nakupujete?“

„Skoro všude.“

„Mě nakupovat moc nebaví.“

„Potřebuji pěkný letní kostýmek,“ řekla.

„Máte vkus a šmrnc.“

„Vždycky jsem si potrpěla na pěkné šaty.“

„Běžte tamhle do kouta, drahá.“

„Tohle nejste vy, Rommy.“

„Vlastně jsem to celý já.“

„Vím, že jste dobrý člověk.“

„No, jsem dobrý v tom, co dělám.“

„Vím, že jste dobrý ve svém nitru. Každý je dobrý, v srdci.“ Stála obrácená do kouta, zády k němu. „Prosím.“

„Otočte se a podívejte se na mě, drahá.“

Její hlas se zlomil. „Bojím se.“

„Otočte se.“

„Co chcete udělat?“

„Otočte se.“

Obrátila se k němu. Po tvářích jí tekly slzy. „Byla jsem proti válce.“

„Které válce, drahá?“

„Malcolm ji podporoval, ale já byla vždycky proti.“

„Ale Cynthie, úplně jste se změnila.“

„A přispívám na dobré věci, víte.“

„Na okamžik jste vypadala tak staře, staře a smutně.“

„Na záchranu orlů a velryb, na hladomor v Africe.“

„Ale vy vůbec nejste stará. Přísahám, že nemáte na obličeji jedinou vrásku. Vypadáte jako dítě.“

„Ach, bože.“

„Překvapuje mě, že jste k tomu dospěla tak pozdě.“

„Ach, bože. Ach, bože.“

„Až příliš pozdě, drahá.“

Pohnul páčkou a změnil pistoli na poloautomat, protože potřeboval jen jednu kulku. Přes malou místnost ji střelil do čela.

Opravdu vypadala nakonec jako dítě, i když jen na okamžik.

Krait vyšel z koupelny a zavřel za sebou dveře.

Ohřál si další horkou čokoládu, udělal dva čerstvé toasty a posadil se ke stolu. Jídlo bylo skvělé, ale už se tam necítil tak útulně jako předtím. Nedokázal znovu navodit tu pravou náladu.

Podle hodin na stěně jeho šaty nedorazí dřív než za hodinu a dvacet minut.

Předtím si dům prohlédl jen zběžně. Během čekání na šaty by mohl provést podrobnější prohlídku.

K jeho úžasu zazněl od domovních dveří mužský hlas. „Cynthie?“ A znovu: „Cynthie?“ Kroky se blížily.

Třicet sedm

Teresa Mendezová, která byla právě se dvěma kamarádkami na výletě v New Yorku, bydlela v Dana Pointu v jedné polovině dvojdomku. Náhradní klíč měla uložený v trezorku s číselným zámkem, připevněném zespoda na židli ze sekvojového dřeva na zadní verandě.

Linda vstoupila do domu první zadními dveřmi. Vytáhla z kabelky pistoli a položila ji na stůl v kuchyni. Svou tašku a kabelku dala do dřezu, aby okapaly.

Při pohledu na kaluž, která se mu tvořila u nohou, Tim řekl: „Připadám si jako vodník.“

„Seženu nějaké ručníky.“ Svlékla si bundu, přehodila ji přes židli z chrómu a vinylu, zula se a vyšla z místnosti.

Tim se cítil neohrabaný a větší než obvykle, jako by v dešti nasákl jak houba.

Linda se vrátila bosá a v županu. Na pult před něj položila deku a hromádku ručníků.

Otevřela posuvné skládací dveře a odhalila výklenek s pračkou a sušičkou. „Svlékni se a hoď šaty do sušičky. Deku si vezmi místo županu.“

Popadla jeden ručník, šla k dřezu a začala utírat kabelku a tašku.

„Můžu mít trochu soukromí?“ zeptal se.

„Myslíš, že se celá třesu, abych si prohlédla tvůj nahý zadek?“

„Možná. Co o tobě vlastně vím?“

„Zajdu se nahoru rychle osprchovat.“

„Mám svoji důstojnost.“

„To byla první věc, které jsem si na tobě všimla, po té velké hlavě. Jak dlouho tady budeme v bezpečí?“

„Neviděl bych to na víc než na dvě hodiny. Radši řeknu hodinu a půl.“

„Tady dole je taky koupelna, jestli se chceš osprchovat. A až vyndáme tvoje džíny a košili ze sušičky, můžeme je vyžehlit.“

„Mám z toho divnej pocit,“ řekl.

„Slibuju, že po tobě nebudu po očku pokukovat.“

„Ne, myslím z toho, že jsme se bez pozvání nakvartýrovali do domu cizího člověka.“

„Ona není cizí. Je to moje kamarádka.“

„Pro mě je cizí. Až tohle skončí, musím pro ni udělat něco opravdu hezkého.“

„Mohl bys za ni splatit hypotéku.“

„To by byla drahá sprcha.“

„Doufám, že nejsi z laciného kraje. Nemohla bych žít s chudákem.“

Odešla s místnosti s taškou a kabelkou.

Chvilku tam stál a přemýšlel o těch dvou slovech, která tak přirozeně vypustila z úst: žít s. Kdyby se nad tím opravdu pořádně zamyslel, uschly by šaty přímo na něm.

Svlékl se, naložil sušičku, utřel podlahu jedním ručníkem a ostatní si odnesl do koupelny v přízemi.

Horká voda mu dělala dobře. Vydržel by stát ve sprchovém koutě déle, ale odpad v podlaze mu připomněl Kraitovy oči s rozšířenými zornicemi dychtícími po světle, a ty oči ho přivedly ke vzpomínce na horor Psycho.

Když se vrátil do kuchyně vydrhnutý, utřený a zabalený do deky, cítil, že by si dal něco k jídlu, ale nezdálo se mu správné prohledávat skřínky a lednici.

Posadil se na židli a deku si přitáhl k tělu, takže vypadal trochu jako mnich.

Předchozího večera u Lindy doma, než se dali na útěk, nastal okamžik, kdy ho pohled na ni naplnil směsicí touhy a strachu. Tehdy si řekl, že si musí zapamatovat ten utahující se uzel hrůzy a uvolňující se uzel divoké euforie, pocitů, které ho svazovaly a uvolňovaly zároveň.

Neměl pro ten pocit jméno. Ale uvědomil si, že až ho konečně dokáže pojmenovat, pochopí, proč tak náhle opustil poklidný život, jenž si pro sebe vytvořil, a vstoupil do života bez jakýchkoliv bezpečnostních zábran.

Teď to slovo znal. Smysl.

Jeho život měl zase smysl.

Z dobrého důvodu si před časem zvolil život usilovné práce, nevinných potěšení a tak mála rozjímání, jak to jen bylo možné.

Postupně se mu ale v srdci usadila jakási únava, rozčarování a něco jako pocit marnosti, to vše promísené s jinými pocity, které nedokázal snadno definovat. Prostou únavu, skutečné rozčarování a čirý pocit marnosti možná překonal, ale po ostatních, těžko definovatelných pocitech, příchuť setrvávala.

Když se uchýlil k manuální práci a jednoduchým radostem, kdy jeho největším potěšením bylo skládání kamene ke kameni a cihly k cihle, kdy mu největší uspokojení přinášelo dokončení sešitku křížovek nebo večeře s přáteli, únava z jeho srdce zmizela. V tomhle jednoduchém životě, už prostém velkých dobrodružství, neměl nic, co by mu mohlo přinést rozčarování, žádné výzvy dost velké na to, aby vyvolaly pochybnosti a podporovaly pocit marnosti.

Předchozího večera v hospodě jeho dny v ústraní náhle skončily. Nechápal zcela, co ho přimělo strhnout zdi, za nimiž se cítil tak dobře, ale měla s tím něco společného její fotografie.

Ještě nikdy se nezamiloval na první pohled. Nikdy netrávil život tím, že by hledal někoho jako Linda. Její tvář byla jen jednou z mnoha, atraktivní, ale ne okouzlující. Pocity, které k ní choval teď, se nedaly srovnat s tím, co si tehdy dokázal představit.

Možná to bylo takhle: jméno člověka označeného jako oběť vraždy je jen jméno, ale tvář dodá násilí skutečné obrysy, protože jakmile získáme odvahu se podívat, spatříme v tom obličeji svou vlastní zranitelnost.

Když se Linda vrátila, nevypadala vůbec zranitelně. Na sobě měla modré džíny a černé tričko, které si vzala z tašky.

Zvedla jeho mokré boty a řekla: „V obýváku je plynový krb. Usušíme si u něj boty. A mezitím si můžeme dát něco rychlého k jídlu.“

Za okny se už objevilo šedé a bezvýrazné ráno a liják přešel v mrholení.

Linda přišla z obývacího pokoje a řekla: „Tváříš se šťastněji, než by dávalo smysl.“

Třicet osm

S vysokým čelem, naježeným bílým obočím a pevnou čelistí vypadal muž hledající Cynthii jako námořní kapitán z drsné minulosti, který uštval bílou velrybu, zabil ji, rozčtvrtil a přivezl zpátky do přístavu loď plnou sudů s velrybím tukem a ambrou.

Zastavil se na prahu kuchyně, zamračil se na Kraita sedícího za stolem a řekl: „Kdo jste?“

„Rudyard Kipling. A vy musíte být Malcolm.“

„Rudyard Kipling – to je nějaký dávno mrtvý spisovatel.“

„Ano, pojmenovali mě po něm a mně se jeho dílo vůbec nelíbí, jenom jedna nebo dvě básně.“

Podezření spojilo rozježená obočí v jedno. „Co tady děláte?“

„Beth a James mě na pár dnů pozvali. Všichni jsme výborní přátelé Judi a Frankie.“

„Judi a Frankie jsou v Paříži.“

„Měl jsem tam jet s nimi, ale musel jsem to odříct. Už jste snídal, Malcolme?“

„Kde je Cynthie?“

„Ona a já jsme hodili všechnu starost o uhlovodany za hlavu. Snídáme horkou čokoládu a tousty s rozinkami a skořicí namazané máslem. Vaše žena je báječná společnice.“

Krait potřeboval nalákat muže do kuchyně. Pistole ležela na židli, kde ji předtím přehlédla Cynthie. Z místa, kde Malcolm stál, na ni také nemohl vidět. Kdyby však po ní Krait sáhl, podezíravý Malcolm by se mohl stáhnout a určitě by utekl, jakmile by zbraň zahlédl.

Malcolm se zamračil na Cynthiin talíř a hrnek na stole a řekl: „Ale kde je?“

Krait ukázal na zavřené dveře koupelny. „Volání přírody. Právě jsme mluvili o Cynthiiných aktivitách na záchranu orlů a velryb. Také je obdivuji.“

„Co?“

„Orly a velryby. A hlad v Africe. Musíte být hrdý na její štědrou povahu.“

„Bethany a Jim se o žádném Rudyardu Kiplingovi nikdy nezmínili.“

„No, upřímně řečeno, já nejsem moc zajímavý člověk, Malcolme, Z každé tisícovky historek, které vypravují Judi a Frankie, vystupuji tak v jedné.“

Starý muž měl ocelově šedé oči ostré jako meče. Zamručel: „Něco mi na vás nesedí.“

„No,“ řekl Krait, „nikdy se mi nelíbil můj nos.“

„Cynthie!“ zavolal Malcolm.

Ani jeden se neohlédl na dveře koupelny. Upřeně sledovali jeden druhého.

Krait sáhl pro glock.

Starý muž se dal na útěk.

Krait vyskočil tak rychle, že převrátil židli, palcem přepnul pistoli na automat a vrhl se ke dveřím. Malcolm zmizel z dohledu.

Krait šel za ním.

Poté co zmizel z jídelny tak rychle, jako by byl chlapec, narazil muž do stolku v obývacím pokoji, zapotácel se a chytil se židle, aby neupadl.

Krait mu vystřílel do zad krátkou dávku, od zadku až ke krku. Tlumič fungoval tak dobře, že i vzduchovka by dělala větší hluk.

Starý muž padl tváří k zemi a zůstal ležet, hlavu obrácenou ke straně. Oči měl vytřeštěné dokořán, ale jejich pohled už rozhodně nebyl ostrý.

Krait se postavil nad Malcolma a vyprázdnil do něj celý prodloužený zásobník. Tělo sebou trhalo, ne životem, ale nárazy kulek.

Promarnit dvacet nebo více nábojů na mrtvolu nebylo praktické, ale bylo to nutné.

Menší člověk než Krait, se slabším sebeovládáním, by možná vyměnil prázdný zásobník za plný a vystřílel i ten. Vyrovnanost a trpělivost patřily mezi základní rysy jeho povahy, ale dokonce i jeho jedinečná trpělivost měla své meze.

Otevřel domovní dveře a našel Cynthiin plášť do deště přehozený přes houpací pohovku na verandě. Na podlaze ležel její a Malcolmův deštník. Odnesl všechno dovnitř a dveře zamkl.

Její kabát pověsil do šatny v hale. Na stejné místo uložil i deštníky.

V kuchyni se posadil ke stolu se svým mobilem a zkontroloval e-mailovou schránku. Zatímco si povídal s Cynthií, dostal zprávu, že prázdný explorer byl objeven na parkovišti před nějakou restaurací.

Několik bloků kolem restaurace nebyla nahlášena žádná krádež auta, ale bylo možné, že bude trvat ještě několik hodin, než se okradený ozve.

Krait přemýšlel o autobusu a poslal zprávu. V tu hodinu tam určitě neprojíždělo mnoho autobusů. Bude stačit najít a vyslechnout pouhých pár řidičů.

Poté, co zapojil mobil do nabíječky, umyl ve dřezu nádobí od snídaně a utřel stůl.

Neměl v úmyslu uklízet nepořádek ve spodní koupelně nebo v obývacím pokoji. Cynthia a Malcolm tam přišli strkat nos proto, že jejich dcera a zeť nedokázali prosadit pravidla soukromí a určité meze. Tohle už nebyla jeho věc; byla to rodinná záležitost.

Když uklidil v kuchyni, šel nahoru do hlavní ložnice, aby zjistil, jestli Bethany a Jim nemají někde schované porno nebo zajímavé erotické pomůcky.

Neobjevil ani erotiku, ani nic jiného, co by mu o těch dvou něco prozradilo. Jim si ponožky skládal, místo aby je svinoval do sebe. Na boku několika Bethaniných kalhotek byl vyšitý roztomilý růžový králíček. Nikde žádné sousto pro bulvární plátky.

Nejzajímavějším objevem v zásuvkách v koupelně bylo množství různých projímadel. Tihle lidé buďto nejedli vůbec žádné vlákniny, nebo měli tračník tak nevýkonný jako odpadní potrubí ve Třetím světě.

Bethany a Jim byli tak nudný pár, až se Krait divil, že s nimi legendární Judi a Frankie chtějí mít vůbec něco společného.

Jeden kartáček na zuby byl modrý a jeden růžový. Použil ten růžový, který odhadl na Bethanin. Ale deodorant zvolil raději mužský než ženský.

Pak už mu nezbylo, než zabít v kuchyni zbývající čas četbou časopisu O, který byl v poště.

V 7.15 otevřel domovní dveře a usmál se, když na verandě objevil závěsný vak s šaty pověšený na houpací pohovce, a malou tašku stojící vedle ní. Jeho garderoba dorazila.

Přestalo úplně pršet. Ze stromů kapala voda. Mezi mraky vyhlédlo slunce a z mokré ulice se začalo kouřit.

O čtvrt hodiny později už byl oblečený a kontroloval svůj vzhled v nakloněném vysokém zrcadle na zadní straně dveří horní koupelny.

Když byla Bethany v koupelně nahá, možná ji její ctitelé v zrcadlovém světě pozorovali, aniž by o tom věděla. Krait neviděl ty, kteří možná žili v převrácené realitě, viděl jen sám sebe, ale to neznamenalo, že byli obyvatelé protější říše nějak omezeni ve výhledu.

Sešel ze schodů, a když se blížil k domovním dveřím, uslyšel klíč v zámku. Západka se vysunula a dveře se otevřely.

Do domu vstoupila nějaká žena, tiše vyjekla, když ho spatřila, a řekla: „Vylekal jste mě.“

„A vy mě. Bethany a Jim neříkali, že někoho čekají.“

„Jsem Nora, odvedle.“

Byla to drobná, ale baculatá žena se skřítkovským účesem a modrým lakem na nehty, který neschvaloval.

„Tohle je jako dům ze situační komedie, kde každý vtrhne dovnitř bez zazvonění,“ poznamenal Krait.

„Beth mi platí, abych pětkrát týdně uvařila večeři a dala ji do mrazáku,“ vysvětlila Nora. „V pondělí doplním lednici a uvařím na úterý.“

„Tak to byla vaše zásluha, že jsem si včera večer tak pochutnal.“

„Ach, vy jste tu byl přes noc?“

„Jsem nevychovaný host, který se všude vnutí bez pozvání, ale drahá Beth vždycky předstírá, že mě ráda vidí. Jmenuji se Richard Kotzwinkel, ale všichni mi říkají Ricky.“

Ustoupil, aby mohla vejít, ale také aby jí zakryl pohled na Malcolma v obývacím pokoji.

„Ale Ricky, já nechci rušit –“

„Ne ne, jen pojďte dál. Cynthia a já jsme si právě náramně popovídali u snídaně, když ta ranní ptáčata odskákala do té investiční firmy.“

„Cynthia je tady?“

„V kuchyni. A před chvilkou se zastavil Malcolm.“ Ztišil hlas v šepot. „I když proti drahé Cindy je trochu morous.“

Vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře. „Opravdu jste si pochutnal?“

„Cože? Aha, vy myslíte večeři. Byla naprosto božská.“

„Co vám ohřála?“ zeptala se Nora.

Její oči byly modré a živé. Měla plné rty a jemnou pleť.

„Kuře,“ odpověděl. „Měli jsme kuře.“

Napadlo ho, že by ji mohl znásilnit, ale nakonec ji jen zabil. Pro změnu použil ruce.

Ti, kteří ho zaměstnávali, se mračili nad doprovodnými škodami napáchanými při plnění úkolů, takže jen zřídka zabíjel lidi, kteří se mu při stíhání oběti připletli do cesty. Ale jeho štědří zaměstnavatelé to pochopí. Jak stojí na té nálepce na nárazníku, JDE O PRD.

Vyšel na verandu, zavřel za sebou dveře a zamkl je Nořiným klíčem, i když se nezdálo, že by byly nějakou překážkou.

Třicet devět

Když dojedli snídani, zavolal Pete Santo. Tim nastavil na mobilu hlasitý odposlech a položil ho vedle talíře s vaflemi.

„Nejsem doma, volám z mobilu,“ řekl Pete.

„Něco se stalo,“ řekl Tim. „Co?“

„Držel jsem se dál od policejních databází, jenom jsem vyhledával na Googlu různá Kravetova jména. Našel jsem špínu, chvíli se v ní rýpal – a pak mi spadlo kabelové připojení.“

„To mohla být náhoda,“ poznamenal Tim.

„Jako když se na Vánoce objeví Santa Claus. A pak, ani půl hodiny nato, v pět ráno, přišli na návštěvu tři muži.“

„Asi ne tři mudrci.“

„Spíš tři chytráci.“

„Co chtěli?“ zeptala se Linda.

„Byl jsem pryč, když se objevili. Sledoval jsem je z auta o kus dál v ulici. V dohledné době se nemůžu vrátit domů.“

„Snad jste tam nenechal Zoey?“ zeptala se Linda.

„Zoey je se mnou.“

„Tak co jsi našel?“ chtěl vědět Tim.

Místo aby odpověděl, Pete řekl: „Poslechni, Hitch Lombarde zná číslo mého mobilu, takže ho ti chlapi mají taky. A možná znají i tvoje.“

„Znají ho,“ potvrdil Tim. „Ale nechceš mi snad tvrdit, že mohou zachytit náš rozhovor ze vzduchu?“

„Místní poldové ne, ale tihle třeba jo. Kdo ví. Jsou v těchhle věcech den ode dne lepší.“

„A ačkoliv vystopovat pozici mobilu není tak snadné jako u pevné linky, je to naprosto proveditelné,“ dodala Linda.

Tim po ní loupl pohledem.

Pokrčila rameny a řekla: „Sháněla jsem podklady pro jednu knihu.“

„Musíš si koupit telefon s dobíjecí kartou,“ řekl Pete, „abys měl číslo, které neznají. Pak mi zavoláš na jiné číslo, které nebudou znát.“

„A ty mi to číslo pošleš telepaticky?“ zeptal se Tim.

„To těžko. Ale pamatuješ na chlapíka, který přišel o panictví, když byl převlečený za Shreka?“

„Ten má teď pět dětí.“

„Tak to je on.“

„Nemám jeho číslo.“

„Zavolej mu do práce. Je v seznamu. Chtěj jeho, představ se a oni tě spojí. Budu tam za hodinu.“

„Kdo je ten chlapík?“ zeptala se Linda.

„Peteův bratranec Santiago.“

„Převlečený za Shreka?“

„Byl to maškarní večírek. Myslím, že všichni museli přijít převlečení za postavu z kreslenýho filmu.“

„Za co byla ona?“

„Za králičici Jessicu z filmu Kdo obvinil králíka Rogera. Jmenuje se Mina. Vzal si ji. Jejich děti jsou moc hezký a zelený.“

Odstrčila židli od stolu a řekla: „Měli bychom odsud zmizet.“

Tim vytáhl svoje šaty ze sušičky a vyžehlil je, zatímco Linda umývala nádobí po snídani. Promočené boty sice úplně neuschly, ale daly se nosit.

V garáži pro dvě auta stála Teresina Honda Accord. Na letiště ji odvezla jedna z kamarádek.

Linda našla klíčky v zásuvce v kuchyni, ale podala je Timovi.

„Kdyby došlo na nějaké divoké řidičské kousky jako včera v noci,“ řekla, „bude lepší, když budeš za volantem ty.“

Honda se mu líbila, i když v ní nebylo dost místa pro nohy. Byla naprosto bezvýrazná a neměla zařízení, podle kterého by ji našel satelit.

Když se zvedaly dveře garáže, Tim napůl očekával, že na příjezdové cestě bude stát ten vrah s hladovým pohledem a automatickou pistolí v ruce.

Potrhanou oponou mraků prosvítalo slunce a osvobozovalo krajinu od ponurosti nedávné bouřky.

„Kde v tuhle hodinu koupíme mobil?“ zeptala se cestou na východ, k dálnici.

„Velkoobchodní prodejny otvírají časně. Do jedný mám kartu, přes odbory. Ale nemám u sebe moc peněz.“

Linda vytáhla z kabelky tlustou obálku a řekla: „Tady je pět tisíc ve stovkách.“

„Uniklo mi, žes vyloupila banku.“

„Taky mám doma schované zlaté mince. Ale když jsem se včera večer balila, hotovost mi přišla praktičtější.“

„Ty nevěříš bankám?“

„Mám peníze v bance. Ale k těm se člověk kolikrát nedostane tak rychle, jak by potřeboval. Tohle je železná zásoba na chvíle, kdy se všechno zhroutí.“

„A co se má zhroutit?“

„Cokoliv. Všechno.“

„Myslíš až přijde konec světa nebo něco takovýho?“

„Včera večer se všechno zhroutilo, ne?“

„To asi jo,“ připustil.

Zachmuřeně na něj pohlédla a řekla: „Už nikdy nechci být bezmocná.“

„Jsme v úzkejch, ale bezmocný nejsme,“ ujistil ji.

„Nemyslím teď,“ řekla a vrátila peníze do kabelky.

„Myslíš, jako jsi byla bezmocná tenkrát, když se stalo to s Molly a ostatní věci.“

„Jo.“

„Chceš mluvit o tom ostatním?“

„Ne.“

„O Molly jsi mi pověděla.“

„Povídat ti o ní mě bolelo až dost.“

Tim řídil auto po stoupajícím nájezdu na dálnici. Ranní doprava byla hustá, ale plynulá a auta rychle projížděla tím, co by realitní agenti nazvali „dalším dnem v ráji“.

„Nakonec budeme všichni bezmocný, jestli chceš slyšet tvrdou pravdu,“ řekl.

„Tvrdou pravdu mám ráda. Ale ať se propadnu, jestli jsem už u konce.“

Pak už jeli mlčky až k výjezdu, který je měl přivést k velkoobchodu.

Ticho bylo příjemné. Tim usoudil, že bez ohledu na to, jak daleko spolu zajdou, napjaté mlčení mají už za sebou.

Rozpaky se dostaví až v okamžiku, kdy budou oba připraveni odhalit jeden druhému svá tajemství.

Čtyřicet

Z auta parkujícího před Bethaniným a Jimovým domem poslal Krait kódovanou textovou zprávu informující jeho podpůrnou skupinu o třech mrtvých v domě.

Nenaznačoval, jaká opatření by se měla učinit. Rozhodnutí této povahy nebyla v jeho pravomoci. Tohle bylo jen upozornění.

Vyťukal OMLOUVÁM SE ZA TEN ZMATEK, ALE NEDALO SE MU VYHNOUT. Zprávu zakončil citátem z T. S. Eliota: ŽIVOTU SE LZE VYHNOUT, ALE SMRTI NIKOLIV.

Přestože se nikdy nesetkal s žádným ze členů svého podpůrného týmu, představoval si, že pro ně musí být legendární postavou, větší než život i smrt. Čas od času jim rád posílal takové citáty jako ten od Eliota, aby věděli, že se jeho vzdělání vyrovná jeho schopnostem popravčího, a byli ještě víc motivovaní sloužit mu, jak požadoval.

Pokud někdy chodil do školy, muselo to být v dětství a dospívání, ale nepamatoval si na žádné vzdělání, jehož by se mu dostalo před osmnáctými narozeninami. Byl však skvělý samouk a hodně se toho dozvěděl z knih.

T. S. Eliot nepatřil mezi spisovatele, které Krait schvaloval, ale i soustavně nepřesný člověk může někdy napsat potěšující větu. Kdyby Eliot ještě žil, Krait by ho zabil.

Podpůrný tým nejspíš nechá Bethany a Jima objevit mamku, taťku a sousedku Noru. Během policejního vyšetřování pak zničí nebo poškodí všechny důkazy ukazující na Kraita. Také tam přidá DNA, vlasy a vlákna, která policii zmatou a nakonec přivedou do slepé uličky.

Krait neznal jméno organizace, pod kterou podpůrný tým spadal, ale pro sebe ji nazýval Klub gentlemanů nebo jen Klub. Netušil, co Klub gentlemanů je a jaký by mohl být jeho konečný cíl, nebo proč si přeje smrt některých lidí, a ani to vědět nepotřeboval.

Víc než deset let pracoval Krait jako zabiják na volné noze pro mafii a pro zákazníky, jimž ho doporučili vděční lidé, pro které odstraňoval hádavé manželky, bohaté rodiče a ostatní překážky ke šťastnému životu. Pak ho před sedmi lety oslovil jeden člen Klubu se žádostí, aby pro ně zabíjel jako stálý spolupracovník.

Jejich rozhovor proběhl na zadních sedadlech superdlouhé limuzíny projíždějící nočním Chicagem. Světla uvnitř nesvítila a pro Kraita byl představitel Klubu jen stínem v kašmírovém převlečníku sedícím na protějším konci luxusně vyčalouněné kabiny pro cestující.

Muž, s nímž Krait mluvil, měl přízvuk bostonské aristokracie. Byl výřečný a jeho způsoby naznačovaly, že se narodil v bohaté a vysoce postavené rodině. Ačkoliv tento muž mluvil o svých záhadných společnících jako o „svých lidech“, Krait ho pro sebe označil za gentlemana a jeho skupinu za „Klub gentlemanů“.

Když tento gentleman popisoval úroveň podpory, která mu bude poskytnuta, udělalo to na Kraita dojem. Zároveň to pro něho byl další důkaz, že pokud se zcela neliší od lidského rodu, je mu přinejmenším nadřazen.

Hlavní půvab podpůrné skupiny spočíval v tom, že Kraitovi sloužila, nejen když byl pověřen vraždou pro Klub gentlemanů, ale i když pracoval pro mafii nebo jiného zákazníka. Byla mu k dispozici kdykoliv.

Pro takovou štědrost měli jeho zaměstnavatelé dva důvody. Prvním bylo, že rozpoznali Kraitův výjimečný talent. Chtěli se postarat, aby jim nikdy nepřestal být k dispozici z důvodu uvěznění.

Druhým důvodem bylo, že si nepřáli, aby se Kraitovi podařilo rozeznat společné rysy osob, které dostal za úkol zabít, nebo aby z těch rysů vydedukoval možné cíle a hlavní účel Klubu gentlemanů. Proto mu Klub platil hotově a peníze mu přinášeli lidé, kteří byli k nerozeznání od účetních mafie nebo zrádných manželů, synů a podnikatelů.

Platili mu hotově také proto, aby vytvořili mezi sebou a svým zabijákem ochrannou zeď pro případ, že by jednoho dne, navzdory heroickému úsilí v jeho prospěch, utrpěl porážku.

Po té projížďce limuzínou v Chicagu se Krait už nikdy nesetkal tváří v tvář s nikým, o němž by si mohl být jistý, že je členem Klubu.

Ve skutečnosti mu bylo úplně jedno, kdo je a kdo není poslem Klubu. Miloval zabíjení stejně jako odměnu, kterou za ně dostával, a cítil, že zapomnětlivost je jeho povinností vůči všem, kteří ho platí.

Nikdy nemluvil s žádným členem Klubu po telefonu. Veškerá komunikace se omezovala na kódované textové zprávy. Hlasová analýza mohla být u soudu použita jako důkaz, ale nikdo nemohl nade vší pochybnost dokázat, kdo vyťukal zprávu.

Když si v hospodě U lampáře spletl Timothyho Carriera se zákazníkem, předpokládal, že v tomto případě nepracuje po Klub gentlemanů. Představitel bostonské aristokracie a jeho lidé by Kraitovi nikdy nenabídli, aby si nechal polovinu peněz za to, že nikoho nezabije. Neměnili názor. Když chtěli, aby někdo zemřel, mysleli to vážně.

Krait stále pochyboval, že by ta Paquetteová mohla být terčem Klubu. Bohatí a mocní gentlemani by se na ženskou jako ona ani nepodívali, natož aby na ni poslali zabijáka.

Když odeslal zprávu, rozjel se k Pacific Coast Highway a pak na jih k restauraci, před níž nechal Carrier svůj explorer. Důkladně auto prohledal, ale nenašel nic užitečného.

V okamžiku, kdy úkol dokončil, zavibroval mu mobil. Podpůrná skupina hlásila, že si jeden řidič autobusu vzpomněl, že v Dana Pointu vysadil pár, který popisem odpovídal Carrierovi a Paquetteové.

Krait zamířil do Dana Pointu, zatímco se podpůrný tým pustil do prověřování telefonních záznamů té ženské v naději, že v nich objeví někoho, koho by mohla v tom pobřežním městečku znát.

Mraky se rozplynuly, obloha zmodrala a slunce pozlatilo pobřežní kopce, pláže a šupinaté moře.

Krait se cítil naplněný radostí ze života, stejně jako pec je plná ohně, který ji však nestráví. Takhle na něj působilo obchodování se smrtí.

Čtyřicet jedna

Velkoobchod nabízel neodolatelné ceny za čtyřlitrové sklenice majonézy v kartonech po šesti a za pár šupů si tam člověk mohl koupit tolik cihel tofu, že by z nich postavil dům.

Při pátrání po mobilu s dobíjecí kartou se Tim s Lindou neobtěžovali s nákupním vozíkem, který byl tak velký, že by se do něho vešel i vychrtlý kůň. Ostatní zákazníci plnili vozíky velkými baleními toaletního papíru po dvanácti kusech, kalhotkami po veletuctech a sudy cibulek do koktailů.

Jeden mladý pár tlačil vozík s okouzlujícími identickými tříletými holčičkami usazenými na dětském sedátku, jako by využil nabídky dvou dětí za cenu jednoho v uličce devět.

Timovi někdy dělalo starosti, že Američané jsou tak zvyklí na nadbytek, že si myslí, že tahle hojnost vždycky byla normou nejen u nich doma, ale i v těch nejodlehlejších koutech světa. Společnostem, které vymění složitou a děsivou krásu minulosti za jednoduchou propagandu, hrozí náhlý úpadek.

Zakoupili mobilní telefon vyhovující jejich potřebám a elektrický holicí strojek pro Tima. Pokladní, zjevně překvapená jejich skromným nákupem, jen zvedla obočí na znamení nesouhlasu s jejich neamerickým chováním.

Tim pak zaparkoval hondu před blízkým autocentrem, odkud Linda z telefonního automatu aktivovala právě zakoupený mobil. Protože měl telefon předplacené minuty, nemusela uvádět číslo kreditní karty ani jméno.

Tento systém, před zákonem zcela legální, skvěle vyhovuje teroristům, kteří přes takové telefony komunikují bez rizika prozrazení nebo je požívají jako rozbušky bomb.

Naštěstí je i poctivým občanům dovoleno využívat jejich výhod.

Autocentrum se skládalo z množství autosalonů seskupených kolem silnice a nabízejících takřka všechny dopravní prostředky na kolech. Vlaječky se třepetaly ve větru, transparenty nabízely slevy a tisíce vozidel stály na parkovištích jako šperky na sametových podložkách ve výkladech klenotnictví.

Každý autosalon potřeboval všechny vlastní parkovací prostory pro zboží na skladě, auta čekající na opravy a pro potenciální zákazníky. Následkem toho stála auta zaměstnanců, opravená vozidla k vyzvednutí i vozy získané na protiúčet a dosud nepřipravené k prodeji podél silnice.

Tim zastavil za dva roky starým stříbrným cadillakem. Z Lindiny tašky si vzal svou taštičku s nářadím.

Linda zůstala v hondě, aby hlídala, zda ke slibované „okamžité aktivaci“ dojde minuty nebo hodiny po slibované lhůtě.

Raději veřejně než kradmo, rychle, ale ne chvatně, odšrouboval Tim z Teresiny hondy přední a zadní poznávací značku. Dal je do kufru.

Ani jeden z míjejících motoristů nevěnoval pozornost muži, který něco montoval uprostřed autocentra.

Předváděcí místnosti autosalonů byly tak daleko za vnějšími prodejními plochami, že nikdo ze zaměstnanců nemohl dohlédnout k autům parkujícím u silnice.

Došel ke stříbrnému cadillaku. Dveře měl zamčené. Nahlédl dovnitř a neobjevil tam žádné osobní předměty. Přihrádka na rukavice byla otevřená a zdálo se, že je prázdná.

Všechno naznačovalo, že se jedná o auto nedávno získané na protiúčet, které ještě neprošlo předprodejním servisem, takže si ho možná ještě několik dní nikdo ani nevšimne. V Kalifornii poznávací značky na autech na protiúčet zůstávají a kupující je pak vymění za nové, které mu přijdou poštou.

Pokud by se ukázalo, že cadillac patří někomu ze zaměstnanců, postupoval by Tim dál řadou, dokud by nenašel vhodný vůz, protože čím dřív bude s autem chtít někdo odjet, tím dřív si všimne chybějících značek.

Odšrouboval z cadillaku espézetky a připevnil je na hondu.

Když se Tim znovu posadil za volant, Linda řekla: „Zatím to nefunguje. Kdybych byla ještě spisovatelka, napsala bych knihu o psychopatovi, který slídí po těch, co nedodrží slib okamžité aktivace.“

„Co by ten magor udělal, až by je vyslídil?“

„Deaktivoval by je.“

„Pořád jsi spisovatelka,“ namítl.

Zavrtěla hlavou. „Už si tím nejsem jistá. A když to nevím jistě já, jak bys mohl ty?“

Nastartoval hondu a řekl: „Protože jsme to, co jsme.“

„To byla hluboká myšlenka. Jestli ještě někdy napíšu knihu, určitě v ní tuhle větu použiju.“

„Myslel jsem si, že bych mohl být jenom zedník. Jo, jsem zedník, ale pořád jsem i to co dřív.“

Jak vyjížděl od krajnice, cítil ve tváři ten její zelený pohled.

„A co jsi byl dřív?“ zeptala se.

„Můj táta je taky zedník, a zatraceně dobrej. Ale když se to řekne o něm, dokonale ho to vystihne, což u mě neplatí, i když bych si to moc přál.“

„Tak tvůj táta je zedník,“ pronesla skoro užasle, jako by jí odhalil něco tajemného.

„Čemu se divíš? Řemeslníci mají ve zvyku předávat řemeslo svým dětem, nebo se o to snaží.“

„Tohle bude znít hloupě, ale od chvíle, co ses objevil u mě doma, se všechno děje tak rychle, že mě ani nenapadlo, že bys mohl mít otce. Máš ho rád?“

„Jestli ho mám rád? A proč bych neměl?“

„Mezi otci a syny to nemusí vždycky klapat.“

„Je to skvělej chlap. Ten nejlepší.“

„Proboha, ty máš taky matku, viď?“

„No, táta není améba, abych mohl vzniknout dělením.“

„Ach bože,“ vydechla tiše a s jakýmsi úžasem. „Jak se tvoje matka jmenuje?“

„Ach bože, jmenuje se Mary.“

„Mary,“ zopakovala, jako by to jméno slyšela poprvé, jako by bylo melodické a na jazyku po něm zůstávala sladká chuť. „Je taky báječná?“

„Tak báječná, jak se jenom dá vydržet.“

„Jak se jmenuje táta?“

„Walter.“

„Walter Carrier?“

„No jo, proč ne?“

„Má tak velkou hlavu jako ty?“

„Větší jsem ještě neviděl.“

„Walter a Mary,“ řekla. „Ach, bože.“

Zmateně na ni pohlédl. „Čemu se směješ?“

„Myslela jsem, že jsi cizí země.“

„Jaká cizí země?“

„Tvoje vlastní, exotická země, kde je toho tolik co zkoumat. Ale ty cizí země nejsi.“

„Opravdu ne?“

„Ty jsi celý svět.“

„To je další vtip na moji velkou hlavu?“

„Máš nějaké sourozence?“

Tim vyjel z autocentra a odpověděl: „Jen jednoho bratra, Zacha. Je o pět let starší než já a hlavu má normální.“

„Walter, Mary, Zach a Tim,“ pronesla se zjevným potěšením. „Walter, Mary, Zach a Tim.“

„Nevím, proč by na tom mělo záležet, ale jak to tak vypadá, záleží najednou na všem, takže bych měl dodat, že Zach si vzal Lauru a mají holčičku jménem Naomi.“

Lindě se zaleskly oči, jako by potlačovala slzy, ale nevypadala jako žena, jež by se měla každou chvíli rozplakat. Spíš naopak.

Vycítil, že by svou otázkou mohl tít do živého, ale přesto ji vyslovil. „A co tví rodiče?“

Nový mobil zazvonil. Přijala hovor, řekla „Ano“ v odpověď na otázku, pak ještě jednou „Ano“ a nakonec „Děkuji“.

Služba byla aktivována.

Čtyřicet dva

To, co se Krait dozvěděl z obsahu stolu v pracovně Teresy Mendezové, se mu vůbec nezamlouvalo. Vyznávala naprosto špatné hodnoty.

Nejdůležitější fakt, který se Krait o té dvaatřicetileté ovdovělé zdravotní sestře dozvěděl z jejího diáře, byl, že je momentálně na dovolené v New Yorku se ženami jménem Gloria Nguyenová a Joan Applewhiteová.

Odjela minulou neděli. Teď bylo úterý. Vrátí se domů příští neděli.

Na zadní straně dvířek pod dřezem v kuchyňské lince visela utěrka na nádobí. Byla vlhká.

Podlahy v obou koupelnách, horní i dolní, pokrývaly kapky vody, a spáry mezi dlaždicemi byly tmavé vlhkostí.

V obývacím pokoji někdo brzy ráno zapálil plynový krb. Cihly lemující topeniště byly stále na dotek vlahé.

Garáž pro dvě auta byla prázdná. Vdova Mendezová možná odjela autem na letiště. Ale jestli vlastnila i druhé auto, měli ho Carrier a ta ženská.

Poslal textovou zprávu podpůrnému týmu a požádal o informace o dopravních vozidlech registrovaných na Mendezovou.

Krátce nato, co uspokojil svou zvědavost prohlídkou obsahu vdovina mrazáku, obdržel kódovanou odpověď, že Mendezové patří jen Honda Accord.

Měli i číslo auta, ale to bylo člověku, který neměl plnou oporu v zákoně, k ničemu. Krait nemohl vyhlásit pátrání.

Pro tu chvíli ztratil stopu své oběti. Nedělal si s tím velké starosti. Mohli nalézt jen dočasné útočiště. Tohle byl Kraitův svět. Patřil k tajné šlechtě a oni byli plebs; najde je spíš dříve než později.

Protože už měl za sebou šestnáct hodin beze spánku, uvědomil si, že možná osud pracuje v jeho prospěch a dává mu šanci odpočinout si před rozhodujícím bojem.

Uvařil si konvici zeleného čaje.

V úzké spíži našel balíček obyčejných sušenek. Půl tuctu si jich narovnal na talíř.

Ve vysoké kuchyňské skříni objevil hezkou malou termosku, modrou s černobílými proužky nahoře a dole. Když byl čaj hotový, přelil ho do termosky.

Tady, v prostém domově vdovy Mendezové, na něj čekal tolik zasloužený odpočinek, který doufal, že si pořádně vychutná u Bethany a Jima.

Termosku s čajem, hrnek, talíř sušenek a dva papírové ubrousky si odnesl nahoru do ložnice. Položil všechno na noční stolek.

Poté, co se svlékl a pečlivě rozložil šaty, aby se nepomačkaly, našel ve vdovině šatně dva župany. Ani jeden nemohl patřit zesnulému manželovi.

První byl prošívaný, růžový, květovaný a nevkusný. V jedné kapse našel ohavný žvanec papírových kapesníků a ruličku pastilek proti bolení v krku.

Naštěstí ten druhý, modrý hedvábný kousek, přesně odpovídal jeho vkusu, a ačkoliv mu byl malý, cítil se v něm skvěle.

Krait odestlal postel a ze čtyř natřepaných polštářů si udělal opěrku pro záda. Pak objevil v šatně koš se špinavým prádlem. Než odjela do New Yorku, neobtěžovala se ani vyprat.

V koši na prádlo objevil jednu strečovou podprsenku bez tvrdých kostic, dvě trička a troje kalhotky. Ty rozložil na horní polštář, o který se opře, zatímco si bude vychutnávat čaj, a na němž nakonec spočine tváří, až usne.

Veškerá četba ve vdovině ložnici sestávala z časopisů, které Kraita nezaujaly. Vzpomněl si, že v pracovně viděl několik polic s knihami, a ve vzrušující hedvábné róbě se vypravil dolů, aby je prozkoumal.

Teresa zjevně nebyla velká čtenářka. Většina svazků v její pracovně spadala do žánrů populární psychologie, sebezdokonalování, spirituálního hledání a zdravotních rad. Kraitovi připadaly všechny dětinské.

Jeho pohled padl na šest knih, které podle hřbetů vypadaly na romány. Jejich tituly ho zaujaly: Zoufalství, Nešťastní a mrtví, Nesmiřitelná…

Titul Nesmiřitelná rakovina se Kraitovi obzvlášť zamlouval. Vytáhl knihu z police.

Jméno autorky Toni Zero v sobě mělo příjemně nihilistický nádech. Zjevně to byl pseudonym a zdálo se, že čtenáři říká: Budeš blázen, jestli za tohle zaplatíš, ale vím, že to uděláš.

Ilustrace na obálce mu připadala sofistikovaná, brutální a pochmurná. Slibovala sžíravý portrét lidství jako obraz bezcenného, licoměrného škváru.

Když knihu otočil, aby se podíval na zadní stranu obálky, spisovatelčina fotografie mu vyrazila dech. Toni Zero byla Linda Paquetteová.

Čtyřicet tři

Když Tim zastavil na prázdném parkovišti před supermarketem, více než hodinu před otevírací dobou, zjistila Linda na informacích číslo restaurace Santiago Jalisco, kterou vlastnil bratranec Petea Santa přezdívaný Shrek.

Když vyslovila Timovo jméno, recepční ji hned přepojila do kanceláře Santiaga Santa, ale ve skutečnosti vzal telefon Pete. Překvapilo ho, že slyší její hlas místo Timova.

„Pustím vás nahlas,“ řekla.

„Hej, počkejte, musím něco vědět.“

„A co?“

„Co si myslíte?“

„O čem?“

„O něm. Co si o něm myslíte?“

„Co je vám po tom?“

„Nic, máte pravdu, ale moc rád bych to věděl.“

Tim zachytil její pohled a tázavě zvedl obočí.

„Myslím, že má hezkou hlavu,“ řekla Peteovi.

„Hezkou? Tak to musíte mluvit o jiném písečném psovi.“

„Zase ten písečný pes. Co to vlastně znamená?“

„Reproduktor,“ řekl Tim netrpělivě. „Pusť to nahlas.“

Poslechla a upozornila Petea: „Už vás slyší.“

„Teď teprve chápu, proč z tvýho manželství nezbylo nic než vycpanej mečoun,“ poznamenal Tim.

„Možná mám jenom mrtvou rybu a bojácného psa, ale ani jeden z nich mi neleze na nervy.“

„Co máš doma nás nezajímá, ty moulo, radši nám pověz, co jsi zjistil pro nás.“

„Pamatuješ na kavárnu Smetana a cukr v Laguna Beach?“

„Nic mi to neříká,“ přiznal Tim.

„Já ji znám. Znala jsem ji,“ řekla Linda. „Chodívala jsem tam. Byla asi tři bloky od mého domu. Měli tam docela hezkou venkovní zahrádku.“

„A skvělý jablečný koláč,“ dodal Pete.

„S mandlemi.“

„Začínají se mi sbíhat sliny. Takže, jednoho rána asi před rokem a půl,“ pokračoval Pete, „těsně před otevírací dobou, vyhořela ta kavárna do základů.“

„Bylo to peklo,“ vydechla Linda.

„Hasiči došli k závěru, že někdo použil urychlovače hoření, ale nebyly to běžné látky, ale něco výjimečného, u čeho se nepodařilo zjistit chemické složení.“

„Jo, už to mám,“ ozval se Tim. „Nikdy jsem tam nebyl, ale vybavuju si, že jsem jel kolem.“

„Když oheň uhasili,“ řekl Pete, „našli tam tři ohořelá těla.“

„Majitel se jmenoval Charlie Wen-ching,“ řekla Linda. „Byl moc milý, nikdy nezapomněl ničí jméno a choval se ke stálým zákazníkům, jako by byli z rodiny.“

„Jeho skutečné jméno bylo Chou Wen-ching,“ opravil ji Pete, „ale jméno Charlie používal více než třicet let. Pocházel z Tchaj-wanu. Chytrý podnikatel a dobrý člověk.“

„Dvě z těch těl patřila jeho synům,“ řekla Linda.

„Michaelovi a Josephovi. Rodinný podnik. Čtvrtou obětí byla jeho neteř Valerie.“

Ačkoliv je obklopovaly ohromné prázdné plochy černého asfaltu, rozhlížel se Tim neustále kolem a kontroloval zpětná zrcátka.

U země se nehnul ani vánek, ale ve vysoké výšce hnal vítr na východ rozedranou letku mraků a po parkovišti se míhaly stíny přízračných galér.

Pete pokračoval: „Všichni zemřeli v chladicí místnosti, kde se skladovalo mléko a pečivo. Koroner později zjistil, že je někdo střelil do hlavy a pak zapálil.“

„Kvůli tomuhle nečtu noviny,“ podotkl Tim. „Proto chci jenom každej den postavit nějakou zeď.“

„Je to obchodní čtvrť, obydlená oblast, ale výstřely nikdo neslyšel.“

„Je to profík,“ řekl Tim. „Má dobrý vybavení.“

„Dva lidé ale viděli, jak z kavárny někdo vyšel dvě minuty předtím, než vzplála. Ten muž přešel silnici k motelu přímo naproti, odevzdal klíč od pokoje a odjel. Jednu noc tam přespal, v pokoji 14. Jmenoval se Roy Kutter.“

„Zase ty iniciály,“ řekla Linda. „Jedno z Kravetových falešných jmen.“

„Vytiskl jsem si jeho řidičák. Sanfranciská adresa. Ten samý culící se parchant.“

„Ale jestli ho někdo viděl –“ řekl Tim.

„Po osmačtyřicet hodin byl podezřelý. Policie s ním chtěla mluvit. Tak ho našli a řekli, že se svědkové zmýlili. Prý z kavárny nevyšel, protože do ní nikdy nevstoupil. Údajně tam šel na kafe, ale ještě nebylo otevřeno, dveře byly zamčené. Nemohl počkat dvacet minut, než začnou obsluhovat, protože měl důležitou schůzku.“

„Jakou schůzku? Co dělá?“ zeptal se Tim.

„Krizový management.“

„Co to znamená?“

„Čert ví. Zřejmě pracuje pro nějakou federální agenturu.“

„Kterou?“

„To se v novinách neobjevilo.“

„A on vypadal důvěryhodně?“ zeptala se Linda. „Pustili ho s tím, že je čistý?“

„Tady jsem začal číst mezi řádky těch novinových článků,“ řekl Pete. „Dalo se z nich poznat, že detektiv, co na případu dělal, a dokonce i jeho šéf chtěli toho Kuttera trochu zmáčknout, najít důvod, proč ho zadržet.“

„Tak proč to neudělali?“

„Tady možná čtu mezi řádky až moc, ale mám pocit, že někdo vlivný zmáčkl je, když si chtěli Kuttera podat.“

„Jako někdo zmáčkl Hitche Lombarda,“ poznamenal Tim.

„Přesně tak. A Roy Kutter brzy přestal být podezřelý.“

Na parkoviště vjelo několik aut a zaparkovalo v různých řadách. Lidé, kteří z nich vystoupili a kráčeli k obchodu, mohli být zaměstnanci, možná vedoucí, přicházející do práce hodinu před zákazníky. Nezdálo se, že by se někdo z nich o hondu zajímal.

„Takže, co na tom záleží, že jsem tam chodila na kafe?“ zeptala se Linda. „V den toho požáru jsem tam nebyla a myslím, že ani v týdnu před ním. Proč by někdo chtěl, abych zemřela jenom proto, že jsem chodívala do kavárny Smetana a cukr?“

Z prosté kuchyně restaurace Santiago Jalisco, odkud se svět zdál být určitě přehlednější a příčetnější než ten, ve kterém teď Kravet nejspíš hledal Teresinu hondu, Pete řekl: „Děláte si ze mě legraci, děvče, nebo to myslíte vážně, že vás chce někdo zabít?“

„Vypadá to, že je načase, abych ti pověděl, o co jde,“ prohlásil Tim.

„Jo. To možná je.“

Tim mu ve stručnosti pověděl, co se stalo v hospodě, o těch dvou případech záměny totožnosti.

„Pro boha živého, Portýre!“

„Tak takhle na tom jsme,“ řekl Tim. „Nemáme nic, čím bychom mohli dokázat, co se stalo, a teď se zdá, že i kdybychom měli videozáznam, jak na nás střílí, nestalo by se mu víc, než že by mu někdo pohrozil prstem.“

„Od toho večera v hospodě se něco stalo,“ tipl si Pete.

„Jo. Spousta něčeho.“

„Chceš se svěřit?“

„Na podrobný líčení jsem moc utahanej. Řeknu jenom, že jsme si s Lindou zasloužili právo dejchat. Vlastně mě překvapuje, že jsme ještě naživu.“

„Chápu, že se o tom nechceš šířit. Ale řekněme, že budete mít kliku a cvaknete mu lístek. Co pak? Museli byste cvaknout lístek i tomu, pro koho pracuje.“

„Mám tušení, že ten má lístek z oceli.“

„Tak co teď podnikneme?“ zeptala se Linda. „Jsme dvě myši, po kterých jde jestřáb, a kolem dokola není žádná vysoká tráva, ve které bychom se schovali.“

V jejím hlase nebylo ani stopy po strachu a vypadala klidně.

Tim se zamyslel nad zdrojem a hloubkou její síly.

„Mám ještě jednu věc,“ řekl Pete. „Mohlo by to něco znamenat. Paco, můj kamarád u policie v Laguna Beach, je spolehlivý jako východ slunce. Mluvil jsem s ním před hodinou a půl o případu Smetana a cukr. Vím, že je to otevřený případ, ale je pořád aktivní? Ne, povídá on, aktivní není. Pak mi Paco řekl, že Lily Wen-chingová je tak šílená žalem, že si myslí, že to ještě neskončilo. Myslí si, že ten, kdo zničil její rodinu, stále pracuje na nějaké věci, jejíž součástí ty vraždy jsou.“

„Lily je Charlieho žena,“ vysvětlila Linda Timovi. „Tedy vdova.“

„Jak to myslíš – pracuje na nějaký věci?“ zeptal se Tim.

„Vzala si do hlavy, že v uplynulém roce a půl, po tom požáru, za podezřelých okolností zemřelo několik stálých zákazníků kavárny.“

Linda se objala pažemi a roztřásla se, jako by se květen náhle změnil v leden.

„Zemřeli za podezřelejch okolností?“ zeptal se Tim. „A kdo?“

„To mi Paco neřekl a já jsem na něj nechtěl moc tlačit, aby se ho nezmocnily pochybnosti. Ale je naprosto jasné, že policie nebere Lily vážně. Po tom všem, co ta nešťastná žena ztratila, je snadné uvěřit, že ji žal připravil o rozum. Ale třeba si s ní budete chtít promluvit.“

„Brzo to uděláme,“ souhlasila Lily. „Vím, kde bydlela její rodina. Jestli tedy pořád žije ve stejném domě…“

„Paco říkal, že ano. Nedokáže se ničeho vzdát. Jako kdyby je mohla přivést zpátky, když se bude dost tvrdohlavě držet minulosti.“

Tim spatřil v těch výmluvných zelených očích plné pochopení zarputilého smutku, o kterém se Pete právě zmínil.

„Dej mi svoje nové číslo na mobil,“ vybídl ho Pete. „Hned si pojedu koupit taky takový. Pak se ti ozvu. Sem už nevolej. Neměl jsem do toho Santiaga zatahovat, ani takhle.“

„Nevím, co víc bys pro nás mohl udělat,“ řekl Tim.

„Pokud nedokážu mnohem víc, než jsem už udělal, jsem jenom ubohej parchant. Dej mi to číslo.“

Linda mu ho nadiktovala.

„A je tu ještě jedna věc, i když ta vám už nejspíš došla.“

„Jaká?“ zeptal se Tim.

„Nemluvím s tebou, Portýre. Mluvím tady s tou krasavicí. Posloucháte mě?“

„Oběma ušima.“

„Nejspíš už to víte, ale stejně: nemůžete být v lepších rukou, než v jakých jste právě teď.“

Linda pohlédla Timovi do očí a odpověděla Peteovi. „To jsem poznala, hned jak včera večer přišel ke mně domů a prohlásil, že nerozumí modernímu umění.“

„Dokážu si to představit,“ řekl Pete.

„Jde o to,“ vysvětlila, „že nemusel říkat nic jiného nebo vůbec nic a já bych stejně poznala, že jsem v bezpečí.“

Čtyřicet čtyři

Krait se opřel na posteli, začetl se do Nesmiřitelné rakoviny od Toni Zero a brzy úplně zapomněl na čaj i na sušenky. Byla skvělá vypravěčka a její styl byl sebejistý. Rozuměla nutnosti zdrženlivosti, ale také ceně nadsázky.

Nejvíc se mu líbilo to svůdné zoufalství, hluboce zakořeněná beznaděj a zničující zahořklost, která nedávala šanci žádnému optimistovi, jenž by chtěl zpochybnit její pohled na svět.

Z této knihy se mohli učit začínající démoni, jak odvracet nevinné duše od světla. Dokonce i ti zasloužilí by tam možná pochytili nový trik nebo dva.

Krait také schvaloval její hněv. Byl sice vždy podřízený zoufalství, ale ona ho podávala po malých dávkách, které byly úchvatně kruté a mstivé.

Chvíli si dokonce myslel, že by mohla být spisovatelkou století, nebo se alespoň stát jeho oblíbenou autorkou číslo jedna.

Postupně však odhalila frustraci spojenou s tvrdohlavou ignorancí, která je lidstvu vlastní, a rozhořčení nad krutostí, s níž se k sobě lidé chovají. Možná viděla svět jako beznadějný, ale věřila, že takový nezůstane.

A co hůř, zatoužila po světě, v němž jsou sliby dodržovány, důvěra není zrazována, na cti záleží a odvaha inspiruje k odvaze. Kvůli tomu nakonec zcela ztratila Kraitův obdiv.

Zoufalství na stránkách knihy nebylo zřejmě to, co upřímně cítila, ale bylo to něco, co jí malé zkušenosti nebo nějaký profesor namluvili, že cítit má. Naopak okamžiky planoucího hněvu byly skutečné, ale nebyly ani dost intenzivní, ani dost časté na Kraitův vkus.

Když se předchozího večera procházel po domě Lindy Paquetteové, prohlédl si knihy na policích v obývacím pokoji, ale romány Toni Zero tam nenašel. Skutečnost, že je zastrčila do skříně nebo uložila v krabici na půdě, naznačovala, že možná ví o malé přesvědčivosti svých děl.

Avšak její ford z roku ’39, sbírka románů od jiných autorů a zařízení domu prozrazovaly odpudivě optimistické srdce.

Odnesl její knihu do koupelny a hodil ji do záchodu. Pak se vymočil. Nespláchl, ale zavřel poklop, aby nechal román marinovat.

Tento čin neladil s jeho smyslem pro čistotu, ale byl nezbytný.

Když se vrátil do postele, shledal, že čaj zůstal v termosce teplý. Sušenky byly chutné.

Když se ukládal ke dvou nebo tříhodinovému spánku, zastrčil glock k sobě pod přikrývku a v ruce volně svíral mobilní telefon.

Vzbudí se přesně ve stejné poloze, v jaké usnul, a telefon bude mít stále v ruce. Nikdy se mu nezdály sny a nikdy se ve spaní nevrtěl. Spal doslova jako mrtvý.

Čtyřicet pět

Zatímco Linda řídila hondu, zapojil Tim nový holicí strojek do zásuvky pro zapalovač a bez pomoci zrcadla se oholil.

Když skončil, řekl: „Já ten pocit prostě nesnesu.“

„Jaký pocit?“

„Strniště, to, jak svědí. Propocené oblečení a lepkavá pokožka – to mi nevadí.“

„Možná by mělo.“

„Vši, rty tak rozpraskaný, že krvácejí, dusivý horko, suchou šedivou plíseň, tlustý šváby – to všechno snesu, jenom ne pichlavý strniště.“

„Většina chlapů neodhalí svoji náklonnost k suché šedivé plísni na prvním rande.“

Vrátil strojek do cestovního pouzdra a řekl: „Většina prvních rande netrvá takhle dlouho.“

„Co máš s těmi tlustými šváby?“

„To si ani nepřej vědět. Jaká je paní Wen-chingová?“

„Jako malé dynamo. Pracovala v kavárně stejně jako zbytek rodiny. Byla tam obvykle od oběda do večera. Toho rána, co se to stalo, v práci být neměla.“

Sídlo Wen-chingových byl dům v modernistickém slohu postavený nad kaňonem v kopcích Laguna Beach.

Chodník dlážděný kosočtvercovými břidlicovými dlaždicemi lemovaly vysoké palmy a vrhaly na něj stíny podobné havraním křídlům.

Zazvonili a Lily Wen-chingová jim přišla otevřít. Bylo jí okolo padesáti, měla porcelánově hladkou pleť barvy staré slonoviny, byla štíhlá a na sobě měla černé hedvábné kalhoty a stejnou blůzu s vysokým límcem. Neměřila víc než metr padesát, ale díky svému vystupování se zdála být mnohem větší.

Ještě než se stačili představit, Lily řekla: „Nejste vy… Linda? Dvojité espreso s citrónovou kůrou na okraji?“

„Přesně tak,“ potvrdila Linda. „Jak si to můžete po takové době pamatovat?“

„Byl to náš život a těšilo nás, když byli zákazníci spokojení s tím, co jsme pro ně dělali.“

Její hlas byl sladký jako med. Dokonce i obyčejná slova zněla z jejích úst jako hudba.

„Vy jste zajisté nebyl pravidelný zákazník,“ řekla Timovi, „a i kdybyste přišel jenom jednou, nezapomněla bych, co pije obr. Jakou máte rád kávu?“

„Černou nebo espreso, případně přímo do žíly.“

Lily Wen-chingová se usmála na Lindu a řekla: „Toho bych si pamatovala, i kdyby se zastavil jenom párkrát.“

„Působí dojmem nehlučného padajícího kamene,“ poznamenala s úsměvem Linda.

„Skvěle jste to vystihla,“ pochválila ji Lily.

Linda je představila a pak řekla: „Paní Wen-chingová –“

„Lily.“

„Děkuji. Lily, doufám, že až vám povím, proč jsme tady, nebudete si myslet, že jsem se zbláznila. Většina lidí by si to myslela. Mám podezření, že mě chce někdo zabít… protože jsem chodila na kávu k vám do kavárny.“

Vdova ani nevytřeštila, ani nepřimhouřila své oči, tmavé a jasné jako čerstvě vypálený jamajský rum. „Ano. Ta možnost existuje.“

Lily Wen-chingová je odvedla do obývacího pokoje se stropem o jeden odstín světlejším než meruňkové stěny.

Třpytivé závěsy barvy bronzu visely na každém konci okna přes celou zeď, z něhož byl výhled na purpurové ranní moře, ostrov Catalina a oblohu jasnou až na pár jemných pavučinek.

Linda a Tim se posadili proti oknu do křesel ze zitanového dřeva s červenými polštáři a vyřezávanými pivoňkami v opěradlech.

Hostitelka se bez vysvětlení omluvila. Její nohy v papučích nevydávaly žádné zvuky ani na kobercích, ani na dřevěné podlaze.

Z kaňonu, nad nímž byl dům zavěšený, vylétl jestřáb jamajský a plachtil v rozšiřujících se kruzích.

Dvojice chimér vytesaných z kamene a vystavených na vysokých kadidelnicích jako by se na Tima dívala, když sledoval jestřába.

V domě panovalo tíživé ticho a Timovi připadalo neslušné, ne-li hrubé, ho porušit.

Lily se vrátila tak rychle, že musela mít přístroj na espreso připravený předem, a přinesla tři dvojité kávy v bílých šálcích na červeně lakovaném tácu. Položila tác na stolek se zahnutými nohami a dekorativními vzpěrami.

Posadila se zády k výhledu na pohovku Luohan. Na opěradle a područkách byli vyřezaní bezrozí draci a červené polštáře byly stejné jako ty na křeslech.

Usrkla si espresa a řekla: „Drahý doktor Avarkian byl stálý zákazník.“

„Několikrát jsme spolu mluvili na vaší zahrádce, když jsme měli stolky vedle sebe,“ vzpomněla si Linda.

„Byl to profesor na kalifornské univerzitě v Irvine,“ vysvětlila Lily Timovi. „Chodil k nám pravidelně a zemřel mladý na infarkt.“

„Jak mladý?“ zeptal se Tim.

„V šestačtyřiceti. Tři měsíce po tom požáru.“

„Byl mladý, to ano, ale i muže v tomhle věku občas zabije infarkt.“

„Milá Evelyn Nakamotová.“

„Tu jsem taky znala,“ řekla Linda a naklonila se v křesle dopředu. „Měla uměleckou galerii na Forest Avenue.“

„Pět měsíců po požáru,“ řekla Lily, „zabil Evelyn v Seattlu na přechodu řidič, který ujel z místa nehody.“

„Ale v Seattlu,“ namítl Tim v roli ďáblova advokáta, aby naznačil, že pokud spolu ty vraždy mají souviset, mělo by k nim asi dojít v Laguna Beach nebo poblíž.

„Když někdo umře daleko od domova,“ řekla Linda, „spíš se přehlédne podobnost s ostatními místními úmrtími. Právě proto na ni mohli zaútočit v Seattlu.“

„Sladká Jenny Nakamotová,“ řekla Lily Wen-chingová.

„Evelyn měla dceru, často chodily na kávu společně,“ poznamenala Linda. „Byla to moc hezká dívka.“

„Ano. Jenny. Tak sladká a chytrá. Studovala na univerzitě v Los Angeles. Měla malý byt nad něčí garáží ve Westwoodu. Někdo tam na ni čekal, a když přišla domů, znásilnil ji. Pak ji zavraždil.“

„Strašné. O tom jsem neslyšela,“ řekla Linda. „Kdy se to stalo?“

„Před osmi měsíci, pět měsíců po její matce v Seattlu.“

Silné, skvěle uvařené espreso začalo Timovi hořknout v ústech.

Lily postavila hrnek na tác, napřímila se na pohovce, sepjala ruce v klíně a řekla: „Jenny umřela moc ošklivou smrtí.“

Kroužící jestřáb zahlédl kořist, vrhl se do kaňonu a nechal za sebou oblohu prostou jestřábů.

Lily upřela pohled na své sepnuté ruce a dodala: „Udusila se čtvrťáky.“

Tim si nebyl jistý, jestli dobře slyšel. „Čtvrťáky?“

Lily se dál dívala na ruce, jako by jim při popisování toho zvěrstva nedokázala pohlédnout do očí. „Vrah svázal Jenny ruce za zády, spoutal jí kotníky, přitiskl ji k posteli a přinutil spolknout ruličku čtvrťáků.“

„Proboha!“ vydechla Linda.

Tim si byl jistý, že poslední, co Jenny Nakamotová viděla, než se jí oči zalily slzami, byly ty divoké, rozšířené zornice, lačnící po světle, všem světle, jejím světle.

„Infarkt, autonehoda, znásilnění spojené s vraždou,“ shrnul to Tim. „Policie možná souvislost nenašla, ale já myslím, že máte pravdu, Lily.“

Pohlédla mu do očí. „Nebyly to jen tyhle tři vraždy. Zemřeli ještě dva lidé. Milý pan Shotsky, právník, a jeho žena. Chodili k nám do kavárny společně.“

„Ty jsem neznala,“ řekla Linda, „ale znám ten příběh z novin. On ji zastřelil a pak spáchal stejnou zbraní sebevraždu.“

„Tomu nevěřím,“ prohlásila Lily Wen-chingová. „Pan Shotsky nechal zprávu, ve které psal, že ji přistihl nahou v posteli s nějakým mužem. Měla… omlouvám se, ale musím to říct… měla v sobě sperma a policie zjistila, že nepatřilo jejímu manželovi. Ale jestli pan Shotsky zastřelil vlastní ženu, proč ne toho muže? Proč ho nechal odejít? Kde ten muž je?“

„Vy byste měla být detektiv, Lily,“ poznamenal Tim.

„Měla bych být manželka a matka, ale už nejsem.“

Přestože se jí při těch slovech třásl hlas, její porcelánově hladký obličej a tmavé oči zůstaly klidné.

To, co zahušťovalo hluboké ticho v tom domě, mohl být žal, ale bylo v něm cítit i stoické přijetí pravidel neoblomného osudu.

Kamenné chiméry měly vztyčené uši, jako by naslouchaly, zda se neozvou kroky toho muže s děsivýma očima.

Čtyřicet šest

Na louce porostlé zlatou trávou, mezi trsy černého bambusu, stáli jeřábi s tenkýma černýma nohama, černými krky a černými zobáky.

Šestikřídlou zástěnu v obývacím pokoji Lily Wen-chingové charakterizovaly odstíny zlaté a černé prvky působily skoro dojmem kaligrafie. Kromě nich tam byla bílá opeřená těla jeřábů, jejich bílé hlavy a pocit míru.

„Pro policisty není těch pět úmrtí ani shoda okolností,“ postěžovala si Lily. „Jeden mi řekl: ‚Tohle není žádné spiknutí, Lily. To je prostě život.‘ Jak mohou takhle uvažovat – že smrt je život? Že nepřirozená úmrtí a vraždy jsou přirozenou součástí života?“

„Pokročili nějak s vyšetřováním vražd členů vaší rodiny?“ zeptal se Tim se zájmem.

„Nejde dosáhnout pokroku na lovu medvěda, když sledujete jen jelení stopy. Hledají zloděje, ale zloděj to nebyl.“

„Neztratily se žádné peníze?“ zeptala se Linda.

„Shořely při požáru. Nebylo tam nic, co by stálo za ukradení. Na začátku každého dne jsme měli jen tolik hotovosti, abychom mohli vracet na velké bankovky. Kdo by zabíjel čtyři lidi pro čtyřicet dolarů v mincích a malých bankovkách?“

„Někteří zabíjejí pro míň. Z nenávisti. Závisti. Jen tak,“ namítl Tim.

„A pak promyšleně založí požár? A načasují ho tak, aby za sebou stihli zamknout dveře?“

„Našla policie časovač… nějaké zápalné zařízení?“ zeptala se Linda.

„Požár byl moc silný. Nezbylo nic než náznak časovače. Policisté se nemohli dohodnout mezi sebou, jestli tam byl nebo ne.“

Na obrovské obloze za oknem se rozpadal poslední křehký člun z mraků a potápěl se do temné modři.

„Jak víte, že chce někdo zabít i vás?“ zeptala se Lily.

Linda se podívala na Tima a odpověděla: „Nějaký muž se mě pokusil přejet v postranní uličce. A později na nás střílel.“

„Šla jste s tím na policii?“

„Máme důvod se domnívat, že ten člověk je s policií nějak propojený,“ řekl Tim. „Chceme o něm zjistit víc, než něco podnikneme.“

Naklonila se dopředu na pohovce a řekla: „Máte jméno?“

„Máme, ale je falešný. Jeho skutečný jméno neznáme.“

„Jak jste přišli na mě, že mám takové podezření?“

„Pod tím falešným jménem toho muže policie krátce podezírala z vražd vaší rodiny.“

„Roy Kutter.“

„Ano.“

„Ale Roy Kutter byl skutečný. Očistili ho.“

„To je pravda,“ ozvala se Linda, „ale ukázalo se, že ta totožnost byla falešná.“

„Ví tohle místní policie?“

„Ne,“ řekl Tim. „A prosím vás, abyste jim neprozrazovala nic z toho, co jsme vám pověděli. Na vaší diskrétnosti možná závisejí naše životy.“

„Stejně by mě neposlouchali,“ poznamenala. „Myslí si, že jsem se zbláznila žalem.“

„To víme,“ řekl Tim. „Slyšeli jsme, že jste za nimi šla kvůli těm pěti úmrtím. A proto jsme přišli.“

„Žal mě nepřivedl k šílenství,“ ujistila je. „Dovedl mě ke vzteku, netrpělivosti a odhodlání. Chci spravedlnost. Chci pravdu.“

„Když budeme mít štěstí, možná se nám podaří pro vás tu pravdu najít,“ řekl Tim. „Ale spravedlnost se v dnešním světě hledá mnohem hůř.“

Lily vstala z pohovky a řekla. „Každé ráno a večer se modlím za svého ztraceného manžela, své drahé chlapce a neteř. Odteď se budu modlit i za vás dva.“

Když pouštěl ženy jako první z obývacího pokoje, pohlédl Tim ještě jednou na zástěnu s ladnými jeřáby a černým bambusem. Spatřil něco, čeho si předtím nevšiml: ve zlaté trávě se krčil tygr.

Ačkoliv si nebyl jistý, jestli je to vhodné, u domovních dveří se Lily Wen-chingové uklonil a objal ji.

Zjevně ji to neurazilo, protože se postavila na špičky a políbila ho na tvář. „Viděla jsem, jak jste prve obdivoval tu zástěnu.“

„Ano. A ještě jednou právě před chvilkou. Moc se mi líbí.“

„Co se vám líbilo – krása těch jeřábů?“

„Nejprve ano. Ale teď spíš jejich klid v přítomnosti tygra.“

„Ne každý toho tygra vidí,“ řekla. „Ale je tam. Je tam stále.“

Když zase seděli v hondě, Linda řekla: „Pět dalších vražd od toho požáru. Kvůli něčemu, o čem oběti ani nevěděly, že vědí?“

„Něco se přihodilo, když jste se tam jednoho dne sešli ve stejnou dobu. Pili jste spolu kávu na venkovní zahrádce, každý u svýho stolku.“

„Ale na zahrádce se nikdy nic nestalo,“ namítla. „Nic zvláštního. Popíjeli jsme kávu, jedli koláč, sendviče. Přečetli jsem si noviny a užili si sluníčko – pak jsme šli domů.“

Cestou od domu Wen-chingové Tim poznamenal: „Ten tygr tam byl, ale nikdo ho neviděl.“

Když sjeli z kopců na pobřeží, zeptala se: „Co teď?“

„Ještě nevím.“

„Spali jsme jenom dvě hodiny. Mohli bychom si najít motel, kde se nebudou divit, až budeme platit hotově.“

„Nemyslím, že by se mi podařilo usnout.“

„Mně asi také ne. No… a co kdybychom si zašli do nějaké kavárny a sedli si na zahrádku? Možná mi sluníčko a espreso pomohou vybavit si tu správnou vzpomínku.“

Čtyřicet sedm

V 10.44, poté, co prospal více než dvě hodiny, probralo Kraita z bezesného spánku vibrování mobilu, který stále držel v ruce.

Okamžitě se probral, odhodil přikrývku a posadil se na kraji postele Teresy Mendezové, aby si přečetl zprávu od podpůrného týmu, která ho okamžitě připravila o náladu.

Měli dva dotazy. Zaprvé chtěli vědět, proč museli zemřít ti tři lidé u Bethany a Jima.

Ještě nikdy nepožadovali vysvětlení doprovodných škod. Dotklo se ho to; bylo to, jako by naznačovali, že možná někoho zabil zbytečně.

Jeho prvním impulzem bylo odpovědět jim, že každý, kdo je teď naživu, by měl být raději mrtvý pro dobro světa, kterému je přítěží, a když už je podpůrný tým tak arogantní, že zpochybňuje jeho činy, ať se neptá, proč zabil Cynthii, Malcolma a Noru, ale proč ještě nezabil všechny.

Chtěli také vědět, jak ho stíhání Paquetteové přivedlo do domu, kde teď leží tři mrtví.

Na tuhle otázku neodpověděl proto, že to bylo impertinentní narušení jeho soukromí. Požádali ho, aby jim prokázal jistou službu. Nepatřil jim. Měl svůj život, dobrý život ve službách smrti.

A protože jim nakonec prokáže službu, o kterou ho žádali – zabije Paquetteovou –, nemají právo chtít, aby jim skládal účet za své činy. Urážlivé.

Kromě toho jim Krait nemohl prozradit, proč do toho domu šel, protože nevěděli, že nemá domov. Mysleli si, že své místo trvalého pobytu tají, což vzhledem k jeho krvavému povolání dávalo smysl.

Kdyby jim objasnil svůj nekonvenční životní styl, nepochopili by ho. Ukončili by s ním spolupráci. Byli to koneckonců obyčejní lidé; žádný z nich nebyl princ Země jako on.

Místo vlastního domova měl miliony domovů. Obvykle bydlel v domech jiných lidí s takovou obezřelostí, že se nikdy nedozvěděli, že tam byl.

Jednou za čas se ocitl v situaci, z níž se nemohl vymluvit. V takovém případě si z problémů pomohl vraždou.

V minulosti neprojevil Klub gentlemanů žádnou zvědavost, když šlo o podobné záležitosti. V tomto případě mohlo rozdíl způsobit množství: tři neplánovaní mrtví při jednom incidentu.

Rozhodl se obě otázky ignorovat a odpovědět jen jedním veršem od Wallace Stevense, básníka, kterého měl rád, ale nikdy mu neporozuměl: JEDINÝ CÍSAŘ JE CÍSAŘ ZMRZLINY.

Při četbě Wallace Stevense měl Krait někdy chuť zabít nejen všechny lidi na světě, ale i sebe. To mu připadalo jako jednoznačný důkaz skvělé poezie.

JEDINÝ CÍSAŘ JE CÍSAŘ ZMRZLINY.

Ať se nad tím zamyslí, a jestli jsou dost chytří, dojdou k závěru, že svými otázkami překročili meze.

Krait si byl teď vědom pravděpodobnosti, že si smrt Paquetteové objednal Klub gentlemanů a ne jeden z ostatních zákazníků. Podráždění nad třemi nedávnými úmrtími by mohlo být prostým vyjádřením jeho obav z toho, že mu oběť opakovaně uniká, což se nikdy předtím nestalo.

Když si pospíší, aby tu ženskou našel a zničil, zmírní tím obavy Klubu. Až bude Paquetteová mrtvá, budou vraždy Cynthie, Malcolma a Nory přijaty jako nevyhnutelné doprovodné škody a brzy zapomenuty.

Vrátil Teresino spodní prádlo do koše na prádlo v šatně a ustlal postel. Odnesl hrnek, termosku a talíř od sušenek do kuchyně, umyl je a uložil.

Vrátil se do ložnice a oblékl se. Reprodukci z domu Paquetteové promočil déšť a on ji už dříve rozložil na koberci. Teď zjistil, že je suchá; znovu ji složil a vrátil do náprsní kapsy kabátu.

S glockem v ruce zamířil do Teresiny malé pracovny. Zapnul počítač a připojil se na internet.

Pravidlo nikdy se nevyptávat Kraitovi vyhovovalo. Čím méně věděl o terčích Klubu, tím lépe. Kdyby někdy pochopil, proč si ti lidé přejí něčí smrt, věděl by příliš mnoho. Bylo mu nad slunce jasné, co se stává mužům – a dokonce i mimořádným jako on –, kteří vědí příliš.

Ačkoliv bylo jeho úkolem zabít Paquetteovou, ne Carriera, považoval za moudré aplikovat to pravidlo i na něj. Avšak protože byl už dvakrát obelstěn a vzhledem k náhlé nervozitě Klubu gentlemanů, se Krait rozhodl svou strategii změnit.

Složil jednoduchý řetězec klíčových slov, aby vyhledal všechny informace o Carrierovi, které mohly existovat. Nečekal, že toho najde o moc víc, než co už věděl. Mýlil se.

Čtyřicet osm

Široké větve pohutakawy, novozélandského vánočního stromu, zakrývaly polovinu zahrádky kavárny, která byla blíž k ulici. V této roční době se jeho majestátní haluze nepyšnily rudými květy.

Tim a Linda se posadili na slunce, ke stolku dál od ulice, vedle bílé cihlové zdi, na níž se vinuly úponky jednoho keře z čeledi trubačovitých s nádhernými krvavými květy.

Zatímco drželi v dlaních šálky espresa, vytahovalo slunce sílící aroma z talíře malých čokoládovo-pistáciových sušenek.

Chvilku si povídali o popínavých květech, a pak Linda po krátké pauze řekla: „Můj otec se jmenoval Benedikt. Všichni mu říkali Benny.“

Tim si všiml minulého času a čekal.

„Vystudoval pedagogiku.“

„Tebe vychoval dobře.“

Přes rty jí přelétl pomíjivý úsměv. „Matka se jmenovala Renee.“

Zkusmo se zeptal: „Máš u sebe jejich fotky?“

Vytáhla z kabelky peněženku a z ní plastové pouzdro na fotografie.

„Líbí se mi jejich tváře,“ řekl.

„Byli milí, jemní a veselí.“

„Podobáš se jí.“

„Taky studovala učitelství.“

„Byla učitelka?“

„Pracovali v denní péči, založili školku.“

„Věřím, že byli úspěšní.“

„Nakonec jim patřily tři.“

Otočila obličej ke slunci a zavřela oči.

Nad rudý květ se zavěsil kolibřík a sál nektar.

„Do školky chodila pětiletá holčička jménem Chloe.“

Na jedné fotografii se Benny v legračním klobouku bezstarostně šklebil na Lindu.

„Chloeina matka jí dávala ritalin.“

Na téže fotografii se Linda vesele smála.

„Mí rodiče jí radili, aby ritalin vysadila.“

Zezadu ozařovalo její tvář jarní slunce.

„Chloe byla těžko zvládnutelná. Matka ji chtěla mít na práškách.“

„Říká se, že je dneska bere polovina dětí,“ poznamenal Tim.

„Možná mí rodiče vzbudili u té matky pocit viny.“

„A možná ne. Třeba už ho měla.“

„To je jedno. Každopádně se o tom nechtěla bavit.“

Kolibřík hrál všemi barvami a křídla mu splývala v pouhé šmouhy.

„Jednoho dne si Chloe na hřišti odřela koleno.“

Fotografie mu začaly připadat smutné. Památky na ztrátu.

„Máma s tátou jí to vyčistili.“

Tim jí vrátil fotografie do kabelky.

„Použili jód. Chloe plakala a stěžovala si, že to štípe.“

Kolibřík se přemístil k jinému květu a přitom zacvrlikal.

„Pověděla matce, že se jí nelíbilo, jak se jí dotýkali.“

„Určitě měla ta holčička na mysli jód,“ řekl Tim.

„Možná jí špatně rozuměla. A možná jí chtěla špatně rozumět.“

Lindina tvář potemněla, přestože slunce svítilo čím dál jasněji.

„Chloeina matka si stěžovala na policii.“

Vířící křídla vydávala tichý, smutný žalozpěv.

„Policie rodiče vyslechla a očistila je.“

„Ale tím to neskončilo?“

„Okresního prokurátora čekal tvrdý předvolební boj.“

„Takže se ze zákona stala politika,“ poznamenal Tim.

Sklonila hlavu, aby jí do tváře nesvítilo slunce, ale oči nechala zavřené.

„Prokurátor najal psychiatra, aby děti vyslechl.“

„Všechny, nejen Chloe?“

„Všechny. A vynořily se divoké historky.“

„A už nebylo cesty zpátky,“ řekl.

„Že si děti hrály nahé. Že nahé tancovaly. Že se ve třídě zabíjela zvířata.“

„Zvířecí oběti? A lidi tomu věřili?“

„Rodiče prý zabíjeli psy a kočky, aby děti zastrašili a udrželi v klidu.“

„Proboha.“

„Dvě děti dokonce řekly, že jednoho chlapečka rozsekali na kusy.“

„A zmínili se o tom někdy předtím svým rodičům?“

„Potlačené vzpomínky. Rozsekali ho na kusy a zakopali na hřišti.“

„To rozkopali a našli ho.“

„Rozkopali a nenašli nic.“

„A tím to neskončilo?“

„Rozmlátili zdi školky a hledali dětské porno.“

„A nenašli ho,“ odhadl.

„Vůbec nic. Hledali taky předměty používané při satanistických rituálech.“

„To vypadá jako Salem v jiným století.“

„Děti tvrdily, že je nutili líbat obrázky Satana.“

„A děti nikdy nelžou,“ řekl.

„Nemám jim to za zlé. Byly malé… a manipulovatelné.“

„Psychiatři dokáží nechtěně vštípit falešný vzpomínky.“

„Třeba ne vždycky nechtěně. Nechali vytrhat podlahy.“

„Tohle všechno kvůli odřenému kolenu.“

„Hledali tajné podzemní místnosti.“

„A nenašli nic,“ konstatoval.

„Ne. Ale mí rodiče byli obviněni na základě svědeckých výpovědí.“

Otevřela oči. Dívala se do minulosti.

„Vzpomínám si, že tenkrát toho byla spousta,“ řekl.

„Jo. Desítky případů. Celonárodní hysterie.“

„Něco muselo být podložený.“

„Nakonec se ukázalo, že minimálně v pětadevadesáti procentech šlo o fámy.“

„Ale lidi trpěli, šli do vězení.“

Po chvilce mlčení řekla: „Musela jsem jít za tím psychiatrem.“

„Tím, co vyslýchal děti ze školky?“

„Jo. Požadoval to prokurátor. A sociálka.“

„Vzali tě od rodičů?“

„Snažili se. Ten psychiatr tvrdil, že mi může pomoct.“

„Pomoct s čím?“

„Vzpomenout si, proč mám zlé sny.“

„A měla jsi zlé sny?“

„Copak je nemá každé dítě? Bylo mi deset. Měl přesvědčivé vystupování.“

„Ten psychiatr?“

„Přesvědčivé vystupování, svůdný hlas. Dokázal si člověka získat.“

Stoupající slunce zmenšovalo stíny na stole.

„Přimět ho, aby uvěřil věcem, které byly… skryté, zapomenuté.“

Sepnula ruce kolem malého šálku na espreso.

„Světla byla tlumená. Byl trpělivý. Měl konejšivý hlas.“

Zvedla šálek, ale nenapila se.

„Uměl mě přinutit, abych se mu dívala do očí.“

Timovi stekl po zátylku tenký pramínek potu.

„Měl tak milé, smutné oči. A měkké, jemné ruce.“

„Jak daleko tebe dovedl k… falešným vzpomínkám?“

„Možná dál, než si chci připustit.“

Dopila espreso.

„Při čtvrtém sezení se přede mnou svlékl.“

Roztřesenou rukou postavila hrnek na podšálek.

Tim si papírovým kapesníkem utřel zpocený zátylek.

„Chtěl, abych mu na to sáhla. Políbila to. Ale já to neudělala.“

„Proboha. Povědělas to někomu?“

„Nikdo mi nevěřil. Prohlásili, že mě k tomu navedli rodiče.“

„Aby ho zdiskreditovali.“

„Odvedli mě od mámy a táty. Musela jsem žít u Angeliny.“

„Kdo to byl?“

„Mámina teta. Molly a já – můj pes Molly – jsme se přestěhovaly k Angelině.“

Upřela pohled na hřbety svých rukou. Pak na dlaně.

„Toho večera, co jsem odešla, házel někdo kamení na náš dům, rozbil okna.“

„Kdo to byl?“

„Někdo, kdo uvěřil těm tajným místnostem a líbání obrázků Satana.“

Položila ruce na stůl, jednu přes druhou.

„O tomhle jsem nemluvila patnáct let.“

„Nemusela ses mi s tím svěřovat,“ řekl.

„Ale ano. Musela. Ale potřebovala jsem si dodat kuráž kofeinem.“

„Dojdu ještě pro dvě espresa.“

„Díky.“

Proplétal se mezi stolky a odnášel špinavé hrnky. U dveří kavárny se zastavil a ohlédl se na ni.

Zdálo se, že si ji dobrosrdečné slunce oblíbilo víc než kohokoliv jiného kolem. Soudě čistě podle jejího vzhledu by člověk řekl, že k ní svět nikdy nebyl krutý, že nevinná krása, která přitahuje oči všech k její tváři, pramení ze šťastného života.

Čtyřicet devět

Znovu na cestě řídil Krait s lehkým srdcem. Události potvrzovaly, že je králem vesmíru, ne pouhým princem.

Timothy Carrier byl možná působivý protivník. Ale ten zedník měl slabinu, která ho zničí.

Krait už nemusel sledovat tu unikající dvojici. Mohl přinutit Carriera – a tu ženskou –, aby přišli za ním.

Cestou do Laguna Niguel ho napadla vzrušující myšlenka. Třeba je ten převrácený svět, který vídá v zrcadlech a touží prozkoumat, jeho skutečným světem, tím, z něhož pochází.

Pokud by opravdu neměl matku, jak mu říkala jeho paměť, pokud by jeho život začal náhle v osmnácti letech a to, co bylo předtím, by zůstávalo tajemstvím, dávalo by smysl, že nepřišel na tento svět z dělohy, ale ze zrcadla.

Jeho touha po zrcadlovém světě mohla být také touhou po pravém domově.

To by také vysvětlovalo, proč si nikdy nekoupil dům v tomto světě. Podvědomě si uvědomoval, že žádné místo na světě nemohlo plně uspokojit jeho potřebu domova a útočiště, protože tady bude vždy cizincem v cizí zemi.

Byl nadřazený lidem tohoto obráceného světa a lišil se od nich proto, že přicházel ze země, kde bylo všechno tak, jak mělo být, povědomé, věčně neměnné a čisté, kde nikdo nemusel být zabit, protože všichni se rodili mrtví.

V Laguna Niguel projížděl ulicemi úhledné středostavovské čtvrti, kde byly hezké domy udržované s tichou pýchou a kde rodiny vlastnily víc aut, než se jim mohlo vejít do garáže.

U několika domů byly nad vraty garáží připevněné basketbalové koše. Síťky visely připravené, v očekávání odpoledních her.

Bylo tam vidět i několik vlajek, ne méně, ale ne více než basketbalových košů; slavnostně nevlály, ale vážně visely, hvězdy složené do hvězd a pruhy zohýbané do vrásek.

Nakrátko posekané trávníky, ohraničené záhony se záplavou rudých a fialových netýkavek, geometrické laťkové mříže porostlé popínavými růžemi, to vše výmluvně vypovídalo o lásce k domovu a smyslu pro pořádek.

Krait, cizinec v tomto světě, si přál, aby všichni ti lidé pomřeli, ulice za ulicí, kilometr za kilometrem, aby umírali po milionech a jejich domy aby shořely na popel a trávníky se obrátily v prach.

Tento svět pro něho možná byl nepravým místem, ale naštěstí se v něm ocitl v pravou dobu, na počátku nového věku obrovského násilí a masových vražd.

Nalezl dům, kvůli kterému do těch předměstských kopců přijel. Byl jednopatrový, se žlutou omítkou a bílými trámy. Vikýře. Střecha pokrytá taškami. Arkýřové okno. Pelargonie v květináčích na verandě.

Zaparkoval u chodníku, stáhl okénko a nasadil si sluchátka. Ze sedadla zvedl směrový mikrofon a namířil ho na jedno z oken v prvním patře.

Už dříve si ten prvotřídní mikrofon vzal z kufru v autě. Byl natolik prozíravý, aby si ho objednal od podpůrného týmu poté, co nešťastně přišel o své první auto.

Směrový mikrofon dokázal na padesát metrů zachytit rozhovor probíhající za zavřeným oknem. Vítr snižoval jeho účinnost a liják ho dělal bezcenným. Ale teď byla obloha jasná a vzduch nehybný.

Jedno po druhém vyzkoušel všechna okna v prvním patře, ale nikde nezachytil ani slovo.

Z přízemí se ozýval zpěv. Ta žena měla svěží a sladký hlas. Zpívala potichu, s bezstarostností, která naznačovala, že si možná prozpěvuje pro sebe při domácích pracích. Byla to píseň „I’ll Be Seeing You“, známá americká odrhovačka.

Krait zaslechl sérii cinkání a tichý rachot. Mohly to být zvuky z kuchyně.

Kromě jejího hlasu neslyšel žádný. Zjevně byla sama doma, což na základě svých informací očekával.

Poté, co vypnul směrový mikrofon a zvedl okénko, poodjel o dva bloky dál a zaparkoval v jiné ulici téže čtvrti.

Vzal do ruky malou látkovou brašnu a pěšky se vrátil k žlutobílému domu.

Sluncem zalitá obytná čtvrť vypadala jako ze snu: na girlandách žlutých verben bzučely včely, krajkové listoví kalifornských pepřovníků se div netetelilo rozkoší, když se koupalo v teplém světle, tři skřivani seděli na okraji ptačího bazénku, jako by si prohlíželi svůj odraz ve vodě…

K cílovému domu vedla cesta dlážděná křemencovými dlažebními kostkami, položenými v komplikovaném vzoru ladícím oku.

Zástrčka na předních dveřích nebyla zasunutá. Jednoduchý zámek snadno otevřel LockAid, aniž by nadělal velký hluk.

Uklidil ten užitečný nástroj, odnesl kabelu do malé chodby a tiše za sebou zavřel dveře.

Ze zadní části domu k němu doléhal libozvučný ženský hlas. Teď zpíval „I Only Have Eyes for You“.

Krait zůstal chvilku stát, aby si ho vychutnal.

Padesát

Kolibřík se dál pilně věnoval rudým květům. V čistých bílých šálcích se černalo čerstvé espreso.

„Kolik dětí bylo v té školce?“ zeptal se Tim.

„Padesát dva.“

„Kolika vnutili vzpomínky na věci jako hraní bez šatů?“

„Sedmnácti. Z kanceláře prokurátora unikly šťavnaté detaily.“

„Byly ty děti podrobeny lékařským prohlídkám?“

„Na začátku psychiatr říkal, že by to pro ně bylo traumatizující.“

„Jestli prokurátor na tohle kývl, musel mít podezření, že se nic nestalo.“

„Možná měl v plánu vyšetřování po svém znovuzvolení ukončit.“

„Ale to už nabralo moc velkou setrvačnost v médiích,“ odhadl Tim.

Sluneční paprsky se kroutily na hladině espresa jako olej z citrónové kůry.

„Psychiatr strávil vyšetřováním sedmnácti dětí více než měsíc.“

„Ten, co se před tebou svlíkl.“

„Nakonec souhlasil s vyšetřením.“

Pes na vodítku vedl kolem zahrádky svého pána, který si vesele pohvizdoval.

Linda sledovala toho moulu vrtícího ocasem, dokud nezmizel z dohledu.

„Dvě holčičky měly známky sexuálního obtěžování.“

U vedlejšího stolu zavrzaly nohy židle na kamenné dlažbě.

„Zjizvení měkkých tkání,“ řekla. „Jedna z nich byla Chloe.“

„Ta, jejíž matka to všechno začala.“

„Tou dobou už Chloe nebyla jenom na ritalinu.“

„Jak to myslíš?“

„Rodiče jí zařídili dlouhodobou psychiatrickou léčbu.“

„Proboha.“

Rudé květy se zakývaly pod závanem větru u jejich hlav.

„Dával Chloe léky. V rámci terapie.“

„To děvče mluvilo ještě o něčem horším než… že se museli svlékat do naha?“

„Podrobně popsala znásilnění,“ řekla Linda.

Od stolku pod stromem k nim dolehl smích mladých žen.

„Řekla, že je moje matka držela, zatímco otec…“

Jeden smích byl stříbrný, ostatní rezavé.

Z větví se poplašeně zvedly vlaštovky.

„Prokurátor zaznamenal její výpověď.“

Vlaštovky se rozlétly a zmizely v hrdlu oblohy.

„Psychiatr byl při nahrávání přítomný,“ řekla.

„Jsou podobný záznamy přijatelný u soudu?“

„Neměly by být, ale soudce je prosadil.“

„Podklad pro odvolání.“

„Beznadějné, jak se ukázalo.“

Z nebe se sneslo hnědé pero podobné šavli.

„Otec dostal dvacet let. Šel do San Quentinu.“

„Kolik ti bylo?“

„Deset, když to začalo. Skoro dvanáct v době vynesení rozsudku.“

„A matka?“

„Ta dostala osm až deset let. V ženském vězení v Coroně.“

Na chvilku ji zaměstnalo espreso.

Tim k ní chtěl natáhnout ruku, ale vycítil, že by útěchu odmítla. Šok z nespravedlnosti zůstane v člověku dlouho. Jedinou útěchou je hněv.

„Tatínek si odseděl pět měsíců, než ho zabil jeden spoluvězeň.“

Tim sklonil hlavu pod tíhou jejího příběhu.

„Bodl ho čtyřikrát do břicha a dvakrát do obličeje.“

Tim zavřel oči, ale tma se mu nelíbila.

„U maminky si vyvinula rakovina slinivky. Ve vězení ji špatně diagnostikovali.“

Vzhlédl a uviděl, jak se dívá na pero na stole.

„V nemocnici neměla už ani sílu vzít mě za ruku.“

Zahrádku přešel mladý muž s kyticí v ruce.

„Vzala jsem její ruku do svých a ona zemřela.“

Mladík s květinami se připojil k smějícím se ženám.

„Obhajoba je zruinovala. Angelina byla chudá.“

Jedna žena vstala, aby muže políbila. Vypadala šťastně.

„Naše příjmení znělo Locadio, ale tehdy ho už znal každý.“

„Byl jsem tenkrát malej, ale to jméno si pamatuju,“ uvědomil si Tim.

„Děti mi říkaly dcera nestvůr. Někteří chlapci byli obscénní.“

„Angelino příjmení je Paquetteová?“

„Ano. Nechala jsem se přejmenovat. Změnila jsem školu. Ale nepomohlo to.“

Kolibřík, který předtím odletěl, se teď vrátil.

„Takže jsem se učila doma.“

„Zdá se, že ti to prospělo.“

„Protože jsem chtěla všechno vědět. Abych pochopila proč.“

„Ale žádné proto neexistuje,“ povzdechl si Tim. „Jenom zlo.“

„Ta druhá znásilněná dívka mě před dvěma lety vyhledala.“

„Začala se zbavovat těch falešných vzpomínek?“

„Ve skutečnosti nikdy žádné neměla. Lhala o mém tatínkovi, jak dostala přikázáno.“

„Kdo jí to přikázal? Ten psychiatr? Bála se ho?“

„Měla z něj panickou hrůzu. Znásilňoval ji při sezeních.“

„Od toho to zjizvení měkkých tkání.“

„Trpěla. Studem. Strachem. Vinou kvůli smrti mého otce.“

„Co jsi jí řekla?“

„Že ji miluju za to, že si dala tu práci mě vyhledat.“

„Obvinila ho?“

„Ano. A on prohlásil, že ji zažaluje za poškození pověsti.“

„Co Chloe? Nemohla by tu druhou dívku podpořit?“

„Spáchala ve čtrnácti sebevraždu.“

Slunce hřálo a celá příroda se koupala v jeho paprscích, kolibřík a rudé květy, pes vrtící ocasem a jeho hvízdající majitel, mladík s růžemi a smějící se ženy. Ale při vší kráse a radosti ze života je svět stále válečnou zónou.

Padesát jedna

Zatímco si ta žena prozpěvovala v kuchyni, porozhlédl se Krait po obývacím pokoji.

Světle žlutá barva vnějších zdí se uvnitř opakovala a všechny římsy a vestavěné skřínky byly natřené na bílo. Načervenalá mahagonová podlaha prostor ukotvovala a na ní plul koberec s palmetami a vějířovitými listy, levnější moderní verze perského koberce.

Nábytek nebyl nijak zvláštní, ale ani odporný. Pokoj nebyl zjemnělý květinovými tisky, výšivkami a třásněmi; přesto působil hřejivě ženským dojmem.

Většina lidí by to asi považovala za rodinný styl. Protože sám neměl s rodinou žádné zkušenosti, nemohl Krait k takovému závěru dospět.

Žena přestala zpívat.

Krait položil látkovou kabelu na křeslo, rozepnul ji a vyndal z ní nástroj, s jehož pomocí si ji mohl okamžitě podmanit.

Naslouchal, jestli neuslyší blížící se kroky, a představoval si, že žena klidně stojí a také poslouchá, ale ona si za chvilku začala znovu zpívat. Tentokrát to bylo „Someone to Watch over Me“.

Nad krbem visel obraz dětí v plavkách běhajících po pláži. Slunce ozařovalo zvedající se oblouk příboje. Děti vypadaly vesele.

Krait v dětech samozřejmě neviděl žádný smysl, ale shledal ten obraz tak odpudivým, že k němu byl paradoxně přitahován.

Autor díla nemohl být kritizován za afektovanost nebo dokonce sentimentalitu. Měl realistické oko nejen pro formu, proporce a detaily, ale také pro jemné odstíny světla.

Čím déle si Krait ten obraz prohlížel, tím víc se mu hnusil. Nedokázal však přijít na příčinu svých antipatií.

Instinktivně věděl, že ten obraz představuje něco, proti čemu musí být stále v opozici, něco, čemu musí vzdorovat celou svou bytostí a na co musí reagovat nemilosrdným násilím.

Žena v kuchyni přešla ze „Someone to Watch over Me“ na „These Foolish Things“ a Krait odstoupil od obrazu a v duchu si přikazoval potlačit to nepřátelství, které mu napínalo nervy, a nastolit znovu svůj obvyklý klid, jenž se více hodil k člověku jeho schopností a významu.

Rodina měla knihovnu. Z titulů, které byly Kraitovi povědomé, neschvaloval žádný.

Kromě knih stály na některých policích zarámované fotografie rodiny, skupinové snímky i portréty.

Ačkoliv se matka a otec vyskytovali na některých skupinových fotografiích, nejčastěji se tam objevovaly tváře dětí, Timothyho a Zacharyho.

Chlapce zachytil objektiv jak malé, tří či čtyřleté, tak i starší, okolo dvaceti. Někdy šlo o pózy, jindy o momentky.

Krait si nevybavil, že by někdy předtím viděl v jedné sbírce fotografií tolik úsměvů, tolik tváří oživlých smíchem. Rodina Carrierových se zdála být vždy plná radosti a veselí.

No, to se brzy změní.

Třetí část

Špatné místo, špatný čas

Padesát dva

Krait prošel chodbou ke kuchyni a zastavil se v otevřených dveřích.

Zády k němu stála u dřezu žena a loupala jablka.

Odváděla dobrou práci s „These Foolish Things“, zpívala pomalu a uvolněně, jako by text jen recitovala, a dodávala písni melancholický nádech, který k ní patřil.

Kuchyně a obývací pokoj byly propojené. Mezi těmi dvěma prostory stál velký borový stůl se šesti židlemi

Dokázal si za tím stolem představit Tima. Jako chlapec tam musel sníst spoustu jídla; při své velikosti určitě pořádně zatížil rodinný rozpočet.

Nad stolem visel hezký měděný lustr. Stylizovaní ptáci létali v kruzích kolem osmi žárovek ve tvaru svící s měděnými stínidly vzorovanými jako peří.

Když žena oloupala jablko, rozpůlila ho nožem a pak ho rozkrájela na prkénku vedle dřezu a nasypala do misky.

Měla hbité ruce s dlouhými prsty. Líbily se mu.

Když žena dozpívala, Krait řekl: „Mary?“

Očekával, že se lekne. Místo toho se k němu jen obrátila a tázavě pozvedla obočí.

Mohlo jí být kolem pětapadesáti, takže by mohla být Kraitovou matkou, kdyby kdy nějakou měl, ale i přesto byla elegantní a pohledná.

„Znáte ‚As Time Goes By‘ z Casablanky?“ zeptal se.

Neřekla Kdo jste nebo Co tady děláte, jen na něj zírala.

„Viděl jsem ten film dvaačtyřicetkrát,“ řekl Krait. „Rád se dívám na stejné filmy pořád dokola. Aspoň vždycky vím, jak to bude dál.“

Poznal, že přemýšlí o noži ve své ruce. Odhadovala také vzdálenost k zadním dveřím, i když se tím směrem nepodívala.

Než stačila zkomplikovat situaci, Krait vystřelil. Vzduchovka, kterou prve vyndal z látkové tašky, tiše třeskla, a šipka s injekční jehlou se jí zabodla do pravého ňadra.

Měla na sobě kostkovanou modrožlutou blůzu a nejspíš i podprsenku. Tolik látky aplikaci drogy nenaruší.

Na bodnutí šipky reagovala Mary bolestným zasyčením. Vytrhla si ji z ňadra a hodila na podlahu, ale rychle působící sedativum bylo aplikováno okamžitě.

„Třeba si ‚As Time Goes By‘ můžeme později zazpívat spolu,“ řekl. „Určitě znáte slova.“

Sebrala z prkénka škrabku kombinovanou s nožem a máchla jí po něm. Minula.

S nožem v ruce se obrátila k zadním dveřím, ale podlomily se jí nohy. Chytla se kuchyňské linky, aby nespadla.

Krait obešel pult směrem k ní.

Hlava jí začala padat dopředu a jen s největšími obtížemi ji zvedla. Oči měla skelné.

Nůž jí vyklouzl z ruky a zarachotil na dlažbě.

Krait ho odkopl a zachytil Mary dřív, než se bezmocně zhroutila na podlahu.

Odnesl ženu v bezvědomí k velkému borovému stolu. Byla tak bezvládná, že se málem svezla ze židle. Krait ji naklonil dopředu, složil jí paže na stole a opřel jí hlavu o paže. Vypadalo to, že v téhle pozici je stabilní.

Zatáhl závěsy v obývacím pokoji a přinesl si látkovou kabelu.

Když zastrčil zástrčku na předních dveřích, vrátil se do kuchyně. Položil kabelu na stůl.

Pro případ, že by Carrierovi měli vtíravé sousedy jak ze sitcomu jako Bethany a Jim, zatáhl Krait i žaluzie v kuchyni.

Z tašky vyndal dvoje policejní pouta. Připoutal Mary levé zápěstí k levé opěrce židle.

S hlavou položenou na stole začala chrápat.

Druhými pouty připnul jednu nohu židle k noze stolu.

Rychle prošel dům, ne aby uspokojil svou zvědavost, jak tihle lidé žijí, ale aby se ujistil, že je tam s Mary sám.

Kromě sebe v několika zrcadlech nikoho nespatřil. Na jeden svůj odraz zamrkal, jinému ukázal zdvižený palec.

Na Carrierovy byla registrovaná dvě auta: šestiletý suburban a novější Ford Expedition. Suburbanem odjel Walter do práce, ale ford stál v garáži připravený pro Kraita.

Znovu si v kuchyni z nerezové misky na lince vzal kousek jablka. Křupavé a lahodné. Vychutnal si ještě jeden.

Mary u stolu vydala dávivý zvuk a přestala chrápat.

Ve vzácných případech může alergická reakce na drogu způsobit anafylaktický šok a smrt.

Zkontroloval ji a zjistil, že stále dýchá. Její pulz byl pomalý a pravidelný.

Posadil ji zpříma na židli. Tentokrát se nezhroutila kupředu, jen jí klesla hlava ke straně.

Sedl si na židli vedle ní a odhrnul jí z tváře kadeř vlasů. Měla hladkou pleť, jen v koutcích u očí vějířky vrásek.

Zvedl jí obě víčka. Oči měla šedé se zelenými tečkami. Když víčka pustil, zůstala na okamžik na místě, ale pak se pomalu zavřela.

Čelist měla pokleslou, plné rty rozevřené.

Krait jí přejel po ústech prsty, ale nereagovala.

Z látkové tašky vyndal gumovou hadičku a modré plastové pouzdro. To obsahovalo dvě injekční jehly a ampule obsahující jantarovou tekutinu.

Sundal kryt z jedné stříkačky, ulomil vrcholek ampule, natáhl dávku tekutiny a trochu jí vystříkl na podlahu, aby v jehle nezbyl žádný vzduch.

Obrátil jí pravou paži dlaní nahoru a stáhl ji gumovou hadičkou, aby vystoupily žíly. Do jedné z nich zabodl jehlu, pomalu stlačil píst, uvolnil hadičku a díval se, jak jantarová tekutina ubývá z průhledné stříkačky.

Nepotřel místo vpichu alkoholem. Pokud by se objevila infekce, Mary by byla v kritickém stavu nejdříve za několik dnů, a do té doby už s ní stejně skoncuje.

Když vytáhl jehlu, objevila se kapička krve. Se zájmem se na ni díval.

Byla to krev matky jeho nejnebezpečnějšího nepřítele, protivníka, s jakým se Krait ještě nesetkal a ani setkat neměl.

Nadechl se její vůně, sklonil se k ohybu paže a krev olízl.

Nedokázal by vysvětlit, proč pocítil nutkání tu rudou kapku olíznout, ale byl přesvědčen, že udělal správnou věc.

Jantarová tekutina byla protilátka k sedativu, které jí podal šipkou ze vzduchovky. Nejenže se po ní rychleji probere, ale také jí to hned začne jasně myslet.

Krait se opřel na židli a díval se, jak se pod víčky začaly hýbat bulvy.

Pohnula ústy, jako by se ušklíbla nad odpornou chutí. Objevil se jazyk a olízl rty.

Když poprvé otevřela oči, byly nezaostřené a hned se zase zavřely. Znovu je otevřela a zavřela.

„Nesnažte se nic předstírat,“ řekl. „Vím, že mě vnímáte.“

Mary se napřímila na židli a pohlédla na pouta, kterými měla připevněné levé zápěstí k židli, pak na vpich v pravé paži a nakonec na použitou stříkačku na stole.

Když se jejich pohledy konečně setkaly, očekával Krait, že se ho zeptá, co s ní udělal, ale ona mlčela. Jen se na děj dívala a čekala, až promluví on.

Poctil Mary uznalým úsměvem. „Holka, musím přiznat, že se od ostatních zvířat dost lišíte.“

„Já nejsem zvíře,“ řekla.

Padesát tři

Tříštící se vlny házely pěnu na kameny na pobřeží. Jejich rytmické nárazy a šplouchání zněly jako hlasy šeptající zároveň mnoha různými jazyky, jako by se z moře ozývali všichni mrtví, kteří v něm kdy našli smrt.

Park se táhl několik bloků podél útesu. Obědvající zaměstnanci si rozbalovali jídlo na piknikových stolech pod palmami a po cestičkách se pohybovali zachmuření běžci.

Tim a Linda se procházeli od jedné vyhlídky ke druhé, opírali se o zábradlí a dívali se, jak pobřeží přijímá moře a moře zdolává pobřeží.

V žilách jim kolovala koňská dávka kofeinu a Tim vstřebával všechno, co mu pověděla, zatímco ona se vyrovnávala s faktem, že poprvé po více než patnácti letech mluvila o své rodinné tragédii.

„To je zvláštní,“ řekla, „že se ve chvíli, kdy mám konečně pocit, že jsem připravená žít, objeví někdo, kdo mě chce zabít.“

„Možná chce, ale nezabije tě.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“ zeptala se.

Pozvedla sáček obsahující poslední čokoládovo-pistáciovou sušenku, které si vzali s sebou z kavárny a jedli je cestou.

„Prostě to vím,“ řekl.

„Myslím to vážně, Time.“

Pozoroval vlny a ona na něj nenaléhala. Nakonec řekl: „Už víc než sedm let vím, že se blíží věc, se kterou se budu muset vyrovnat.“

„Jaká věc?“

„Říkat tomu osud mi připadá moc pompézní.“

„Všichni máme svůj osud.“

„Spíš se mi zdá – že to mám v krvi.“

„A co tedy máš v krvi?“ zeptala se.

„Nic, na co bych mohl být pyšnej. Neprosil jsem se o to. Prostě to mám.“

Čekala.

„Trochu mě to vyděsilo, když jsem to objevil,“ řekl. „A pořád mě to děsí. Lidé na to divně reagují.“

Ozvalo se zaskřehotání a vzduchem prolétlo několik racků. Jeden se potopil a moře si ho vzalo.

„Řekl jsem si, že zedničina je dobrý a počestný povolání, pro mě to nejlepší, a pořád tomu věřím.“

Pták vylétl z vody nebo hlubokého úkrytu mezi dvěma vlnami s rybou v zobáku.

„Ale všechno, co v sobě člověk potlačuje, vypluje dřív nebo později na povrch. Je to v krvi a krev se asi vždycky prosadí.“

V mořské pěně, ale mimo dosah vln, procházeli mezi balvany dva muži a žena a sbírali kraby do žlutých kbelíků.

„A kromě toho, u každého se nakonec ukáže jeho pravé já.“

Zazvonil nový mobil.

„Neber to,“ řekla. „Nejdřív mi to dopověz.“

„To bude Pete,“ řekl Tim. A byl.

„Už mám taky nový telefon,“ řekl Pete. „Můžete si někam poznamenat číslo?“

„Máš papír a tužku?“ zeptal se Tim, Linda našla požadované v kabelce a Tim vybídl Petea: „Pokračuj.“

Když mu Pete nadiktoval číslo a zopakoval ho, řekl: „Už jste mluvili s Lily Wen-chingovou?“

„Mluvili. A bylo to fakt něco.“

„Musím si to poslechnout. Ale až se sejdeme.“

„Mám ti snad přerazit nohy, aby ses do toho přestal plíst?“

„To by nepomohlo. Na střední jsem dělal gymnastiku. Umím chodit po rukou.“

„Tak kde se chceš sejít?“

Pete se zeptal, kde jsou. „Přijedu tam za vámi. Za půl hodiny.“

„Najdeš nás u piknikovýho stolku.“

Zastrčil mobil do kapsy a šel dál po cestě na kraji útesu.

Linda kráčející po jeho boku řekla: „Hele, velká hlavo, dlužíš mi svoji zpověď.“

„Jo, ale nějak mi nejde z pusy.“

„Já svoji zeď zbourala,“ připomněla mu.

„A já vím, jak to bylo těžký. Ale moje zeď má v sobě spoustu armatury. Ještě se kousek projdeme a já budu přemýšlet.“

Šli dál.

„Nerad bych, abys na mě musela změnit názor,“ řekl Tim.

Pokračovali v chůzi. Slunce překročilo zenit a stíny stromů začaly ukazovat na východ.

Padesát čtyři

„Že jste ale vychovala pořádného chlapáka,“ řekl Krait. Mary neodpověděla. Ústa měla pevně sevřená.

„Zachary je určitě taky chlapák,“ pokračoval Krait. „Ale já teď mluvím o Timovi.“

Ti lidé, kteří byli okouzleni Kraitovým úsměvem a jeho příjemnými způsoby, když se rozhodl chovat mile, se mu jen zřídka podívali do očí, jako by podvědomě cítili, že se v něm mýlí, a vyhýbají se jeho očím, aby je nevyvedly z omylu.

A když už mu někdo do očí pohlédl, nevydržel to moc dlouho.

Mary měla pátravý pohled oftalmologa. Pokaždé, když mrkla, jako by obrátila další list v Kraitově mysli.

„Drahá, to, že jsem vás znehybnil tak bezbolestným způsobem, ještě neznamená, že vám neublížím, když budu muset.“

Žádná odpověď.

„Když budete tvrdohlavá, přinutím vás ke spolupráci tím, že vám způsobím bolest, jakou si vůbec nedokážete představit.“

Dál mu četla v očích.

„Jenom blázni se nebojí,“ řekl. „A blázni umírají.“

„Já se bojím,“ přiznala.

„Výborně. To rád slyším.“

„Ale strach není to jediné, co cítím.“

„Uvidíme, co s tím dokážeme udělat.“

Stále se nezeptala, kdo je a co chce. Odmítla marnit čas otázkami, na které nedostane odpověď, nebo které budou zodpovězeny bez ptaní.

„Jmenuju se Robert Kessler. Můžete mi říkat Bobe. A teď, Mary, váš miláček Tim má něco, co chci, a nechce mi to dát.“

„V tom případě byste to asi neměl dostat.“

Usmál se. „Vsadím se, že když byl kluk, zastávala jste se ho před každým učitelem, co mu kdy napsal poznámku.“

„To jsem nikdy nedělala.“

„Co kdybych vám řekl, že ukradl velké množství kokainu, který patřil mně?“

„Kdybyste byl tak pitomý, že byste mi to řekl, poznala bych, že lžete.“

„Mary, Mary, vy nevypadáte jako naivka.“

„Tak se mnou tak nejednejte.“

„Nikdo nemůže znát nejhlubší tajemství druhého člověka,“ trval na svém Krait. „Dokonce ani matka nemůže vidět svému synovi do srdce.“

„Tahle matka ano.“

„Takže vás nepřekvapilo, že dokázal vraždit lidi?“

Pohrdavě si Kraita změřila a řekla: „To je směšné. Vraždit? To je ubohá sofistika.“

Pozvedl obočí. „Sofistika? Trochu velké slovo na ženu a matku zedníka.“

„Snažíme se být jenom pracující roboti, ale překáží nám v tom mozek.“

„Musím říct, Mary, že za jiných okolností bych si vás oblíbil.“

„Nedokážu si představit okolnosti, za kterých bych si já oblíbila vás.“

Chvilku si ji mlčky prohlížel.

„Nepřinutíte mě, abych začala pochybovat o svém synovi,“ řekla. „Čím víc se budete snažit, tím víc budu pochybovat o vaší důvěryhodnosti.“

„Vidím, že to bude zajímavé,“ poznamenal Krait.

Odešel do kuchyně, vzal z kuchyňské linky misku s nakrájenými jablky a vrátil se na židli.

Schroustal jeden plátek a zeptal se: „Na co ta jablka jsou?“

„Nepřišel jste si popovídat a jablkách.“

„Ale teď mě to zajímá, drahá. Chystáte se péct koláč?“

„Dva koláče.“

Snědl další kousek a zeptal se: „Děláte vlastní korpus, nebo ho kupujete v krámě?“

„Peču vlastní.“

„Jak to jenom jde, snažím se jíst domácí jídlo,“ řekl Krait. „Je zdravější a chutnější než to v restauracích nebo mražené, a když má člověk tolik domovů jako já, je výběr nekonečný.“

Vzal z misky třetí srpek jablka a hodil jí ho do obličeje.

Trhla sebou. Jablko se jí na okamžik přilepilo na čelo, pak sklouzlo a spadlo jí na blůzu.

Hodil další kousek, který ji zasáhl do tváře a spadl na pravou ruku. Setřásla ho na podlahu.

„Tenhle zkuste chytit do pusy,“ řekl Krait.

Kousek jablka se jí odrazil od pevně sevřených rtů.

„No tak, snažte se trochu.“

Protože nechala ústa zavřená a zvedla hlavu, trefil ji do brady.

„Ať chcete cokoliv,“ řekla, „tím, že mě budete ponižovat, to nezískáte.“

„Možná ne, drahá. Ale dobře se při tom bavím.“

Snědl další plátek jablka a dva hodil.

„V kolik se vrací Walter z práce?“

Neodpověděla.

„Ale Mary, no tak. Opravdu by vám nevadilo, kdybych našel břitvu a začal vám rozřezávat obličej na kusy, abyste začala spolupracovat?“

Z podpažního pouzdra vytáhl glock a položil ho na stůl.

„Ale,“ pokračoval, „když Walter vstoupí nečekaně, zastřelím ho hned ve dveřích a to bude vaše vina.“

Zadívala se na zbraň.

„Je na ní tlumič,“ vysvětlil Krait. „A je to automat. Bez míření bych mu dokázal vystřílet pět nebo šest kulek do krku a obličeje na jediné stisknutí spouště.“

„Obvykle se vrací mezi čtvrtou a půl pátou,“ vypravila ze sebe neochotně.

Nejrychleji ji dokázal zlomit pomocí těch, které milovala.

„Chodí někdy domů dřív?“ zeptal se Krait.

„Ne, pokud se nezhorší počasí.“

„Čekáte ještě někoho?“

„Ne.“

„Tak dobře. Odvezu vás odtud dlouho před čtvrtou.“

Viděl, že zareagovala na zprávu, že ji odvede z domova, ale nahlas neřekla nic.

„Chystám se zavolat Timovi,“ řekl. „Timmymu. Říkáte mu Timmy?“

„Ne.“

„Říkala jste mu Timmy, když byl kluk?“

„Vždycky to byl Tim.“

„Tak jo. Ale nikdy Timík. Takže já teď zavolám Timovi a nabídnu mu obchod. Potřebuju, abyste s ním promluvila.“

„Jaký obchod?“

„Á, konečně zvědavost.“

„Povězte mi pravdu. Žádné nesmysly o kokainu.“

„Najali mě, abych zabil jednu mrchu, nějakou spisovatelku, a znásilnil ji, jestli budu mít čas, a on ji přede mnou ukrývá.“

Zedníkova matka rychle pohlédla Kraitovi do očí a pak se obrátila pozornost k pistoli na stole.

„Mělo to vypadat, jako by někdo vnikl k ní do domu, ale teď už to zřejmě nepůjde. Ale pořád mám v úmyslu ji znásilnit, protože mě nechává tak dlouho čekat.“

Mary zavřela oči.

„Připadá vám to jako další nesmysl, Mary?“

„Ne. Zní to bláznivě, ale bude to pravda.“

„Až se zase sejdete, poví vám Tim všechny podrobnosti. Jsou fascinující. Podařilo se mu pořádně mě prohnat.“

Hodil na ni kousek jablka, aby ji přinutil otevřít oči.

Přitáhl si židli blíž k ní a řekl: „Soustřeďte se, Mary. Musíte pár věcí pochopit.“

„Poslouchám.“

„Za chvíli vás svážu a odnesu do garáže. Odjedeme fordem. Strčím vás do zavazadlového prostoru a položím na záda. Bojíte se jehel, Mary?“

„Ne.“

„To je dobře. Protože vás napojím na chytrou nitrožilní pumpu. Víte, co to je?“

„Ne.“

„Je to jako kapačka v nemocnici, ale kompaktnější, a gravitaci nahrazuje čerpadlo na baterky. Bude vám pouštět do žíly odměřené dávky sedativ. Jste alergická na nějaké léky, drahá?“

„Alergická? Ne.“

„Tak to bude dokonale bezpečné. Budete spát, dokud tohle neskončí. Pro nás oba to tak bude snazší. Přikryju vás dekou, zařídím v zavazadlovém prostoru pár dalších věcí, a když někdo nahlédne dovnitř, ani nepozná, že tam jste. Ale mám jeden problém. Podívejte se na mě, drahá.“

Už ji přestalo bavit číst mu v očích, protože pochopila, co je zač. Věděla, že na žádné mateřské triky neskočí.

„Po té uspávací šipce jsem vám vstříkl protilátku, abychom si mohli trochu popovídat. Stále ještě působí. Bude snižovat účinek těch dalších sedativ, která vám dám,“ – podíval se na hodinky – „možná ještě asi hodinu a půl, hodinu a čtvrt. Takže teď musíme počkat. Posloucháte mě?“

„Ano.“

„Takže až zavoláme Timovi, povím mu, že jsem vás odvezl pryč. A budu pro něj mít instrukce. Budete tu hru hrát se mnou. Už jste dávno pryč z domova a chcete se tam vrátit, takže ho poprosíte, aby udělal, co si zlý pan Kessler přeje.“

Ještě před chvílí se červenala vzteky a ponížením. Teď konečně zbledla.

„To nemůžu udělat,“ řekla.

„Jistě že můžete, drahá.“

„Proboha.“

„Moc dojemné.“

„Nemůžu ho dostat do takové situace.“

„Do jaké situace?“

„Aby musel rozhodovat, kdo zemře.“

„To myslíte vážně?“

„Bude to pro něj strašné.“

„Myslíte to vážně.“

„To nemůžu udělat.“

„Mary, je to čubka, kterou poznal teprve včera.“

„Na tom nesejde.“

„Teprve včera. Vy jste jeho matka. Pro toho kluka to bude snadné rozhodování.“

„Ale bude s ním muset žít. Proč by měl žít s něčím takovým?“

„Co na tom sakra sejde? Bojíte se, že dá té čubce přednost před vámi?“ zeptal se Krait a varoval sám sebe před hněvem, který zaslechl ve svém hlase.

„Já Tima znám. Vím, že udělá to, co bude považovat za nejsprávnější a nejlepší. Ale tady jde správné ruku v ruce se špatným.“

Krait se zhluboka nadechl. Ještě jednou. Jen klid. Musel zůstat klidný. Vstal. Protáhl se. Usmál se na Mary.

„A jestli si vybere mě,“ řekla, „budu to já, kdo bude muset žít s tím, že má to děvče na svědomí, ne?“

„No, život je pes, Mary, ale spousta lidí mu dává přednost před smrtí. Já osobně to takhle necítím. Myslím si, že pro vás by bylo lepší být mrtvá, ale to je jenom můj názor.“

Pohlédla mu do očí. Vypadala zmateně.

Zvedl pistoli a pomalu obcházel stůl. „Něco vám vysvětlím, drahá. Jestli to pro mě neuděláte, zabiju vás a nechám tady, aby vás našel Walter. Věříte mi?“

„Ano.“

„A pak půjdu po vašem chlapci Zacharym. Dám Timovi na vybranou – jeho bratr nebo ta čubka. Věříte mi?“

Neodpověděla.

„Věříte mi?“

„Ano.“

„Jestli bude Zachary tak hloupý, aby měl morální výhrady, zabiju ho. To je to, co máte vy, Mary – morální výhrady?“

„Jenom si dělám starosti o svého syna.“

„Až zabiju Zacharyho, půjdu po jeho ženě. Jmenuje se Laura, viďte?“

„Kdo jste?“ zeptala se konečně Mary, jako by říkala: Co jste zač?

„Robert Kessler. Pamatujete? Můžete mi říkat Bob. Nebo Bobby, jestli chcete. Jenom mi neříkejte Rob. To jméno se mi nelíbí.“

Žena se nezdála být o nic méně vyrovnaná, ale sémě strachu v ní hezky klíčilo.

„A jestli bude mít nějaké pitomé zábrany i Laura, znásilním ji a přejdu k Naomi. Jak stará je Naomi?“

Mary neodpověděla.

„Drahá, vím, že je to těžké, právě jste pekla koláče, zpívala si staré písničky a užívala si hezký den, a pak tohle. Ale povězte mi, jak stará je Naomi, nebo vám teď hned vystřelím mozek z hlavy.“

„Sedm. Je jí sedm.“

„Když požádám sedmiletou holčičku, aby poprosila strýčka Tima, aby jí zachránil život, co myslíte, že udělá? Odhaduju, že poslechne, Mary. Bude plakat, vzlykat a prosit, zlomí strýčkovi srdce. Hodí tu čubku přes palubu, nebo ji možná zabije sám, aby z toho dostal svoji neteř v pořádku.“

„Tak dobře,“ povzdechla si.

„Bude nutné, abych chodil až za Naomi?“

„Ne.“

Obešel stůl, přistoupil k dřezu, vzal si několik papírových kapesníků, jeden z nich lehce navlhčil a vrátil se na svou židli.

Usmál se na ni. Když jí mokrým kapesníkem utíral jablkovou šťávu z obličeje a suchým sbíral kousky jablka ze šatů, neposkytla mu to uspokojení, aby sebou trhla.

Uklidil z podlahy zbytky jablek a zahodil všechno do koše.

Zpátky u stolu řekl: „Líbí se mi váš domov, Mary. Rád bych tady strávil několik dní, jenom bych měl problém s tím obrazem v obývacím pokoji, s těmi spratky běhajícími po pláži. Musel bych ho rozřezat na kusy a spálit v krbu, nebo bych se nejspíš v noci probudil s křikem, jenom proto, že bych o něm věděl.“

Padesát pět

Lidé si stěžují, že dnešní mládež je nevzdělaná a málo pracovitá, ale jakýsi mladík se rozhodl zlepšit pověst své generace tím, že věnoval spoustu času a úsilí vytesání sprostého slova do betonového piknikového stolku. Dokonce měl i správný pravopis.

Tim a Linda seděli na lavičce, zády ke stolku, pozorovali bruslaře, psy a jejich majitele, páry procházející se ruku v ruce a zfetovaného padesátníka, který se toulal parkem a snažil se dát šeptem do řeči s listy palem.

Tim ještě chvilku přemýšlel, jak jí má povědět to, co chtěla slyšet, a nakonec řekl: „Tak dobře. Povím ti to jenom jednou a nebudu zacházet do podrobností. Budeš mít nějaký otázky, to je v pořádku. Ale až s tím skončíme, už o tom nikdy nebudeme mluvit. Ne že se za pár let s někým seznámíme a ty mu řekneš: Hele, Time, povez jim, cos tenkrát dělal. Protože já to neudělám.“

„‚Za pár let.‘ To se hezky poslouchá. Souhlasím. Jenom jednou a už nikdy. Dobře víš, jak vytvořit napětí. Možná bys měl psát knihy a já bych se pustila do zedničiny.“

„Myslím to vážně, Lindo.“

„To já taky.“

Zhluboka se nadechl, vydechl, nadechl ještě jednou – a zazvonil mu mobil.

Linda zasténala.

Byl to jeho starý telefon. Na monitoru se neobjevilo číslo volajícího.

„To bude on,“ řekl Tim a přijal hovor.

„Jak se má moje holčička?“ zeptal se vrah.

Tim jen mlčky sledoval muže šeptajícího si se stromy.

„Už jsi jí to udělal, Time?“

„Zavěsím dřív, než nás vystopuješ,“ upozornil Tim. „Takže ven s tím, co máš na srdci.“

„Moc toho není, Time. Pustil jsi mě přes mikrofon?“

„Ne“.

„To je dobře. Nechci, aby nás ta čubka slyšela. Ale já tady mám mikrofon zapnutý a chce s tebou mluvit Mary.“

„Jaká Mary?“

„Time?“ ozvala se jeho matka.

„Proboha.“

Vstal z lavičky. Slunce bylo náhle bodavě jasné a vzduch tak hustý, že se nedal dýchat.

„Buď sám sebou, miláčku.“

„Mami. Ach, bože.“

„Buď sám sebou. Slyšíš mě?“

Nemohl promluvit. Linda se postavila vedle něho. Nedokázal se na ni podívat.

„Buď sám sebou,“ zopakovala jeho matka, „a zvládneš to.“

„Jestli ti ublížil –“

„Jsem v pořádku. Nebojím se. Víš, proč se nebojím?“

„Mám tě rád,“ vypravil ze sebe.

„Víš, proč se nebojím, miláčku?“

Linda se na něj upřeně dívala. „Proč?“

„Protože tady sedím a myslím na tebe a na Michelle.“

Tim se ani nepohnul.

„Chci vám přijít na svatbu, miláčku.“

„Přijdeš,“ řekl. „Budeš tam.“

„Je tak milá. Pro tebe jako dělaná.“

„Připomíná mi tebe,“ řekl.

„Moc se mi líbí ten prstýnek, co pro mě vyrobila.“

„Povězte mu to, Mary,“ přerušil je vrah netrpělivě.

„Právě teď se na ten prstýnek dívám a dodává mi odvahu.“

„Mary,“ varoval ji vrah.

„Time, prosím, Time, chci se vrátit domů.“

„Co ti udělal, kam tě odvezl?“

„Chce udělat obchod.“

„Jo, já vím, co chce.“

„Miláčku, nevím, kdo je ta žena, co ji chce.“

„Je to chyba, kterou jsem udělal, mami. Velká chyba.“

„Mysli na mě a Michelle. Mám tě ráda.“

„Všechno bude v pořádku, mami.“

„Buď sám sebou. Udělej, co považuješ za správné.“

„Dostanu tě domů. Přísahám.“

„Vypnul jsem mikrofon, Time,“ řekl vrah.

„Nedotýkej se mojí matky.“

„S tvojí matkou si budu dělat, co budu chtít. Jsme sami na odlehlém místě, kde ji nikdo neuslyší křičet.“

Tim spolkl všechno, co se mu dralo na jazyk, protože nic z toho by mu nepomohlo.

„Tak ty se budeš ženit,“ řekl vrah.

„Pověz mi, co mám udělat.“

„Jak se jmenuje Michelle příjmením, Time?“

„Do toho ti nic není.“

„Mohl bych to dostat mučením z tvojí matky.“

„Jeffersonová,“ vyslovil Tim dívčí jméno Michelle Rooneyové. „Michelle Jeffersonová.“

„Co si Michelle pomyslí, když zjistí, jak moc riskuješ kvůli té čubce?“

„Michelle z toho vynech.“

„To je na tobě, Time.“

Přes park se k nim blížil Pete Santo, usmíval se, mával na ně. Zoey vedl na vodítku.

Tim vytušil, že s vrahovými požadavky nemůže rychle souhlasit. Vzbudil by tím jeho podezření. Musel vzdorovat. Musel nabídnout alternativu. Musel přemýšlet.

„Jak si mám vybrat? Jak bych to mohl udělat?“

„Máš jednu slabost, Time.“

„Bylo by to, jako bych jednu z nich zabil sám.“

„Ty jsi dobrý člověk, Time. V tom je tvoje slabost.“

„Nejsem dobrej člověk. Jenom dobře vycházím s lidmi.“

„Dobří lidé prohrávají, Time.“

„Ne když hodně chtějí vyhrát. Poslechni, najdeme jinej způsob. Tohle udělat nemůžu.“

„Ale můžeš.“

„Ne. Tohle ne.“

„Dokázal jsi už těžší věci.“

„Ne. Nic takového. Ach, bože. Tohle nemůžu.“

„Pak tvoje matka umře.“

„Tohle nemůžu udělat! Dej mi minutu na rozmyšlenou.“

„Tvoje rodina patří do přehlídky cirkusových zrůd.“

„Nemůžu. Nech mě přemýšlet.“

„Do vitríny v muzeu,“ dodal vrah.

Když se Pete přiblížil, vydala se mu Linda naproti, aby nepřišel moc blízko a neřekl něco, co by mohl telefon zachytit.

„Time, neblázni. Já ji musím zabít, to přece víš.“

„Mohl bys prostě odejít.“

„Ne, Time. Musím dbát na svoji pověst.“

„A já tu pověst pošpinil, viď?“

„Nelichoť si.“

„Jak moc mě nenávidíš?“

„Víc, než si dokážeš představit.“

„Tak zabij místo ní mě.“

Linda to zaslechla a obrátila se k Timovi, oči jasné jako broušené smaragdy.

„Zabij místo ní mě,“ zopakoval.

„Jak by sis to představoval?“

„Vybereš místo, kde se setkáme. Přijdu tam neozbrojenej.“

„Už jsem vybral místo pro výměnu.“

„Až od tebe moje matka odejde k čekajícímu autu, půjdu k tobě. Musí to být načasovaný tak, aby odjela ve chvíli, kdy se ti přiblížím na dostřel.“

„Ty plánuješ přestřelku.“

„Ne.“

„Budeš ozbrojený, to je jasné.“

„Ne. Budu mít na sobě jenom slipy. Nic jiného, v čem bych mohl schovat zbraň. Přiveze mě tam autem kamarád. Ale ten se k tobě vůbec nepřiblíží.“

„Bojíš se smrti, Time?“

„Jasně že jo, sakra. Ale není na prvním místě mýho seznamu.“

„Ty jsi ale magor, Time. Fakt originál.“

„Moje matka bude žít. Linda před tebou získá náskok, bude moct utýct, a to je maximum, co pro ni můžu udělat.“

„Bez tebe se daleko nedostane,“ řekl vrah.

„Třeba jo. Je houževnatá. Tak domluveno?“

Kousek za stromy pouštěl kluk s tatínkem draka. Hračka se vinula po obloze v tichu stejném jako ticho na telefonní lince.

Nakonec vrah řekl: „Něco jsem si o tobě přečetl, Time.“

„Nevěř všemu, co čteš.“

„Já tomu věřím. A proto si myslím, že mluvíš vážně.“

„Tohle udělat můžu. Prosím. Tohle udělat můžu.“

„Tys musel číst moc dobrodružných knížek, Time. Vlezly ti na mozek. Jsi magor.“

„To máš fuk. Tak máme dohodu? Zabij mě místo ní.“

„Dobře, to mi vyhovuje.“

„A co teď?“ zeptal se Tim.

„Znáš Fashion Island v Newport Beach?“

„To nákupní centrum. Kdo by ho neznal? Ale tam je moc lidí.“

„To není místo pro výměnu, jenom první krok. Za pětačtyřicet minut budeš u toho velkého rybníčku s okrasnými kapry ve Fashion Islandu.“

„Dobře. To stihnu.“

„Někoho tam pošlu, aby zkontroloval, jestli tam jsi. Radím ti, abys tam za tři čtvrtě hodiny byl. Pak počkáš. Zavolám ti a řeknu, co dál.“

„Ano.“

„Buď tam včas, Time.“

„Budu.“

„Jestli ne, tak tvoji mámu podříznu.“

Vrah ukončil hovor a Tim vrátil telefon do kapsy.

Opilec zvedl ruce k drakovi na obloze, jako by se bál, že ho ta pestrobarevná hračka sežere. A ta věc, která se k Timovi tolik let blížila, přišla v tom okamžiku s plnou silou.

Padesát šest

Maryinu levou ruku, která zůstávala připoutaná k židli, zdobil snubní a zásnubní prsten.

„Ty diamanty nevypadají nic moc, drahá.“

„Walter neměl moc peněz, když jsme se brali.“

Na pravé ruce měla prsten s jasným rudým kamenem obklopeným několika dalšími kamínky stejného druhu.

„Co je to za drahokam?“ zeptal se.

„Opalit,“ řekla. „Je vzácný.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel. Takže tohle vyrobila Timova snoubenka?“

„Ano. Vyrábí šperky. Má velký talent.“

„Jaké je Michellino příjmení?“

„Tim vám to nechtěl povědět.“

„Ale nakonec pověděl. Jenom si to chci ověřit.“

Zaváhala.

„Mohl bych si ten prsten vzít,“ upozornil ji Krait. „I s prstem.“

„Jeffersonová,“ řekla Mary.

„Kdy má být svatba?“

„V srpnu.“

„Myslel jsem, že ženy chtějí být červnové nevěsty.“

„Většina ano. Proto jsou všechny restaurace na svatební hostiny zamluvené. Takže jsme to nechali na srpen.“

„Vy máte Michelle ráda, viďte?“

„Moc. Nezatahujte ji do toho, prosím.“

„Nebudu, drahá. Nebude to nutné. Třeba jsem uzavřel s Timem dohodu. Pořád o tom přemýšlím. Chtěla byste vědět, o co jde?“

„Ne,“ řekla. Pak: „Ano. Dobře.“

Kraitovi zavibroval mobil. „Omluvte mě na chvilku, Mary.“

Posadil se za stůl a zjistil, že dostal textovou zprávu od svého podpůrného týmu. JSTE V DOME CARRIEROVYCH? POTVRDTE. PROC JE CARRIEROVA RODINA ZAPLETENA DO TEHLE MISE? NUTNE VYSVETLIT.

Takový zásah do jeho operace Kraita tolik šokoval, že si zprávu přečetl ještě jednou. Tohle nemělo obdoby.

Pravidlo neklást otázky, jehož se držel, se mělo vztahovat i na podpůrnou skupinu. Pokud měl ještě nějaké pochybnosti, teď už si byl jistý, že je ta Paquetteová skutečně terčem Klubu gentlemanů.

Ještě horší než jejich pokus zpochybnit jeho strategii a taktiku byla skutečnost, že ho sledovali. Věděli, kde je. Dívali se mu přes rameno. Nepřijatelné.

Modrý sedan, který mu přivezli, byl zjevně vybavený rádiovým odpovídačem informujícím o jeho poloze. Když zastavil před domem Carrierových, aby použil směrový mikrofon, podpůrná skupina tu adresu identifikovala a pak zjistila, že zaparkoval dva bloky od ní.

Kraita napadalo jen jediné vysvětlení toho urážlivého chování. Klub gentlemanů musel nedávno přijmout do podpůrné skupiny nějakého ambiciózního mladého čmuchala, který se rozhodl uplatňovat autoritu, kterou mu jeho šéfové ani nedali.

Se sebeovládáním, které nemohl než obdivovat, vyťukal Krait tomu čmuchalovi odpověď: MISE SKORO U KONCE. PODAM HLASENI ZA NEKOLIK HODIN.

Pak, aby jim připomněl, že mají co do činění s jim nadřazeným intelektuálem, který nepotřebuje konzultovat svoje kroky s tlupou byrokratů, přidal čtyři verše od Wallace Stevense: RIKALI: „MAS MODROU KYTARU/ NEHRAJES VECI, JAKO JSOU.“/ MUZ ODPOVEDEL: „TO, JAKE VECI JSOU, SE ZMENI MODROU KYTAROU.“

Když zprávu odeslal a odložil mobil, všiml si, že ho Mary pozoruje. „Něco se děje?“ zeptala se ho.

„Nic, s čím byste si musela lámat vaši hezkou hlavičku.“

„Ta dohoda,“ připomněla mu. „Uzavřel jste s Timem dohodu.“

Vstal ze židle a řekl: „Přijde na schůzku svlečený, aby bylo vidět, že nemá zbraň. Až se objeví, odejdete ode mě k čekajícímu autu.“

Zmateně na něj zírala. „To nechápu.“

„Jakmile dojdete k autu, půjde směrem ke mně, až se ocitne na dostřel. A až budete odjíždět do bezpečí, zabiju ho.“

Na její tváři bojovala hrůza se zoufalstvím.

Krait řekl: „Vykoupí váš život svým a koupí té čubce šanci utéct. Vypadá to na vašeho syna?“

„Ano.“ Oči se jí zalily slzami.

„Co jste to za matku, Mary, že jste dokázala vychovat syna tak, aby za vás položil život? Jaké pokřivené hodnoty jste mu vštípila? Dáváte nový rozměr termínu dominantní matka.“

Padesát sedm

Mluvili za chůze, vedeni Zoey na vodítku, a vraceli se na jižní konec parku, kde Tim i Pete nechali auta.

„Michelle dala mámě a tátovi lustr. Jsou na něm mědění ptáci létající do kruhu. Kruh je prsten. Řekla: ‚Právě se na ten prstýnek dívám a dodává mi odvahu.‘ Ještě je doma.“

„Možná už ne na dlouho,“ poznamenal Pete.

Vzali to raději přes trávu, aby se vyhnuli bruslařům a chodcům na chodnících.

„Můžu se tam dostat za dvacet minut,“ řekl Tim. „Nejdýl za pětadvacet.“

„Ale co když tam není?“ dělala si starosti Linda.

„Je tam.“

„Možná. Ale jestli odjedou, než tam dorazíš, nestihneme to včas do Fashion Islandu.“

„Fashion Island je nesmysl. Špatnej směr. Chce mě jenom zaměstnat a vyvést z míry. Je tam moc lidí na jakoukoliv fázi jeho plánu. U toho rybníku mě nikdo vyhlížet nebude.“

„Vychází mi to stejně,“ souhlasil Pete.

„Co když se oba mýlíte?“

„Nezabije ji proto, že přijdu pozdě do Fashion Islandu. Je to ta nejlepší páka, kterou na mě má.“

„To je chladná úvaha,“ poznamenala Linda.

Tim tohle své rozpoložení dobře znal. Strach a vztek byly jeho součástí, ale ne rozhodující.

Jeho strach zesílil na úroveň ovládané hrůzy a vztek se začal více podobat rozhořčení. Cítil v sobě ocelové odhodlání a touhu po odplatě, což byla spíš potřeba pomsty než spravedlnosti. Emoce takové intenzity mu měly zakalit úsudek a utlumit ho fyzicky, ale jak hrůza a rozhořčení nabývaly na síle, jeho myšlenky se naopak vyjasňovaly a on si začínal čím dál silněji uvědomovat své tělo a schopnosti.

Tohle měl v krvi, tu bystrost v kritických okamžicích a zarputilou cílevědomost v tísni. Nebyla to jeho zásluha ani vina, bylo to prostě v něm.

Dorazili k mountaineeru parkujícímu před hondou a Pete řekl: „Pojedeme mým autem.“

„Pojedu sám,“ prohlásil Tim.

Linda otevřela zadní dveře SUV a řekla: „Dej pokoj.“

„Je to moje matka.“

„Nech si ty silné řeči, velká hlavo. Já matku nemám. Myslím, že budu mít ráda tu tvoji. Tak o ni nechci přijít dřív, než ji poznám.“

Zoey vyskočila dozadu do auta a Tim řekl: „Měj rozum. Nemůžeš jet se mnou.“

Obrátila se k němu a řekla: „Nepůjdu do domu, proboha, nevěděla bych, co tam mám dělat, což ty asi víš dobře. Ale nebudu sedět jako na jehlách tady v parku, přemýšlet, co všechno by se ti mohlo stát, a pozorovat toho smažku, jak si povídá se stromy.“

„Protože my oba víme, co v domě dělat, půjdeme dovnitř spolu,“ rozhodl Pete.

„Dům mých rodičů, chlap s automatickou pistolí – bude tam pořádně těsno,“ zaprotestoval Tim.

„To je snad pokaždé, ne, Portýre?“

Linda zabouchla za psem a řekla: „Marníme čas.“ Otevřela dveře a posadila se na zadní sedadlo.

Pete nabídl Timovi klíček. „Chceš řídit?“

„Jen řiď, cestu znáš.“

Tim nasedl na místo spolujezdce a auto se rozjelo.

Požádal Lindu o pistoli. Vyndala ji z kabelky a podala mu ji dopředu.

„To je dámská zbraň?“ zeptal se Pete pochybovačně.

„Je to docela silnej kousek,“ ujistil ho Tim.

Linda se ozvala ze zadního sedadla: „Má hodně nízkou osu vrtání hlavně, takže hlaveň při výstřelu skoro vůbec nenadskočí. Jsou v ní náboje JHP se zrnitostí prachu 147. Odvede dobrou práci.“

Tim se nemusel ptát, jestli je Pete ozbrojený. Nosil zbraň ve službě i mimo ni. „Nechci, aby se střílelo,“ řekl. „Ne v uzavřeném prostoru a v přítomnosti mojí matky.“

„Pokud se nám podaří dostat dovnitř bez jeho vědomí, mohli bychom k němu přijít tak blízko, abychom měli jistou ránu,“ řekl Pete.

„Je to jediná možnost. Ale doufejme, že ho dostaneme živého. Musíme zjistit, kdo ho najal.“

„Nemyslíte, že když to došlo takhle daleko, měli bychom se obrátit na policii, SWAT nebo tak něco?“

„Ne,“ odpověděli Tim a Pete skoro jednohlasně a pak Pete dodal na vysvětlenou: „Nájemný zabiják nepočítá do budoucna s časem stráveným ve vězení.“

„A tenhle chlap už vůbec ne,“ řekl Tim. „Bude se snažit prostřílet si cestu ven.“

„Podle protokolu SWATu se v případě rukojmí musí začít s vyjednavačem,“ vysvětlil Pete. „V téhle situaci je Mary pro toho chlapa jedinou zárukou. Ví, že ho s ní nikdy nenecháme odejít. Zabije ji hned, jak uslyší megafon. Chce si zachovat schopnost rychle se pohybovat.“

„Když mluvíme o rychlosti,“ poznamenal Tim, „měl bys na to pořádně šlápnout.“

Padesát osm

Jak krásné byly ty slzy, které nedokázala zadržet. Jak krásné byly ty vzlyky, které se snažila potlačit, takže z ní vycházely v podobě tlumených dávivých zvuků a krátkých křečovitých otřesů.

Krait zastrčil pistoli do podpažního pouzdra a přenesl látkovou kabelu, gumovou hadičku, injekční stříkačky a misku s nakrájenými jablky na kuchyňskou linku uprostřed místnosti. Nenechal na stole nic, na co by mohla Mary dosáhnout svou volnou paží.

Postavil se vedle její židle a díval se, jak si otírá mokré tváře.

„Slzy ženu zkrášlují,“ řekl.

Zdálo se, že se na sebe za ten pláč zlobí. Sevřela mokrou ruku v pěst, kterou přitiskla ke spánku, jako by mohla svůj strach přemoci silou vůle.

„Mám rád příchuť slz v ženských polibcích.“

Ústa se jí zkroutila utrpením.

„Chtěl bych vás políbit, Mary.“

Odvrátila od něho obličej.

„Možná vás překvapí, až zjistíte, že se vám to líbí.“

Vzhlédla k němu s náhlým návalem vzteku. „Možná se vám bude líbit, až vám ukousnu ret.“

Strohost jejího odmítnutí by slabšího člověka, než byl Krait, mohla přinutit, aby ji udeřil. On se však na ni jen podíval a po chvilce se usmál.

„Mám na práci nějakou drobnost, Mary. Ale budu poblíž, v jiné místnosti. Když budete volat o pomoc, nikdo vás neuslyší. Já pak přijdu, nacpu vám do pusy hadr a zalepím ji izolepou. A to přece nechcete, viďte?“

Vražedný záblesk v jejích očích odpařil všechny slzy.

„Vy jste ale dílo, drahá.“

Pomyslel si, že na něj plivne, ale neudělala to.

„Vychovala jste syna, aby za vás položil život.“ Zavrtěl hlavou. „To bych rád věděl, co je zač váš manžel.“

Pohlédla na něj, jako by měla na jazyku zdrcující odpověď, ale pak se rozhodla mlčet.

„Brzo se vrátím, abych vás uložil do fordu. Klidně tady seďte, Mary, a myslete na to, jak dobře jste udělala, že jste nenechala zabít sebe, Zacharyho a zbytek svojí rodiny.“

Odešel z kuchyně, zůstal stát na chodbě a naslouchal.

Mary nevydala žádný zvuk. Krait očekával, že uslyší tiché rachocení, až bude zkoumat pouta, ale zůstala potichu.

V obývacím pokoji sundal Krait ze zdi olejomalbu šťastných dětí běhajících po sluncem zalité pláži. Položil ho na podlahu a klekl si vedle něho.

Z kapsy kalhot vytáhl vystřelovací nůž a vysunul ostří. Vyřízl plátno z rámu a pak ho rozřezal na kusy.

Uvažoval, že vyndá z rámečků na policích všechny fotografie, na kterých byl Tim, a také je zničí. Ale protože věděl, že brzy zabije skutečného Tima, rozhodl se strávit poslední minuty v domě Carrierových nějak příjemněji.

Padesát devět

Pete Santo projel kolem domu Carrierových, aniž by zpomalil.

Na domě nebylo podezřelého nic kromě faktu, že v oknech v přízemí byly zatažené závěsy. Timova matka je vždycky nechávala roztažené.

Na konci bloku Tim řekl: „Zastav tady.“

Pete zajel k obrubníku na místě, kam nebylo z domu přes stromy vidět. Stáhl zadní okénka a vypnul motor.

Cestou si Zoey přelezla ze zavazadlového prostoru k Lindě na zadní sedadlo. Pes teď ležel s hlavou v klíně své nové paní.

„Jak poznám, kdyby se něco zvrtlo?“ zeptala se Linda.

„Uslyšíš spoustu střelby,“ odpověděl Tim.

„A jak dlouho vám to bude trvat?“

Tim se k ní otočil. „Jestli ho nedostaneme do deset minut, bude to špatný.“

„Počkej čtvrt hodiny,“ řekl Pete, „a pak odsud odjeď.“

„Mám vás tady nechat?“ zeptala se. „To nemůžu!“

„Uděláš to,“ trval na svém Tim. „Počkáš patnáct minut a odjedeš.“

„Ale… kam mám jet?“

Tim si uvědomil, že nemá doslova kam jít.

Sáhl mezi přední sedadla, vyndal mobil z velkoobchodu a řekl: „Vezmi si ho. Odjeď z týhle čtvrti. Někde zaparkuj. Když ti někdo z nás nezavolá za hodinu, nejdýl za dvě, jsme oba mrtví.“

Než si od něj vzala telefon, pevně mu sevřela ruku.

Pete vystoupil a zavřel dveře u řidiče.

„Máš ty peníze na hotovosti,“ řekl Tim. „Můžeš se rozhodnout, jestli se vrátíš domů pro ty zlatý mince. Myslím, že bys tam chodit neměla, ale je to na tobě. S tím, co máš, začneš novej život, pod jiným jménem.“

„Je mi to tak líto, Time.“

„Není čeho litovat. Kdybych byl věděl, co se stane, udělal bych všechno stejně.“

Vystoupil z auta, zavřel dveře a zkontroloval, jestli mu havajská košile zakrývá pistoli zastrčenou za opaskem.

Za otevřeným okénkem byla její tvář. Nikdy v životě neviděl hezčí.

On a Pete se nechystali vstoupit do domu předním vchodem. Domy v těch ulicích stály obrácené zády k sobě, aniž by mezi nimi vedla ulička. Budou muset projít paralelní ulicí a přiblížit se k domu Timových rodičů přes zadní dvorek sousedů.

Jak se vzdalovali od auta k blízkému rohu, cítil Tim skoro neodolatelné nutkání ohlédnout se, ale věděl, že se musí plně soustředit na to, co je čeká.

Jak následoval Petea za roh, do kolmé ulice, narazil málem do starého muže, který měl kalhoty vytažené tak vysoko nad pas, že kdyby měl v kapse hodinky, tikaly by mu někde u pravé prsní bradavky.

„Time! Svatá dobroto, jestli tohle není náš Tim!“

„Ahoj, Mickey. Moc rád tě vidím.“

Mickey McCready, jehož blížící se osmdesátku potvrzovala bujná kštice rozježených bílých vlasů, bydlel přes ulici naproti Timovým rodičům. Na sobě měl jasně žluté kalhoty a oslnivě červenou košili.

„Tohle jsou moje vycházkový šaty. Ať se propadnu, jestli mě někdo srazí na přechodu. Jak se máš, Time? Co práce? Už jsi potkal tu pravou?“

„Potkal, Mickey. Tu nejpravější.“

„Pánbůh jí žehnej, ta má ale štěstí. Jakpak se jmenuje?“

„Mickey, musím jít. Mám schůzku. Budeš doma?“

„Copak někdy někam chodím?“

„Přijdu na návštěvu, spolehni se.“

„Chci slyšet o tom děvčeti.“

„Zastavím se,“ slíbil Tim.

Mickey ho chytil za paži. „Hele, převádím svoje starý videokazety na dévédéčka. Udělal jsem i jedno o tobě, když jsi byl batole.“

„To je bezva, Mickey. Fakt už musím. Přijdu se na tebe podívat.“ Vymanil se Mickeymu a spěchal za Petem.

„Kde shání košile, které jsou jen dvacet centimetrů dlouhé?“ zeptal se Pete.

„Je to milej stařík. Všechny děti v okolí mu říkají strejdo.“

Na dalším rohu zabočili doprava. Ocitli se v ulici vedoucí paralelně s tou, v níž stál dům jeho rodičů.

U chodníku vedoucího k šestému domu stála cedule, na níž bylo napsáno SAPERSTEINOVI a u jména byli nakreslení dva medvídci opačného pohlaví se jmény NORMAN a JUDY na kombinézách.

„Budou oba v práci,“ řekl Tim. „Mají už velký děti. Doma nikdo nebude.“

Vedl Petea boční brankou na zadní dvorek Sapersteinových.

Od hladiny v bazénu se odrážely sluneční paprsky a kočka slunící se na kameni se tak lekla, že vyskočila do vzduchu a zmizela v živém plotě.

Pozemek končil metr osmdesát vysokou zdí porostlou psím vínem.

„Portýre, řekl jsem ti někdy, že jsi ten nejošklivější chlap, jakého jsem kdy viděl?“ zeptal se Pete.

„A řekl jsem ti někdy já, že jseš nejhloupější?“

„Jsme připravený?“

„Jestli budeme čekat, až budem připravený, zestárneme jako Mickey.“

Popínavý trubač byl starý a jeho silné větve se pevně držely omítnutých betonových cihel, takže tvořily solidní žebřík. Tim vylezl asi půl metru vysoko a vyhlédl přes vršek zdi na zadní dvorek rodičů.

Kuchyňská okna a dveře zakrývaly žaluzie. Přes dveře obývacího pokoje byly zatažené závěsy.

Na všech oknech v prvním patře byly závěsy roztažené. Nahoře neviděl nikoho, kdo by držel stráž.

Ovládaná hrůza, usměrněné rozhořčení, hukot krve, který slyšel, ale který nepřehlušoval žádné jiné zvuky, to vše mu říkalo, že přišel jeho okamžik.

Přelezl zeď na trávník za ní a Pete ho rychle následoval po jeho pravé ruce.

Tim vytáhl pistoli zpoza opasku a utíkal k zadní zdi domu vedle dveří do kuchyně.

Se služební pistolí v ruce se Pete přitiskl ke stěně na druhé straně dveří. Naslouchali. V domě bylo ticho, ale to nic neznamenalo. Lovci kachen na číhané sedí bez hlesu. V márnicích bývá ticho.

Tim sáhl do kapsy u kalhot a vylovil z ní malý kroužek, na kterém měl klíč od bytu, klíček od své bedny s nářadím a také klíče od domu rodičů, aby jim mohl chodit zalévat kytky, když byli pryč.

Měď vklouzla do zámku s tichým zakřupáním. Zámek Schlage byl dobře promazaný a západka se pohnula skoro nehlučně.

Při průchodu dveří si člověk vždycky koleduje o několik kulek, dveře nejsou nikdy snadné, ale on měl na dveře dobré instinkty, dokázal zpravidla rozeznat ty bezpečné od pochybných, vytušit, za kterými číhá peklo.

Tyhle mu však daly zabrat, možná proto, že to nebylo obvyklé prohledávání objektu, uvnitř byla jeho matka a ten chlap s hladovýma očima, takže měl ještě méně prostoru pro případnou chybu než obvykle.

Se srdcem bušícím o něco rychleji, ale s dechem stále klidným, se ocitl v bodu, kdy by další čekání bylo špatnou taktikou. Strčil do dveří a otevřel je.

Vstoupil dovnitř v podřepu, s pistolí sevřenou v obou rukou, a na okamžik zatoužil, aby ta zbraň byla větší, lépe mu padla do dlaní, a aby na něj v kuchyni nikdo nečekal.

Máchl hlavní zleva doprava, přes kuchyň k obývacímu pokoji, na kuchyňské lince zahlédl injekční stříkačky a něco, co vypadalo jako uspávací pistole, a pak uviděl přes mušku pistole svou matku sedící u stolu v měděném světle lustru s otáčejícími se ptáky. Až tehdy zaregistrovala, že někdo vešel dovnitř, zvedla hlavu a upřela na něj vděčný pohled.

Šedesát

Protože předpokládal, že s největší pravděpodobností vstoupil do tohoto světa ze zrcadla, přemýšlel Krait, zda se třeba jednou nevrátí jiným takovým portálem do své rodné říše.

Stál v hlavní ložnici před vysokým zrcadlem připevněným na vnitřní straně otevřených dveří šatny. Zvedl pomalu pravou ruku ke svému odrazu a napůl očekával, že se postříbřený povrch zachvěje a prohne s odporem ne větším, než jaký klade povrchové napětí na hladině vody.

Sklo pod jeho dlaní bylo chladné, ale pevné.

Zvedl i levou ruku a přitiskl ji k blížící se dlani toho druhého Kraita, který se na něj díval.

Třeba v tom zrcadlově převráceném světě běží čas pozpátku. Místo stárnutí tam možná bude mládnout, dokud se nevrátí do osmnácti, do věku, kdy začínají jeho vzpomínky. Potom se ponoří do dětství a snad se dozví, odkud pochází a z čeho byl zrozen.

Z oka do oka hleděl do své vnitřní temnoty a to, co viděl, se mu opravdu líbilo.

Myslel si, že vyvíjí jen malý tlak, ale zrcadlo před ním prasklo odshora až dolů, i když dál drželo v rámu.

Poloviny jeho odrazu byly teď vzhledem k sobě lehce posunuté, jedno oko bylo o trošku výš než druhé, nos pokřivený. Jedna strana úst visela nakřivo, jako by ho ranila mrtvice.

Ten druhý, poškozený Krait ho vyvedl z míry. Ten prasklý, nedokonalý Krait. Ten nepovědomý Krait, jehož úsměv už nebyl úsměvem.

Odtáhl dlaně od zrcadla a rychle zavřel toho druhé Kraita v šatně.

Poplašený, aniž by věděl proč, se uklidňoval otevíráním zásuvek prádelníku a prohledáváním jejich obsahu, zkoumáním životů jeho hostitelů, pátráním po všech tajemstvích, která na ně mohla vrhnout trochu světla.

Šedesát jedna

Dveře mezi kuchyní a dolní chodbou byly otevřené a Pete k nim přiskočil, aby je zajistil.

Tim přiložil ukazováček ke rtům, klekl si vedle své matky a zašeptal: „Kde je?“

Zavrtěla hlavou. Nevěděla.

Když mu zvedla pravou ruku k obličeji, políbil ji.

Noha židle byla připnutá k noze stolu. Vzpěra zasazená mezi nohami židle zajišťovala, že pouta nemohla sklouznout. Velká vyřezávaná tlapa s drápy na noze stolu nedovolovala, aby stůl nadzvedl a druhou stranu pout vyvlékl.

Levou ruku měla připoutanou k opěrce židle.

Byla to pouta s dvojitými zámky. Dokázal by naohýbat sponku na papír nebo něco podobného a zámky tím odemknout, ale nepodařilo by se mu to dost rychle.

Mezi opěrkou a sedákem židle bylo několik vzpěr. Vzpěra u konce opěrky byla silnější než ostatní a bránila poutům vyvléknout se ze židle.

Přestože nechtěl nechat chodbu nestřeženou, sykl Tim na Petea, aby upoutal jeho pozornost, a pokynul mu, aby přišel na pomoc.

Oba museli odložit pistole.

Tim nechtěl táhnout židli po podlaze, protože by její nohy hlasitě skřípěly o dřevěný povrch

Pete položil jednu ruku na pravou opěrku židle, druhou na zaoblené opěradlo a vší silou zatlačil dolů.

Tim sevřel jednou rukou levou opěrku židle a druhou přední vzpěru. Zatlačil do opěrky a vší silou zatáhl za vzpěru.

Vzpěra byla jedním koncem zapuštěná do sedáku a druhým do spodní strany opěrky. Bylo možné doufat, že spoj nebude dost pevný a vzpěra vyklouzne z otvorů, do nichž byla zapuštěná.

Timovi jako by pravá paže napuchla úsilím a cítil, jak se mu na krku napínají šlachy a na spánku tepe žíla.

Jeho rodiče koupili ten borový nábytek před třiceti lety, v úplně jiném světě, kdy se nábytek vyráběl na místech jako Severní Karolína a měl vydržet celý život.

Na paměti měl stále hrozbu nestřežené chodby za svými zády, ale musel ji vytěsnit a soustředit se na židli, tu zatraceně dobře vyrobenou kuchyňskou židli.

Čelo se mu orosilo potem a vzpěra se vytrhla z opěrky židle s nevyhnutelným zapraštěním, které mohlo dolehnout do vedlejší místnosti, ale dál ne.

Pete popadl ze stolu pistoli a vrátil se ke dveřím do chodby.

Tim zvedl svou devítku, položil matce paži kolem ramen, pohlédl na Petea, jestli je vzduch čistý, a když Pete přikývl, vedl ji přes kuchyň k zadním dveřím.

Venku s ní spěchal po pěšině vedoucí po severní straně domu.

„Jsi na ulici, zahni doprava –,“ zašeptal.

„Ale ty –“

„– Peteovo SUV, kousek od rohu –“

„– ty nejsi –“

„– žena se psem, počkej tam s ní.“

„Ale policie –“

„Jenom my.“

„Time –“

„Běž!“ pobídl ji.

Jiná matka by se možná přela nebo ho nechtěla pustit, ale tohle byla jeho matka. Vrhla na něj rychlý, láskyplný pohled a spěchala před dům na ulici.

Tim se vrátil do kuchyně, kde Pete sledoval chodbu. Zavrtěl hlavou. Prasknutí vzpěry židle je neprozradilo.

Tim za sebou nechal otevřené zadní dveře do domu. Chtěl mít volnou únikovou cestu pro případ, že by se věci vyvinuly jinak, než mohl předpokládat.

Na levé straně chodby vedoucí z kuchyně se nacházela jídelna, šatna a pak schody. Napravo byla toaleta, malá pracovna a obývací pokoj.

Pete tam byl mnohokrát od chvíle, kdy v osmnácti rychle dospěli, kdy se ve třiadvaceti vrátili domů. Znal rozvržení místností skoro stejně dobře jako Tim.

Stáli, naslouchali a dům byl plný ticha, hrozby a slepého osudu, a pak společně udělali to, co už tolikrát předtím, i když ne v poslední době. Mlčky postupovali dopředu do ticha, dveře za dveřmi, místnost za místností, s krví hučící v žilách, chloupky na krku zježenými a hlavami tak čistými jako destilovaný líh.

Šedesát dva

Poté co v zásuvkách prádelníku nenašel nic zajímavého, přesunul se ke slibné šatní skříni. Když míjel okno, zahlédl Mary na trávníku před domem.

Běžela k chodníku, zabočila doprava a zmizela z dohledu za stromy. Na levém zápěstí se jí kývala pouta.

I když se mohla uvolnit ze židle sama, vlastní útěk nezorganizovala. Skutečnost, že nikdo neběžel po jejím boku, potvrdila Kraitovi identitu jejího zachránce. Tim přišel domů.

Proč a jak mohlo počkat na později. Teď nebyl čas na otázky, teď přišla chvíle konečného řešení problému s tím zedníkem.

Krait tasil glock z podpažního pouzdra, rychle přešel ložnici, zaváhal u otevřených dveří a vplížil se do chodby v prvním patře.

Kdyby Tim byl nahoře, už by nejspíš Kraita našel a zřejmě by ho zastřelil, když se odvracel od okna poté, co spatřil Mary.

Krait viděl na horní polovinu schodiště po odpočívadlo. Spodní část schodiště měl mimo dohled.

Namířil na odpočívadlo a čekal, až se na něm objeví hlava, obličej vzhlédne nahoru a dočká se salvy kulek.

Zdola přicházelo dunění ticha, takového ticha, které člověka roztřese a slibuje blesky.

Krait usoudil, že se Tim nevydá do schodů bez strategie a vyzkoušené taktiky. Určitě si je vědom nebezpečí schodišť.

Jak stál na vrcholku schodů, na místě, které se zdálo být nedobytnou, nadřazenou pozicí, vycítil Krait, že je také zranitelný. Couval, dokud nepřestal vidět na schodiště ani ho nikdo nemohl zahlédnout z odpočívadla.

Podíval se chodbou k zadní části domu. Vedle hlavní ložnice čekalo pět dveří. Jedny určitě vedou do koupelny. Za jedněmi bude zřejmě šatna. Maximálně tam mohly být tři další pokoje.

Přestože byl Krait za všech okolností rozhodný muž, teď zůstal chvilku stát zasažen netypickou nerozhodností.

Ticho rostlo jako záplavová vlna a bylo to pouze ticho, ne klid, protože se jím pohyboval predátor, s jakým se Krait ještě neutkal.

~

Tim a Pete byli každý na jednom konci spodní chodby tak, aby si vzájemně nevstoupili do palebné linie, špičkou nohy otevírali dokořán pootevřené dveře a postupně prohlédli jídelnu a obývací pokoj, až přišli ke schodišti.

Kdyby si vrah myslel, že je v domě sám, nebyl by nejspíš tak potichu. I kdyby hrál sám se sebou šachy, cvakl by občas vyhozený pěšák; při hraní solitéru by čas od času pleskly karty o stůl.

Pro zdolání schodiště měli na výběr z několika strategií, i když by mohli být na takový úkol lépe vyzbrojeni. Bez ohledu na to, kolikrát v minulosti vystoupil po hlídaných schodech, nebyl Tim nijak nadšený, že musí útočit na tyhle. Měl z nich pocit jako z celé řady nebezpečných dveří.

Gesty naznačil Peteovi jednodušší plán akce a Pete přikývl na znamení, že rozuměl. Tim nechal Petea u schodů a zamířil k zadní části domu, odkud právě přišli.

~

V hlavní ložnici Krait otočil kličkou dvojitého okna, kterým viděl utíkat Mary. Vysunul nahoru spodní polovinu, která tiše zavrzala v promazaných kolejnicích.

Jakmile přelezl parapet na střechu přední verandy, ustoupil okamžitě stranou v očekávání salvy kulek do zad.

Ulicí projela dvě auta, ale jejich řidiči si nevšimli muže s pistolí na střeše verandy Carrierových.

Krait došel ke kraji, pohlédl dolů, přeskočil živý plot a dopadl na trávu.

~

V obývacím pokoji sebral Pete z gauče ozdobné polštáře a velký podsedák z křesla. Vrátil se s nimi ke schodům.

Podíval se do chodby a viděl, že Tim už vyšel ven otevřenými zadními dveřmi.

Na schodišti byl natažený běhoun. Pomyslel si, jak asi budou stupně pod ním praskat.

S pistolí v pravé ruce a podsedákem z křesla v levé zkusil Pete první schod. Nezavrzal a druhý také ne.

~

Jižní konec zadní verandy uzavírala dřevěná mříž, kterou Tim kdysi vyrobil z pevných vodorovných a svislých latí. Matce se šikmé nelíbily.

Na počátku sezóny měly popínavé růže daleko k plnému vzrůstu, ale bylo na nich i dost trnů, aby byl rád, že má mozolnaté ruce.

Vodorovné latě snadno unesly jeho váhu a svislé je udržely, i když protestovaly víc, než se mu zamlouvalo.

Na střeše vytáhl zpoza opasku pistoli a šel k nejbližšímu oknu. Za ním se nacházel jeho bývalý pokoj, kde stále přespával, když přijel na svátky nebo dohlédnout na dům během nepřítomnosti rodičů.

Zdálo se, že je pokoj prázdný.

Jako dítě strávil na střeše verandy nesčetně večerů, kdy ležel na zádech a díval se na hvězdy. Jako milovník čerstvého vzduchu nikdy nezavíral okno a někdy před patnácti lety klička zarezlá v otevřené poloze.

Do jeho poslední návštěvy otec kličku neopravil, takže Tim samozřejmě očekával, že ji teď, v rozhodujícím okamžiku, najde spravenou. Ale otec respektoval tradici a spodní část okna se lehce dala vysunout nahoru.

Naslouchal, a když neslyšel žádný pohyb, otevřel dveře dovnitř a opatrně vyhlédl ven. Předpokládal, že uvidí vraha v přední části domu, nedaleko schodů, ale chodba byla také prázdná.

~

Pete se zastavil v polovině spodní části schodiště a čekal. Když si byl jistý, že dal Timovi dost času, aby se dostal do prvního patra, vyhodil na odpočívadlo polštář.

Nervózní střelec by možná vypálil, ale polštář zůstal nedotčený.

Pete napočítal do pěti a vyhodil větší polštář, protože nervózní střelec, ne tak napjatý, aby vypálil na malý polštářek, by možná očekával, že se za falešným terčem objeví větší, pravý. Ticho. Možná ten chlap nebyl nervózní.

~

Tim postupoval po chodbě od pokoje k pokoji, k šatně, k dalšímu pokoji a ke koupelně. Každou místnost prohlédl, ale nikoho nenašel.

Když se přiblížil k hlavní ložnici, zaslechl plesknutí těžkého polštáře na odpočívadle. Popadl na křesle v chodbě ozdobný polštářek a hodil ho na blízké schodiště.

Pete pracoval s Timem dost dlouho na to, aby si to dokázal vyložit jako znamení, že je vzduch čistý. Rychle, ale potichu a ostražitě vyběhl nahoru, s pistolí v předpažených rukou a zezadu osvětlený sluncem, které do domu pronikalo kulatým oknem nad schodištěm.

Tim ukázal na ložnici rodičů, u jejichž pootevřených dveří, na straně proti pantům, stál. Bylo jasné, že ten chlap musí být uvnitř, takže se ocitli v nebezpečné zóně.

Strčil do dveří, aby se otevřely dokořán, skočil dovnitř a přejel místnost namířenou pistolí. Ustoupil doprava, Pete doleva. Na druhé straně postele nikdo.

Okno bylo otevřené, závěsy visely v nehybném vzduchu. To nebylo dobré, vrah u něj mohl stát ve špatném okamžiku, když Mary přecházela přední trávník.

Nebo to byla lest. Kdyby zamířili k oknu, obrátili by se zády ke dveřím do koupelny, teď pootevřeným, a ke dveřím do šatny, teď zavřeným.

Chtěl jít k oknu, věděl, že k němu má jít, ale pravidla jsou od toho, aby se dodržovala a člověk častěji přežil, než se dal zabít.

Jestli ten chlap vyklouzl z domu a pronásledoval Mary, byla každá vteřina drahá, ale zbývaly dvoje dveře a ty měly přednost.

Pete si vzal na starost šatnu, postavil se stranou, vzal za kliku, otevřel dokořán, ale žádná střelba se neozvala. Ve stropě šatny byly padací dveře na půdu, zavřené, jak měly být. Na půdu by stejně nešel.

Tim rozrazil dveře koupelny, rychle vstoupil dovnitř a ve světle z okna zakrytého závěsem jasně poznal, že tam nikdo není.

Zpátky v ložnici se mu rozbušilo srdce a v ústech ucítil kovovou příchuť, možná chuť katastrofy. Obrátil se na Petea: „Šel po mámě, najde ji s Lindou.“

Skrz okno, přes střechu verandy a trávník to bylo rychlejší než dolů po schodech, takže zamířil k otevřenému oknu, doprovázen Petem, když náhle zachytil koutkem oka nějaký pohyb a otočil se.

Vrah vůbec nešel po matce a Lindě, ale vylezl oknem, oběhl dům, vstoupil zadními dveřmi do kuchyně a po schodech jim pronikl do zad.

Otevřené dveře, automatická pistole, rychlá salva. Bez krytí padnou mrtví k zemi, i když se jim třeba podaří vzít ho s sebou.

Tim upustil zbraň, popadl šatní skříň a ani nevěděl, kde se v něm ta síla vzala. Byl velký, ale skříň také, plná složených svetrů, náhradního povlečení a kdo ví čeho dalšího, ale on ji přesto zvedl z podlahy, otočil ke dveřím a vysokorychlostní kulky se do ní zarývaly, když ji stavěl na zem, štípaly ji a trhaly na kusy a jedna prolétla přední stranou zásuvky a věcmi uvnitř a vylétla ven zadní deskou deset centimetrů od jeho tváře, do které se mu zabodla tříska.

Pete padl k zemi, možná zasažený, ale ne, pálil pod skříní stojící na patnácticentimetrových nožkách. Byl to mizerný úhel a všechen trénink mu byl k ničemu, mohl jen mačkat spoušť, ale štěstí je stejně pravděpodobné jako smůla a chlap na chodbě vykřikl.

Pistole s tlumičem nenadělala moc hluku, ale kulky rozštípaly dřevo, udělaly důlky do stěn, rozbily lampy. Palba ustala a byl slyšet jen ten výkřik, který přešel do tenkého úpění.

Ten křik mohl být lest, možná jen vyměňoval zásobník pistole, ale když se nemůžete řídit pravidly, která s takovou situací nepočítala, musíte vsadit na instinkt. Tim zvedl pistoli z podlahy. Vyskočil zpoza skříně, zjistil, že na chodbě nikdo není, a šel do chodby.

Ve vzduchu štípal spálený střelný prach. Podlaha byla posetá nábojnicemi, koberec zakrvácený.

Žralok z hospody, zasažený do levé nohy, odcouval ke schodům, pořád stál, ale opíral se o sloupek schodiště. Cvakl zásobník zasunutý do pistole. Černé díry očí se zvedly, našly Tima a navzdory tichému sténání se na rtech objevil úsměv.

Tim vypálil dvě rány a jedna z nich zasáhla vraha do levého ramene, ale pravá ruka stále držela zbraň, která se zvedala, hlaveň se chvěla, ale její ústí se černalo jako rozšířené zornice těch hladových očí. Tim se po něm vrhl, protože ho chtěl živého a protože je nutné vyrazit naproti tomu, před čím se neodvážíte utéct. Hlaveň nadskočila, kolem hlavy mu prolétl plamen a zanechal po sobě žhavou bolest.

Druhá dávka šla mimo, protože vrah potřeboval k míření obě ruce, Tim ho dostihl, vytrhl mu pistoli za hlaveň, která pálila v mozolnatých dlaních, a muž se svalil po zádech ze schodů na odpočívadlo, kde odhodil stranou polštáře a zůstal ležet, ne mrtvý, ale neschopný běžet maratón.

Tim se dotkl pravé strany hlavy, kde mu bušila bolest, a zjistil, že má na ruce krev. Měl něco s uchem. Slyšel, ale krev mu natekla dovnitř.

Protože chtěl znát jméno muže se psem-parašutistou Larrym, člověka, který zaplatil za Lindinu vraždu, sešel Tim ze schodů. Dřepl si vedle ležícího muže a natáhl ruku s úmyslem zvednout mu hlavu za kštici vlasů.

Vzduchem prolétlo ostří, Tim ucítil, jak mu něco přejelo přes dlaň natažené ruky, vrah se začala zvedat na zdravé noze, odhodlaný to nevzdat, takže ho Tim střelil bez míření dvakrát do krku a tím to skončilo.

~

Krait se propadl do nekonečného zrcadlového bludiště tonoucího ve slabém žlutém světle. Na nesčetných postříbřených panelech se pohybovaly podivné postavy, blížily se k němu a kroužily z jednoho skla na druhé. Snažil se na ně zaostřit, ale viděl je čím dál hůř, světlo sláblo stále rychleji, až nakonec zůstal ležet v naprosté tmě v divočině zrcadel.

~

Vystřelovací nůž ho jen škrábl do kůže, ale maso na dlani zůstalo nedotčené.

Jeho pravé ucho na tom bylo mnohem hůř.

„Kousek ti ho chybí,“ informoval ho Pete.

„Velkej kousek?“

„Ani ne. Hlava se ti ke straně naklánět nebude, ale měl bys zajít k doktorovi.“

„Ještě ne.“ Tim seděl na podlaze v chodbě, zády opřený o zeď. „Z utrženého ucha člověk nevykrvácí.“

Nahmatal v kapse svůj mobil, ve kterém měl uložené číslo telefonu, jenž nechal Lindě. Přiložil ho ke zraněnému uchu, trhl sebou a dal ho k levému.

Když to Linda zvedla, řekl: „Je mrtvej a my ne.“

S úlevou ze sebe vyrazila: „Nikdy jsem tě ani nepolíbila.“

„Klidně můžeš, jestli chceš.“

„Time, chtějí, abychom vystoupili z auta. Tvoje maminka a já jsme vytáhli okénka a zamkli dveře, ale snaží se nás dostat ven.“

„Kdo, co?“ zeptal se zmateně.

„Objevili se zničehonic a uzavřeli ulici, těsně po tom, co jsme slyšely střelbu. Podívej se z okna.“

„Vydrž.“ Vstal a řekl Peteovi: „Máme nějakou společnost.“

Došli k otevřenému oknu v ložnici rodičů. Ulice byla planá černých SUV s bílými písmeny na střechách a předních dveřích: FBI.

Za vozidly už zaujali pozice ozbrojení muži.

„Dvě minuty je zdržte,“ řekl Tim Lindě, „a pak jim povězte, že to skončilo a my vyjdeme ven k nim.“

„Co to má znamenat?“ podivil se Pete.

„To nevím,“ opáčil Tim a ukončil hovor.

„Připadá ti to normální?“

„Moc ne.“

Ustoupil od okna a vyťukal informace o telefonních číslech. Když se ozvala spojovatelka, požádal o číslo Michaela McCreadyho.

Nabídla mu, že ho za příplatek rovnou spojí, a tohle nebyla ta pravá chvíle na škudlení.

Mickey zvedl sluchátko a Tim řekl: „Hej, Mickey, budu tu návštěvu muset o chvíli odložit.“

„Bože na nebesích, co se to tam děje, Time?“

„Natáčíš to svojí videokamerou?“

„Je to lepší než všechny tvoje dětský oslavy dohromady, Time.“

„Poslechni, Mickey, dej si pozor, ať si tě s tou kamerou nevšimnou. Natáčej to z domu. Snaž se zachytit co nejvíc jejich obličejů tak zblízka, jak to jenom půjde.“

Mickey chvilku mlčel. Pak řekl: „Je to banda parchantů, Time?“

„Možná že jo.“

Šedesát tři

Řekl, že je Steve Wentworth, což mohlo být jeho skutečné jméno nebo také jedno z mnoha falešných.

Na jeho průkazu s fotografií a holografickými prvky bylo napsáno FEDERÁLNÍ ÚŘAD PRO VYŠETŘOVÁNÍ.

Byl vysoký, měl vlasy ostříhané na ježka a rysy asketického mnicha a vypadal důvěryhodně. Možná až příliš.

Jeho typicky jižanský přízvuk uhladilo studium na prestižní univerzitě na severovýchodě.

Wentworth si chtěl s Timem promluvit o samotě v malé pracovně v přízemí. Tim trval na tom, aby u toho byla i Linda.

Wentworth nesouhlasil. „Tohle je laskavost, kterou mohu prokázat jen vám,“ řekl.

„Jedeme v tom spolu,“ prohlásil Tim a nepřipustil jinou možnost.

Přivedli ji z jídelny, kde ji drželi údajně kvůli výslechu.

Dům se hemžil agenty. Pokud to byli agenti.

Tim je v duchu přirovnal k orkům z Pána prstenů.

Když Linda vstoupila do pracovny, oznámila Wentworthovi: „Potřebuje ošetřit ucho.“

„Máme tady zdravotníky,“ řekl Wentworth. „Ale on nedovolí, aby se ho dotkli.“

„Už to skoro nekrvácí,“ ujistil ji Tim.

„Protože tam máš ošklivý strup. Proboha, Time!“

Jeho matka a Pete byli v obývacím pokoji.

Dalo se předpokládat, že je někdo bude chtít vyslechnout.

Matka si nejspíš myslela, že jsou už v bezpečí. Snad byli.

Vrahovo tělo bylo zabaleno do pytle a odvezeno z domu. Nikdo ho nevyfotografoval před tím, než s ním pohnuli.

Jestli byli na místě policejní technici, zapomněli si přinést vybavení. Na místě činu neprobíhalo žádné zajišťování stop.

Když Wentworth zavřel dveře pracovny, Tim a Linda se posadili vedle sebe na gauč.

Agent se usadil do křesla a dal si nohu přes nohu. Vyzařoval z něj klid pána všehomíra.

„Je to čest se s vámi seznámit, pane Carriere.“

Tim na sobě ucítil tázavý pohled Lindiných zelených očí a řekl: „Tyhle řeči si nechte.“

„Chápu. Ale je to tak. Kdybyste to nebyl vy, nebyl bych tady a pro vás i pro slečnu Paquetteovou by to ještě neskončilo.“

„To mě překvapuje,“ podotkl Tim.

„Proč? Protože si myslíte, že nejsme na stejné straně?“

„A jsme?“

Wentworth se usmál. „Ať už jsme nebo nejsme, i v tohle proměnlivém světě musejí některé věci zůstat nedotknutelné. V zájmu principiální rekonstrukce musejí být některé věci respektovány, včetně mužů, jako jste vy.“

„Principiální rekonstrukce?“

Wentworth pokrčil rameny. „Potřebujeme svůj žargon.“

„Nerozumím ani slovo,“ oznámila Linda.

„Chystá se nám povědět kousek pravdy,“ vysvětlil Tim.

„Kousek?“

„Tak malej, jak to půjde.“

„Raději bych vám neříkal nic,“ ujistil je Wentworth. „Ale vy – vy byste nedal pokoj, dokud byste ji neobjevil.“

„Vy nejste FBI, že ne?“ zeptala se Linda.

„Jsme to, co potřebujeme být, slečno Paquetteová.“

Jeho oblek byl dílem drahého krejčího a náramkové hodinky musely stát roční plat řadového agenta.

„Naše země, Time, musí dělat jisté ústupky.“

„Ústupky?“

„Nemůžeme být tím, čím jsme bývali. V zájmu prosperity musíme slevit. Příliš mnoho svobody znamená méně míru.“

„Tohle se snažte prodat u volební urny.“

„My to prodáváme, Time. Tím, že vzbuzujeme v lidech falešný strach. Pamatujete na přelom roku 2000? Všechny počítače se úderem půlnoci zhroutí! Technická civilizace zkolabuje! Nukleární střely se budou samy odpalovat! Tisíce hodin televizního zpravodajství a nekonečné kilometry novinového papíru prodávaly hrůzu z Y2K.“

„Nestalo se to.“

„O to jde. Nemluví se snad už léta ve zprávách jen o hrozbách? Myslíte si, že jsou všechny reálné? Elektrické kabely způsobují rakovinu! Samozřejmě že ne. Skoro všechno, co jíte, vás zabíjí, všechny ty pesticidy a chemikálie! Ale lidé žijí desetiletí od desetiletí déle a zdravěji. Strach je kladivo, a když se jím lidem konečně podaří vtlouct přesvědčení, že jejich životy visí na vlásku, nechají se odvést kamkoliv.“

„A kam vlastně?“

„K zodpovědné budoucnosti ve správně řízeném světě.“

Wentworth se zcela obešel bez gest. Ruce mu nehybně spočívaly na opěrkách křesla. Jeho udržované nehty se leskly, jako by na sobě měly vrstvu čirého laku.

„Zodpovědná budoucnost,“ zamumlal Tim.

„Lidé volí většinou blázny a podvodníky. Když politici vypracují strategii vedoucí k nutné rekonstrukci této země, je třeba je podpořit, ale když je jejich politika špatná, je nutné ji sabotovat, nejlépe zevnitř.“

Tim se díval na tenkou čárku zaschlé krve, kterou mu ostří zanechalo na dlani levé ruky.

„Jen počkejte,“ pokračoval Wentworth, „až se za pár let objeví, řekněme, hrozba srážky asteroidu se Zemí. Uvidíte, jak lidé podstupují nemyslitelné oběti ve snaze sjednotit planetu, aby bylo možné postavit ve vesmíru obří štít proti asteroidům.“

„Blíží se nějaký asteroid?“ zeptala se Linda.

„Mohl by,“ připustil Wentworth.

Aniž by zvedl oči od zakrvácené dlaně, Tim řekl: „Proč měla Linda zemřít?“

„Před dvěma a půl lety se na zahrádce kavárny Smetana a cukr na hodinu setkali dva muži.“

„Jací muži?“

„Jednoho tajně zaměstnával jeden senátor Spojených států. Fungoval jako spojka se zahraničními skupinami, se kterými nemohl senátor být oficiálně v kontaktu.“

„Jakými zahraničními skupinami?“

„Už takhle jsem k vám velice štědrý, pane Carriere. Ten druhý byl tajný agent jedné z těch skupin.“

„A jen tak si dali kafe na zahrádce kavárny.“

„Jejich vzájemná podezíravost vyžadovala veřejné místo setkání.“

„A já tam toho dne byla?“ zeptala se Linda.

„Ano.“

„Ale já si nepamatuji, že bych si jich všimla,“ namítla. „A určitě jsem nezaslechla nic z toho, o čem mluvili.“

Tim nejprve odhadl Wentwortha asi na čtyřicet, ale při důkladnějším zkoumání došel k závěru, že mu bude tak pětapadesát, jako by mu z až příliš hladkého čela a okolí očí smazal patnáct let botox.

„Charlie Wen-ching příliš miloval svou zeď slávy,“ řekl Wentworth.

Linda se zamračila. „Myslíte ty jeho fotografie pravidelných návštěvníků?“

„Fotil si je digitálním fotoaparátem a přidával snímky na nástěnku. Toho dne vyfotografoval vás a další stálé hosty na zahrádce.“

„Mě Charlie fotil víckrát,“ řekla Linda, „ale myslím, že vím, který den to byl.“

„Ten senátorův muž a zahraniční agent nebyli stálí hosté a Charlie na ně objektiv nenamířil. Ani si nevšimli, že někoho fotil.“

„Ale ocitli se na těch fotkách v pozadí,“ konstatoval Tim.

„A co?“ řekla Linda. „Nikdo nevěděl, co byli zač.“

„Ale během následujícího roku se staly čtyři věci,“ řekl na vysvětlenou Wentworth.

„Zaprvé,“ tipl si Tim, „se v politických kruzích a médiích rozšířilo, že ten tajný kontakt pracoval pro senátora.“

„Ano. A ten zahraniční agent byl nakonec identifikován jako klíčový stratég významné teroristické organizace.“

„Co byla ta třetí věc?“ zeptala se Linda.

Wentworth si vyměnil zkřížené nohy. Měl značkové ponožky s modročervenými geometrickými vzory.

„Charlieho synové Michael a Joseph vytvořili webovou stránku. Povedla se jim. První krok k založení řetězce kaváren Smetana a cukr.“

„Psal o tom nějaký ekonomický časopis,“ vzpomněla si Linda.

„A o tu webovou stránku začal být zájem. Galerie stálých návštěvníků obsahovala dvě stě Charlieho fotografií – a na několika bylo v pozadí jasně vidět oba zmíněné muže.“

„Senátorův člověk na schůzce s obdobou Usámy bin Ládina – to by mohlo zničit politickou kariéru,“ poznamenal Tim.

„Možná i politickou stranu,“ řekl Wentworth.

„Ale pro vás přece nebyl problém se na ty stránky dostat a snímky vymazat,“ namítla Linda.

„Udělali jsme, co jsme mohli, ale když je něco na internetu, je to venku napořád. Kromě toho, Charlie měl disky s fotografiemi v trezoru v kavárně.“

„Co vloupat se tam a ukrást je?“

„Často dával kopie zákazníkům, které vyfotografoval.“

„Tak jste se mohli vloupat i k nim. Proč ty lidi zabíjet?“

„Kdyby se k jednomu z nich dostal ambiciózní prokurátor nebo neposlušný novinář, kdo ví, na co by si vzpomněli – nebo předstírali, že si pamatují. ‚No ano, slyšel jsem, jak si povídali o výbuchu bomby na nějaké ambasádě a pár měsíců nato k tomu došlo.‘ Lidé touží po svém okamžiku slávy.“

„Takže bylo rozhodnuto zlikvidovat každýho, kdo by mohl předstírat, že slyšel, o čem si toho dne v kavárně povídali,“ řekl Tim.

Wentworth poklepal svými elegantními prsty na opěrky židle. Byl to první pohyb jeho rukou od chvíle, co se posadil.

„V sázce je hodně, pane Carriere. Ta čtvrtá věc, co se stala, byla, že senátorova hvězda začala stoupat. Mohl by se stát příštím prezidentem, což by bylo skvělé. Senátor je na naší straně už dvacet let, od svých politických začátků.“

„Takže na straně vaší stínové vlády.“

„Ano. Máme své lidi ve státní správě, v agenturách prosazujících zákon, v tajných službách, v kongresu – ale teď se naskytla šance proniknout do Oválné pracovny.“

Wentworth se podíval na hodinky a vstal.

„A co ten chlap, co jsem ho zabil?“ zeptal se Tim.

„Pouhý nástroj, po jistou dobu užitečný. Ale zdálo se, že mu začíná přeskakovat.“

„Jak se jmenoval doopravdy?“

„Nebyl to nikdo významný. Takových jako on jsou spousty.“

„Spousty,“ zamumlala Linda.

Wentworth propletl prsty, křupl klouby a řekl: „Když jsme zjistili, že si vzal na mušku vás a vaši rodinu, pane Carriere, museli jsme se do toho vložit. Jak jsem řekl – některé věci je třeba respektovat v zájmu principiální rekonstrukce.“

„Ale to je jenom žargon.“

„Ano, to je, ale za žargonem se nachází filozofie, které věříme a snažíme se jí řídit. Jsme zásadoví.“

Když Tim a Linda vstávali z pohovky, utáhl si Wentworth uzel kravaty a popotáhl manžety košile.

Usmál se. „Koneckonců, kdyby lidé jako vy tak udatně nebránili svou zemi, neměli bychom co rekonstruovat.“

Timovi tím polichotil a zároveň ho uzemnil.

Wentworth položil ruku na kliku, ale než otevřel dveře do chodby, řekl: „Pokud se pokusíte jít na veřejnost s tím, co jsem vám řekl, budou se na vás dívat jako na paranoidního blázna. O to se postaráme, máme v médiích své lidi. A pak vám jednoho dne přeskočí, zabijete slečnu Paquetteovou a celou svou rodinu a nakonec spácháte sebevraždu.“

Linda rychle přispěchala na Timovu obranu. „Nikdo by neuvěřil, že to udělal.“

Wentworth pozvedl obočí. „Že se válečný hrdina, který byl svědkem tolika hrůz a trpěl posttraumatickým šokem, nakonec zhroutil a způsobil krveprolití? Slečno Paquetteová, ve srovnání se všemi těmi nepravděpodobnými věcmi, kterým už veřejnost uvěřila, spolknou lidé tohle jako lžíci zmrzliny.“

Odešel z místnosti.

„Time? Ty jsi válečný hrdina?“ zeptala se Linda.

„Už dávno ne,“ odpověděl a odvedl ji na chodbu.

Wentworth odešel z domu předním vchodem a nechal dveře otevřené. Tim je zavřel.

Zdálo se, že jsou všichni orkové pryč.

Timova matka byla s Petem v kuchyni.

Tvářila se polekaně a Pete se zeptal: „Co to sakra bylo?“

„Odvez mámu a Lindu k sobě.“

„Zůstanu tady,“ řekla Linda. „A ty se necháš ošetřit.“

„Důvěřuj mi. Jeď s Petem. Musím pár věcí zařídit. Zavolám tátovi, aby přijel domů a odvezl mě na pohotovost. Pak se sejdeme u Petea.“

„A co potom?“ zeptala se.

„Potom budeme dál žít svoje životy.“

Telefon a zvonek u dveří zazvonily současně.

„Sousedi,“ řekl Tim. „Nebudeme se s nikým bavit, dokud se nedomluvíme na jednotný historce.“

Když Pete odjel s Lindou a Mary, šel Tim do garáže a vzal si z otcovy skříně s nářadím nůž na koberce.

Odřízl zakrvácené kusy koberce na schodech a v horní chodbě. Dal je do pytle a vyhodil do odpadků.

Zvonek a telefon se ozývaly stále, ale už ne tak často.

Žádný z malých polštářků ani podsedák z křesla nebyl kupodivu od krve. Vrátil je do obývacího pokoje.

Posbíral útržky zničeného obrazu a prázdné nábojnice a všechno odnesl do popelnice.

S jistou námahou vrátil šatní skříň na místo u zdi. Zametl střepy z lamp. Vyluxoval třísky a další nepořádek z koberce v ložnici.

Za den nebo za dva opraví díry po kulkách ve zdech a celou místnost vymaluje.

Zavřel a zajistil všechna okna, jen to ve svém pokoji v zadní části domu nechal nezajištěné.

Orkové odnesli všechny vrahovy věci položené na kuchyňské lince. Vzali si i pouta z nohy stolu.

Rozkrájená jablka v nerezové misce už zhnědla. Spolu se slupkami ze dřezu je vysypal do drtiče odpadků.

Umyl misku, škrabku a nůž a uklidil je do zásuvek, kam patřily.

Později opraví rozbitou židli.

Tohle byl jeho domov, posvátné místo, kde vyrůstal, a chtěl, aby tam bylo všechno v pořádku.

Když zavolal otci, přešel ulici na krátkou návštěvu u Mickeyho McCreadyho.

Šedesát čtyři

Peteovi už zase fungovalo kabelové připojení a počítač mu neodnesli. Zapnul ho, vybídl Lindu, aby se posadila ke klávesnici, dal jí webovou adresu a odešel z místnosti.

Když si na webové stránce vyhledala Timovo jméno, objevila tuto pochvalnou zmínku ve vojenském rozkaze:

Seržantu Timothymu Eugenu Carrierovi za mimořádnou statečnost v akci, při niž riskoval život nad míru požadovanou služebními povinnostmi. Četa seržanta Carriera objevila skladiště, v němž probíhaly popravy civilistů sympatizujících s demokratickým hnutím. Zatímco četa bojovala, aby se zmocnila budovy a zachránila zajatce, mezi nimiž bylo i mnoho žen a dětí, byla napadena zezadu a obklíčena nepřátelskými silami. Seržant Carrier si uvědomil, že značné ztráty připravily četu o schopné velení, vzal osm mužů a vrtulníkem se vydal obléhané četě na pomoc. Seržant Carrier vysadil své muže z vrtulníku, který nepřátelé při přistání poškodili, a pod palbou odvedl je a posádku vrtulníku k polapené četě, jejíž všichni důstojníci vskutku padli. V následujících pěti hodinách se nebojácně pohyboval od postavení k postavení, vydával rozkazy a povzbuzoval vojáky. Ačkoliv byl bolestivě zasažen do nohy a zad s třepinami nepřátelského granátu, vedl seržant Carrier obranu čety proti opakovaným nepřátelským útokům a informoval velitelství o situaci. Když nepřátelské síly prolomily obranu, osobně je zadržel u kritického vchodu do skladiště po vyčerpávajících čtyřicet minut a zhroutil se pod tíhou svých četných zranění až ve chvíli, kdy se nepřátelé stáhli při příchodu posil, které povolal. Činy seržanta Carriera zachránily jeho spolubojovníky z námořnictva před zajetím a minimalizovaly ztráty na životech. Prohlídka skladištního komplexu odhalila 146 rozčtvrcených těl civilistů, mezi nimiž bylo 23 žen a 64 dětí. Carrierova statečnost a velitelské schopnosti prokázané v mimořádně obtížné situaci jsou v souladu s nejvyššími tradicemi námořnictva Spojených států.

Ten chlap s velkou zpocenou hlavou a laskavým srdcem byl vyznamenán Čestnou medailí Kongresu.

Dočetla rozkaz a roztřásla se. Přes slzy si ho přečetla ještě jednou a pak znovu.

Když Pete usoudil, že už nemusí být sama, vrátil se k ní, posadil se na kraj stolu a vzal ji za ruku.

„Proboha, Pete. Proboha.“

„Byl jsem v té četě u skladiště, když dorazil s těmi osmi muži.“

„Prý jste spolu vyrůstali.“

„Dneska se u večeře seznámíš s Liamem Rooneyem, který byl mezi těmi osmi. A Liamova žena Michelle pilotovala ten sestřelený vrtulník. Přečetla sis, že provedl své muže a posádku vrtulníku nepřátelskou palbou?“

Přikývla.

„Nepíše se tam ale, že stáhl Michelle ruku, aby nevykrvácela. A zatímco byli pod palbou, kryl ji a zčásti nesl.“

Chvilku se nezmohla na slovo a pak řekla: „Kdejaký idiot od pobřeží k pobřeží ví, kdo je Paris Hiltonová, ale kolik lidí zná jeho jméno?“

„Tak jeden z každých padesáti tisíc?“ odhadl Pete. „Ale on by to jinak nechtěl. Je to malý klub, kterého je členem, Lindo. Potkal jsem několik dalších mužů, kteří tu medaili dostali. Každý je jiný a liší se věkem, někteří bojovali už ve druhé světové válce, ale v něčem jsou stejní. Například, a to udělá opravdový dojem, když se s nimi člověk setká, nikdy nemluví o tom, co dokázali, a je na nich vidět, že jim je trapné považovat se za hrdiny. Je v nich pokora, o které si nejsem jistý, zda se s ní narodili, nebo ji získali zkušenostmi, ale vím určitě, že my ostatní jí nikdy nedosáhneme.“

Šli spolu do kuchyně.

Mary stála u dřezu a loupala jablka na koláč.

„Paní Carrierová?“ řekla Linda.

„Ano?“

„Děkuju vám.“

„Za co, zlatíčko?“

„Za vašeho syna.“

Šedesát pět

Pod nekonečnou oblohou se od obzoru k obzoru táhly pláně zelenající se raným osením a z nich vyzařoval klid rostoucí úrody a lidí, kteří o ni pečovali.

Tim sjel ze silnice a pokračoval necelý kilometr po cestě vedoucí k farmě.

Dvouposchoďový dům, prostorný, ale nijak honosný, se setkával se světem verandou, která se táhla kolem dokola. Zdi obložené bílými prkny byly tak dokonale udržované, že ani v jasném středozápadním slunci neodhalil jediné oprýskané místo.

Už dříve viděl ten dům na fotografiích, ale ještě nikdy tam nebyl.

Měl na sobě svůj jediný oblek, jednu ze dvou bílých košilí a novou kravatu, kterou si koupil zvlášť pro tuhle příležitost. Když vystoupil z vypůjčeného auta, upravil si uzel na kravatě, uhladil dlaněmi klopy saka a podíval se dolů, zda si nepotřebuje rychle přeleštit špičky bot o zadní části nohavic.

Z domu vyšel přátelsky vypadající mladík v mnohem neformálnějším oblečení, zavedl ho na verandu a zeptal se ho, jestli nechce trochu ledového čaje.

Tim se usadil to hezkého houpacího křesla se sklenicí skvělého nápoje v ruce.

Připadal si moc velký, neohrabaný a nastrojený, ale nebyl nesvůj.

Každý metr verandy byl zastavěný houpacími křesly, proutěnými židlemi, pohovkami a stolky, jako kdyby se tam každý večer scházeli sousedé z širého okolí, aby si promluvili o počasí.

Nenechala ho čekat. Přišla v jezdeckých botách, vybledlých džínách a bílé naškrobené blůze, mnohem domáčtěji oblečená než při té jediné příležitosti, kdy se s ní v minulosti setkal.

Řekl, že ji moc rád znovu vidí, ona opáčila, že potěšení je na její straně, a on měl pocit, že to myslí vážně.

Ve svých pětasedmdesáti byla vysoká a elegantní, husté šedé vlasy měla ostříhané na krátko a její modré oči byly upřímné a čiré.

Když mu potřásla rukou, byl její stisk pevný, jak si ho pamatoval. Ruce měla silné, opálené a zhrublé prací.

Pili čaj, rozmlouvali o kukuřici a koních, které milovala, a o kráse léta na Středozápadě, kde se narodila a vyrostla. Pak řekl: „Madam, přišel jsem vás o něco požádat. Je to pro mě velmi důležité.“

„Jen do toho, seržante Carriere, udělám, co bude v mých silách.“

„Přišel jsem požádat o soukromou schůzku s vaším synem a je nezbytné, abyste s ním o tom promluvila osobně.“

Usmála se. „Naštěstí jsme spolu vždycky komunikovali bez problémů, až na jeden měsíc, kdy byl u námořnictva a chtěl si vzít dívku, o které jsem si byla naprosto jistá, že pro něj není ta pravá.“

„Jak to dopadlo, madam?“

„K mé úlevě a jistému zadostiučinění se ukázalo, že ona si ho vzít nechce.“

„Já se budu ženit za měsíc,“ řekl Tim.

„Gratuluji, seržante.“

„A jsem si naprosto jistý, že to je ta pravá.“

„No, jste teď starší, než byl tehdy můj syn, a troufám si říct, že i rozumnější.“

Chvíli si povídali o Lindě a pak o schůzce, o kterou žádal, a důvodech, jež ho k tomu vedly. Nepověděl jí sice všechno, ale řekl víc, než měl původně v úmyslu.

Šedesát šest

V narudlém soumraku stál jehličnatý les v křehkém klenutém tichu, jako katedrála, v níž jen sovy odříkávaly jednoslovnou modlitbu.

Svah kopce elegantně sdílel se stromy velký dům se šindelovou střechou postavený nad dlouhým jezerem, na jehož hladině se odrážela plamenná záře oblohy.

Jeden muž doprovodil Tima dolů po slabě osvětlených schodech na břeh, odkud se asi třicet metrů do jezera táhlo dřevěné molo.

„Odtud půjdete sám,“ řekl mu.

Timovy kroky se dutě rozléhaly na prknech, u pilířů tiše šplouchaly vlny a někde napravo od něho cákla ryba.

Na konci mola stál otevřený altán, dost velký, aby v něm mohlo povečeřet osm osob. Toho večera tam však stál jen malý stůl se dvěma židlemi, oběma obrácenými k západní obloze, jež se opakovala ve vodní hladině.

Na stole ležel tác se sendviči zakrytý skleněným poklopem a malá, stříbrem pobitá krabice s ledem, v němž se chladily čtyři láhve piva.

Timův hostitel vstal, aby ho přivítal, a potřásli si rukama. Pak otevřel dvě piva. Posadili se, hleděli do houstnoucí tmy a upíjeli z lahví.

Rudá přešla v tmavě červenou, a zatímco ta temněla, objevovaly se na nebi hvězdy.

Nejprve se Tim cítil nesvůj, nevěděl, o čem má mluvit, a přál si, aby poblíž stála nějaká pěkná zeď, kterou by mohl okomentovat, ale nikde na dohled nebyl jediný kámen nebo cihla. Brzy se však uvolnil.

Světla v altánu nesvítila, ale od tmavé vody se odrážel měsíc a noc byla dostatečně jasná.

Mluvili mimo jiné i o svých matkách a oba měli historky, které byly stejně zábavné jako laskavé.

U sendvičů a druhé láhve piva mu Tim pověděl o vrahovi s hladovýma očima, Wentworthovi a všem, co se přihodilo. Zodpověděl mnoho otázek a pak přišly další, protože tenhle syn ze Středozápadu byl velice pečlivý člověk.

Tim položil na stůl DVD od Mickeyho McCreadyho a řekl: „Kvůli své rodině vás prosím, pane, abyste s tím naložil tak, aby nevzniklo podezření, že ty informace máte ode mě.“

Slíbil mu to a Tim věděl, že mu může věřit.

Svým způsobem tam otvíral dveře. Měl na dveře cit a tyhle se mu zdály bezpečné.

„Pane, na tom záznamu je dvacet mužů, kterým je dobře vidět do obličejů. Je mezi nimi i onen Wentworth, ať už se jmenuje jakkoliv. Všichni pracují u policie nebo ve státní správě, takže budou v databázích uložené jejich fotografie. Program na rozlišování rysů obličeje je najde. Odhaduji, že každý z těch dvaceti prozradí dvacet dalších a tak dál. Ale nebudu vám radit, jak na to, vy to určitě víte líp než já.“

O chvíli později přišel po molu poradce. Kývl na Tima, pak na svého šéfa a řekl: „Pane prezidente, hovor, na který čekáte, přijde za pět minut.“

Tim vstal se svým hostitelem a potřásli si rukama.

Prezident řekl: „Zabralo nám to hodně času. Můj limit jsou dvě piva, ale nedal byste si ještě jedno, než odejdete?“

Tim se rozhlédl po černém jezeře s vlnkami postříbřenými měsícem, na jehož březích se tyčily černé stromy, a po obloze probodnuté na tisících míst. Pak odpověděl: „Díky, pane. Neškodilo by.“

Zůstal tam stát, než prezident došel po molu na břeh, a pak se zase posadil.

Hospodyně přinesla na tácu pivo a studenou sklenici a nechala ho samotného. Sklenice se nedotkl a napil se z lahve.

Ze vzdáleného konce jezera zaznělo kouzelné volání potáplice opakované ozvěnou.

Tim tam byl stejně daleko od domova, jako když byl na farmě na pláních, ale nepřipadal si tak, protože to celé byl jeho domov, od moře k moři.

Šedesát sedm

Nemohli si dovolit ceny na jihu nebo v Bay Area, tak si našli o něco výš u pobřeží městečko, kde se jim líbilo.

Ani tam nemohli zaplatit výhled na moře, ale koupili si domek z třicátých let ve slušném stavu.

Zatímco ho přestavovali, aby vypadal na dobu svého původu, bydleli v přívěsu na parcele. Většinu práce udělali sami.

Jeho rodina – která v jeho očích zahrnovala Petea, Zoey, Liama a Michelle – přijela na sever oslavit jejich nastěhování mezi Dnem díkůvzdání a Vánoci. Michelle přivezla dokončený lustr se lvem, Linda se při pohledu na něj rozplakala a pak ještě jednou, když jim Michelle řekla, že je těhotná.

Našel si práci a postavil zeď, pak verandu, a po každém projektu následoval další. Brzy ho znala většina lidí ve městě: zedníka Tima, který umí vzít za práci.

Po dokončení domu začala Linda znovu psát. Její nový příběh nebyl plný zloby, z každé věty už nekapala hořkost.

„Tohle někam povede,“ řekl, když mu dala přečíst několik prvních kapitol. „Tohle je skutečný. Tohle jsi ty.“

„Ne, velká hlavo,“ opáčila a zatřásla před ním potištěnými listy. „To nejsem já. To jsme my.“

Neměli televizi, ale občas si koupili noviny.

V únoru, devět měsíců po tom, co Tim zabil Lindina potenciálního vraha, byla média plná zpráv o konspiracích a obviněních. Dva prominentní politici spáchali sebevraždu, Washington se otřásal a politická impéria hroutila.

Asi týden ty zprávy sledovali a pak přestali.

Po večerech poslouchali swing a staré rozhlasové pořady – Jacka Bennyho, Phila Hartuse, Burnse a Allena.

Prodali její ford z roku ’39, ve kterém vrah nechal upomínku, a mluvili o tom, že si pořídí jiný, pokud se bude nová kniha dobře prodávat.

Stejně jako Peteovi se i Timovi dříve občas zdálo o useknutých dětských hlavách a pološílené, ale vděčné matce, která o jedno dítě přišla, a ostatní jí zůstaly, a která si v návalu protichůdných emocí vytrhala vlasy i s kořínky a spletla je do jednoduchých ornamentů, protože byla chudá a neměla mu co dát na znamení díků. Teď už ty sny ustaly.

Širý svět zůstal temný a hrozila ještě větší temnota. Ale on si s Lindou našel malé, světlé místo, protože ona věděla, jak vydržet, on věděl, jak bojovat a dohromady tvořili celek.

Na aukci pořádané ve prospěch organizace Psí společník pro nezávislost vyhrála Linda Paquetteová z Pasadeny v Kalifornii pochybnou čest propůjčit své jméno jedné z postav v této knize.Autorovi lze napsat na adresu: Dean Koontz P.O. Box 9529 Newport Beach, California 92658

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai