Dean Ray Koontz

Půlnoc

I.

PODÉL NOČNÍHO POBŘEŽÍ

1

Janice Capshawová ráda běhala v noci.

Skoro každý večer mezi desátou a jedenáctou si oblékla šedivou soupravu s reflexními modrými pruhy přes záda i prsa, vlasy zachytila čelenkou, zavázala si tkaničky adidasek a vydala se na svou desetikilometrovou pouť. Bylo jí pětatřicet, ale kdekdo jí hádal o deset méně, což ona sama připisovala právě dlouholetému zvyku běhat.

V neděli večer, pětadvacátého září, opustila dům v deset a rozběhla se čtyři bloky severně směrem k Ocean Avenue, hlavní třídě Moonlight Cove. Tam zabočila doleva a zamířila dolů k veřejné pláži. Obchody byly zavřené a tmavé. Nehledě na měděný nádech záře sodíkových lamp, jediné osvětlení pocházelo z bytů nad výklady, z hospody Knighťs Bridge a katolického kostela Panny Marie Milosrdné, který sloužil svým ovečkám čtyřiadvacet hodin denně. Ulice zela prázdnotou. Moonlight Cove patřilo odjakživa k tichým městečkům, vyhýbalo se turistickému ruchu, který ostatní pobřežní společenství tak chtivě vyhledávají. Janice milovala tenhle pomalý, pravidelný rytmus života, i když někdy pozdě v noci působilo městečko spíš mrtvým než jen ospalým dojmem.

Jak sbíhala svažující se hlavní třídou, ostrůvky jantarového světla a vrstvami nočních stínů, které vrhaly cypřiše a pinie vymodelované větrem, nepozorovala jiný pohyb než svůj vlastní – a mlhu pomalu se plazící nehybným vzduchem. Ulicí znělo jen tlumené plácání gumových podrážek po chodníku a její namáhavý dech. Podle všeho mohla být posledním člověkem na zemi, který po prohrané bitvě běží svůj osamělý maratón.

Nechtělo se jí vstávat za rozbřesku, aby uběhla svých deset kilometrů, ještě než půjde do práce. V létě zvlášť je mnohem příjemnější počkat, až poleví vedro, i když ani to, ani nechuť k časným hodinám nebyly tím pravým důvodem; ostatně podle stejného rozvrhu běhala i v zimě. Dávala přednost noci prostě proto, že ji milovala.

Dokonce už jako dítě měla noc raději než den, s chutí sedávala venku po západu slunce a pod oblohou posetou hvězdami poslouchala žáby a cvrčky. Tma všechno usmiřovala. Změkčovala ostré hrany světla, zjemňovala příliš tvrdé barvy. S nadcházejícím soumrakem obloha ustupovala, vesmír otvíral svou náruč. Noc byla mocnější než den, mohutnější, a v jejím království skýtal život víc možností.

Doběhla do zatáčky na úpatí kopce a rychle se vrhla přes parkoviště dál na pláž. Nad tenkou vrstvou mlhy plulo po obloze jen pár osamělých mraků, stříbřitě žlutá záře měsíce v úplňku pronikala oparem. To osvětlení jí k orientaci úplně stačilo. Někdy bývala mlha hustá a obloha natolik zatažená, že nemohla běžet po pobřeží. Ale teď bílá pěna vln vystupovala z černého moře v strašidelně fosforeskujícím šiku a široké skrojky písku se třpytily mezi šuměním příboje a pobřežními pahorky. I mlhu protkával podzimní měsíční svit.

Přehnala se pláží na pevnější mokrý písek u okraje moře a zatočila k jihu s úmyslem běžet asi míli ke špičce zálivu. Cítila se nádherně živá.

Její manžel Richard, který před třemi lety podlehl rakovině, říkával, že její životní pochody probíhají natolik po půlnoci, že je víc než obyčejné nočňátko. „ Nejspíš by ti vyhovovalo žít jako upír, mezi soumrakem a svítáním,“ smál se a ona žertem odpovídala: „ To víš že jo, hned bych ti vycucla trochu krve.“ Panebože, jak ho milovala. Zpočátku se obávala, že život s luteránským knězem bude nudný, ale nikdy nebyl, ani na okamžik. Tři roky po jeho smrti ho stále postrádala, každý den, a snad ještě více v noci. Byl…

Ve chvíli, kdy míjela dva pokroucené cypřiše, které rostly v polovině pláže mezi pahorky a mořem, Janice náhle s jistotou vycítila, že není v noci a mlze sama. Ne že by spatřila nějaký pohyb či zachytila jakýkoli zvuk kromě vlastních kroků, sípavého dechu a bušení srdce; pouze instinkt jí napověděl, že má společnost.

Nejprve se ani nepolekala, domnívala se, že jen nějaký běžec s ní sdílí pláž. Pár místních bláznů do zdraví si příležitostně zlepšovalo kondici v noci, ne dobrovolně jako ona, spíš z nutnosti. Dvakrát třikrát do měsíce na ně na své trase narazila.

Ale když se ohlédla na cestu, kterou přiběhla, nespatřila nic než opuštěnou písečnou pláň, zalitou světlem, vysoustruhovaný pás pableskující pěny příboje, nejasné, ale známé obrysy skalních útesů a pár stromů roztroušených po pláži. Jediným zvukem byl tlumený hukot vln.

Jakmile připustila, že instinkt selhal a že je sama, zamířila znovu k jihu kolem moře a rychle našla ztracený rytmus. Jenže neuběhla ani padesát metrů, když koutkem oka zahlédla necelých třicet metrů vlevo pohyb: postava zahalená nocí a mlhou vyrazila prudce jako šipka od cypřišů na pláži k ohlazeným skalám, kde znovu zmizela.

Janice se zastavila a s pohledem upřeným ke skalám přemýšlela, co vlastně zahlédla. Bylo to větší než pes, spíš jako člověk, ale za ten zlomek vteřiny si nevšimla žádných podrobností. Shluk zvětralých skal připomínal podivnou stavbu z polorozteklého vosku, dost velkou, aby skryla cokoli z toho, co Janice zahlédla.

„ Je tam někdo?“ zavolala.

Neočekávala odpověď a taky žádnou nedostala.

Cítila se trochu nesvá, ale nijak se nebála. Jestliže spatřila něco víc než přelud z mlhy a měsíčního světla, určitě to bylo jen zvíře – pes ne, pes by přiběhl rovnou k ní a nedělal by takové okolky. Protože podél pobřeží nežili volně žádní dravci, z kterých by musela mít strach, byla spíš zvědavá než vyděšená.

Jak tam tiše stála, zalitá potem, roztřásl ji chlad. Aby se znovu zahřála, poklusávala na místě, pozorujíc skály v očekávání, že z úkrytu vyběhne nějaké zvíře a popeláší na sever či na jih podél pobřeží.

V téhle oblasti někteří lidé drží koně, Fosterovi dokonce koně chovají ve velkém. Asi čtyři kilometry odtud poblíž moře mají stáje a pozemky, támhle v severním ramenu zátoky. Pravděpodobně se jeden z jejich svěřenců zaběhl. Ten tvor, kterého zahlédla koutkem oka, nebyl tak velký jako kůň, ale mohl to být poník. Jenže na druhé straně nezaslechla by v takovém případě i na měkkém písku dusot kopyt? Snad by se po něm měla poohlédnout, nebo přinejmenším zavolat majitelům, kde ho mají hledat.

Nakonec vyběhla ke skalám a kroužila kolem nich. Úpatí i rozsedlina mezi kameny skrývaly několik sametových stínů, ale z větší části bylo všechno zalito mléčným, třpytícím se měsíčním světlem. Žádné zvíře se tam neschovávalo.

Ani na chvíli vážně nepomyslela, že by mohla zahlédnout něco jiného než dalšího běžce či zvíře, že by jí hrozilo skutečné nebezpečí. Když odmyslíme dopravní nehody a občasné projevy vandalismu či noční vloupání, které byly zpravidla dílem party nezletilých chuligánů, místní policie se opravdu nepřetrhla. Zločiny spáchané na lidech – znásilnění, přepadení či vraždy – se v jejich malém, pospolitém městečku dály velmi zřídka. Skoro se zdálo, že v téhle díře na pobřeží vládne mnohem mírnější věk než ve zbytku Kalifornie.

Janice se vrátila na pevnější písek u moře. S konečnou platností připustila, že se nechala ošálit měsícem a mlhou, dvěma zkušenými podvodníky. Ten pohyb vznikl jen v jejích představách, nikdo jiný na pobřeží není.

Uvědomila si, že mlha rychle houstne, ale klusala dál podél pláže stáčející se k jižnímu cípu zátoky. Nepochybovala, že tam doběhne a vrátí se k dolnímu konci Ocean Avenue, ještě než se viditelnost prudce zhorší.

Od moře zavanul větřík a zčeřil mlhu, která se měnila z řídké páry v bílé bláto, houstla, jako když se z mléka stlouká máslo. Než Janice doběhla k jižnímu konci svažující se pláže, větřík zesílil a příboj zvedal čím dál mohutnější stěnu z vodní tříště, která v nárazech dopadala na shluk vlnolamů, doplňujících přirozené překážky na špici zátoky.

Někdo stál na zdi postavené z kvádrů a z asi osmimetrové výše shlížel přímo na ni. Janice zvedla oči přesně ve chvíli, kdy se závoj mlhy zvedl a měsíční světlo zalilo celou postavu.

Teď pocítila strach.

Ačkoli se neznámý tyčil doslova naproti, v hluboké temnotě nedokázala rozpoznat jeho rysy. Vypadal velký, určitě přes metr osmdesát, i když i to mohl být optický klam.

Kromě siluety spatřila jen jeho oči, a právě z těch ji zamrazilo. Žhnuly měkce jantarovou barvou jako oči šelmy v paprscích světlometů.

Na chvíli ji ten pohled paralyzoval. Hleděla na nehybný přízrak u samé skály, osvětlený měsícem; po pravici mu ve sprškách explodovalo moře. Připomínal božstvo vytesané z kamene, se zářícími drahokamy očí, vztyčené dávným kultem ďábla z časů, které minuly. Janice se chtěla obrátit a utéct, ale nedokázala se pohnout, vrostla do písku v záchvatu ochromující hrůzy, kterou dříve pociťovala jen jako noční můru.

Ráda by věděla, jestli je vůbec vzhůru. Možná že tenhle pozdní běh skutečně patří jen do děsivého snu, pravděpodobně spí ve své posteli, bezpečně skrytá pod teplou přikrývkou.

Nakonec ten tvor vydal zvláštní hluboký zvuk, zčásti vzteklé zavrčení, ale i sykot, zčásti vášnivý, naléhavý výkřik žádosti. Skrýval v sobě i cosi nesmírně mrazivého.

Pak se pohnul.

Padl na všechny čtyři a začal se spouštět z vysokého vlnolamu. Ne jako obyčejný člověk; slézal z těch skal s kočičí mrštností a elegancí. V několika vteřinách by ji dostihl.

Janice se probrala ze strnulosti, obrátila se na původní trasu a vyrazila ke vchodu na veřejnou pláž. Jenže k němu zbývalo ještě víc než patnáct set metrů. Domy s rozsvícenými okny stály na vrcholku příkrého srázu, který se tyčil nad zátokou. Od některých vedly schody přímo na pláž, ale nebyla si jistá, zda je v té tmě najde. Ani nevykřikla, protože pochybovala, že by ji někdo zaslechl. Nechtěla plýtvat energií, nemohla si dovolit ani trochu zpomalit, protože jinak by ji dohnal a umlčel ještě dřív, než by kdokoli z města na její křik odpověděl.

Její dvacetiletý trénink neměl nikdy předtím takový význam jako nyní; cítila, že se už zdaleka nejedná jen o zdraví, ale že jde o život. Přitiskla paže těsně k tělu, sklonila hlavu a nasadila co nejvyšší tempo, protože tušila, že jí stačí doběhnout k dolnímu konci Ocean Avenue, aby se ocitla v bezpečí. Nevěřila, že by ten člověk – nebo co to k čertu vůbec je – pokračoval v pronásledování až na osvětlenou, zalidněnou ulici.

Vysoko na nebi brázdily mraky měsíční tvář. Záře pohasínala a zase se rozsvěcovala, chvěla se nepravidelným rytmem v rychle postupující mlze, vyvolávala spoustu přízraků, které Janice děsily. Objevovaly se a mizely, jako by s ní na všech stranách držely krok. Strašidelné chvějivé světlo jen podtrhovalo snovost honičky, napůl ji přesvědčovalo, že skutečně tvrdě spí. Nezastavila se, aby se přes rameno ohlédla, protože, sen nebo skutečnost, ten tvor s jantarovýma očima jí byl stále v patách.

Urazila už polovinu vzdálenosti mezi špicí zátoky a Ocean Avenue, její sebevědomí vzrůstalo s každým krokem, když poznala, že dva z těch mlžných přízraků nejsou žádná halucinace. Jeden se pohyboval asi šest metrů po její pravici a běžel vzpřímeně jako člověk; od druhého ji dělily necelé čtyři metry. Rozstřikoval vodu na zpěněném okraji moře, hopkal na všech čtyřech, velikostí člověk, ale v žádném případě lidský tvor, protože ten by se nedokázal pohybovat tak hbitě a dovedně na všech čtyřech. Měla pouze nejasnou představu o tom, jak vypadají a jak jsou velcí, nerozeznávala rysy obličeje či nějaké další podrobnosti, vnímala jen podivně světélkující oči.

Podvědomě cítila, že ani jednoho z těchto pronásledovatelů nespatřila na vlnolamu. Ten běží za ní, ať už vzpřímeně, či po všech čtyřech. Byla skoro obklíčená.

Janice se ani nepokoušela představit si, kdo nebo co ji vlastně honí. Rozbor toho tajuplného zážitku bude muset počkat na pozdější dobu; teď prostě přijala existenci nemožného, protože jako manželka faráře a hluboce věřící žena se dokázala sklonit před nadpřirozeným úkazem, když mu musela čelit.

Poháněná strachem, který ji před chvílí ochromil, zvýšila tempo. Totéž udělali její pronásledovatelé.

Zaslechla podivné kňourání a fňukání a jen zvolna jí docházelo, že vnímá vlastní změněný hlas.

Přízraky, které kolem ní kroužily, začaly kvílet, zjevně vzrušeny jejím strachem. Jejich hlasy stoupaly a klesaly, ječely a skučely, občas se jim z hrdel vydralo temné zavrčení. Nejhorší však bylo, že tohle vytí a naříkání přerušovaly naléhavé výbuchy skřípajících slov: „ Chyť tu čubku, chyť tu čubku, chyť tu čubku…“

Kdo to proboha může být? Lidé ne, samozřejmě, i když dokážou stát jako lidé a mluvit jako lidé, jenže co jiného to může být?

Janice cítila, jak se jí v hrudi zmítá srdce, jak prudce tluče.

„ Chyť tu čubku…“

Záhadné postavy se začaly z obou stran přibližovat. Snažila se ještě trochu zrychlit, aby je nechala daleko za sebou, ale nedokázala je setřást. Stále ukrajovaly z mezery, která je dělila. Mohla je spatřit koutkem oka, ale nechtěla se na ně podívat přímo, bála se, že by ji otřesný pohled znovu ochromil a že by ji, ztuhlou hrůzou, povalily na zem.

Stejně ji povalily. Něco k ní zezadu přiskočilo, cítila, jak ji k zemi přibíjí obrovská tíha, a všechny tři příšery se na ni vrhly, dotýkaly se jí a strhávaly z ní kusy oděvu.

Větší část měsíce zakryly mraky, stíny ztmavly, jako by spadly v černých chuchvalcích z noční oblohy.

Tvrdě jí vtiskly tvář do vlhkého písku, podařilo se jí však stočit obličej k jedné straně, takže ústa měla volná. Konečně vykřikla, i když se to výkřiku příliš nepodobalo, protože jí došel dech. Tloukla kolem sebe, kopala, bušila rukama, zoufale se snažila zasáhnout, ale narážela jen na vzduch a písek.

Náhle neviděla nic, přes měsíc se převalily mraky.

Slyšela trhání látky. Tvor, který na ní obkročmo seděl, z ní rval bundu a škubal ji na kusy. Prsty se jí zarýval do masa. Cítila horké dotyky jeho paže, drsné, ale lidské.

Náhle sevření povolilo, pokusila se mu vyklouznout a zmizet, ale skočil na ni a znovu ji vtiskl do písku. Teď byla na okraji moře, tvář zalitou vodou.

Útočníci naříkali, funěli jako psi, syčeli a vrčeli, sápali se po ní, až náhle vybuchli šílenou změtí slov:

„ … chyť ji, chyť ji, chyť , chyť, chyť ….“

„ … chci, chci to, chci….“

„ … teď, teď, rychle, teď, rychle, rychle, rychle….“

Tahali ji za kalhoty, pokoušeli se jí je sundat, ale stále si nebyla jistá, zda ji chtějí znásilnit či sežrat; nejspíš ani jedno, ani druhé; to, co chtěli, přesahovalo veškerou lidskou představivost. Věděla jistě, že je přemohla nějaká strašně silná touha, jejich chtíč prosycoval chladný vzduch jako tma a mlha.

Jeden z nich jí přistrčil tvář dál do vln, voda ji obklopila, jen pár centimetrů, ale ty stačily. Nedovolili jí dýchat. Věděla, že umírá, vtisknutá do země, umírá bezmocná, a to jen proto, že ráda běhala v noci.

2

V pondělí 13. října, dvaadvacet dnů po smrti Janice Capshawové, cestoval Sam Booker v najatém voze z mezinárodního letiště v San Francisku do Moonlight Cove. Za volantem hrál sám se sebou nemilosrdnou a pochmurnou hru. Sestavoval pomyslný seznam důvodů proč dál žít. Přestože byl na silnici víc než půldruhé hodiny, podařilo se mu vymyslet pouze čtyři: černé pivo značky Guinness, opravdu dobré mexické jídlo, Goldie Hawnová a strach ze smrti. Hustý temný mok nikdy nezklamal a dokázal ho v krátkém čase zbavit pozemských starostí. Objevit restauraci, kde vždycky podávají prvotřídní mexická jídla, bylo už trochu obtížnější; ale útěcha pak stála za to. Už dlouho miloval Goldie Hawnovou – nebo spíš její obraz na plátně; připadala mu krásná a přitažlivá, smyslná a inteligentní. Zdálo se mu, že se na život dívá z té veselejší stránky. Šance setkat se s Goldie však byla miliónkrát menší než najít dobrou mexickou restauraci v severní Kalifornii, v pobřežním městečku Moonlight Cove. Opravdu ho těšilo, že Goldie není jediným důvodem k existenci.

Jak se blížil k cíli své cesty, vysoké borovice a cypřiše pozvolna obklopovaly dálnici číslo 1, až utvořily šedozelený tunel, který vrhal ve světle pozdního odpoledne dlouhé stíny. Den byl jasný, ale něčím zlověstný. Bledě modrá obloha s příměsí smutku se vůbec nepodobala tropické modři, jakou znal z Los Angeles. Ačkoli se teplota pohybovala kolem deseti stupňů, nevlídné slunce zmrazovalo barvy a zahalovalo je do mlhavého oparu.

Strach ze smrti. To byl ten nejpádnější důvod na jeho seznamu. Ačkoli mu bylo teprve dvaačtyřicet a nemoci se mu vyhýbaly, balancoval Sam Booker na hranici smrti již šestkrát. Zíral do vod pod sebou a nepřišlo mu nijak lákavé vrhnout se do nich po hlavě.

Na pravé straně dálnice se objevil ukazatel: OCEAN AVENUE – MOONLIGHT COVE 3 km.

Sam se nebál bolesti umírání, protože ta blikne a rychle zmizí. Ani se nebál, že zanechá věci nedokončené; poslední léta se nepachtí za žádným cílem či snem ani nechová nové naděje, takže mu nezbývá nic k dokončení, události postrádají smysl a význam. Ale měl strach z toho, co leží za hranicí života.

Před pěti lety, víc mrtvý než živý na operačním stole, zažil, jaké je octnout se na pokraji smrti. Zatímco chirurgové pracovali jako diví, aby ho zachránili, on sám vyklouzl z vlastního těla a pozoroval ze stropu svou mrtvolu i lékařský tým, jak se nad ní sklání. Pak náhle shledal, že pádí nějakým tunelem k oslnivému světlu, na Druhý Břeh: i když je to jen otřepaná fráze, kterou tak rádi používají senzacechtiví novináři v bulvárních plátcích. V poslední chvíli ho schopní doktoři vrátili zpět do života, ale ne dřív, než mu bylo dopřáno nahlédnout za ústí tunelu. To, co spatřil, mu vyrazilo dech. Život, i když je často krutý, je pořád lepší než to, co podle všeho leží za jeho hranicí.

Dojel k odbočce na Ocean Avenue. U paty nájezdu, tam, kde se Ocean Avenue stáčí na západ, pod Pacific Coast Highway, pobřežní dálnicí, si přečetl další ukazatel: MOONLIGHT COVE 1 km.

Po obou stranách cesty na hřebenu svahu se mezi stromy v nachovém šeru skrývalo několik domů. Jejich okna zalévalo měkké žluté světlo, i když se dosud nesmrákalo. Některé byly hrázděné stavby v bavorském stylu s nízkými okapy, které si tu pár lidí postavilo někdy v čtyřicátých a padesátých letech –v mylné představě, že se hodí na pobřeží severní Kalifornie. Ostatní byly sruby v mexickém slohu s bílým dřevěným obkladem či hrubou omítkou, s šindelovou střechou z cedrového dřeva a bohatými pseudorokokovými ozdobami. Protože Moonlight Cove prožívalo v posledních deseti letech větší rozmach, většina domů už působila moderně, úpravné stavby s mnoha okny připomínaly lodě vržené na břeh obrovským přílivem. Seděly na pahorcích nad mořem, jako by nevěděly co dál.

Sam projížděl Ocean Avenue směrem k obchodní čtvrti, která zaujímala šest bloků. Náhle ho přepadl zvláštní pocit, že se tu děje něco nepatřičného. Obchody, restaurace, hospody, trh, dva kostely, městská knihovna, kino a další zařízení lemovaly hlavní ulici, která se svažovala dolů k oceánu, jenže Sam v nich vyčetl něco silně podivného, i když přesně nevěděl co. Po zádech mu přejel mráz.

Nedokázal určit, proč na něj tohle místo tak divně působí, nejspíš kvůli chmurné hře světel a stínů. Na konci umírajícího podzimního dne – v neveselém slunečním světle – vypadaly šedé zdi katolického kostela jako cizí stavba z oceli, která nebyla určena lidem. Bíle omítnutý obchod nápoji zářil, jako by byl postaven z kostí, které vybělil čas. Mnoho výkladních skříní o-sleplo ledově bílým odrazem zapadajícího slunce, svým podivným nátěrem skrývaly ty, kteří za nimi pracovali. Nepoddajné stíny budov, borovic a cypřišů se ježily ostrými konturami.

Na třetí křižovatce uprostřed obchodního centra Sam sešlápl brzdu. Stál u semaforu na pusté silnici a prohlížel si lidi na chodnících. Nespatřil jich mnoho, osm nebo deset, a i oni mu připadali podivní, ačkoli zdůvodnit tohle tvrzení se dalo ještě hůř než pocit ze samotného města. Pospíchali zjevně za určitým cílem, hlavy vztyčené, vyzařovala z nich podivná naléhavost, jež se nehodila k líné společnosti přímořského městečka se třemi tisíci obyvatel.

S povzdechem se pustil dolů po Ocean Avenue a přitom sám sebe přesvědčoval, že jeho představivost je příliš divoká. Moonlight Cove a lidé v něm by mu pravděpodobně nepřipadali ani v nejmenším zvláštní, kdyby prostě jen projížděl a zaskočil si po pobřežní silnici na oběd do místní restaurace. Jenže on dorazil s vědomím, že tu něco smrdí, proto i dokonale nevinná scéna věštila cosi zlého.

Alespoň tak si to sám sobě zdůvodnil; jenže věděl své.

Přijel do Moonlight Cove, protože tam za podivných okolností umírali lidé, oficiální vysvětlení těchto úmrtí byla podezřelá, a on tušil, že jakmile jednou vyjde najevo pravda, bude neobyčejně znepokojující. Za dlouhá léta se naučil věřit svému instinktu a tahle víra mu mnohokrát zachránila život.

Zaparkoval najatý vůz před obchodem s dárkovými předměty.

Na vzdáleném konci břidlicově šedého moře klesalo bledé slunce kalně rudou oblohou. Ze vzdutých vln se plazily úponky mlhy.

3

Chrissie Fosterová pohlédla na hodinky. Seděla na zemi v komoře vedle kuchyně, opřená zády o polici s konzervami. V ostrém světle holé žárovky, která vězela v objímce na stropě, poznala, že už strávila v malé místnosti bez oken téměř devět hodin. Tyhle hodinky dostala k jedenáctým narozeninám, před více než čtyřmi měsíci. Úplně ji uchvátily, protože to nebyly dětské hodinky s nějakou malůvkou na ciferníku; byly to jemné, typicky dámské pozlacené hodinky s římskými číslicemi místo digitálního displeje. Opravdové hodinky značky Timex, stejné, jaké nosila maminka. Když se na ně Chrissie chvíli dívala, přemohl ji žal. Hodinky představovaly šťastné časy rodinné pohody a soudržnosti, která teď navždy zmizela.

Cítila smutek, samotu a neklid z dlouhé doby, kterou strávila pod zámkem. Kromě toho byla vyděšená. Samozřejmě že nebyla už tak vylekaná jako ráno, když s ní otec proběhl domem a hodil ji do komory. Kopala, křičela, celá strnulá hrůzou z toho, co spatřila. Z toho, co se stalo s jejími rodiči. Ale tahle ochromující hrůza nemohla trvat věčně. Postupně se měnila v dusivý strach. Chrissie se chvíli chvěla chladem, chvíli horkem, chtělo se jí zvracet, bolela ji hlava, skoro stejně, jako by se o ni pokoušela chřipka.

Přemýšlela, co s ní chtějí udělat, až ji konečně pustí. No, vlastně ani moc nepřemýšlela, protože zatraceně dobře znala odpověď. Má se stát jednou z nich. Čeho se skutečně bála, bylo, jak se ta změna uskuteční – co se s ní přesně stane. Věděla, že její otec i matka přestali být obyčejnými lidmi, ale chyběla jí slova, kterými by popsala, co se jim vlastně přihodilo.

Skutečnost, že postrádala slova, kterými by sama sobě vysvětlila, co se to děje v jejich vlastním domě, v ní strach ještě zvětšovala. Protože odjakživa milovala slova a věřila v jejich kouzlo. Milovala vše, co se dalo číst: básničky, povídky, romány, noviny, časopisy nebo jen texty na zadní straně krabice od obilných vloček, když neměla nic jiného po ruce. Chodila do šesté třídy, ale její učitelka paní Tokawová tvrdila, že čte na úrovni desáté. Když zrovna nic nelouskala, psala sama povídky. V posledním roce se rozhodla, že se stane spisovatelkou, až vyroste, a že bude vydávat romány jako třeba pan Paul Zindel nebo Daniel Pinkwater s jeho báječně ztřeštěnými nápady, nebo, což by bylo ze všeho nejlepší, jako slečna Andre Nortonová.

Ale teď se jí slov nedostávalo; její život se bude příliš lišit od toho, o čem snila. Ztráta pohodlné a jisté budoucnosti, kterou vyčetla z knih, ji děsila, stejně jako proměna rodičů. Osm měsíců před dvanáctými narozeninami si Chrissie uvědomila, jak nejistý je život. Stanula tváří v tvář kruté pravdě, na niž nebyla připravená.

Zatím se ovšem nevzdávala. Byla odhodlaná bojovat. Nenechá se změnit jen tak bez odporu. Krátce poté, co ji hodili do komory, jakmile oschly slzy, začala probírat poličky, aby našla nějakou zbraň. V komoře většinou skladovali jídlo v konzervách, láhvích a balíčcích, ale také prací prostředky, lékárničku a všelijaké nářadí pro kutily. Objevila báječnou věc: malý rozprašovač s označením WD-40, jakési olejové mazadlo. Byl třikrát menší než obvyklé spreje, mohla ho lehko schovat. Kdyby je překvapila, stříkla jim do očí a na chvíli je oslepila, dostala by se na svobodu.

Jako by četla titulky v novinách, předříkávala si: ŽIVOT STATEČNÉ, BYSTRÉ DÍVENKY ZACHRÁNĚN OBYČEJNÝM SPREJEM.

Svírala sprej oběma rukama, to ji uklidňovalo.

Občas jí v mysli vytanula jasná a zneklidňující vzpomínka: Otcova tvář, když jí mrštil do komory, rudá, zrůzněná hněvem, tmavé kruhy pod očima, rozšířené chřípí, rty odhalující zuby v divokém šklebu a každý rys znetvořený zuřivostí. „ Vrátím se pro tebe,“ zařval a kolem úst se mu rozstříkly sliny. „ Vrátím se!“

Práskl dveřmi, kliku zapřel židlí. Později, když dům ztichl a vypadalo to, že rodiče odešli, Chrissie zkusila otevřít, ze všech sil cloumala klikou, ale nakloněné opěradlo bylo nepřekonatelnou překážkou.

Vrátím se pro tebe. Vrátím.

Otcův zrůzněný obličej a krví podlité oči ji přivedly k Robertu Louisi Stevensonovi a vražedným choutkám pana Hydea v povídce o doktoru Jekyllovi, kterou před několika měsíci četla. Její otec zešílel; už to nebyl ten člověk jako kdysi.

Ještě víc ji zneklidňovala vzpomínka na to, co spatřila nahoře v hale, když se ráno vrátila nečekaně domů, protože jí ujel školní autobus. Překvapila rodiče… Ne. Už to nebyli její skuteční rodiče. Byli… něco jiného.

Otřásla se.

Sevřela pevně sprej.

Náhle, poprvé po mnoha hodinách, zaslechla z kuchyně hluk. Dveře u zadního vchodu se otevřely. Kroky! Nejméně dva, spíš tři nebo čtyři lidé.

„ Támhle je,“ křikl otec.

Její srdce se zajíklo, ale pak se rozběhlo rychleji.

„ To nepůjde tak snadno,“ ozval se další muž. Chrissie nepoznala jeho hluboký, trochu skřípavý hlas. „ Víte, s dítětem je to trochu komplikovanější. Shaddack si ani není jistý, jestli jsme na děti už připravený. Je to riskantní.“

„ Musí být konvertována, Tuckere.“ To byla její matka Sharon, ačkoli hlas zněl cize. Patřil matce, to ano, ale postrádal obvyklou měkkost a přirozenou melodičnost, které se tak nádherně poslouchaly při čtení pohádek.

„ Samozřejmě, ano, musí se to provést,“ odpověděl Tucker. „ To je mi jasné a Shaddackovi taky. Přece mě sem poslal, ne? Jen podotýkám, že to může trvat mnohem déle než obvykle. Potřebujeme místo, kam ji uklidíme a kde ji můžeme během konverze hlídat.“

„ Necháme ji tady. V její ložnici nahoře.“

Konverze?

Chrissie se celá rozklepaná postavila přímo proti dveřím.

Se skřípěním a klapotem odstranili židli.

Držela sprej v pravé ruce, skloněný dolů podél těla, napůl schovaný za zády, s ukazováčkem na vršku čepičky.

Dveře se otevřely a v jejich rámu stál Alex.

Chrissie se na něj snažila myslet jako na Alexe Fostera a ne jako na svého otce, ale jen stěží popírala, že určitým způsobem to stále je její tatínek. I když „ Alex Foster“ nebylo o nic přesnější než „ otec“ , protože celkem vzato se z něj stal někdo úplně jiný.

Jeho tvář už nebyla svraštěná zuřivostí. Podobal se víc sám sobě: husté blond vlasy, široký příjemný obličej s výraznými rysy, sprška pih na tvářích a nose. Nicméně výraz očí se něčím děsivě lišil. Zdálo se, že ho ovládá podivná naléhavost, krajní napětí. Je vyhladovělý. Ano, to je ono. Tatínek vypadá hrozně hladově… jako by ho hlad stravoval, jako by hlady zešílel, jako by umíral hladem… ale hladem po něčem jiném než po obyčejném jídle. Nerozuměla podstatě toho hladu, ale vycítila ho, divokou potřebu, která vyvolávala stálé napětí ve svalech, potřebu tak intenzívní, tak živou a spalující, že z něj stoupala ve vlnách jako pára nad hrncem.

„ Pojď ven, Christino,“ přikázal jí.

Chrissie spustila ramena, zamrkala, jako by násilím potlačovala slzy, zachvěla se trochu víc, než bylo třeba, snažila se vypadat co nejmenší, vyděšená a poražená. Váhavě popošla pár kroků.

„ Pojď ven,“ pobízel ji netrpělivě a strkal ji z komory.

Chrissie prošla dveřmi a spatřila matku. Stála kousek stranou za Alexem, krásná Sharon, kaštanové vlasy, zelené oči, ale už v ní nezbylo nic měkkého, maminkovského. Změnila se. Dívala se tvrdě, plná stejné nervózní energie, kterou stěží potlačovala.

U kuchyňského stolu stál neznámý muž v džínách a kostkovaném loveckém kabátě. Bezpochyby to byl Tucker, s nímž hovořila matka: vysoký, štíhlý, hranatý. Zježené, krátce zastřižené vlasy. Tmavé oči pod hlubokým kostnatým čelem; uprostřed obličeje seděl ostře řezaný nos jako kamenný klín, ústa připomínala sečnou ránu. Čelisti mu vyčnívaly jako dravci, který dokáže jedním rázem překousnout svou oběť. V ruce držel černý doktorský kufřík.

Alex Foster chňapl po dceři. Chrissie popadla sprej a vystříkla na otce z půlmetrové vzdálenosti. Zavyl bolestí a překvapením, jenže Chrissie se okamžitě obrátila k matce a také jí stříkla do očí. Zpola oslepení hmatali kolem sebe, ale ona jim vyklouzla a pádila kuchyní.

Ohromenému Tuckerovi se podařilo chytit ji za paži.

Prudce se otočila a kopla ho do rozkroku.

Nepustil ji, ale jeho paže na chvíli ochably. Vytrhla se mu a rozběhla se dolů do haly.

4

Na Moonlight Cove se od východu snášel soumrak, závoj mlhy utkaný spíš z mechového světla než z vodních par. Když Sam Booker vystoupil z vozu na chladný vzduch, byl rád, že má pod manšestrovým sportovním sakem vlněný svetr. V okamžiku, kdy fotobuňka rozžehla naráz všechny lampy, procházel po Ocean Avenue a nahlížel do výkladních skříní, aby nasál atmosféru města.

Věděl, že v Moonlight Cove se lidem daří a nezaměstnanost tu prakticky neexistuje – díky New Wave Microtechnology, která si toto městečko vybrala před deseti lety pro hlavní závod. Přesto nemohl přehlédnout známky upadajícího hospodářství. Dárkový obchod i zlatnictví byly vyklizené, skrz zaprášené tabule výloh viděl holé regály, prázdné vitríny a tiché, hluboké stíny. New Attitudes, módní obchod s konfekcí, právě pořádal výprodej, a soudě podle nedostatku zákazníků, šlo zboží na odbyt pomalu, přestože původní ceny snížili o padesát až sedmdesát procent.

Minul poslední dva bloky domů a za chvilku se octl u pláže. Přešel ulici a zvolna se vracel podél tří bloků k hospodě Knighťs Bridge. Soumrak rychle dohasínal. Z moře stoupala perleťová mlha, vzduch hrál mnoha barvami a jemně pableskoval; na všem ležel tmavě modrý opar, jen pouliční lampy rozstřikovaly žluté světlo. Na město padala tma.

Tři bloky před sebou spatřil Sam zaparkované auto, jinak byl na ulici sám. Opuštěnost spojená s podivným světlem umírajícího dne v něm vyvolávala pocit, že dorazil do města duchů, osídleného pouze mrtvými. Houstnoucí mlha stoupala z Pacifiku, zalévala okolní pahorky a umocňovala představu, že všechny okolní obchody jsou opuštěné a že nenabízejí jiné zboží než pavouci sítě, ticho a strach.

Ty seš ale paličatej chlap, řekl si v duchu. A pěknej morous.

Zkušenosti z něj udělaly pesimistu, optimismu ho zbavil traumatizující běh jeho života.

Kolem nohou se mu plazily cáry mlhy. Na obzoru padalo do moře bledé slunce. Otřásl se a vešel do hospody dát si něco pro zahřátí.

Ani jeden ze tří hostů nepřekypoval dobrou náladou. Nalevo v jednom z černých boxů z PVC se o sebe opíral párek ve středním věku. Mluvili tlumeně. Nad sklenicí točeného piva se u baru skláněl muž s šedivou tváří. Svíral ji oběma rukama a mračil se, jako by mu právě do piva spadl nějaký odporný hmyz.

Zdálo se, že jméno rytíře v názvu podniku podporuje pravou atmosféru starého impéria. Do opěradel barových stoliček byly vsazené různé erbovní štíty, vyřezávané ze dřeva a ručně malované, bezpochyby věrné kopie z nějaké oficiální heraldické příručky. V rohu stálo brnění, na stěnách visely obrazy s loveckými výjevy.

Sam vklouzl na židli kus od muže s šedou tváří. Barman si k němu pospíšil, ale stále přejížděl utěrkou ničím neposkvrněný lesklý barový pult.

„ Co to bude, pane?“ Byl to kulaťoučký muž po všech stránkách: malé oblé bříško, masité předloktí s hustým porostem černých chlupů, buclaté tváře, ústa příliš malá, než aby ladila s ostatními rysy, nos jako knoflík zakončený bambulí, oči natolik okrouhlé, že mu dodávaly výraz překvapení.

„ Máte Guinness?“ zeptal se Sam.

„ To je přece základ každé pořádné hospody, jak já říkám. Kdybychom neměli Guinness… to bychom se už klidně mohli přeměnit na čajovnu.“ Hlas se mu táhl jako med, každé slovo, které pronesl, znělo hladce a kulatě, přesně tak, jak on sám vypadal. Snažil se ze všech sil potěšit. „ Přejete si ho ledový nebo jen trochu vychlazený?“

„ Jen kapánek vychlazený.“

„ Tak je to v pořádku!“ Když se vrátil s pivem a se sklenicí, představil se: „ Já jsem Burt Peckham. Tenhle lokál mi patří.“

Sam lil pivo opatrně podél stěn sklenice, aby příliš nepěnilo. „ Sam Booker. Máte to tu pěkné, Burte,“ odpověděl po chvíli.

„ Díky. Možná že byste se mohl zmínit. Snažím se to tu udržet útulný a dobře zásobený. Mívali jsme tu plno, ale poslední dobou to vypadá, že se většina města dala buď k abstinentům, nebo si vaří pivo doma ve sklepě, jedno nebo druhý.“

„ No, vždyť je pondělí.“

„ Posledních pár měsíců tady bývá poloprázdno i v sobotu večer, a to se nikdy předtím nestalo.“ Kulatá tvář Burta Peckhama se stáhla obavami. Pomalu leštil pult a přitom řečnil: „ Co jen to je – mám pocit, že ti zdravím posedlí Kaliforňané už zašli příliš daleko. Všichni trčí doma, hopsají před obrazovkou, pojídají obilí a vaječné bílky, nebo čím se to k čertu živí, a pijí čistou pramenitou, džus nebo mléčný koktejly. Poslyšte, sklenička nebo dvě denně jsou přece pro každýho zdravý.“

Sam se napil a spokojeně vzdychl. „ Tohle je tak dobré, že to musí jít člověku k duhu.“

„ Taky že jde. Zlepšuje to krevní oběh, čistí vnitřnosti. Velebný pán by měl vychvalovat účinek piva každou neděli a ne proti němu kázat. Všeho s mírou – a tím myslím ty dvě denně.“ Nejspíš si uvědomil, že to s leštěním přehání, a pověsil utěrku na háček. Zůstal stát s pažemi zkříženými na prsou. „ Jenom projíždíte, Same?“

„ Jistě,“ lhal Booker. „ Vyrazil jsem na delší výlet podél pobřeží z Los Angeles na hranice Oregonu. Zatím se jen tak poflakuju, chci si najít nějaké klidné místo na takovou polopenzi.“

„ Na penzi? Co to povídáte?“

„ Poloviční penzi.“

„ Ale vám je tak, no čtyřicet, nebo o trošku víc.“

„ Dvaačtyřicet.“

„ A kdo jste – bankovní lupič?“

„ Makléř. V posledních letech se mi podařily nějaké dobré obchody. Teď mám dojem, že bych mohl z toho kolotoče na chvíli vypadnout a starat se jen o vlastní cenné papíry. Chtěl bych se usadit někde, kde je ticho, žádný smog a žádné zločiny. Mám toho po krk z Los Angeles.“

„ To se dá na cenných papírech opravdu vydělat?“ podivil se Peckham. „ Měl jsem vždycky dojem, že je to stejně výnosný jako hrát v kostky. Copak nezůstal každej s holým zadkem, když to před pár lety na burze krachlo?“

„ Pro jednotlivce je to ztracená věc, ale když jste schopný makléř, můžete z toho hodně vytřískat. Jen se nesmíte nechat strhnout euforií, když jdou papíry nahoru. Žádné papíry nejdou nahoru ani dolů věčně; musíte jen správně odhadnout, kdy se máte pustit proti proudu.“

„ Do penze ve čtyřiceti,“ vrtěl Peckham hlavou. „ Když jsem se uchytil jako barman, myslel jsem, že je to na celej život. Řek jsem svý ženě – když je dobře, lidi pijou z radosti, když zle, pijou, aby zapomněli, takže hospoda je ten nejlepší kšeft. A teď se podívejte,“ obsáhl téměř prázdnou místnost výmluvným gestem. „ Byl bych na tom líp, kdybych prodával prezervativy v klášteře.“

„ Dejte mi ještě pivo.“

„ Poslyšte, třeba se to tady zase změní!“ Když se Peckham vrátil s druhou láhví, Sam řekl: „ Možná že je Moonlight Cove právě to, co hledám. Hádám, že tu pár dnů zůstanu, abych se trochu porozhlédl. Můžete mi doporučit nějaký motel?“

„ Zbývá už jen jeden. Nikdy tu nebyl zvláštní turistický ruch. Obávám se, že ho tu žádný nechce. Až do léta jsme měli čtyři motely. Tři už zkrachovaly. Nevím… i když je tu hezky, možná že město umírá. Pokud se nepletu, populaci neztrácíme… k čertu, ale co teda ztrácíme?“ Popadl utěrku a znovu začal leštit dubový pult. „ V každým případě zkuste Cove Lodge na Cypress Lane. Je to poslední příčná ulice pod Ocean Avenue, svažuje se k mysu, tak budete mít nejspíš výhled na oceán. Opravdu pěkný a klidný místo.“

5

Chrissie Fosterová proběhla halou v přízemí a rozrazila dveře. Pádila přes širokou verandu, dolů po schodech, škobrtla, znovu našla rovnováhu, zahnula vpravo na dvůr a prchala přes trávník, kolem modré hondy, která zjevně patřila Tuckerovi. Směřovala ke stájím. Hlasité pleskání tenisek dunělo jako kanonáda. Kvapem se stmívalo. Kéž by dokázala utíkat rychleji a potichounku. I když se Tuckerovi a rodičům nepodaří dorazit na verandu dřív, než ji skryjí temné stíny, stejně by mohli zaslechnout, kam běží.

Obloha už z větší části vyhasla, jen západní obzor barvila tmavě rudá záře, jako by se všechno světlo říjnového dne svařilo v karmínovou kaši a usadilo na dně nebeského kotle. Z nedalekého moře se plazily chomáče mlhy a Chrissie doufala, že co nejdřív zhoustnou natolik, aby jí poskytly spolehlivý úkryt. Doběhla k první ze dvou dlouhých stájí a odvalila velká posuvná vrata. Do nosu jí udeřil povědomý, ne nepříjemný koňský zápach, smíšený s vůní slámy, sena, zrní a sedlové kůže, s puchem hnoje a mazání pro zvířata.

Otočila vypínačem nočního osvětlení, tři slabé žárovky blikly a matně osvětlily budovu, aniž vyrušily její obyvatele. Po obou stranách hlavní uličky se táhlo dvakrát deset stání, nad půlenými dveřmi vykukovali zvědaví koně. Pár z nich patřilo Chrissieiným rodičům, ale většina náležela lidem z Moonlight Cove a nejbližšího okolí. Koně funěli a pofrkávali, jeden slabě zaržál. Chrissie kolem nich proběhla do posledního boxu na levé straně, kde byla ustájena grošovaná klisna Godiva.

Ke stájím se dalo projít i přímo zvenku, ačkoliv v téhle roční době už byly holandské dveře zavřeny nahoře i dole na závoru, aby ze stáje neunikalo teplo. Godiva byla milá, mírná klisna a k Chrissie se chovala zvlášť přátelsky, ale dokázala by zjankovatět, kdyby se k ní přiblížila potmě. Kdyby rovnou otevřela venkovní dveře, mohl by kůň vyhazovat, nebo se splašit. A Chrissie nezbývala ani vteřinka na nějaké chlácholení.

Godiva už na ni čekala. Potřásla hlavou s lesklou hustou bílou hřívou, po které ji pokřtili, a odfrkla na pozdrav.

Chrissie odsunula závoru, aniž spustila oči z hlavního vchodu, odkud očekávala rodiče i Tuckera, kteří mohli každou chvíli vtrhnout dovnitř. Godiva vyšla do uličky mezi dvěma řadami stání.

„ Buď hodná, Godivo. Prosím tě, buď milá.“

Nemohla se zdržovat sedláním ani nasazováním udidla. Opřela se kobylce do slabin a vedla ji přes prostor s jezdeckou výstrojí a přístřešek v poslední čtvrtině stáje, kde se skladovalo krmivo. V temném koutě zmizela vyplašená myš. Otevřenými dveřmi na konci stodoly proudil dovnitř studený vzduch.

Jenže byla příliš malá. Bez třmenů, do nichž by zasunula nohu, nedokázala nasednout.

V rohu skladiště objevila kovářskou stoličku. Nohou si ji přitáhla k boku koně.

„ Tady je,“ zařval Tucker z opačného konce haly. „ Ve stáji!“

Stolička nebyla natolik vysoká, aby nahradila třmeny.

Vnímala dunění Tuckerových kroků, blíž, blíž, ještě blíž, ale nepodívala se na něj.

„ Už ji mám!“ zařval.

Chrissie popadla nádhernou bílou hřívu, vrhla se k obrovské klisně, vymrštila nohu, ještě kousek se přes její boky zoufale škrábala nahoru, tahala ji za hřívu. Godivu to muselo bolet, ale ta stará dobračka to brala stoicky. Nevyhodila, ani nenaříkala, jako by jí nějaký koňský instinkt napověděl, že život téhle holčičky závisí na její rozvaze. Najednou se Chrissie octla na hřbetě.

Povážlivě se kymácela, ale byla nahoře, kolena pevně sevřená, prsty zaklesnuté v hřívě.

„ Jed!“ pobídla patami Godivu.

Právě v té chvíli ji Tucker dostihl. Chňapl jí po noze, podařilo se mu zachytit džíny. Jeho hluboko posazené oči byly šílené zlostí; chřípí se mu chvělo, z úzkých rtů cenil zuby. Kopla ho do brady a on ji pustil.

V té chvíli vyrazila Godiva otevřenými dveřmi do noci. „ Má koně!“ křičel Tucker. „ Jede na koni!“

Grošák uháněl přímo k travnaté stráni, která se po dvou stech metrech svažovala k moři, kde poslední záchvěvy kalně rudého slunce kreslily na černou vodu mdlé, kropenaté vzorky. Jenže Chrissie nechtěla na pobřeží, protože si nebyla jistá, kam až vystoupilo moře. V některých místech nejsou pláže moc široké ani při odlivu; jestliže je teď příliv, může voda dosahovat až ke skalním útesům, a tudy už by se nedalo projet. Nemohla riskovat, aby se octla v pasti, s rodiči a Tuckerem v patách.

I bez sedla a v plném trysku se jí podařilo zaujmout lepší polohu. Rozkročila pořádně nohy, a jakmile nepadala k jedné straně jako skrček, zabořila obě ruce do husté bílé hřívy, pevně sevřela drsné žíně a pokusila se je využít místo otěží. Přiměla Godivu zahnout doleva, pryč od moře, pryč od domu, zpět ke stájím a dál na cestu, která asi po osmi stech metrech ústí na okresní silnici. Tam se spíš dočká pomoci.

Místo aby se vzbouřila proti všem surovostem, trpělivá Godiva okamžitě reagovala. Stočila se doleva tak krásně, jako by v hubě měla udidlo a cítila škubnutí opratí. Dunění kopyt se odráželo od zdí stodoly.

„ Jseš báječná holka!“ křičela Chrissie na koně. „ Miluju tě, Godivo!“

V bezpečné vzdálenosti minuly východní konec stájí, místo, kudy před chvílí vstoupila. Okamžité poznala Tuckera. Odlepil se od vrat, zjevně překvapený tím, že ji vidí přijíždět, místo aby uháněla k oceánu. Vrhl se k ní příšerným tempem, ale na statné zvíře nestačil.

Dorazily na polní cestu a Chrissie se snažila držet Godivu na měkkém okraji tvrdého povrchu polní cesty. Naklonila se co nejvíc kupředu, jak jen jí to koňský hřbet dovoloval, a vyděšená, aby nespadla, cítila v kostech každý hrbol. Vlevo spatřila dům, osvětlená okna lákala. Jenže už to nebyl její domov; změnil se v peklo ohraničené čtyřmi stěnami, záře v oknech připomínala plameny v síních podsvětí.

Náhle zahlédla, jak cosi uhání přes přední trávník směrem k polní cestě. Bylo to nízké a rychlé, velké jako člověk, ale pohybovalo se to na všech čtyřech – nebo skoro tak –, poskakovalo to asi dvacet metrů od ní a stále se to přibližovalo. Spatřila další podivnou postavu, přibližně stejně velkou jako tu první, která se hnala přímo za ní. Obě bizarní bytosti se objevily na pozadí osvětleného domu a Chrissie nedokázala rozeznat víc než jejich obrysy. Přesto jí bylo jasné, kdo jsou. No, ne tak docela. Věděla, kdo to pravděpodobně je, ale stále nedokázala říct, co je to. i když je zahlédla dnes ráno nahoře v hale. Mohla tvrdit, čím bývaly – lidmi jako ona sama –, ale teď…?

„ Jeď, Godivo, jeď!“

Dokonce bez otěží, které by ji pobídly k většímu spěchu, kobylka prodloužila krok, jako by s Chrissie splynuly v jedno tělo.

Pak nechaly dům za zády a ze všech sil uháněly přes přilehlý trávník, pádily k okresní silnici, vzdálené necelých čtyři sta metrů. Rychlonohá klisna napínala svaly, její mocný, pravidelný pohyb konejšil a povzbuzoval. Chrissie už nevnímala nepříjemné drncání a otřesy, zdálo se, že se sotva dotýkají země, že se prakticky vznášejí.

Ohlédla se přes rameno, ale žádné poskakující postavy nespatřila. Přesto jí bylo jasné, že ji pronásledují, skryti ve vrstvách stínů. Na západním obzoru se kalné červánky rychle zbarvovaly do karmínova, světla domů mizela. I s přibývajícím měsícem, rozhazujícím stříbrné paprsky na řadu pahorků na východě, byla viditelnost slabá.

Třebaže neviděla pronásledovatele na zemi, nebyl pro ni žádný problém rozeznat reflektory Tuckerovy modré hondy. Před jejich domem, asi dvě stě metrů za ní, obrátil prudce na cestu a pustil se do pronásledování.

Chrissie nepochybovala, že Godiva předběhne každého člověka i zvíře, snad kromě lepšího koně, ale bylo jí jasné, že s autem se měřit nemůže. Tucker je dostihne v několika vteřinách. Zřetelně si vybavovala jeho tvář: kostnaté čelo, ostrý nos, hluboko posazené oči jako dva kameny z černého mramoru. Vyzařovaly stejně nadlidský temperament, který už předtím spatřila u svých rodičů – překypující nervózní energii spojenou se záhadným výrazem hladového tvora. Věděla, že udělá všechno, aby ji zastavil, že se pokusí srazit Godivu.

Samozřejmě že na louce nemůže auto použít. Váhavě stiskla kolena a pravou rukou přitáhla hřívu, aby přinutila klisnu sejít z cesty a zapomenout na okresní silnici, kde by nejspíš našly rychlou pomoc. Godiva reagovala bez váhání. Zamířily k lesu, ke vzdálenému konci pastviny, asi půl kilometru směrem na jih.

Chrissie rozeznávala proti černé obloze les jako nezřetelnou ježící se masu. Podrobnosti terénu, který musí zdolat, viděla spíš v duchu než ve skutečnosti. Doufala, že kůň se v noci orientuje lépe než ona.

„ Seš má holka, běž, běž, seš má holka, utíkej!“ pobízela klisnu.

Rychlým pohybem vířily jinak nehybný vzduch. Chrissie si uvědomovala horký dech Godivy, který se srážel v čúrcích, i svůj vlastní, vycházející z úst jako pára. Srdce jí bilo v rytmu šíleného dusotu kopyt, cítila, že Godiva a ona už nejsou jezdec a kůň, ale jedna bytost spojená dechem a krví.

Cítila vzrušení i děs zároveň, přestože jí šlo o život. Tohle poznání ji ohromilo. Blízkost smrti – nebo v tomto případě něčeho daleko horšího – podivně dráždila, temně přitahovala svou existencí i rozměry, jaké si předtím nedokázala představit. Nečekané vzrušení ji polekalo stejně jako lidé, kteří se za ní hnali.

Tiskla se ke grošákovi, občas na neosedlaném hřbetě nadskočila nebezpečně vysoko, ale držela se pevně, pracovala svaly stejně jako kůň pod ní. S každým úderem kopyt rostla i jistota, že se jim podaří uprchnout. Klisna měla srdce na pravém místě i výdrž. Když přeběhly tři čtvrtiny louky a na dosah se objevily první stromy, Chrissie se rozhodla stočit koně znovu na východ. Ani na kraji lesa nepomyslela na okresní silnici, dodržovala původní směr a …

Godiva upadla.

Nejspíš jí noha uvízla v nějaké prohlubni, krtinci, králičím doupěti, nebo snad v příkopu, klopýtla a ztratila rovnováhu. Chvíli se snažila balancovat, ale nepodařilo se, spadla a zaržála hrůzou.

Chrissie se bála, že ji klisna zalehne a rozmačká, nebo jí přinejmenším zlomí nohu. Naštěstí neměla otěže, které by se jí zapletly mezi nohy, ani sedlo, na němž by mohla uvíznout. Podvědomě se pustila hřívy, přelétla vzduchem vysoko nad hlavou klisny, a ačkoli byla země vystlaná měkkým, hustým porostem trávy, dopadla tvrdě. Vyrazila si dech a málem si překousla jazyk. Ale ležela tři metry od koně, proto se cítila bezpečná.

Godiva se zvedla první, škrábala se na nohy hned poté, co ztratila rovnováhu. Minula Chrissie s očima rozšířenýma strachem, pravé přední noze zjevně ulevovala. Musela si ji jen podvrtnout, se zlomenou by zůstala ležet.

Chrissie zavolala na klisnu v obavě, že kůň uteče. Ale nemohla popadnout dech a jméno kobylky jen zašeptala. „ Godivo!“

Kůň cválal na západ, k moři a stájím.

Chrissie se mezitím vzepřela na rukou a na kolenou. Uznala, že chromý kůň by jí nebyl mnoho platný, a přestala se o kobylku starat. Popadala dech a trochu se jí točila hlava, ale věděla, že musí vstát a znovu vyrazit, protože jí bezpochyby jsou v patách. Viděla rozsvícená světla hondy, zaparkované u okraje cesty asi tři sta metrů severně. I když na obzoru ještě prosakoval krvavý západ slunce, louka už tonula ve tmě. Nedokázala určit, jak daleko jsou ta podivně rychlá stvoření, jenom si byla jistá, že se blíží a v několika minutách jim padne do rukou.

Napřímila se a vrávoravě popošla směrem k lesu. Potácela se tak pár metrů, dokud se nohy nevzpamatovaly z otřesu a nedokázaly se rozběhnout.

6

Po léta se Sam Booker utvrzoval v názoru, že pobřeží Kalifornie dodávají půvabu hostince, mistrovské kamenné stavby, obložené dřevem, s klenutými stropy, šikmými okny, dvorky se šťavnatou trávou a chodníky dlážděnými cihlami. Navzdory příjemným představám, které vyvolávalo už samo jméno, a podivuhodně krásnému zasazení do krajiny Cove Lodge nepatřilo k žádným z kalifornských skvostů. Byla to běžně omítnutá dvoupatrová stavba se čtyřiceti pokoji, obdélníková krabice, zakončená na jedné straně obyčejnou kavárnou. Chyběl jí bazén. Všechen komfort představovaly dva automaty na led a sodu na obou podlažích. Poutač nad motelem nevynikal ani barvami, ani výtvarným zpracováním, byl to jednoduchý, laciný malý neón.

Recepční mu dal pokoj v prvním patře s výhledem na oceán, i když o to Samovi příliš nešlo. Soudě podle nepatrného počtu aut na parkovišti, byly místnosti s výhledem na moře stejně volné. Podlaží skrývalo dvacet pokojů s příslušenstvím, po deseti na každé straně chodby. Halu zdobil křiklavý oranžový koberec s krátkým vlasem, ostrá barva bodala do očí. Z východních pokojů byl výhled na Cypress Lane; západní vedly k oceánu. Jemu připadl pokoj na severozápadním konci: královská postel s proleželou matrací a sepraným potahem, noční stolky poznamenané stopami cigaret, televize na otočném stojánku, stůl, dvě židle s rovným opěradlem, sekretář, o nějž se zhasla spousta nedopalků, telefon, koupelna a velké okno, které rámovalo pohled na tmavé moře.

Cesťáci, které opustilo štěstí a ocitli se před krachem či které sklíčenost dohnala k sebevraždě, často končí život právě v takových pokojích.

Rozbalil dva kufry, šaty pověsil do skříně a ostatní věci uložil do zásuvek. Pak se posadil na okraj postele a civěl na telefon na nočním stolku.

Měl by zavolat svému synovi Scottovi, který zůstal v Los Angeles, ale z tohoto aparátu nemůže. Až se o něj začne zajímat místní policie, dříve či později navštíví Co ve Lodge, prohlédnou účty meziměstských hovorů, pročmuchají čísla, která vytáčel, a pokusí se kousek po kousku sestavit jeho pravou totožnost podle toho, s kým mluvil. Aby zachoval inkognito, musí užívat pouze číslo svého kontaktu v úřadovně v Los Angeles, tajnou linku, na níž se ozve: „ Cenné papíry Birchfield, co pro vás mohu udělat?“ Telefonní společnost toto číslo skutečně registrovala na jméno neexistující firmy, pro niž Sam Booker pomyslně pracuje jako makléř. FBI nemůžou vystopovat. Zatím nemá co hlásit, proto nechal sluchátko ve vidlici. Cestou na večeři brnkne Scottovi z veřejné stanice.

Ve skutečnosti nechtěl s chlapcem mluvit, zavolá mu jen z povinnosti. Tenhle fakt Sama děsil. Rozhovory se synem přestaly být příjemné nejméně před třemi lety, v době, kdy oslavil třinácté narozeniny. Rok poté, co mu zemřela matka. Sama by zajímalo, jestli by to s chlapcem šlo z kopce tak rychle a dokonale, i kdyby Karen žila. Když se jeho myšlenky ubíraly tímto směrem, vždycky dospěl k úvahám o svém podílu na synově pádu. Zvrtlo by se to s ním tak ošklivě bez ohledu na rodičovskou péči, které se mu dostalo? Byl jeho krach nevyhnutelný? Měl slabost v sobě, nebo mu ji určily hvězdy? Nastal Scottův pád v důsledku otcova selhání, když mu nedokázal najít a ukázat lepší, světlejší cestu a vést ho po ní?

Když tohle všechno v myšlenkách rozebíral, nejraději by hned zabásl Willy Lomana, přímo tady v Cove Lodge, i když není obchodník.

Pivo značky Guinness.

Dobré mexické jídlo.

Goldie Hawnová.

Strach ze smrti.

Jako seznam důvodů k životu je to zatraceně krátké a žalostné, aby nad tím člověk uvažoval, ale snad i tak jich je dost.

V koupelně si opláchl ruce a obličej studenou vodou, ale pořád se cítil unavený.

Sundal si manšestrové sako a přes rameno si přetáhl řemeny s pouzdrem na pistoli z měkké kůže. Zároveň vybalil z kufru speciální Smith and Wesson ráže osmatřicet. Nabil ji. Než se znovu oblékl, vložil pistoli do pouzdra. Střih saka dokonale zakrýval zbraň, nikde se nenadouvalo, pouzdro s pistolí spočívalo šikovně vzadu tak, že se dalo nesnadno zahlédnout, i když měl sako rozepnuté.

Tajnému poslání odpovídaly i Samova tvář a postava. Vážil 76 kilogramů, byl svalnatý, šlachovitý, jen s trochou podkožního tuku, třebaže ani zdaleka nepřipomínal vzpěrače s býčí šíjí a kondicí, která by vzbuzovala pozornost. Také obličej neměl nijak výrazný: ani ošklivý, ani krásný, ani příliš široký, ani úzký, bez obvykle ostře řezaných rysů či zvlášť tupé vizáže. Žádné jizvy a šrámy. Slámově žluté vlasy měly nadčasový sestřih co do délky i stylu. Nebyly by nápadné v dobách módy krátkých ježků, ani když se nosily vlasy po ramena.

Průměru se vymykaly pouze oči, ty byly opravdu zajímavé. Šedomodré s tmavšími skvrnami. Ženy mu často říkávaly, že má nejkrásnější oči, jaké kdy viděly. Kdysi ho zajímalo, co si o něm ženy myslí.

Zavrtěl se, aby se ujistil, že pouzdro s pistolí sedí dobře.

Neočekával, že by zbraň potřeboval hned ten večer. Ještě nezačal čenichat, aby na sebe upoutal pozornost; a dokud někomu nešlápne na kuří oko, nikdo se o něj nebude starat.

Nicméně od této chvíle se od zbraně neodloučí. Nemůže ji nechat v motelu nebo ji pohodit v zamčeném autě; kdyby se někdo namáhal po něm jít a našel zbraň, jeho inkognito by vybouchlo. Žádný makléř ve středním věku, který hledá na pobřeží ráj, kde by mohl zakotvit na penzi, by se nepohyboval s osmatřicítkou s krátkou hlavní. Tenhle model je policajtská zbraň.

Vložil klíč do kapsy a vydal se na večeři.

7

Tessa Jane Locklandová se zapsala v recepci motelu Cove Lodge. Teď stála u velkého neosvětleného okna pokoje a dlouze hleděla na nekonečnou rozlohu temného Pacifiku a na pláž, odkud její sestra Janice podle všech předpokladů vyrazila na svou děsnou, sebevražednou pouť.

Podle oficiální verze se Janice vydala na pobřeží pozdě v noci, sama, v náhlém záchvatu úzkosti. Obrovskou dávku sedativ zapila několika hlty dietní coca-coly. Pak ze sebe strhla šaty a namířila si to směrem k Japonsku. Působením prášků ztratila vědomi a brzy se ocitla v ledovém objetí moře. Nakonec se utopila.

„ Kecy!“ řekla Tessa tiše, jako by promlouvala k svému obrazu v chladném zrcadle.

Janice Locklandová-Capshawová nikdy neztrácela naději ani optimismus. Tenhle povahový rys měli společný všichni Locklandové. Nic nedokázalo zahnat Janice do kouta, aby tam nad sebou fňukala. A kdyby, za okamžik by se začala smát své vlastní hlouposti a sebelítosti, zvedla by se a zašla do kina, nebo by se místo psychoterapie vydala běhat. Dokonce i když zemřel Richard, Janice nikdy nedovolila, aby smutek přerostl v depresi, třebaže muže z celého srdce milovala.

Tak co by ji mohlo dohnat k takovému citovému kotrmelci? Když zvažovala vysvětlení policie, vyvolávalo v ní vlny sarkasmu. Možná že si Janice zašla na večeři a jídlo, které jí předložili, bylo natolik hnusné, že ji nezbývalo nic než sebevražda. To je ono! Nebo se jí rozbil televizor a ona“ nemohla sledovat svůj oblíbený doják, což ji přivedlo do stavu naprostého zoufalství. Určitě. Tenhle scénář byl stejně přijatelný jako zkazky, které předložila místní policie a koroner ve své zprávě.

Sebevražda.

„ Kecy!“ opakovala Tessa.

Z okna motelu viděla pouze úzký pás pláže v místech, kde se země setkávala s pěnícím příbojem. Mrazivé světlo srpku měsíce kalně barvilo písek, který se ve zvlněných pásech táhl podél pobřeží na jiho i severozápad.

Tessu přemohla touha stát na pláži přesně tam, odkud její sestra podle všech předpokladů vyrazila na svou věčnou plavbu, v místech, kam příliv za pár dní vrátil její odulou, zohyzděnou mrtvolu.

Odvrátila se od okna a rozsvítila stolní lampičku. Z ramínka ve skříni si vzala hnědé kožené sako, přes rameno přehodila kabelku a vyšla ven. Dveře za sebou zamkla. Zajde si na pláž přesně do míst, kde nejspíš stála Janice. Podvědomě cítila, že tak najde klíč k rozřešení celého případu, že vnitřním zrakem zahlédne sestřin příběh, nebo ho objeví záchvěvem intuice.

8

Když nad temnými východními pahorky vyšel stříbrný skrojek měsíce, Chrissie pádila podél linie stromů a hledala místo, kudy proniknout do lesa dřív, než ji dohoní její pronásledovatelé. Náhle se ocitla u Pyramidy, jehlancovité skály, která dostala jméno podle svého tvaru. Byla dvakrát vyšší než Chrissie, třístranná, nahoře zaoblená. Jako malá se bavila představou, že tuhle skálu vztyčili před mnoha věky příslušníci nějakého kmene, který byl vyhnán z Egypta a měřil jen pár centimetrů. Protože si tady na louce i v lese hrávala léta, znala terén stejně dobře jako vlastní dům. Určitě víc než její rodiče a Tucker, kteří jí tím dávali šanci. Proklouzla kolem Pyramidy do tmavého podrostu, na úzkou pěšinku, vyšlapanou zvěří.

Nikoho za sebou v té tmě neslyšela, ale nehodlala ztrácet čas nějakým ohlížením. Podezírala rodiče i Tuckera, že ji pronásledují tiše jako dravci, kteří se ukážou, až když udeří.

Lesy na pobřeží tvořily většinou borovice všech možných druhů, mezi nimi prostíralo své nádherně zbarvené listy několik blahovičníků. Připomínaly cáry nachového pohřebního rubáše. Chrissie postupovala po cestičce, která se pomalu stáčela dolů do údolí. V polovině lesíku rostly stromy tak daleko od sebe, že se část měsíčního světla prodrala podrostem a pokryla cestičku studeně zářícím kobercem. Valící se mlha byla stále příliš řídká a propouštěla většinu sinalého světla, ale jinde mu spleť větví nedovolila proniknout.

Dokonce i když se v měsíčních paprscích vyloupla pěšinka, Chrissie raději neutíkala, protože by ji mohly zachytit kořeny stromů, roztahující se všude kolem. Také nízké větve představovaly nebezpečí. Ale stejně spěchala.

V duchu volila slova, jako by předčítala z dobrodružné knížky, jejíž hlavní hrdinkou byla ona sama, z knížky podobné těm, které tak milovala: Mladičká Chrissie se nemýlila. Zachovávala duchapřítomnost a pohotově reagovala. Už se nebála ani tmy ani pomyšlení na své příšerné pronásledovatele. Takové skvělé děvče!

Brzy doběhne na úpatí svahu, odkud může pokračovat na západ k oceánu, nebo na východ k okresní silnici, která přemosťuje údolí. Bydlí tam pár rodin, jenže je to víc než tři kilometry od okraje Moonlight Cove. Ještě míň lidí žije u moře, protože parcely podél pobřeží jsou chráněné a nikdo v těch místech nesmí stavět. Přestože naděje na pomoc u Tichého oceánu klesala k nule, její šance na východě nebyly o nic lepší. Na okresní silnici byl provoz minimální a lemovalo ji jen pár domů. Kromě toho tam může číhat Tucker se svou hondou, až se tam objeví a zamává na první projíždějící auto.

Se zoufalou obavou sešla posledních pár metrů. Stromy lemující pěšinku ustoupily neproniknutelné změti stále zelených křovin, připomínajících malé duby. Několik obrovských kapradin, pro něž jsou časté mlhy ideální, po ní natahovalo malé ruce. Chrissie se zachvěla.

Na dně údolí měl své koryto široký mělký potok. Na břehu se zastavila, aby popadla dech. Potok téměř vyschl, v téhle roční době jím líně protékalo jen pár centimetrů vody; ve světle měsíce se temně leskla.

Noc byla bezvětrná.

Tichá.

Zachvěla se. Teprve teď si uvědomila, jaká je zima. Džíny a modrá flanelová kostkovaná košile jí stačily přes den, ne teď ve studeném, vlhkém vzduchu podzimní noci.

Prochladlá a vyděšená k smrti vůbec netušila, co podnikne dál. Nejvíc ze všeho se zlobila sama na sebe, protože se cítila slabá na duši i na těle. Dobrodružné knížky slečny Nortonové se jen hemžily neohroženými mladými hrdinkami, které vydrží mnohem delší pronásledování, větší zimu i hroznější utrpení, než je to její. A stále jim to myslí a jsou schopné se rychle a většinou správně rozhodnout. Posílená tímhle srovnáním sestupovala Chrissie ze svahu. Přešla asi tři metry jílovité půdy, splavené z okolních kopců posledními dešti, a pokusila se přeskočit mělký potok. Cákla do vody pár centimetrů od protějšího břehu. Nicméně prošla dalším mazlavým jílem, který se jí lepil na mokré tenisky, vyšplhala do protějšího břehu a pustila se vzhůru po strmé straně kaňonu k dalším stromům.

V těchto končinách si už nehrávala, ale stejně se nebála, že se ztratí. Dokázala rozeznat světové strany podle pohybu řídké mlhy a postavení měsíce, byla si jistá, že směřuje stále na jih. Věřila, že asi po půldruhém kilometru narazí na skupinu domů a na rozlehlé pozemky New Wave Microtechnology. které se prostírají mezi Fosterovými stájemi a městečkem. Tam najde pomoc.

Jenže teprve pak začne skutečná potíž. Bude muset někoho přesvědčit, že její rodiče už nejsou její rodiče, že se proměnili, nebo jsou posedlí ďáblem, nebo jejich duše ovládl nějaký zlý duch či… síla. A že ji chtějí také proměnit.

No nazdar!

Byla bystrá, odpovědná a dokázala se vyjadřovat, ale přece jen byla jedenáctiletá holčička. Vyslechnou ji, budou pokyvovat hlavou a usmívat se, ale pak zavolají jejím rodičům a rodiče budou mnohem přesvědčivější než ona…

Přesto to musím zkusit, řekla si, když začala slézat jižní stěnu kaňonu. Jestli se mi nepodaří někoho přesvědčit, co jiného mi zbývá? Vzdát se? Nemám šanci.

Dvě stě metrů za ní, na vrcholku stěny, z níž před chvílí sestoupila, něco zavřískalo. Nebyl to úplně lidský výkřik, ale ani zvířecí jekot. Na první zavřískání odpovědělo další, a pak znovu. Podle zabarvení patřilo každé jinému tvorovi.

Chrissie se zastavila na strmé cestičce pod baldachýnem pronikavě vonících větví, jednu ruku opřenou o popraskanou kůru borovice. Ohlédla se a naslouchala kvílení a naříkání pronásledovatelů, které připomínalo vytí smečky kojotů… ale nějak podivně, vzbuzovalo daleko větší hrůzu. Ten zvuk byl studený, že jí pronikl pod kůži a jako jehla projel do morku kostí.

Jejich vytí nejspíš znamenalo, jak silně si věří. Byli si jistí, že ji v každém případě dostanou. Už nepotřebovali mlčet.

„Kdo jste?“ zašeptala.

Podezírala je, že ve tmě vidí stejně dobře jako kočky.

Mohou ji vyčmuchat jako psi?

Poplašené srdce se jí bolestivě zmítalo v hrudi.

Cítila se zranitelná a opuštěná, obrátila se od dorážejících lovců a začala se škrábat po cestičce vedoucí k jižnímu okraji kaňonu.

9

Tessa Locklandová scházela od úpatí Ocean Avenue přes prázdné parkoviště na veřejnou pláž. Od Tichého oceánu se zvedal větřík, slabý, ale poměrně studený. Byla ráda, že si oblékla dlouhé kalhoty, vlněný svetr a koženou bundu.

Procházela měkkým pískem do míst, kam už nedosahovalo světlo pouličních lamp, kolem vysokého cypřiše na pláži, nafoukaného mořskými větry do jednolitého účesu jako oblé sochy od Erté. V místech, kde pláž omýval příboj, jen pár centimetrů od jejích bot, se Tessa zahleděla na západ. Srpek měsíce nestačil ozářit obrovskou plochu zpěněného moře; rozeznala sotva tři rázy příbojových vln, které se k ní ze tmy vzdouvaly.

Snažila se v duchu vyvolat obraz sestry, jak stojí na opuštěné pláži a zapíjí dietní colou pár desítek kapslí sedativa, hned nato se svléká do naha a vrhá se do ledových vln. Ne. Janice ne.

S narůstajícím přesvědčením, že úřední činitelé v Moonlight Cove jsou neschopní cvoci či lháři, postupovala zvolna podél stáčejícího se pobřeží. V perleťovém svitu přibývajícího měsíce pečlivě zkoumala písek, cypřiše rozhozené po pláži a zvětralé skalní útvary. Nehledala konkrétní stopy, které by jí napověděly, co se tu před třemi týdny přihodilo; ty už dávno spláchlo moře a rozfoukal vítr. Jen podvědomě doufala, že krajina sama, tma, ledový vítr a světlé chuchvalce pomalu houstnoucí mlhy jí pomohou vypracovat teorii o tom, co se s Janice skutečně stalo, a také najít způsob, jak tuto teorii dokázat.

Pracovala u filmu a zaměřila se na rozmanité technické a dokumentární snímky. Když jí někdy vrtala hlavou otázka, jaký význam a smysl má chystaný projekt, často jí stačilo ponořit se do atmosféry určitého místa, možného dějiště snímku, a přístup k tématu a samo vyprávění se dostavily. Například v přípravném období cestopisného filmu často strávila pár dnů jenom tím, že bezcílně bloumala po městech jako Singapur, Hongkong či Rio, aby nasála zdánlivé maličkosti, které však pro ni měly daleko větší cenu než pročítání hory písemností či brainstorming na dané téma. I když samozřejmě nic z toho nepodceňovala.

Neušla ani šedesát metrů na jih podél pláže, když ji zastavil ostrý, strašidelný křik. Hlas stoupal a klesal, sílil a zase mizel, nesl se daleko od ní, až náhle zmlkl.

Roztřesená víc podivnými výkřiky než ostrým říjnovým vzduchem snažila si ujasnit, co slyšela. I když to trochu připomínalo vytí psa, byla si jistá, že ten zvuk psovi nepatřil. Přestože to mělo stopy kočičího nářku a mrouskání, byla stejně tak přesvědčená, že to nebyla ani kočka. Rozhodně ne domácí číča, ta by nemňoukala tak hrozivě, a pokud věděla, žádné pumy se v pobřežních pahorcích neskrývají, určitě ne na konci městečka jako Moonlight Cove.

Když už chtěla pokračovat v cestě, tajuplný výkřik znovu prořízl tmu. Věděla s určitostí, že se nese z vrcholku strmého útesu nad pláží, kousek dál na jih, kde je osvětlených domů s výhledem na moře podstatně méně než podél středu zálivu. Tentokrát vyústilo zavytí v protáhlé zavrčení, které mohlo patřit velkému psovi, ovšem Tessa stále cítila, že pochází od nějakého jiného tvora. Kdesi na útesu musí někdo chovat v kleci exotické zvíře: nejspíš vlka, nebo nějakou velkou horskou kočku, která se tady na severním pobřeží volně nevyskytuje.

Jenže ani tohle vysvětlení ji neuspokojilo. V tom výkřiku bylo něco podivného, prazvláštního, co nedokázala zařadit, zabarvení, které se nevztahovalo ani k vlkovi, ani k horské kočce. Očekávala další zavřeštění, ale žádné nepřicházelo.

Tma kolem ní houstla. Mlha se měnila v kaši a těžké mraky zavalily srpek měsíce.

Rozhodla se, že bude rozumnější nasávat atmosféru za denního světla, a zamířila zpět k lampám na úpatí Ocean Avenue, které pomalu pohlcovala mlha. Nezdálo se jí, že skoro utíká, dokud neprošla přes parkoviště a nezačala stoupat kolem prvního příkrého bloku domů na Ocean Avenue. Tehdy si uvědomila, jak se žene, protože náhle zaslechla svůj namáhavý dech.

10

Thomas Shaddack plul v naprosté tmě, ani teplé, ani studené, vznášel se v jakémsi stavu beztíže. Nevnímal doteky či podněty zvenčí, připadal si bez údů, svalů a kostí, jako by jeho základem nebyla fyzická substance. Slabá nit myšlenek ho spojovala s jeho tělesností a v nejzazších koutech mozku si nepřestával uvědomovat, že je člověk – takový nějaký Ichabod Crane, vysoký metr osmdesát, pětasedmdesát kilo, štíhlý kostnatý, s příliš úzkým obličejem a vysokým čelem, s hnědýma očima tak světlýma, že hrály téměř do žluta.

Také matně chápal, že je nahý a že se uměle zbaven smyslů vznáší v kabině, připomínající zastaralé železné plíce, ale čtyřikrát větší. Slabá žárovka zůstala zhasnutá a ani pláštěm nádrže nepronikalo světlo. Bazén, v němž Shaddack plul, byl hluboký pouze pár metrů, naplněný desetiprocentním roztokem síranu hořečnatého, aby nadnášení bylo optimální. Sledována počítačem jako každá součást tohoto prostředí udržovala voda teplotu mezi třiceti čtyřmi stupni, kdy je tělo nejméně ovlivňováno přitažlivostí, a sedmatřiceti, mezní teplotou lidského těla.

Netrpěl klaustrofobií. Minutu či dvě poté, co vstoupil do nádrže a zavřel za sebou poklop, se spojení s vnějším světem vytratilo.

Zbavený zraku, chuti, sluchu, čichu i hmatu, bez ponětí o místě a čase, osvobodil tělo i duši od deprimujících omezení pozemského žití a vznesl se k nedostižným výšinám vnitřního pohledu, za hranice běžných myšlenek a představ, do složitého světa hypotéz, přesahujících meze lidského chápání.

Dokonce i mimo tuto kabinu byl génius. Psali o tom v magazínu Time, tak to musí být pravda. Vybudoval New Wave Microtechnology z firmy, která zápasila o holou existenci a jejíž předchozí kapitál činil dvacet tisíc dolarů. Dnes je to podnik s třemi sty milióny dolarů obratu ročně a zahrnuje všechny složité operace, od plánování přes výzkum až k vývoji špičkové mikrotechnologie.

Teď se ovšem Shaddack nepokoušel bystřit si rozum nějakým žhavým výzkumným problémem. Užíval nádrže výhradně k odpočinku, kvůli zvláštním představám, které ho nikdy nepřestaly okouzlovat a vzrušovat.

Ano, kvůli těm představám především.

Kromě tenounké nitky, která ho podvědomě spojovala se skutečností, věřil, že se nachází v rozměrném a složitém stroji, tak obrovském, že jeho parametry lze proměřit stejně nesnadno jako údaje o samotném vesmíru. Nacházel se ve sféře iluzí, ale nekonečně mohutnějších a spořádanějších než sen sám. Vznášel se jako zrnko prachu v tajemně osvětlených vnitřnostech tohoto pomyslného mechanismu, plul podél masivních stěn a propojených kuželů otáčejících se hřídelí, mezi chřestícími řetězy, myriádami rozpínavých ojnic, jejichž pohyb přenášely kladky přes spojovací tyče k pohyblivým kloubům klikových hřídelí. Dobře namazaným soukolím otáčely setrvačníky různých rozměrů. Servomotory hučely, kompresory supěly, elektrické vedení jiskřilo, jak proud procházel spletí drátů až do konečků prstů tohoto fantaskního organismu.

Shaddacka na celém tomto vysněném světě nejvíce vzrušovala představa způsobu, jakým byly všechny ty ojnice ze slitiny, ocelové hřídele, tvrdá gumová těsnění a hliníkové plechy spojeny s organickými částmi. Dohromady tvořily revoluční bytost poháněnou dvěma živly: účinnou mechanickou energií a pulsující organickou tkání. Na pumpy použil konstruktér lesklá lidská srdce, neúnavně bušící v odvěkém rytmu, buch, buch, spojená silnými tepnami s gumovými hadicemi, které se plazily po stěnách. Některé vháněly krev do těch částí, jež vyžadovaly organické mazání, zatímco ostatními proudil olej s vysokou viskozitou. V dalších sekcích nekonečného mechanismu desítky tisíc plicních laloků fungovaly jako dmychadla a filtry. Šlachy a kusy nádorové tkáně spojovaly mnohem lépe než neorganické látky potrubí a gumové hadice v místech, kde bylo třeba zajistit stoprocentní těsnění.

Byl to nejdokonalejší organický a mechanický systém, spojený v jednu perfektní stavbu. Když si Thomas Shaddack představoval svou pouť nekonečnými cestami tohoto snového místa, byl okouzlen, aniž rozuměl jeho podstatě nebo si dělal starosti s tím. jaké využití toto dílo přinese. Ten organismus ho vzrušoval, byl naprosto dokonalý a účinný, protože organické a neorganické části byly skvěle sjednoceny.

Pokud si dokázal vybavit, celých jedenačtyřicet let života bojoval proti omezování lidských schopností a životních podmínek a snažil se vůlí i srdcem pozvednout osud svého živočišného druhu. Chtěl být něco víc než jen obyčejný člověk. Chtěl disponovat mocí bohů a utvářet svou budoucnost i budoucnost celého lidstva. V soukromé kabině, unášený představou kybernetického organismu, přibližoval se této vytoužené metamorfóze mnohem víc, než by mohl ve skutečném světě, a to ho povzbuzovalo.

Pro Shaddacka tato představa nebyla pouze stimulátorem intelektu a povzbuzením citu, ale poskytovala mu i silně erotický impuls. Jak se vznášel mezi organickými a neorganickými částmi pomyslného stroje a vnímal bušení a tep, propadl silnému vzrušení, které cítil nejen v genitáliích, ale v každé částečce těla. Opravdu si neuvědomoval mohutnou erekci, ani divokou ejakulaci, jíž se svíjelo jeho tělo, protože vnímal všeobjímající rozkoš, která prostupovala celým organismem, a nezaměřoval se jen na penis. Rozséval mléčné sperma temnotou bazénu, naplněného roztokem síranu hořečnatého.

O pár minut později časový spínač v komoře tlumící smysly aktivoval automaticky vnitřní osvětlení a vyslal slabý zvukový signál. Skutečný život v Moonlight Cove přivolával Shaddacka zpět ze snu.

11

Oči přivykly tmě a Chrissie Fosterová rychle našla cestu neznámým územím.

Na pokraji kaňonu prošla mezi dvěma cypřiši a pustila se dál na úzkou pěšinku, která vedla lesem k jihu. Tyto ohromné cypřiše, chráněné okolními stromy, byly svěží a husté, nezmrzačené neustálými větry, bez olámaných, rozeklaných větví. Hlavou jí bleskl nápad vyšplhat do hustých haluzí plných jehličí v naději, že pronásledovatelé bez povšimnutí proběhnou pod ní. Ale netroufala si. Kdyby ji vyčmuchali nebo vystopovali její přítomnost podle jiných známek, jistě by vyšplhali za ní a ona by už nemohla nikam ustoupit.

Rychle doběhla mezi stromy. Za nimi ležela louka, svažující se od východu na západ jako většina země kolem. Vánek zesílil a čuchal jí blonďaté vlasy. Mlha už nebyla taková jako ve chvíli, kdy opustila stáje, ale měsíční světlo stále dostatečně neproniklo, aby zmrazilo suchou, po kolena vysokou zvlněnou trávu.

Jak prchala přes pole k dalšímu remízku, zahlédla obrovský náklaďák, ověšený světly jako vánoční stromek. Ujížděl po mezistátní dálnici na jih podél druhého hřbetu pobřežních pahorků, vzdálený od ní asi půldruhého kilometru. Vyloučila možnost hledat pomoc na této silnici, protože všichni ti neznámí lidé by jí uvěřili ještě méně než místní. Kromě toho četla noviny a sledovala televizi, takže mnohokrát slyšela o vrazích, kteří se pohybují po mezistátních dálnicích. Už si představovala obrovské titulky v novinách: Dívenka zavražděna a poté snědena kanibaly kočujícími v dodávce značky Dodge. Obložena brokolicí a petrželkou. Kosti základem vývaru.

Okresní silnice vede mezi vrcholky prvních pahorků skoro kilometr blíž, ale není na ní žádný provoz. V každém případě myšlenku hledat tam pomoc už zavrhla, protože se bála Tuckera a jeho hondy.

Samozřejmě že nakonec rozeznala v děsivém vřískotu pronásledovatelů tři různé hlasy, což znamenalo, že Tucker opustil auto a přidal se k jejím rodičům. Snad by se mohla bezpečně vydat k silnici?

Přemýšlela o tom, když se hnala přes louku. Ale než se rozhodla změnit směr, ten strašlivý výkřik z lesa se za ní ozval znovu, jenže podstatně blíž než předtím. Dva nebo tři hlasy se překřikovaly najednou, jako by jí byla v patách rozběsněná smečka, ovšem mnohem podivnější a vzteklejší než obyčejní psi.

Náhle Chrissie šlápla do úzkého volného prostoru a propadla se do čehosi, co na okamžik považovala za hroznou jámu. Ale byl to jen dva a půl metru široký a dva metry hluboký odvodňovací příkop, který protínal louku, a ona se bez úhony svalila na dno.

Vzteklý jekot zesílil, pronásledovatelé se přibližovali, do jejich hlasů se vkrádalo šílenství… divoká, neznámá potřeba a hlad.

Vyškrábala se na nohy a začala se s námahou drápat po dvoumetrové stěně, když si uvědomila, že po levé straně šikmo nahoře ústí příkop v rozlehlou stoku, která se zavrtávala do země. Zůstala strachem přimražená na půl cesty a uvažovala o této nové možnosti.

Světlý beton nabízel zářícímu měsíci dost, aby zahlédla okraje roury. Okamžitě jí bylo jasné, že se jedná o hlavní stoku, která odvádí dešťovou vodu ze státní i okresní silnice daleko na východě. Podle pronikavého křiku pronásledovatelů usoudila, že se její náskok zmenšuje. Čím dál víc se obávala, že nestačí doběhnout ke stromům na vzdáleném konci louky dřív, než ji srazí k zemi. Možná že stoka nikde neústí a neposkytne jí úkryt o nic bezpečnější než nejisté koruny cypřišů, ale rozhodla se riskovat.

Znovu seskočila na dno koryta a doběhla k rouře, která měla asi metr dvacet v průměru. Když se trochu skrčila, dokázala jí projít. Jenže po několika krocích ji zastavil tak děsný puch, že se div nepozvracela.

V té tmě se něco rozkládalo. Nemohla to spatřit, a snad to tak bylo lepší: zdechlina někdy vypadá hůř, než je cítit. Nemocné divoké zvíře nejspíš hledalo úkryt a nakonec v něm pošlo.

Spěšně ze stoky vycouvala a zhluboka se nadechla čerstvého nočního vzduchu.

Ze severu k ní pronikla směs kvílení a vytí, až se jí vlasy v zátylku zježily.

Přibližovali se, už byli prakticky nad ní!

Neměla na vybranou, musela se schovat hlouběji do stoky a doufat, že ji vlastní pach neprozradí. Náhle jí došlo, že rozkládající se zvíře jí může prospět, jestliže se pronásledovatelé chovají jako lovečtí psi, smrad rozkladu zastře její vlastní pach.

Po prohnutém dně stoky postupovala vzhůru šikmo pod loukou. Asi po deseti metrech šlápla do něčeho měkkého a slizkého. Příšerný zápach rozkladu se znásobil vědomím, že stoupla na mrtvolu.

„ Fuj tajbl!“

Položila si ruku před ústa, cítila, že se jí zvedá žaludek, ale stiskla zuby a zabránila nejhoršímu. Když měla tu hnusnou hmotu za sebou, zastavila se, aby si oškrábala podrážky o betonovou podlahu.

Pak se vrhla dál do stoky. Jak tak ťapkala s koleny pokrčenými, nahrbenými rameny a skloněnou hlavou, napadlo ji, že musí vypadat jako zlý skřítek, který prchá do svého tajného doupěte.

Patnáct dvacet metrů od zdechliny, kterou nedokázala určit, se Chrissie zastavila a v podřepu se obrátila, aby se mohla ohlédnout k ústí stoky. Spatřila víc, než čekala. V kulatém otvoru se objevil příkop ozářený měsícem. V kontrastu s naprostou temnotou uvnitř roury se jí noc jevila světlejší, než když byla venku.

Všude vládlo ticho.

Od horních větracích mřížek profukoval stokou mírný větřík a odnášel puch rozkládajícího se zvířete k východu. Vzduch slabě páchl vlhkostí a plísní.

Noc v zajetí ticha.

Na chvíli zatajila dech a pozorně naslouchala.

Nic.

Stále v podřepu přenesla váhu z nohy na nohu.

Nic než ticho.

Zajímalo ji, jestli bude moci pokračovat hlouběji. Taky se bála, jestli v té rouře nejsou hadi. Nebyl by to pro ně bezvadný úkryt? Mohli si tady udělat hnízdo, když je chlad nadcházejících nocí zahnal do úkrytu.

Ticho.

Kde jsou rodiče? A Tucker? Před minutou byli tak blízko, kousek od ní…

Klid.

Na pobřežních pahorcích se často vyskytovali chřestýši, i když v tomhle ročním období moc čilí nejsou. Jestli je tu hnízdo těch potvor…

Z nepřirozeného ticha byla už tak vynervovaná, že měla chuť zařvat jen proto, aby ukončila tu děsivou chvíli.

Noc proťal ostrý výkřik. Odrážel se po celé délce tunelu, letěl kolem Chrissie, prolétl od stěny ke stěně, jako by se lovci přibližovali z venku i z hlubin země.

Na konci stoky se v otvoru rýsovaly stíny postav.

12

Sam objevil mexickou restauraci na Serra Street, dva obytné bloky od motelu. Jediné nadechnutí ho ujistilo, že jídlo bude dobré. Tahle všehochuť byla voňavou obdobou alba José Feliciana: chilli, horké dušené chorizo, lahodné papričky, svíravá ostrá příchuť jalapeňo chills, cibulky…

Restaurace rodiny Perezových působila stejně skromně jako její název. Jednoduchá obdélníková místnost s modrými boxy z PVC podél stěn, uprostřed stolky, vzadu kuchyň. Na rozdíl od Burta Peckhama v hospodě Knighťs Bridge měla Perezova rodina plné ruce práce. Kromě stolku pro dva, k němuž Sama uvedla mladičká, asi osmnáctiletá dívka, byla restaurace obsazena do posledního místečka.

Číšníci i číšnice měli na sobě džíny a svetry, uniformy připomínaly jen bílé zástěry, uvázané v pase. Sam se ani nepokoušel objednat si oblíbené pivo, které nikdy v mexických restauracích nedostal, ale měli coronu, jež se k jídlu docela hodí.

Jídlo bylo velmi dobré. Ne úplně nejlepší, ale rozhodně chutnější, než měl právo v tomhle malém městečku na severním pobřeží očekávat. Kukuřičné lupínky byly domácí, porce husté salsy pořádná, polévka albondigas silná a opepřená natolik, že mu na čele vyrazil pot. Ve chvíli, kdy mu přinesli crab enchiladas v rajské omáčce, byl už zpoloviny přesvědčený, že se přestěhuje do Moonlight Cove, jakmile to bude možné, dokonce i kdyby měl vyloupit tu banku.

Jakmile pominul první údiv nad tím, že jídlo je tak dobré, soustředil veškerou pozornost na spolustolovníky a obsah jejich talířů. Pár věcí se mu nezdálo.

V místnosti vládl nezvyklý klid, uvážíme-li, že byla obsazená osmdesáti či devadesáti lidmi. Špičkové mexické restaurace – s výborným jídlem, dobrým pivem a koktejly – bývaly veselá místa. U Perezů se ale hosté živě bavili pouze asi u třetiny stolů. Druhé dvě třetiny jedly v naprostém tichu.

Naklonil sklenici a nalil si čerstvou coronu, potom se pohledem vrátil k tichým jedlíkům. Tři čtyřicátníci seděli v boxu po jeho pravici, krájeli tacos a enchiladas, civěli do talířů nebo jen tak před sebe, občas zvedli oči, ale neprohodili mezi sebou ani slovo. Na druhém konci místnosti objevil v dalším boxu dva mladé páry, ještě jim nemohlo být dvacet, všichni hltali neúnavně z obrovských talířů různé chuťovky, žádná debata, žádný smích a hihňání, jak se od takových mláďat očekává. Čím déle se na ně Sam díval, tím podivnější mu připadali.

Po celé místnosti se lidé upínali ke svým porcím. A že to byli pořádní jedlíci: chuťovky, předkrmy, polévky, salát, hlavní jídlo. Když skončili, někteří si objednali „ ještě pár tacos“ nebo další burrito předtím, než si poručili zmrzlinu nebo ovocný koláč. Za ušima se jim dělaly boule, a jakmile polkli, okamžitě si nabrali další sousto. Pár jich jedlo s otevřenými ústy. Někteří polykali s takovou vehemencí, že je Sam i na tu vzdálenost slyšel. Byli rudí v obličeji a potili se, nepochyboval, že z ostré omáčky na jalapeňo, ale ani jeden z nich neprohodil byť sebekonvenčnější poznámku: „ Páni, to je tedy ostrý“ nebo „ To je ale žrádýlko“ nebo cokoli na ten způsob.

Ta část zákazníků, která se nad jídlem očividně bavila a klábosila, zdolávala své porce zvolna, v obvyklém tempu, a horečnaté počínání ostatních jedlíků ani nezaznamenala. Spatné chování u stolu samozřejmě nebylo tak řídkým jevem, nejméně čtvrtina lidí v kterémkoli městě by dala slečně Ušlechtilé pěknou ťafku, kdyby s nimi zasedla k společnému stolu. Nicméně žravost v takovém rozsahu, jakou viděl v Perezově rodinné restauraci, připadala Samovi ohromující. Docházelo mu, že ti strávníci, kteří se umějí chovat, si jednání ostatních nevšímají prostě proto, že si už zvykli.

Může chladný mořský vzduch severního pobřeží takhle podporovat chuť k jídlu? Mohlo nějaké zvláštní etnické pozadí či vývojová vada natolik působit proti běžně přijímaným zásadám?

To, co spatřil, by klidně mohl předhodit nějakému sociologovi, který zoufale shání téma na disertaci; div by se neztrhal, jen aby našel klíč k téhle hádance. Nicméně za chvíli se Sam musel od těch podivínů odvrátit, protože svou hltavostí ubíjeli jeho vlastní chuť k jídlu.

Později, když pokládal na stůl spropitné, znovu přehlédl osazenstvo. Uvědomil si náhle, že nikdo z těch žroutů nepije pivo, koktejly nebo vůbec alkohol. Měli před sebou chlazenou vodu nebo coca-colu, někteří lokali mléko, sklenici za sklenicí, ale všichni ti gurmáni patřili zjevně k abstinentům. Asi by to nepostřehl, kdyby nebyl polda, a k tomu dobrý polda, zvyklý nejen pozorovat, ale také o věcech přemýšlet.

Vzpomněl si na zřejmý nedostatek pijáků v Knighťs Bridge.

O jakou kulturu či náboženskou sektu jde, když jim vtlouká do hlavy naprosté pohrdání alkoholem, ale přitom podporuje tak příšerné způsoby a žravost?

Žádná ho nenapadla.

Ve chvíli, kdy dopil pivo a chystal se k odchodu, připustil, že nejspíš neúměrně reaguje na pár nevycválanců, že neobvyklé soustředění na jídlo se týká jen hrstky podivínů a není tak rozšířené, jak se mu zdá. Vždyť ani nepřehlédl celou místnost. Ale když vycházel ven, míjel stůl, u něhož večeřely tři mladé, přitažlivé, elegantní ženy. Jedly hltavě, mlčky, oči se jim leskly. Dvě měly na bradě skvrny, kterých si nevšímaly, modrý svetr té třetí obalila sprška drobků z lupínků, jako by se chtěla vrhnout do kuchyně, vlézt do trouby a udělat ze sebe nějakou baštu.

Byl rád, že vyšel na chladný, čistý noční vzduch.

Nemohl si svléknout sako, i když se potil z kořeněného jídla a vedra uvnitř restaurace, z prostého důvodu, že se mu pod ním v pouzdře houpala pistole. Studená mlha, hnaná na východ příjemným vánkem, ho osvěžila.

13

Chrissie je spatřila vklouznout do odvodňovacího kanálu. Hlavou jí blesklo, že se hodlají vyškrábat na protější stranu a pokračovat přes louku směrem, kterým postupuje ona, jenže pak se jeden obrátil k ústí stoky. Postava se přiblížila na všech čtyřech několika kradmými, kočičími pohyby. Chrissie neviděla víc než stinné obrysy, ale i tak stěží uvěřila, že ten tvor je buď jeden z rodičů, nebo Tucker. Kdo jiný by to mohl být?

Když dravec vpadl do temné roury, chvíli nehybně civěl do tmy před sebou. Žlutozelené oči mu měkce žhnuly, ne tak jasně jako v měsíčním světle, kalněji než v šerosvitu, ale přece jen zřetelně.

Ten tvor hleděl přímo na ni.

Jenže kdo může říct, že všechny ty úkazy a události nejsou nadpřirozené? Třeba se její rodiče změnili ve … vlkodlaky.

Polil ji studeny pot. Doufala, že smrad mrtvého zvířete přehluší její vlastní tělesný pach.

Vetřelec se zvedl do podřepu, zatarasil většinu stříbrného světla v ústí stoky a pomalu postupoval vpřed.

Vypouklé betonové stěny zesilovaly zvířecí funění. Chrissie dýchala opatrně otevřenými ústy, aby co nejméně prozrazovala svou přítomnost.

Vetřelec popošel asi tři metry a náhle promluvil děsivým skřípavým hlasem, slova plná naléhavosti se slévala v nekonečný řetězec slabik: „ Chrissie, si tam, si, ty? Poď sem, Chrissie, sem, sem, chci tě, chci, chci, potřebuju, má Chrissie, má Chrissie.“

Fantastický, šílený hlas vyvolal v děvčeti obraz hrůzostrašné příšery: trochu ještěrky, trochu vlka, trochu člověka, trochu něčeho, co se vymykalo lidskému chápání. Dokonce se nemohla zbavit podezření, že jejich skutečný zjev je daleko horší, než si kdokoli dokáže představit.

„ Pomůžu ti, chci pomoct, pomoct, teď, poď sem, poď, poď, poď. Seš tam, seš, tam ? „

Nejhorší bylo, že jí byl ten hlas povědomý navzdory nepřátelství, které v něm cítila. Chrissie věděla, že patří matce. Změněný, to ano, ale přesto maminčin.

Žaludek se jí zvedal hrůzou a bolestí, kterou na chvilku nedokázala identifikovat. Pak jí došlo, že je to bolest nad ztrátou; postrádala matku, chtěla ji zpět, svou skutečnou maminku. Kdyby měla jeden z těch zdobených stříbrných krucifixů, které tak často užívají ve filmu, pravděpodobně by vyšla vstříc nenáviděným tvorům, aby před ním matčina posedlost kapitulovala. Jenže krucifix by nejspíš neúčinkoval, protože ve skutečném životě není nic tak jednoduché jako ve filmu. Kromě toho to, co se stalo jejím rodičům, bylo nepředstavitelnější, podivnější a neskutečnější než všichni upíři, vlkodlaci a démoni, kteří vyskakují z pekla. Ale kdyby měla krucifix, v každém případě by to zkusila.

„ Smrt, smrt, cítím smrt, smrdí, smrt… „

Tvor, který býval její matkou, rychle postupoval až do míst, kde Chrissie šlápla do kluzké mršiny. Lesk očí byl přímo úměrný blízkosti měsíčního světla, teď pohasl. Pak se to stvoření zadívalo na mrtvé zvíře na dně roury.

Za ústím stoky se nesl další zvuk, kroky a klapot kamenů. Někdo postupoval příkopem. Náhle vydal stejně strašidelný zvuk jako vetřelec sklánějící se nad zdechlinou. „ Je tam, je, tam? Co našla, co, co?“

„ … mýval…“

„ Co, co to, co ? „

„ Mýval, mrtvý, shnilý, červi, červi.“

Chrissie zasáhl smrtelný strach, že zanechala v rozkládající se kaši z mrtvého mývala stopu tenisky.

„ Chrissie?“ zeptal se druhý, který se už odvážil do kanálu.

Ten hlas patřil Tuckerovi. Její otec ji zjevně hledá na louce nebo ve vzdálenější části lesa.

Oba pronásledovatelé sebou neustále vrtěli. Chrissie slyšela škrábání – pracek? – po betonovém povrchu. Oboje znělo vylekaně. Ne, vylekaně ne, opravdu, protože z jejich hlasů nezazníval žádný strach. Spíš šíleně. Horečnatě. Bylo to, jako by motor v nich zvyšoval obrátky čím dál rychleji, nekontrolovatelně.

„ Chrissie, tam, je tam, je?“ zeptal se Tucker.

To, co bývalo její matkou, zvedlo oči od mrtvého mývala a neosvětleným tunelem zíralo přímo na Chrissie.

Nemůžeš mě vidět, přála si zbožně Chrissie. Jsem neviditelná.

Zářící oči vetřelců se smrskly do dvou matných, stříbrných bodů.

Chrissie zatajila dech.

„ Poď jíst, jíst, chci jíst,“ vyrážel Tucker.

„ Najdi děvče, děvče, nejdřív děvče, najdi, pak jíst, pak. „

Znělo to, jako by zvířata někdo obdařil nadpřirozenou schopností primitivně mluvit.

„ Teď, teď, shořel, jíst, teď, teď, teď shořel, „ naléhal Tucker tvrdošíjně.

Chrissie se chvěla tak prudce, že se napůl bála, aby nezaslechli otřesy, které s ní cloumaly.

„ Spálil, všechno, malý zvířata na louce, slyšel jsem, cítil, sledoval, jíst, jíst, teď.“

Chrissie znovu zadržela dech.

„ Tady nic,“ řekla matka. „ Jen červi, smrděj, poď, jíst, pak najít, jíst, jíst, pak najít, poď,“

Oba dravci spěšně opustili kanál a zmizeli.

Chrissie se odvážila zhluboka nadechnout.

Chvíli čekala, aby se ujistila, že opravdu odešli, pak se obrátila a jako skřítek stoupala hlouběji do nitra stoky, poslepu hmatala po stěnách a hledala nějakou postranní chodbu. Musela ujít skoro dvě stě metrů, než našla, co chtěla. Přítokovou rouru, v průměru poloviční než hlavní tah. Vklouzla do ní, nejprve nohama, dosedla na zadek a pak se obrátila na břicho a zahleděla se směrem k hlavnímu tunelu. Tady by mohla strávit noc. Kdyby se vrátili do stoky a chtěli ji vyčmuchat. byla by mimo dosah vzdušného proudu, který vane hlavním kanálem. Možná že by ji necítili.

Nedostali se hlouběji do kanálu, takže nevládnou žádnými nadpřirozenými silami, ani nejsou vševědoucí. To jí dodalo odvahy. Jsou abnormálně rychlí a silní, zvláštní a děsiví, ale dělají také chyby. Začínala věřit, že za rozbřesku bude mít padesátiprocentní šanci dostat se do lesa a najít pomoc dřív, než ji chytí.

14

V záři světel před Perezovým podnikem se Sam Booker podíval na hodinky. Pomalu se vydal po Ocean Avenue a cestou sbíral odvahu zavolat Scottovi

do Los Angeles. Vyhlídka na rozhovor se synem brzy přehlušila všechny myšlenky na nevychované žrouty.

V půl osmé se zastavil u telefonní budky na rohu Ocean Avenue a Juniper Lane poblíž čerpací stanice společnosti Shell. Vyndal kreditní kartu, aby jí zaplatil meziměstský hovor do vilky v Sherman Oaks.

Ve svých šestnácti byl Scott přesvědčený, že je dostatečně dospělý, aby zůstal sám doma, když otec odjede za svými povinnostmi. Sam s ním zdaleka nesouhlasil a raději by ho nechával s tetou Ednou. Jenže Scott nakonec zvítězil, protože dokázal udělat tetě ze života peklo, a Sam váhal, jestli jí má připravit takový osud.

Opakovaně vtloukal synovi do hlavy všelijaká bezpečnostní opatření: nezapomínat zamykat dveře a zavírat okna, vědět, kde jsou hasicí přístroje i jak uniknout z domu v případě zemětřesení nebo jiného nebezpečí, a také ho naučil zacházet s pistolí. Podle Samova úsudku nebyl Scott zdaleka zralý, aby zůstával doma několik dnů sám, ale přinejmenším ho nemohlo nic zaskočit. Telefon zazvonil devětkrát, už už chtěl zavěsit s provinilým pocitem, že se mu vlastně ulevilo, když se Scott nakonec ozval.

„ Haló.“

„ To jsem já, Scotte, táta.“

„ Jo?“

V pozadí duněl na plné pecky heavy metal. Nejspíš byl u sebe v pokoji, jeho stereo roztřáslo okno.

„ Můžeš to trochu ztlumit?“ požádal ho Sam.

„ Já tě slyším,“ zamumlal Scott.

„ Ty možná, ale já s tím mám potíže.“

„ Stejně ti nemám co říct.“

„ Prosím tě, ztlum to,“ opakoval Sam s důrazem na slůvko prosím.

Scott třískl sluchátkem o noční stolek. Ostrý zvuk zabolel Sama do uší. Chlapec stáhl zvuk, ale jen nepatrně. „ No?“ houkl.

„ Jak to zvládáš?“

„ Okej.“

„ Všechno je v pořádku?“

„ Proč by nemělo?“

„ Jen se ptám.“

„ Jestli voláš, aby sis ověřil, že tu nemám mejdan, tak nemám,“ zabručel Scott.

Sam počítal do tří, dopřával si času, aby ovládl hlas. Houstnoucí mlha vířila kolem skleněných stěn budky. „ Co bylo ve škole?“

„ Myslíš, že jsem tam nešel?“

„ Ale ne.“

„ Ty mi nevěříš?“

„ Věřím,“ lhal Sam.

„ Stejně si myslíš, že jsem byl za školou.“

„ Byls?“

„ Ne.“

„ Tak jak bylo?“

„ Sranda. Pořád ty samý sráči.“

„ Scotte, prosím tě, víš, že jsem tě žádal, abys nepoužíval tyhle výrazy, když se mnou mluvíš.“ Samovi došlo, že byl vmanévrován do sporu proti své vůli.

„ Tak promiň. Pořád stejný volové,“ řekl Scott takovým způsobem, že se to mohlo týkat školy i samotného otce.

„ Je tady pěkná krajina,“ pokračoval Sam.

Chlapec neodpověděl.

„ Zalesněný svahy spadaj rovnou do oceánu.“

„ Jo?“

Poslušen rady psychologa, k němuž se Scottem zašli společně i každý zvlášť, Sam zaťal zuby, počítal do deseti a pak to zkusil z jiného soudku.

„ Už jsi večeřel?“

„ Jo.“

„ Máš hotový úkoly?“

„ Žádný jsme neměli.“

Sam váhal, ale pak to přešel. Pan doktor Adamski by byl pyšný na jeho toleranci a sebeovládání.

Za telefonní budkou se kolem světel čerpací stanice vytvářely dvojité prstence, město pomalu pohlcovala mlha.

„ Co děláš dnes večer?“ zeptal se ještě Sam.

„ Poslouchal jsem muziku.“

Někdy ho napadlo, že právě hudba změnila chlapce na takového drsňáka. Šílený randál heavy metalu v sobě neměl nic melodického. Jednotvárné akordy a monotónní řazení tónů, bezduché a otupující, by mohly klidně zkomponovat nějaké myslící stroje dávno poté, kdy lidská civilizace zmizela z povrchu země. V určitém období přenesl Scott pozornost na rockovou skupinu U2, ale jejich zjednodušené sociální vědomí nevyhovovalo jeho zamítavému postoji ke všem hodnotám. Brzy se vrátil ke svým oblíbeným melodiím, tentokrát však se zaměřil na black metal, na kapely, které hájily satanismus a nešetřily dramatickými efekty. Stále více se propadal sám do sebe, stával se asociálním a zlým. Sam chtěl mnohokrát zabavit synovi sbírku všech nahrávek, roztřískat je na kusy, nebo je prodat, ale tahle reakce se mu zdála přehnaná. Ostatně Samovi bylo šestnáct, když nastupovali Beatles a Rolling Stones, a jeho rodiče mu nadávali právě kvůli této hudbě a předpovídali, že přivede Sama a celou jeho generaci do záhuby, že je to jejich prokletí. Dopadl dobře, navzdory Johnovi, Paulovi, Georgeovi, Ringovi i skupině Rolling Stones. Žil teď ve věku bezpříkladné tolerance a nechtěl se zatvrdit tak zarputile jako kdysi jeho rodiče.

„ No, myslím, že bude lepší, když půjdu.“

Chlapec mlčel.

„ Kdyby se vyskytly nějaké větší problémy, zavolej tetě Edně.“

„ Nevím o ničem, co by zvládla líp než já.“

„ Má tě ráda, Scotte.“

„ Jo, jistě.“

„ Je to sestra tvé matky, milovala by tě jako vlastního, jen jí to musíš umožnit.“ Po chvilce ticha se zhluboka nadechl a dodal: „ Taky tě mám rád, Scotte.“

„ Opravdu? A co mám dělat – stoupnout si na hlavu a odrážet se ušima?“

„ Ne.“

„ Taky nic takovýho nehodlám podniknout.“

„ Jen jsem to konstatoval.“

Scott zanotoval jednu za svých oblíbených písní:

Nic netrvá věčně

dokonce i láska je lež

nástroj manipulace

na obloze není žádný Bůh.

Cvak.

Sam chvíli postál, v uších mu zněl vyzváněcí tón. „ To je bezvadný.“ Vrátil sluchátko do vidlice.

Zklamání přehlušila děsná zuřivost. Toužil do něčeho kopnout, na někoho se vrhnout, jako by chtěl krutě ztrestat toho, kdo mu ukradl syna.

Někde v hloubi duše ho trýznil pocit prázdnoty, protože Scotta miloval. Chlapcovo odcizení ho ničilo.

Věděl, že se teď nemůže vrátit do motelu. Nedokázal by usnout, a vyhlídka na to, jak sedí a civí na nějaký bezduchý film v té idiotské bedně, byla nesnesitelná.

Když otevřel dveře budky, cáry mlhy se vplazily dovnitř, jako by ho chtěly vtáhnout do noci. Hodinu se potuloval ulicemi hlouběji v obytné čtvrti, kde už nesvítily pouliční lampy a stromy a domy plavaly v mlze, jako by je se zemí spojovaly jen volné provazy a každou chvíli se mohly odpoutat. Sam svižně pochodoval, aby se ve studeném, ostrém vzduchu zbavil úporného vzteku. Na Iceberry Way, čtyři bloky od Ocean Avenue, náhle zaslechl spěšné kroky. Někdo utíkal. Tři lidé, možná čtyři. Ten zvuk si nemohl splést, i když byl podivně kradmý, ne jako pravidelné pleskání podrážek večerního běžce.

Ohlédl se do temné ulice.

Zvuk kroků se vytratil.

Srpek měsíce pohltily mraky, noční scenérii projasňovala pouze světla deroucí se z oken různorodých domů, které se uhnízdily mezi borovicemi a jalovci po obou stranách cesty. Okolí patřilo k starším, úctyhodným zástavbám, ale nedostatek moderních domů s velikými okny jen přispíval k ponurosti místa. Dvě sídla zdobilo stíněné venkovní osvětlení, pár jich mělo lucerny na konci příjezdové cesty, ale tyhle ostrůvky světla zahalovala mlha. Podle všeho byl na Iceberry Way sám.

Znovu se pohnul, ale urazil jen necelého půl bloku, když zaslechl stejný zvuk. Prudce se obrátil, ani teď však nic nezahlédl. Kroky umlkly, jako by běžci sklouzli z pevného chodníku na měkkou půdu mezi dvěma domy.

Snad jsou v jiné ulici, chladný vzduch a mlha si s tím zvukem mohly zašpásovat.

Nicméně tiše, opatrně sešel z popukaného chodníku, prorostlého kořeny, na trávník před jedním z domů, do měkké tmy pod obrovským cypřišem. Pocítil neklid. Očima propátrával okolí a téměř vzápětí zahlédl kradmý pohyb na západním konci ulice. Čtyři nízké postavy minuly nároží, přikrčené přeběhly trávník, sem tam osvětlený dvěma zahradními lucernami, a jako podivně deformované stíny prudce přelétly před bíle omítnutým domem. V mžiku se ztratily v hustých keřích, dřív než mohl zjistit jejich velikost či jakékoli další podrobnosti.

Děcka, pomyslil si Sam, a nemají za lubem nic dobrého.

Nevěděl, proč je přesvědčený, že jde o děti, možná proto, že ani jejich mrštnost, ani chování nepřisuzoval podvědomě dospělým. Buď chystají nějakou vylomeními protivnému sousedovi – anebo se ženou za Samem. Instinkt mu napověděl, že pronásledují jeho.

Patří mladiství delikventi k problémům společnosti tak malé a provázané, jako je Moonlight Cove?

Všude se najde pár podařených týpků. Ale v polovenkovské atmosféře místa, jako je toto, se mladiství jen zřídkakdy dopouštějí znásilnění či těžkého ublížení na zdraví, ozbrojených loupeží, přepadení nebo bestiálních vražd. Na venkově se děti dostávají do maléru kvůli rychlé jízdě, chlastu, děvčatům a trochu naivním krádežím, ale nepotloukají se po ulicích v tlupách, jako to dělají výrostci v chudinských čtvrtích velkoměst.

Nicméně tohle neviditelné kvarteto mu bylo podezřelé. Kradlo se mezi stíny kapradin a azalek po druhé straně ulice asi tři domy na západ od něho. Ostatně v Moonlight Cove se děje něco podivného, možná že se ten problém týká právě mladistvých. Policie zatlouká pravdu o několika úmrtích za posledních pár měsíců, třeba někoho kryje. I když to nezní příliš pravděpodobně, může to být pár prominentních dětiček, které užívaly privilegia své třídy až příliš a překročily meze únosnosti i civilizovaného chování.

Sam se jich nebál. Věděl, jak se má o sebe postarat, a navíc měl u sebe osmatřicítku. Ve skutečnosti by těm spratkům dal rád za vyučenou. Ale po konfrontaci s partou nezletilých chuligánů by nutně následoval konflikt s místní policií, a on na sebe nechtěl upoutat pozornost úřadů, aby zbytečně nezmařil pátrání.

Bylo mu divné, že by ho chtěly napadnout tady, v sousedství obytných domů. Jediný výkřik by přilákal lidi na verandy, aby se přesvědčili, co se stalo. Samozřejmé by kvůli inkognitu stejně nekřičel.

Staré přísloví, že rozvaha je lepší část odvahy, se k této situaci náramně hodilo. Zacouval za cypřiš, který mu poskytoval úkryt, k neosvětlenému domu v pozadí. Přesvědčený, že děcka si nejsou jistá, kam se poděl, zamýšlel vyklouznout z tohoto prostoru a zmizet jim nadobro.

Došel k domu, oběhl ho a vynořil se na opuštěném travnatém dvoře. Stála tam zahradní houpačka, jejíž obrysy deformovaly stíny a mlha tak, že připomínala obrovského pavouka, snášejícího se k němu tmou. Na konci pozemku přelezl kovový plot do uličky, kde stály řadové garáže. Zamýšlel pustit se na jih, zpátky k Ocean Avenue a dál do centra města, ale záblesk jasnozřivosti ho vrhl jinam. Přeskočil uličku kolem řady popelnic, přeskočil další nízký plot a přistál na trávníku za domem, který stál obrácený hlavním vchodem do ulice rovnoběžné s Iceberry Way.

Ještě než opustil uličku, zaslechl měkké, pádící kroky na tvrdém podkladě. Výrostci – jestli to opravdu byli oni – se stále pohybovali rychle, ale už zdaleka ne tak tiše, jak by očekával.

Blížili se k Samovi z druhého konce bloku. Měl zvláštní pocit, že jsou nějakým šestým smyslem schopní určit, kam utekl, a že ho dohoní, ještě než se mu podaří dostat na další ulici. Instinkt mu napovídal, že by se měl vykašlat na útěk a zalézt někam do úkrytu. Byl v dobré kondici, to ano, ale taky už překročil čtyřicítku – a jim může být nejvýš sedmnáct. Věděl, že člověk ve středním věku, který si myslí, že uteče takovému mládí, je blázen. Místo aby se hnal přes další dvůr, rychle se přemístil k postranním dvířkům nejbližší garáže v naději, že budou otevřená. Byla. Vstoupil do naprosté tmy a dveře za sebou zavřel právě ve chvíli, kdy se čtyři pronásledovatelé zastavili na druhé straně před velkými stahovacími vraty. Ne že by věděli, kde se skrývá, ale pokoušeli se nejspíš uhodnout, kterým směrem se pustil.

V hrobovém tichu a potmě šátral Sam rukou, aby objevil bezpečnostní zámek nebo zástrčku, kterými by postranní dveře zajistil. Nenašel ani jedno ani druhé.

Slyšel čtyři děti, jak si mezi sebou mumlají, ale slova nedokázal rozluštit. Jejich šepot zněl podivně naléhavě.

Sam zůstal u postranního vchodu dveří. Nahmatal otočný knoflík místo kliky, sevřel ho oběma rukama, aby se ani nepohnul, kdyby děti slídily kolem garáže a zkoušely dveře.

Ztichly.

Pozorně naslouchal.

Nic.

Studený vzduch páchl olejem a prachem, podle velikosti prostoru tu mohlo být jedno nebo dvě auta.

I když nepociťoval strach, začínal si připadat jako blázen. Jak se vlastně dostal do téhle šlamastyky? Je dospělý člověk, agent FBI cvičený v různých technikách sebeobrany, ozbrojený revolverem, s nímž dokáže slušně zacházet, a teď se skrývá v garáži před čtyřmi fakany. Dostal se sem, protože jednal instinktivně, a on obvykle svým instinktům věřil, ale tohle bylo…

Zaslechl kradmý pohyb na vnější straně garáže. Strnul. Šoupavé kroky se blížily k malým dveřím, za nimiž se skrýval. Pokud Sam věděl, slyšel pouze jednoho z pronásledovatelů.

Zaklonil se, uchopil knoflík oběma rukama a přitáhl dveře co nejtěsněji k zárubni.

Kroky se zastavily přímo před ním.

Uběhla vteřina, dvě, tři…

Zkus ten posranej zámek a zmiz, pomyslel si Sam podrážděně.

Okamžik si připadal jako ještě větší blázen a moc nechybělo, aby si to s tím parchantem nerozdal. Mohl by vyrazit z garáže jako čertík na pérku, nejspíš by vyděsil toho mizeru k smrti a poslal ho s řevem do noci.

Pak zaslechl na druhé straně dveří, doslova pár centimetrů od sebe, podivný zvuk. Ačkoli netušil, co to proboha slyší, věděl jistě, že udělal dobře, když zmizel. Tenký, skřípavý hlas, z něhož naskakovala husí kůže, plný naléhavosti, patřil bezesporu šílenému psychotikovi nebo feťákovi, který si měl už dávno píchnout.

„ Pálí, potřebuju, potřebuju…“

Vypadalo to, že promlouvá sám k sobě a že nejspíš není schopný soudné řeči, jako když člověk s vysokou horečkou blábolí v delíriu.

Na dřevěné dveře dopadl zvenku těžký předmět. Sam se pokoušel představit si, co to asi je.

„ Přikrm oheň, oheň, přikrm, přikrm,“ říkal ten šílenec vysokým hlasem, zčásti šeptal, zčásti kňučel, ale i hluboce, hrozivě vrčel. Vůbec to nepřipomínalo hlas puberťáka. Ani dospělého člověka, když na to přijde.

Navzdory studenému vzduchu vyrazil Samovi na čele pot.

Neznámý předmět opět přejel po dveřích.

Copak tohle je ruka nějakého děcka? Není to hlaveň, která škrábe na dřevo? Ostří nože? Nebo jen hůl?

Pracka? Byla to bláznivá představa. Ale nedokázal se jí zbavit. Vybavily se mu ostré drápy, které vydlabávají hlubokou rýhu.

Svíral pevně knoflík. Po spáncích mu stékal pot.

Nakonec neznámý zkusil dveře. Knoflík se trochu pootočil, ale Sam silou nedovolil příliš pohybu.

„ … panebože, pálí, bolí, panebože..’’

Sam se konečně začal bát. Znělo to tak podivně. Jako když si narkoman píchl pořádnou dávku a teď v představách lítá někde kolem Marsu. Dokonce hůř než to, vyvádí mnohem podivněji a nebezpečněji než jakékoli monstrum z nebes. Sam byl vyděšený, protože k sakru nevěděl, jakému nebezpečí čelí.

Děcko se pokoušelo otevřít dveře.

Sam je vší silou tiskl k zárubni.

Rychlá, šílená slova: „ …Přikrm oheň, přikrm oheň…“

Zajímalo by mě, jestli mě nevyčmuchá, pomyslel si Sam. Za těchto bizarních okolností mu ta groteskní představa nepřipadala o nic bláznivější než obraz dítěte s drápy.

Samovo srdce prudce tlouklo. Štiplavý pot mu vnikal do očí. Svaly na krku, ramenou a pažích prudce bolely. Napínal je mnohem víc, než bylo třeba.

Děcko to za chvíli vzdalo, zjevně přesvědčené, že kořist v garáži není. Přeběhlo podél garáže zpátky do uličky. Jak prchalo, vydávalo sotva slyšitelné kňučení, byl to zvuk bolesti, nutkání… zvířecího vzrušení. Pokoušelo se ovládnout ten hluboký výkřik, ale stejně mu uklouzl.

Sam slyšel tiché, kočičí kroky, blížící se z několika směrů. Ostatní tři příšerky se k tomu čtvrtému připojily v uličce a jejich šepot ovládla zuřivost. Ale byly už příliš daleko, než aby rozeznal, co si povídají. Náhle zmlkly, a jako by patřily k vlčí smečce, která instinktivně reaguje na pach zvěře či závan nebezpečí, z ničeho nic se rozběhly uličkou k severu.

Jejich zvláštní kroky se brzy rozplynuly a nocí se znovu rozhostilo ticho jako v hrobě.

Ještě několik minut poté, co smečka odtáhla, stál Sam v temné garáži a pevně svíral knoflík nahrazující kliku.

15

Mrtvola ležela na dně otevřeného odvodňovacího kanálu, který se táhl podél okresní silnice na jihovýchodní okraj Moonlight Cove. Sněhobílý obličej pokrývaly krvavé skvrny. Ve svitu dvou policejních světlometů, postavených na trojnožce vedle příkopu, široce rozevřené oči nepohnutě pozorovaly břehy mnohem vzdálenější než blízké pláže Pacifiku.

Loman Watkins stál u jednoho světlometu, hleděl na mrtvolku a snažil se přesvědčit sám sebe, že je svědkem smrti Eddieho Valdoskiho, protože Eddie, pouze osmiletý, byl jeho kmotřencem. Loman chodil do školy s Eddieho otcem Georgem a v čistě platonickém slova smyslu miloval celých dvacet let i jeho matku Nellu. Eddie býval báječný kluk, bystrý a zvědavý, a uměl se chovat. Býval. Ale teď.. Ohavně potlučený, zvěrsky pokousaný, poškrábaný a potrhaný, se zlomeným vazem nepřipomínal nic víc než hromádku nepotřebné, rozkládající se hmoty. Slibná budoucnost zničená, zadušený plamen a s ním i Eddieho život.

Z nepřeberného množství hrozných věcí, s nimiž se Loman za jedenadvacet let služby setkal, byla tahle pravděpodobně nejhorší. A protože ho k oběti pojil osobní vztah, měl by být hluboce otřesen, ne-li zcela zničen. Zatím se ho pohled na malé, zmučené tělo sotva dotkl. Smutek, lítost, vztek a smršť dalších citů se jen náznakem připomněly, lehce a krátce, jako když neviditelná ryba mine plavce v temném moři. Ze zármutku, který ho měl probodávat jako hřebíky, necítil nic.

Berry Sholnick, jeden z nových policistů, o něž byl sbor v Moonlight Cove nedávno rozšířen, stál rozkročený nad příkopem a fotografoval Eddieho. Na okamžik se chlapcovy oči v odrazu blesku stříbrně zatřpytily.

Lomanova narůstající neschopnost citu byla kupodivu jedinou věcí, která v něm vzbuzovala zvláštní obavy. Po pravdě řečeno vyděsila ho k smrti. Tento nedostatek citu ho stále více skličoval, zanedlouho se srdce nenávratně zatvrdí a krev bude proudit předsíní z mramoru a komorou z obyčejného kamene.

Byl jedním z Nových lidí, v mnoha ohledech jiný, než býval dřív. Na první pohled se nezměnil – sto pětasedmdesát centimetrů, statný, s širokým, pozoruhodně nevinným obličejem na muže z jeho branže –, ale už dávno neodpovídal svému zjevu. Možná že kontrola citů a pevný, analytický přístup k životu byly předvídanými výhodami Změny. Ale jsou to opravdu výhody? Nic necítit? Neznat zármutek?

Ačkoli noc byla chladná, na obličeji, v zátylku a podpaží mu vyrazil štiplavý pot.

Koroner, doktor Ian Fitzgerald, měl práci jinde, ale majitel pohřebního ústavu a pomocník koronera Victor Callan prohledával s Julesem Timmermanem terén mezi kanálem a nejbližším lesíkem. Pátrali po stopách, které zanechal vrah.

Ve skutečnosti hráli jen divadýlko pro ty, kteří se z nejbližších domů nahrnuli k vzdálenější straně příkopu. I kdyby objevili nějaké stopy, nikoho za tento zločin nepotrestají. Ani se nebude konat žádné přelíčení. Jestli vypátrají Eddieho vraha, nějak to zamaskují a naloží s ním po svém, aby zatajili existenci Nových lidí před těmi, kteří ještě neprošli Změnou. Protože vrahem byl nepochybně někdo, koho Thomas Shaddack nazýval regresivistou, jeden z Nových lidí, s nímž to vzalo špatný konec. Velmi špatný.

Loman se odvrátil od mrtvého chlapce. Šel pomalu podél okresní silnice směrem k domu George Valdoskiho, který stál v závoji mlhy několik set metrů severně.

Nevšímal si čumilů, i když na něj jeden zavolal: „ Šéfe? K čertu, co se to tu děje?“

Tohle byla už napůl venkovská končina prakticky za hranicemi města. Domy se rozestoupily daleko od sebe a jejich sporadické osvětlení nedokázalo zaplašit tmu. Přestože se pohyboval jen kousek od mužů na místě činu, cítil se osamělý. Stromy, deformované mořskými větry za nocí o nic klidnějších, než je ta dnešní, se skláněly nad dvouproudovou vozovkou, jejich pokroucené větve přečnívaly až nad ohbí štěrkové cesty, po níž šel. Zachytil pohyb v černých větvích nad sebou, ve tmě a mlze mezi znetvořenými kmeny.

Položil ruku na pažbu pistole, kterou měl v pouzdře na boku.

Loman Watkins šéfoval policii v Moonlight Cove už devět let a během posledních několika měsíců vyteklo v jeho hájemství víc krve než za zbývající období. Přitom věděl, že to nejhorší teprve přijde. Tušil, že regresivisté jsou mnohem početnější a že představují daleko větší problém, než jaký připouští –nebo je ochoten připustit – Shaddack.

Bál se regresivistů skoro tolik jako svých nových vyhlídek na život bez citů a vášní.

Velký strach, obdobně jako štěstí, smutek, radost a žal také patřil k pudům sebezáchovy. Nemůže s ním ztratit kontakt tak naprosto jako s ostatními. Ta myšlenka mu nedělala dobře, stejně jako strašidelný pohyb v korunách.

Je strach, napadlo ho, jediným citem, kterému se bude dařit v tom báječném novém světě, jejž stavíme?

16

Po mastném cheeseburgeru, mazlavých brambůrkách a ledové láhvi Dos Equis v opuštěné kavárně v Cove Lodge se Tessa Locklandová vrátila do pokoje. Nastlala si pod záda polštáře a vytočila číslo své matky v San Diegu. Marion zvedla sluchátko okamžitě.

„ Ahoj, mami.“

„ Kde jsi, Teejay?“ Jako děcko se Tessa nedokázala rozhodnout pro jedno ze dvou křestních jmen, Tessa nebo Jane, proto jí matka oslovovala iniciálami, jako by tvořily samostatné jméno.

„ V Cove Lodge,“ odpověděla Tessa.

„ Je to tam pěkné?“

„ Je to to nejlepší, co jsem tu našla. V tomhle městě si nikdo neláme hlavu s nějakými prvotřídními podniky pro turisty. Kdyby odsud nebyl tak nádherný výhled, Cove Lodge by nejspíš přežilo jen díky promítání porno filmů na vnitřním okruhu a hodinovým pokojům.“

„ Je tam čisto?“

„ Přiměřeně.“

„ Jestli tam není čisto, musím trvat na tom, abys odtamtud okamžitě odešla.“

„ Mami, když jsem v terénu, taky vždycky nemám luxusní ubytování, vždyť víš. Tenkrát, jak jsem točila film o indiánským kmeni Mixtéků ve Střední Americe, šla jsem s nimi na lov a spala v blátě.“

„ Teejay, miláčku, nesmíš nikdy lidem ani naznačit, že jsi spala v blátě. V blátě se válejí prasata. Musíš říkat, že ses otužovala pod širákem nebo stanovala, ale nikdy ne, že jsi spala v blátě. I nepříjemné zkušenosti mohou vypadat důstojně, když znáš zásady vybraného chování. Udržuješ si tak styl.“

„ Ano, mami, já vím. Chtěla jsem jen říct, že Cove Lodge není nic moc, ale že je to lepší než spát v blátě.“

„ Než stanovat.“

„ Lepší než stanovat,“ opravila se Tessa.

Obě chvíli mlčely. Ticho porušila Marion: „ Sakra, měla bych tam být s tebou.“

„ Máš zlomenou nohu, mami.“

„ Měla jsem odjet do Moonlight Cove, hned jak jsem se dozvěděla, že našli chudinku Janice. Kdybych tam bývala byla, nezpopelnili by tak rychle její pozůstatky. Panebože, nezpopelnili! Zastavila bych to a zorganizovala další ohledání důvěryhodnými úřady, a teď by ses do toho nemusela míchat. Mám na sebe takový vztek.“

Tessa sebou žuchla do polštářů a vzdychla. „ Mami, nech toho. Teď jsi prostě nemohla jet a nemohla jsi jet ani tehdy. To není tvoje chyba.“

„ Byly doby, kdy by mi v tom nezabránila ani zlomená noha.“

„ Už ti není dvacet.“

„ Ano, já vím, jsem stará,“ povzdechla Marion nešťastně. „ Někdy si uvědomím, kolik mi je, a jsem z toho celá vyplašená.“

„ Je ti teprve čtyřiašedesát a nevypadáš na víc než na padesát. A nohu sis zlomila při seskoku padákem. Proboha živýho, nechtěj po mně, abych tě litovala.“

„ Pohodlí a soucit, to je přesně to, co starší rodiče očekávají od hodné dcery.“

„ Jestli tě začnu litovat a jednat s tebou jako se starší paní, vykopni mě až na Měsíc.“

„ Možnost nakopnout občas vlastní dceru je jedna z příjemných stránek v životě matky, Teejay. Kruci, kde se tam ten strom vzal? Skáču padákem třicet let a nikdy předtím jsem nepřistála ve větvích. Přísahám, že tam nebyl, když jsem si vybírala místo k doskoku.“

I když jistá část neotřesitelného optimismu rodiny Locklandovy a plnokrevný přístup k životu pocházely z otcovy strany, velký podíl pramenil také z Marionina genetického kódu. Stoprocentně nezkrotná povaha.

„ Dnes večer, sotva jsem se ubytovala, jsem vyrazila na pláž, kde ji našli.“

„ Musí to být pro tebe hrozné, Teejay.“

„ Zvládnu to.“

Když Janice zemřela, toulala se Tessa po venkovských končinách Afghánistánu a pátrala po následcích genocidy na lidech i kultuře s hlavou plnou plánů k tomuto dokumentu. Matka ji nemohla zpravit o sestřině smrti ještě dva týdny poté, co bylo tělo vyplaveno na pobřeží Moonlight Cove. Před pěti dny, 8. října, přiletěla z Afghánistánu s pocitem, že sestru svým způsobem nechala na holičkách. Její břemeno viny bylo přinejmenším tak těžké jako matčino, ale co řekla, mínila vážně. Zvládne to.

„ Měla jsi pravdu, mami. Oficiální verze nehraje.“

„ Cos zjistila?“

„ Ještě nic. Ale stála jsem na pláži přesně v těch místech, kde si měla vzít sedativa a odkud se vydala na poslední plavbu. Tam ji taky o dva týdny později našli. A já jsem nějak poznala, že ty povídačky jsou svinstvo. Cítila jsem to v kostech, mami. Ať je to tak či onak, hodlám vypátrat, co se skutečně stalo.“

„ Musíš být opatrná, drahoušku.“

„ Budu.“

„ Jestli Janice byla… zavražděná…“

„ Budu v pořádku.“

„ A jestli, jak předpokládáme, se místní policii nedá věřit…“

„ Mami, měřím sto šedesát, mám modré oči, blonďaté vlasy a spousty odvahy, jenže vypadám asi tak nebezpečně jako Chip a Dale. Celý život zápasím se svou vizáží, aby mě lidi brali vážně. Ženské se ke mně chovají jako matky nebo starší sestry a chlapi by si taky chtěli hrát na tatínka, nebo mě aspoň dostat do postele, ale zatraceně málo jich vidí dovnitř a zjistí, že mám taky mozek. Dokonce větší, i když je to k nevíře, než komáří. Obvykle mě musí nějakou chvíli znát. Tak teď prostě využiju svého vzhledu, místo abych proti němu něco podnikala. Nikdo mě tady nebude považovat za postrach.“

„ Dáš o sobě vědět?“

„ Samozřejmě.“

„ Kdybys cítila, že ti hrozí nebezpečí, prostě odjed, zmiz odtamtud.“

„ Budu v pořádku.“

„ Slib mi, že nezůstaneš, když to bude nebezpečné,“ naléhala Marion.

„ Slibuju. Ale ty mi zase slib, že už nebudeš skákat z letadel, alespoň chvilku.“

„ Jsem na to už moc stará, miláčku. Jsem teď starší, úplný Metuzalém. Najdu si nějakého koníčka přiměřeného svému věku. Vždycky jsem se chtěla naučit lyžovat na vodě, například, a ten film, který jsi točila o těch malých motorkách, vypadal dost zábavně.“

„ Mám tě hrozně ráda, mami.“

„ Miluju tě, Teejay. Víc než svůj život.“

„ Za Janice si to odskáčou, to si piš!“

„ No jo, ale kdo?! Jen si pamatuj, Teejay, naše Janice odešla, ale tys mi zůstala. Oddanost nesmíš hnát až za hrob.“

17

George Valdoski seděl u kuchyňského stolu s umakartovou deskou. Upracovanýma rukama pevně svíral sklenici s whiskey. Jantarový povrch se přesto neustále chvěl.

Když Loman Watkins vstoupil a zavřel za sebou dveře, George ani nezvedl oči. Eddie byl jeho jediné dítě.

Vysoký, rozložitý, s hluboko posazenýma očima, úzkými rty a ostrými rysy, vypadal George jako tvrdý, nedůtklivý chlapík. Jeho odstrašující vzhled klamal, ve skutečnosti to byl citlivý člověk, mírný a milý,

„ Jak je?“ zeptal se Loman.

George skousl spodní ret a pokýval hlavou, jako by chtěl naznačit, že se z té noční můry dostane, ale do očí se Lomanovi nepodíval.

„ Mrknu na Nellu,“ pokračoval Loman.

Tentokrát George ani nekývl.

Jak Loman procházel příliš jasnou kuchyní, jeho tvrdé podrážky vrzaly na linoleu. Ve dveřích do malé jídelny se zastavil: „ Najdeme toho bastarda, Georgi. Přísahám, že jo.“

George konečně vzhlédl. V očích se mu zaleskly slzy, ale zadržel je. Byl pyšný, tvrdohlavý Polák, musel zůstat silný. „ Eddie si hrál vzadu na dvorku, než se setmělo, jen tady na dvorku, kam se můžeš podívat z kteréhokoli okna, přímo tady, na vlastní zahradě. Nella ho volala k večeři, když neodpovídal, mysleli jsme, že odběhl bez dovolení k sousedům, hrát si s ostatními dětmi.“ Vyprávěl to už předtím, a ne jednou, ale zdálo se, že to potřebuje omílat pořád dokola, jako by neustálé opakování dokázalo ubít pravdu a změnit ji tak jistě, jako když z obehrané kazety nakonec zmizí všechna hudba a zůstane jen sykot prázdné pásky. „ Začali jsme ho hledat, pořád jsme ho nemohli najít, ani jsme se nejdřív nebáli, vlastně jsme se na něj trochu zlobili, ale pak už jsme si dělali starosti a dostali jsme strach, už jsem chtěl zavolat pomoc, když jsme ho našli v tom kanálu. Ježíši Kriste, úplně roztrhanýho.“ Zhluboka se nadechl a další stěží zadržované slzy se mu zaleskly v očích. „ Co je to za zrůdu, když může tohle udělat děcku, odvléct ho někam a tohle mu udělat, a pak ho ještě donést zpátky a pohodit do příkopu. Jak může být někdo tak krutý? Takhle se to muselo stát, jinak bysme slyšeli… slyšeli křik, kdyby to ten bastard udělal Eddiemu rovnou tady. Musel ho odvléct, takhle to udělal, pak ho přinesl zpátky a my ho našli. Co je to za člověka, Lomane? Proboha živýho, co je to za člověka?“

„ Blázen, psychotik,“ odpověděl už poněkolikáté Loman, a příliš nelhal. Regresivisti jsou psychotici. Shaddack pro to dokonce vymyslel termín: konverzní psychóza. „ Nejspíš nějaký narkoman,“ dodal, ale teď nemluvil pravdu. Drogy – alespoň ty, které jsou známé ze seznamu nezákonných psychofarmak – neměly nic společného s Eddieho smrtí. Loman nevycházel z překvapení, jak snadno dokáže lhát dobrému příteli. Nikdy předtím by toho nebyl schopen. Nemorálnost lži se vztahovala k životu Starých lidí, figurovala v jejich světě nespoutaných citů. Starý mravní kodex nemůže pro Nové lidi nic znamenat, protože jestli se změní tak, jak Shaddack předpokládá, bude platit jediná morálka: morálka schopností, účelnosti a maximálního výkonu. „ Země je dneska plná feťáků. Mají úplně vylízaný mozky. Žádná morálka, žádný zábrany, jen laciné vzrušení. Můžou za to poslední léta, každý si dělal, co chtěl. Ten chlapík musel být úplně nepříčetný, Georgi, a já ti přísahám, že ho dostaneme.“

George pohlédl na whiskey. Trochu se napil.

„ Eddie si hrál do setmění na dvorku,“ řekl spíš k sobě než k Lomanovi. „ Jen tady vedle, kam vidíš z oken…“ Hlas mu selhal.

Loman se váhavě pustil do schodů, k ložnici rodičů, podívat se, jak se se vším vyrovnala Nella.

Ležela v posteli, podepřená polštáři, vedle na židli seděl Jim Worthy. Nejmladší ze tří lékařů v Moonlight Cove, osmatřicetiletý vážný muž s pečlivě přistřiženými vousy, brýlemi s kovovými obroučkami a slabostí pro motýlky.

Lékařská brašna mu ležela u nohou na podlaze. Plnil nezvykle velkou injekční stříkačku z dvousetgramové dávky zlatavé tekutiny.

Worthy se ohlédl po Lomanovi, jejich oči se střetly. Nemuseli si nic říkat.

Nella Valdoskiová otevřela oči, rudé a opuchlé od pláče. Buď zaslechla tiché Lomanovy kroky, nebo ho vycítila nějakým šestým smyslem. Pořád byla přitažlivá, s vlasy jako len a rysy příliš jemnými, než aby mohly být dílem přírody. Spíš jako by je vybrousil mistr sochař. Její ústa zvláčněla a zachvěla se, když vyslovila jeho jméno: „ Ach, Lomane.“

Obešel postel a vzal ji za ruku. Vztáhla ji k němu, zpocenou, studenou, chvějící se ruku.

„ Dám jí něco na uklidnění,“ řekl Worthy. „ Potřebuje si odpočinout, trochu se prospat, jestli se jí to povede.“

„ Nechci spát,“ zašeptala Nella. „ Nemůžu spát. Ne… ne po tomhle… po tomhle už nikdy.“

„ Klid.“ Loman seděl na pelesti a jemně jí tiskl prsty. „ Jen nech doktora, ať se o tebe postará. Je to pro tvé dobro, Nello.“

Polovinu života Loman tuhle ženu miloval, manželku svého nejlepšího přítele, i když nikdy nedal průchod citům. Sám sobě namlouval, že je to čistě platonická láska. Když se teď na ni díval, věděl, že vášeň hrála v tom vztahu významnou roli.

Na celé téhle záležitosti ho znepokojovalo jedno… Ačkoli věděl, co se v něm po celá ta léta odehrávalo, ačkoli si to pamatoval, všechno se teď vytratilo. Jeho láska, vášeň i příjemně melancholická touha, stejná jako většina ostatních citových reakcí. Ještě stále si je uvědomoval, ale jako by patřily někomu jinému, jako by je odvrhl. Vypařily se, jako když po smrti opustí duše tělo.

Worthy odložil plnou stříkačku na noční stolek. Vyhrnul Nelle rozepnutý rukáv a utáhl gumovou hadici kolem paže, aby lépe nahmatal žílu.

Když jí potíral paži kouskem vaty namočeným v dezinfekci, zeptala se: „ Co budeme dělat, Lomane?“

„ Všechno bude dobré,“ odpověděl a poplácal ji po paži.

„ Dobré? Jak můžeš něco takového říct? Eddie je mrtvý. Byl tak milý, tak maličký a sladký, a teď tu není. Už nikdy nic nebude dobré!“

„ Zlepší se to, uvidíš,“ ujišťoval ji Loman. „ Než se vzpamatuješ, největší žal přejde. Už to nebude tolik bolet. Slibuji ti to.“

Zamrkala a tázavě na něj pohlédla. Jak může takhle žvanit? Netušila, co se s ní stane.

Worthy zabodl jehlu.

Trhla sebou.

Zlatavá tekutina pronikala do krevního oběhu.

Zavřela oči a znovu se tiše rozplakala, ne fyzickou bolestí, ale zoufalstvím nad ztrátou syna.

Možná že je lepší tolik se o nikoho nestarat, tolik nemilovat, pomyslel si Loman.

Stříkačka zůstala prázdná.

Worthy vytáhl jehlu ze žíly.

Jejich pohledy se znovu setkaly.

Nella se zachvěla.

Změna si vyžádá další dvě injekce a někdo s ní musí zůstat příštích čtyři až pět hodin. Je třeba nejen aplikovat látku, ale taky se ujistit, že si během konverze neublíží. Zrod Nového člověka je bolestivý.

Nella se znovu zachvěla.

Worthy naklonil hlavu, světlo lampy mu dopadlo na skla brýlí s kovovými obroučkami v novém úhlu, zrcadlo čočky na chvíli zakrylo oči a propůjčilo obličeji nezvykle hrozivý výraz.

Divoké, dlouhé záškuby otřásly Nelliným tělem.

„ Co se to tady děje?“ ozval se ode dveří George Valdoski.

Loman se natolik soustředil na Nellu, že ani neslyšel George přicházet. Vyskočil a pustil jí ruku. „ Doktor myslel, že potřebuje…“

„ K čemu je tahle koňská injekce?“ vyzvídal George při pohledu na obrovskou stříkačku. Sama jehla nebyla větší než obyčejná podkožní.

„ Uklidňující lék,“ vysvětloval Worthy. „ Potřebuje…“

„ Uklidňující?“ přerušil ho George. „ Vypadá, že by to zabilo vola!“

„ No tak, Georgi,“ ozval se Loman, „ doktor ví, co…“

Nella v posteli už zcela podlehla účinku injekce. Její tělo se náhle vzepjalo, pěsti se zaťaly, zuby sevřely, svaly kolem čelistí vyboulily. Na krku a spáncích vystoupily tepny, zřetelně se smršťovaly a napínaly a ona upadla do zvláštního stavu polobezvědomí, které přinášelo Změnu.

„ Co je s ní?“ dožadoval se vysvětlení George.

Zuby drtila rty ve výrazu bolesti, nakonec vydala podivný, hluboký sten. Záda se prohnula do oblouku, ramena a nohy zůstaly na matraci. Zdálo se, že ji ovládá divoká síla, připomínala kotel přeplněný párou, jen jen vybuchnout. Pak se zhroutila zpátky na postel, zalitá potem, a chvěla se prudce jako nikdy předtím.

George pohlédl na Worthyho a na Lomana. Jasně si uvědomil, že něco není v pořádku, ačkoli podstatu té věci stále nechápal.

„ Stůj.“ Loman vytáhl revolver, jakmile se přítel pohnul směrem k hale. „ Pojď sem, Georgi, a polož se na postel vedle Nelly.“

George Valdoski se zarazil ve dveřích jako přimrazený. Nechápavě a zakřiknutě hleděl na revolver.

„ Jestli se pohneš,“ pokračoval Loman, „ zastřelím tě, a to opravdu nechci.“

„ To nemůžeš,“ vykřikl George s nadějí, že ho ochrání desítky let společného přátelství.

„ Ale můžu,“ ujistil ho Loman chladně. „ Zabiju tě, když budu muset, a zamaskujeme to řečmi, o jaké bys nestál. Rozhlásíme, že jsme tě načapali při lži, a máme lidi, kteří dosvědčí, že tys zabil vlastního syna Eddieho. Sexuální úchylka nebo tak něco. Když jsem ti předložil důkazy, vyškubls mi z pouzdra revolver. Pak jsme se trochu prali a přitom padl výstřel. Případ se uzavře.“

Ta hrozba vypadala tak obludně, že Goerge v první chvíli nedokázal promluvit. Zvlášť když ji vyslovil někdo, koho pokládal za nejdražšího přítele. „ Ty bys připustil,“ vydechl, „ aby si lidi mysleli tohle…? Mysleli si, že jsem ty hrozné věci udělal Eddiemu já? Co je s tebou, Lomane? Co s vámi k čertu je? Koho… koho chráníte?“

„ Polož se na postel.“

Doktor Worthy připravoval další injekci.

Nella se bez přestání třásla, škubala sebou, svíjela se. Po tvářích jí stékal pot, vlasy měla mokré a zcuchané, oči otevřené, ale zdálo se, že svět kolem sebe vůbec nevnímá. Snad ani neví, kde je. Dívá se do nějakých vzdálených končin nebo hledí do vlastní duše? Loman to nedokázal odhadnout, sám se už na vlastní konverzi nepamatoval. Věděl jen, že ho sužovala bolest.

George Valdoski se váhavě blížil k posteli. „ Co se děje, Lomane? Kristepane, co se to děje?“

„ Všechno bude v pořádku,“ ujišťoval ho Loman. „ Je to pro tvé dobro, Georgi. Je to opravdu jen pro tvé dobro.“

„ Co je pro mé dobro? Co proboha živýho…“

„ Polož se, Georgi. Všechno dobře dopadne.“

„ Co se stalo s Nellou?“

„ Polož se, Georgi. Je to jen pro tvé dobro,“ opakoval Loman.

„ Je to pro vaše dobro,“ přidal se doktor Worthy, když konečně naplnil stříkačku z nové láhve zlatavé tekutiny.

„ Je to opravdu pro tvé dobro,“ ujistil ho znovu Loman. „ Věř mi.“ S revolverem v ruce přivedl George k posteli a povzbudivě se usmál.

18

Dům Harryho Talbota byla montovaná stavba ze sekvojového dřeva s množstvím velkých oken. Stál tři bloky od středu Moonlight Cove, na východní straně Conquistador Avenue, v místech, kde se před mnoha stoletími rozkládalo ležení španělských dobyvatelů, provázejících katolické kněze na jejich misijní cestě podél kalifornského pobřeží. Harry občas snil o tom, že je jedním z těch dávných vojáků a pochoduje na sever neobydleným územím. Býval to krásný sen, protože v tomhle smyšleném dobrodružství nebyl nikdy připoután k pojízdnému vozíku,

Téměř celé Moonlight Cove se rozkládalo na lesnatých pahorcích s výhledem na moře. Harryho pozemek se svažoval ke Conquistador Avenue a poskytoval perfektní výhled pro člověka, který léta tajně pozoruje život svých spoluobčanů. Z oken rohové ložnice v druhém patře, vedoucích na sever a na východ, přehlédl přinejmenším části ulic mezi Conquistador Avenue a pobřežím – Juniper Lane, Serra Street, Roshmore Way a Cypress Lane – a příčné ulice vedoucí z východu na západ. Na severu vykukovala Ocean Avenue a parcely za ní. Samozřejmě že Harryho zorné pole by bylo drasticky omezeno, kdyby jeho dům o patro nepřevyšoval většinu sousedních staveb a kdyby on sám nevlastnil stereoskopický 60mm/f/8 reflexní dalekohled.

V pondělí 13. října v půl desáté večer seděl Harry jako obvykle na speciální židli mezi neobyčejně velkými okny a skláněl se nad okulárem dalekohledu. Vysoká, na zakázku vyrobená židle měla opěradla po stranách i za zády jako křeslo, čtyři doširoka rozkročené pevné nohy k zajištění větší stability a zatížený podstavec, aby se na ni bez obav mohl přemístit z elektrického vozíku. Taky měla kurty, podobné jako v autě, které mu dovolovaly naklánět se k dalekohledu, aniž by sklouzl ze židle a spadl na zem.

Levou ruku i nohu měl bezvládné a pravou nohu příliš slabou, než aby ho udržela. Vlastně se mohl spolehnout pouze na pravou ruku, kterou díkybohu Vietcong ušetřil. Každý přesun byl mučivým zážitkem, ale to úsilí za tu námahu stálo, protože rok od roku žil Harry Talbot víc prostřednictvím dalekohledu. Usazený na své speciální židli občas zapomínal, že je ochrnutý. Svým způsobem se tak podílel na veřejném životě.

V této chvíli směřoval dalekohledem k zadní části Callanova pohřebního ústavu, k jediné márnici v Moonlight Cove, na východní straně Juniper Lane, ulici souběžné s Conquistador Avenue o blok blíž k moři. Musel zamířit dalekohled mezi protější dva domy, za silný kmen velké borovice a přes úzkou uličku, která probíhala mezi Juniper a Conquistadorem. Zadní částí ústil dům smutku do této uličky a Harry viděl i roh garáže, kde parkoval pohřební vůz, zadní vchod do domu a vchod do nového křídla, kde byli mrtví připravováni do rakve, aby se s nimi mohli příbuzní rozloučit, a později spalováni.

Během posledních dvou měsíců zpozoroval Harry u Callanů pár podivných věcí. Nicméně dnes nevzbuzovala pozornost žádná zvláštní činnost v těchto místech.

„ Moose?“

Pes se zvedl ze svého místa v rohu pokoje a přešoural se neosvětlenou místností k pánovi. Položil mu čenich na nohy, přesněji na pravou nohu, v níž mu zbývalo ještě trochu citu.

Harry se shýbl a poplácal psa. „ Podej mi pivo, kamaráde.“

Moose byl služební pes, kterého vychovali ve středisku Canine Companions for Independence, společnosti cvičící psy pro invalidy. Vždycky byl celý šťastný, když mohl pánovi posloužit. Spěchal k malé lednici v rohu pokoje, vybavené pedálem na otvírání.

„ Tam žádný není,“ upozornil ho pán. „ Odpoledne jsem zapomněl přinést velký balení z kuchyně.“

Psovi to už také došlo. Vyběhl do haly, packy tiše pleskaly na naleštěné dřevěné podlaze. Místnosti neměly koberce, protože invalidní vozík se daleko lépe pohyboval po tvrdém povrchu. V hale vyskočil, dotkl se tlapkou knoflíku a hned poté se domem rozlehlo jemné hučení výtahu.

Harry se vrátil k dalekohledu a k pozorování pohřebního ústavu. Po městečku se honila mlha, chvílemi zcela zakryla výhled, chvílemi vířila v chomáčích. Ale zadní trakt zůstal osvětlený, takže obraz byl čistý. Harrymu se zdálo, že stojí mezi dvěma sloupky po obou stranách příjezdové cesty k márnici. Kdyby mlha ustoupila, byl by schopen i v noci díky dalekohledu spočítat nýty kovových dveří krematoria.

Někde za ním se odsunuly dveře výtahu, Moose nastoupil a pomalu sjížděl do přízemí.

Pohřební ústav už Harryho nudil. Pomalu otáčel dalekohledem vlevo přes velký volný pozemek sousedící s krematoriem. Zaostřil, přehlédl prázdné prostranství a pokračoval dál až k domu rodiny Gosdaleových na západní straně Juniper Lane. Zaměřil se na okno v jídelně.

Zdravou rukou rychle odšrouboval okulár a odložil ho na vysoký stolek vedle židle. Zručně ho nahradil jiným, silnějším. Protože mlha v té chvíli prořídla, viděl do jídelny skoro tak dobře, jako by se krčil na verandě s tváří přitisknutou k oknu. Herman a Louisa Gosdaleovi hráli binokl se svými sousedy Danem a Věrou Kaiserovými, tak jako každé pondělí večer a občas i v pátek.

Výtah dojel do přízemí. Motor umlkl a v domě se rozhostilo ticho. Moose teď o dvě patra níž pospíchá halou do kuchyně.

Za zvláště průzračných nocí, když Dan Kaiser seděl u okna v příhodném úhlu, vídal Harry jeho karty. Párkrát měl chuť zavolat Hermanu Gosdaleovi a trochu mu poradit, jak má švindlovat.

Ale nechtěl, aby se lidi dozvěděli, že většinu času tráví v ložnici – v noci neosvětlené, aby ho neprozradila silueta – tím, že vlastně strká nos do cizích životů. Nerozuměli by mu. Zdraví lidé se nikdy necítí dobře ve společnosti mrzáků, protože pro ně je snadnější věřit, že fyzická vada znamená i vadu duševní. Mohli by si myslet, že je zbytečně vlezlý, nebo ještě hůř, mohli by ho označit za šmíráka, úchylu, voajéra.

A to nebyl jeho případ. Harry Talbot si stanovil přísná pravidla hry, která poctivě dodržoval. Především se nikdy ani nepokusil pozorovat svlečenou ženu.

Přes ulici, tři domy na sever, bydlí Arnella Scarlattiová. Úplně náhodou objevil, že občas tráví večery ve své ložnici za průsvitnými záclonami, poslouchá hudbu nebo si čte úplně nahá. Pouze u postele nechává svítit malou lampičku, a protože se nikdy nepřibližuje k oknu, nemá proč zatahovat pokaždé závěsy. Ve skutečnosti ji nemůže spatřit nikdo, kdo není připravený jako Harry. Arnella byla nádherná. Detaily dokonalého těla prosvítaly pavučinou mušelínu v slabé záři lampičky. Zaskočen smyslnými křivkami jejích plných ňader a dlouhýma nohama, zíral na ni v úleku asi minutu. Pak, rozpálen rozpaky i touhou, od ní odvrátil dalekohled. Ačkoli nespal se ženou víc než dvacet let, nikdy se už k nahé Arnelle nevrátil. Mnohokrát ji po ránu pozoroval postranním oknem v její útulné kuchyni v přízemí. Zkoumal dokonalou tvář. když pila džus nebo jedla vdolečky, topinky a vejce. Byla tak krásná, že to ani nedokázal popsat, a z toho, co věděl o jejím životě, usuzoval, že je i jako člověk dobrá. V určitém smyslu slova ji miloval, asi jako kluk miluje učitelku, kterou nemůže dostat. Ale nikdy se mu tahle neopětovaná láska nestala záminkou k tomu, aby se znovu pokusil obejmout aspoň pohledem její nahé tělo.

Podobně se odvracel, když přistihl některého ze sousedů při něčem, co ho přivádělo do rozpaků. Pozoroval je, jak se rvou, smějí, jedí, hrají karty nebo fixlují při dietě, sledoval je nad dřezem nádobí nebo při spoustě dalších všedních činností, ale ne proto, že by chtěl vyzvědět nějakou špínu nebo si chtěl připadat lepší než oni. Ve skutečnosti si jen přál být součástí jejich životů, přiblížit se jim – i když jen jednostranně – a vytvořit si z nich jednu velkou rodinu. Chtěl se o ně svým způsobem starat a prostřednictvím tohoto kontaktu prožívat bohatší citový život.

Výtah znovu zavrčel. Moose už otevřel jedny ze čtyř dveří kuchyňské lednice a vzal do tlamy plechovku studeného piva. Teď se s ní vrací.

Harry Talbot byl družný člověk. Když se vrátil domů z války zmrzačený, radili mu, aby se přestěhoval do domova pro invalidy, kde mohl vést společenský život a být obklopený všemožnou péčí. Varovali ho, že ho společnost zdravých lidí nepřijme mezi sebe, upozorňovali, že narazí na bezděčnou, zraňující krutost. Budou si ho tak dlouho držet od těla, až ho nakonec rozdrtí hluboká, hrozná samota. Ale Harryho zarytá nezávislost se vyrovnala jeho družné povaze. Vyhlídka na život v domově po boku stejně postižených lidí byla pro něj méně přijatelná než život v osamění. Žil pouze s Moosem. občas ho navštěvovalo pár lidí. Jednou týdně chodila uklízet paní Hunsboková. Dalekohled před ní zamykal do skříně v ložnici. Většina z toho, co právní zástupci předpovídali, se stala skutečností. Harryho schopnost najít útěchu a pocit rodinné sounáležitosti prostřednictvím tajného, ale neškodného pozorování sousedů, si představit nedokázali.

Výtah zastavil v druhém patře, dveře se otevřely a Moose vťapkal do ložnice přímo k Harryho židli.

Harry odstrčil dalekohled na kolečkách, sklonil se a popleskal pejska po hlavě. Z tlamy mu vzal studenou plechovku. Moose ji držel za spodní okraj, aby ji neuslintal. Harry si ji položil mezi bezvládné nohy, ze stolu vyndal úzkou baterku a zamířil paprsek na plechovku, aby se ujistil, že je to opravdu pivo a ne cola.

Tohle byly dva nápoje, které se Moose naučil podávat, rozeznal dokonce rozdíl mezi slovy pivo a cola a dokázal si ten příkaz pamatovat po celou dobu. než došel do kuchyně. Zřídkakdy se stalo, že se vrátil se špatným nápojem. Ještě řidčeji přinesl vůbec něco jiného, co nemělo s příkazem nic společného: pantofle, noviny, dvakrát neotevřený balíček psích sušenek, jednou vejce na tvrdo, které svíral zuby tak opatrně, že neporušil skořápku. Nejpodivnější z té sbírky byla štětka na záchod. Podruhé se nikdy nespletl.

Harry došel už dávno k názoru, že se ten pejsek tak často nemýlí, že s ním jen špásuje. Miloval svého psího kamaráda a věřil, že je nadaný smyslem pro humor.

Tentokrát Moose ani nežertoval, ani se nespletl. Přinesl, oč ho Harry požádal. Při pohledu na plechovku dostal Harry ještě větší žízeň.

Zhasl bodové světýlko a řekl: „ Hodný pejsek. Hodný, móóóc hodný pejsek.“

Moose šťastně zakňučel. Seděl před židlí a čekal, že ho pán pošle splnit nějaký další úkol.

„ Běž, Moose, lehni. Hodnej pejsek.“

Pes se zklamaně odšoural do kouta a tam se stočil do klubíčka, zatímco pán odtrhl víčko plechovky a zhluboka se napil.

Pak postavil pivo stranou a přitáhl si dalekohled před sebe. Znovu se zahleděl do noci, k sousedům, ke své rozvětvené rodině.

Gosdaleovi s Kaiserovými stále hráli karty.

Kolem Callanova pohřebního ústavu vířila mlha.

V místě, kde Conquistador Avenue osvětlují pouliční lampy, spatřil Raye Changa, majitele jediného obchodu s televizory a elektronikou. Venčil psa Jacka, zlatého retrievera. Procházeli pomalu kolem domu Stembackových, Jack očuchával každý strom na chodníku, hledal nejvhodnější místo, kde by si ulevil.

Klid a důvěrnost té chvíle Harryho zahřály. Zvolna se přesunul k pozemku Simpsonových. Ella a Denver Simpsonovi žili ve smetanově zbarveném domě ve španělském stylu s taškovou střechou na druhé straně Conquistadoru, dva bloky severně od jeho domu, hned vedle katolického hřbitova. Protože nic většího na hřbitově nebránilo výhledu na Simpsonův pozemek, byl Harry schopný zaměřit současně okna na dvou stěnách domu. Otočil okulár na osvětlenou kuchyň a zvolna zaostřil. Ve chvíli, kdy rozmazaná skvrna nabyla správných tvarů, zmizela všechna dosavadní pohoda. Ella Simpsonová se rvala s manželem. Tiskl ji vší silou k lednici, kroutila se v jeho železném sevření, škrábala ho do tváře, křičela.

Harrymu přeběhl mráz po zádech, přestože byly zchromené střepinou granátu.

Náhle věděl, že tohle divadlo souvisí nějak s ostatními znepokojivými událostmi, které v poslední době pozoroval. Denver pracoval jako poštmistr v Moonlight Cove a Ella vedla prosperující salón krásy. Bylo jim kolem pětatřiceti, patřili k několika málo černošským párům ve městě, a pokud Harry věděl, jejich manželství bylo šťastné. Fyzické napadení muselo mít nějaký vztah k nevysvětlitelným a neblahým věcem, jejichž svědkem se Harry už několikrát stal.

Ella se na okamžik Denverovi vytrhla. Jenže udělala pouze jediný krok. než ji srazil pěstí. Zasáhl ji krutě do krku a ona se okamžitě složila.

V koutě ložnice vycítil Moose pánovo napětí. Zvedl hlavu a jednou dvakrát zabafal.

Harry se na své židli naklonil s očima přibitýma k dalekohledu a spatřil dva muže, kteří se vynořili z té části kuchyně, kam původně neviděl. Ačkoli nebyli v uniformě, rozpoznal ihned, že patří k místní policii. Paul Hawthorne a Reese Dorn. Jejich přítomnost jen potvrdila správnost Harryho intuice, že tento incident je jen jedním z kamínků fantastické mozaiky násilí a spiknutí, která v posledních několika týdnech narůstala. Ne poprvé se modlil k Bohu. aby dokázal rozluštit, co se děje v jeho dříve tak klidném městečku. Hawthorne a Dorn zvedli Ellu z podlahy a přidrželi ji pevně mezi sebou. Zdálo se. že je jen zpola při vědomí, omámena ranou, kterou jí uštědřil manžel.

Denver něco říkal, nebylo možné určit komu. Tvář mu zrůznil vztek tak silný, že se Harry otřásl hrůzou.

Do obrazu vstoupil třetí muž a přešel rovnou k oknům, aby zavřel okenice. Závoj mlhy zastřel výhled, ale Harry v poslední chvíli muže poznal. Ian Fitzgerald, nejstarší ze tří doktorů v Moonlight Cove. Provozoval praxi rodinného lékaře skoro třicet let a už dlouho mu přezdívali Doc Fitz. Ošetřoval taky Harryho, vždy srdečný a starostlivý, ale v téhle chvíli se tvářil chladněji než kus ledu. Škvírou mezi okenicemi Harry zíral na známou tvář a viděl jen tvrdé rysy a divoký pohled, které s Doc Fitzem neměly nic společného. Díky dalekohledu se Harrymu zdálo, že ho od starého praktika dělí jen pár centimetrů. Viděl známou, ale zároveň naprosto cizí tvář.

Neschopen déle sledovat ten výjev, zaklonil se, aby obsáhl širší pohled na okolí domu. Tiskl oči tak pevně k prohlubni okuláru, že mu tváří přelétla bolest. Pokoušel se chvíli odpočívat, ale zároveň proklínal houstnoucí mlhu.

Moose zvědavě zakňučel.

Za minutu se v prvním patře Simpsonova domu rozsvítilo jedno rohové okno. Harry okamžitě zaostřil. Navzdory mlze viděl, jak Hawthorne a Dorn nesou Ellu. Vstoupili z haly do ložnice a hodili ji na královsky širokou postel, pokrytou modrou prošívanou dekou.

Za nimi vešli Doc Fitz a Denver. Doktor si odložil černý kožený kufřík na noční stolek. Denver stáhl závěsy na předním okně vedoucím do Conquistador Avenue a pak přešel k oknu na druhé straně, na něž byl zaměřen Harry ho dalekohled. Chvilku zíral do noci, až vzbudil v Harrym znepokojivý pocit, že ho vidí, ačkoliv byli od sebe vzdáleni dva bloky. Jako by vládl ostřížím zrakem Supermana – se zabudovaným biologickým dalekohledem. Stejné pocity míval Harry i při jiných příležitostech, když se takhle setkal s lidmi ještě dávno předtím, než se začaly dít ty podivné události. Proto si byl jistý, že o něm ve skutečnosti Denver neví. Pak poštmistr zatáhl i tyhle záclony, ačkoli ne tak těsně, jak by měl. Nechal mezi nimi asi pěticentimetrovou mezeru.

Rozrušený, zalitý studeným potem pracoval Harry s řadou okuláru, aby zvýšil účinnost dalekohledu. Náhle se optikou přiblížil k oknu tak, že čočky pronikly úzkou štěrbinou mezi pruhy látky. Zdálo se mu, že stojí v cizí ložnici za závěsem.

Husté chuchvalce mlhy odvály na východ, od moře připlul řidší závoj a zlepšil Harrymu viditelnost. Hawthorn a Dorn tlačili Ellu Simpsonovou k matraci. Házela sebou, ale drželi ji pevně za ruce i za nohy a ona neměla takovou sílu jako oni.

Denver svíral manželce bradu a cpal jí do úst kapesník nebo kus hadru jako roubík, až ji málem udusil.

Harry krátce pohlédl ženě do tváře; očí měla rozšířené hrůzou.

„ Kruci!“

Moose se k němu přišoural.

Elle se vyhrnuly sukně, odhalovaly žluté kalhotky. Knoflíky na zelené blůze se rozletěly. Navzdory tomu neměl pocit, že ji chtějí znásilnit. To, co jí dělali, bylo pravděpodobně mnohem hrozivější a krutější – a samozřejmé podivnější – než znásilnění.

Doc Fitz přikročil k nohám postele a zakryl Harrymu výhled. V ruce držel skleničku jantarové tekutiny, jíž plnil podkožní stříkačku. Dával Elle injekci! Ale čeho? A proč?

19

Když Tessa Locklandová domluvila s matkou v San Diegu, posadila se na postel a dívala se na přírodopisný film. Hlasitě hodnotila práci kameramana, jednotlivé záběry, osvětlení, střih, scénář a spoustu dalších maličkostí, dokud jí nedošlo, že se chová jako blázen. Začala rychle parodovat uznávané kritiky televizních pořadů, šaškovala před obrazovkou jejich svérázným fouňovským stylem, kterým většinou hovořili, snad jen s výjimkou Rogera Eberta. Nicméně i když se snažila obrátit celou věc v žert, nemohla popřít, že pro sebe mluvila nahlas. A to bylo moc i na ni. nezávislou osobu ve svobodném povolání, která byla ve svých třiatřiceti letech poměrně výstřední. Návštěva místa, kde sestra údajně spáchala sebevraždu, ji vykolejila. Hledala nějakou veselou úlevu od té pochmurné pouti. Ale v určitý čas a na určitých místech selhávala i pověstná schopnost Locklandových zůstávat nad věcí.

Cvakla vypínačem televizoru a sáhla na sekretář pro prázdný kbelíček na led. Dveře nechala otevřené, vzala si jen pár drobných a vydala se k automatům na led a nápoje.

Tessa byla vždycky pyšná na to, že se dokázala vyhnout práci s pravidelnou osmihodinovou pracovní dobou. Ve skutečnosti nesmyslně pyšná, když uvážíme, že často dělala dvanáct či čtrnáct hodin denně místo osmi a sama sobě šéfovala mnohem nesmlouvavěji, než by to dokázal kdokoli jiný, pro něhož by pracovala. Ani na finanční efekt nemohla být příliš hrdá. Prožila par roků hojnosti, kdy prostě nedokázala přestat s hromaděním peněz, i kdyby chtěla, ale ty výrazně převažovala léta, v nichž si vydělala sotva na slanou vodu. Když si nedávno propočítala průměrnou mzdu za těch dvanáct roků od chvíle, kdy dokončila filmovou fakultu, došla k číslu jedenadvacet tisíc dolaru ročně. I tahle cifra se však prudce sníží, jestli si v krátké době nepolepší.

Ačkoli nebyla bohatá a práce na volné noze nabízela pramálo jistoty, považovala se za úspěšnou. Nejen proto, že její dokumentární snímky přijímá kritika pochvalně a že ona sama je nadána locklandovskou schopností dívat se na věci s optimistickým nadhledem, ale také proto, že dosud odolává institucím a prostřednictvím práce se stala pánem svého osudu.

Na konci dlouhé chodby strčila do těžkých protipožárních dveří a ocitla se na odpočívadle mezi patry, kde byly umístěny oba automaty. Velký přístroj na nápoje měkce hučel, dobře zásobený colou, pivem, pomerančovým džusem a limonádou 7 – UP. Automat na výrobu ledu byl však mimo provoz. Pustila se po schodech do přízemí. Její kroky se odrážely od betonových zdí chladně a dutě, jako by se nacházela v rozlehlé pyramidě nebo jiné starověké stavbě, sama, snad jen ve společnosti duchů.

U paty schodiště nenašla žádný automat, ale tabulka na zdi ukazovala, že v přízemí na severní straně motelu najde občerstvení. Než se dostane k ledu a pití, spotřebuje tolik kalorií, že si zaslouží pořádnou colu a ne její dietní odvar.

Jak sahala po klice protipožárních dveří, kterými chtěla projít do chodby v přízemí, zdálo se jí, že nad sebou zaslechla vrznutí veřejí. Jestli se nemýlí, je to první známka života od chvíle, kdy se zapsala v recepci motelu. Celé to místo vypadá opuštěně.

V přízemí našla stejně ohavný oranžový silonový koberec jako v horní hale. Návrhář zřejmě trpěl vkusem cirkusového klauna, oči jí z té barvy přecházely.

Teď by dala přednost větší slávě a výraznějšímu úspěchu ve filmovém světě, už proto, že by si mohla dovolit ubytování, které by neuráželo její vkus. Ovšem tohle je v Moonlight Cove jediný motel, takže ani bohatství by ji tu nezachránilo od zuřivých barev. Zatím došla na konec haly, strčila do dveří a octla se pod severním schodištěm. Šedivé betonové zdi a schody jí najednou připadaly poklidné a půvabné.

Automat na led fungoval. Otevřela víko, ponořila kbelíček z umělé hmoty do hluboké bedny a naplnila ho pravidelnými ledovými půlměsíčky. Plnou nádobu postavila na přístroj. Když zavírala bedýnku, zaslechla zase nahoře slabé zavrzání veřejí.

Přistoupila k druhému automatu, aby si vzala colu. Cekala, že někdo sestoupí z prvního patra. Zrovna když vsouvala do otvoru třetí čtvrtdolar došlo jí, že v otvírání horních dveří je něco kradmého. Dlouhé, pomalé zavrzání… jako by někdo věděl, že veřeje nejsou namazané, a pokoušel se hluk co nejvíce ztlumit.

S prstem na knoflíku Dietní Cola Tessa chvíli váhavě naslouchala.

Nic.

Ledové, betonové ticho.

Cítila se přesně tak jako v podvečer na pláži, když se k ní donesl podivný vzdálený výkřik. I teď jí naskočila husí kůže.

Měla bláznivý nápad, že nahoře na odpočívadle někdo přidržuje dveře a čeká, až zmáčkne knoflík automatu, aby skřípání veřejí překryl hluk plechovky kutálející se z příslušného otvoru.

Spoustu moderních žen, které se snaží být silné v tvrdém světě, by takové představy uvedly do rozpaků a hodlaly by je rychle setřást. Ale Tessa se znala příliš dobře. Neměla sklony k hysterii ani k paranoie, a tak ani na chvíli nepřipustila, že by v ní citový otřes ze sestřiny smrti mohl probudit fantaskní představy o přítomnosti někoho cizího na horním odpočívadle.

Z tohoto betonového prostoru vedly troje dveře. První na jižní straně, kterými přišla a jimiž by se mohla vrátit do přízemní chodby, druhé v západní stěně, vedoucí bezpochyby za motel, na úzkou cestičku mezi hlavní budovou a útesem, a třetí na východě, ústící s největší pravděpodobností na parkoviště za motelem. Místo aby stiskla knoflík a odnesla si colu a kbelíček s ledem, skočila tiše ke dveřím a rychle je otevřela.

Na opačném konci přízemní haly zahlédla koutkem oka pohyb. Někdo zmizel v jižních dveřích vedoucích k požárnímu schodišti. Moc z něho nespatřila, pouze obrys, nestál uprostřed oranžového koberce, ale těsně na prahu, schopný okamžitě zmizet. Dveře se za ním rozkývaly.

Sledovali ji přinejmenším dva muži, alespoň předpokládala, že to nejsou ženy.

Nahoře slabě vrzly nenamazané veřeje a tiše praskly. Další muž se zjevně pokoušel tlumit zvuk, protože ho už čekání unavovalo.

Nemohla jít do haly, sevřeli by ji jako v pasti.

Ačkoli mohla začít křičet, aby přivolala další hosty, nebo ty muže jen postrašila, váhala. Obávala se, že motel je opravdu tak opuštěny, jak vypadá. Její výkřik by nemusel přivolat pomoc, jen by ujistil pronásledovatele, že o nich ví a že si už nemusejí dávat pozor.

Nad hlavou jí někdo kradmo sestupoval ze schodů.

Tessa se otočila, vpadla do dveří vedoucích na východ a vyběhla na parkoviště, za nímž se v noční mlze topila Cypress Lane. Sotva popadala dech, sprintovala podél hlavní budovy k recepci, která sousedila se zavřenou kavárnou.

Dveře byly dokořán, zalité v růžovém a zeleném neónovém oparu. Za přepážkou spatřila muže, u něhož se před několika hodinami zapsala. Vysoký, mírně kulaťoučký, asi tak kolem padesátky, čerstvě oholený a ostříhaný, i když v hnědých manšestrových kalhotách a zeleno-červené flanelové košili vypadal trochu neupraveně. Odložil časopis, ztlumil zvuk rádia, kde právě hráli nějakou country, vstal z proutěné židle a postavil se za pult.

„ Dobrá, ale tohle není žádné velkoměsto, madam,“ řekl, když se svraštělým čelem vyslechl její vyprávění. „ Moonlight Cove je pokojné místo, nemusíte se obávat ničeho z toho, o čem jste hovořila.“

„ Ale stalo se to,“ trvala na svém a nervózně pošilhávala do mlhy zbarvené světly neónu, která plnila noc za dveřmi recepce.

„ Jistě, samozřejmě že jste si to nevymyslela, ale přikládáte té věci špatný význam. Máme pár dalších hostů, asi jste zaslechla a spatřila některé z nich. Nejspíš šli pro led a colu jako vy.“ Zacházel s ní jako s malou holkou. „ Tohle místo muže vypadat malinko strašidelně, když je tu málo hostů,“ usmál se.

„ Poslyšte, pane…“

„ Quinn. Gordon Quinn.“

„ Poslyšte, pane Quinne, v žádném případě to nebylo, jak říkáte!“ Cítila se jako nějaká potrhlá panička, i když jí ani v nejmenším nebyla. „ Nepletu si nevinné hosty se zloději nebo někým, kdo mě chce znásilnit. Nejsem žádná hysterka. Ale ti chlapi tam nahoře byli a neměli za lubem nic dobrého.“

„ Dobře… teda jo. Jsem si jist. že se mýlíte, ale můžeme se tam spolu podívat.“ Quinn prošel ven dvířky v přepážce.

„To jdete jen tak?“ zeptala se.

„Jak jen tak?“

„Neozbrojený?“

Znovu se usmál. Cítila se trochu bláznivě.

„Madam,“ řekl. „ za pětadvacet let, co tenhle motel vedu, jsem se ještě nesetkal s hostem, kterého bych nezvládl.“

Ačkoli Quinnův samolibý, povýšený tón Tessu dráždil, nehádala se s ním, ale následovala ho ven z. recepce a dál vířící mlhou na opačný konec budovy. Vedle tak velkého chlapa si připadala jako malá školačka, kterou doprovází tatínek do pokoje, aby jí dokázal, že se pod postelí ani ve skříni neskrývají žádné příšerky.

Otevřel kovové dveře, jimiž předtím proklouzla na severní služební schodiště. Nikdo tam nečekal.

Automat na nápoje tiše předl, z druhého přístroje vycházelo slabé cinkání. Její nádobka stála dosud na skřínce, naplněná zpoloviny pravidelnými půlměsíčky.

Quinn popošel pár kroků ke dveřím, které vedly do přízemní haly, a stiskl kliku. „ Nikdo tu není,“ řekl a pokynul hlavou k tiché chodbě. Otevřel dveře v západní stěně, rozhlédl se napravo nalevo a popostrčil ji na práh, aby se sama přesvědčila.

Viděla úzký chodník pro personál, opatřený z obou stran zábradlím. Vedl souběžně s domem, mezi budovou a stěnou srázu, osvětlený na obou koncích žlutavým světlem. Byl prázdný.

„ Říkala jste, že jste tam už naházela peníze, ale nevzala jste si nic k pití?“ zeptal se Quinn, když pustil křídlo dveří.

„ Ano.“

„ Tak co si dáte?“

„ No… dietní colu.“

Zmáčkl příslušné tlačítko a plechovka vypadla do otvoru. Podal jí colu, pokynul k nádobce z umělé hmoty, kterou si přinesla z pokoje, a dodal: „ Nezapomeňte si ten led.“

Tessa šla za ním k severnímu schodišti, v jedné ruce colu, v druhé led, v srdci nesmírný vztek. Nikdo tam nečíhal. Nenamazané veřeje v horních dveřích vrzaly, když jimi procházeli do prázdné haly v prvním patře.

Také dveře jejího pokoje zůstaly dokořán, jak je sama opustila. Na prahu zaváhala.

„ Tak si to tu prohlédnem,“ pobídl ji Quinn.

Malá místnost, skříň, koupelna, žádný neznámý nájemník se v ní neskrýval.

„ Už se cítíte líp?“ zeptal se.

„ Nemám ve zvyku si vymýšlet.“

„ Jsem o tom přesvědčen,“ řekl stále stejně povýšeným tónem.

„ Byli tam.“ ozvala se Tessa, když už stál Quinn v hale. „ Byli skuteční, ale vsadím se, že utekli. Možná pláchli, sotva jim došlo, že o nich vím a že jsem šla pro pomoc.“

„ Dobrá, hlavně že už je všechno v pořádku,“ přitakal. „ Už jste v bezpečí, odešli. A to je skoro tak dobré, jako kdyby předtím nikdy neexistovali.“

Tessa sebrala všechny síly, aby udržela na uzdě svůj temperament a neřekla víc než děkuji. Pak zavřela dveře. Na knoflíku byla pojistka, stiskla ji. Nad ní ještě otočila bezpečnostním zámkem. Nakonec zavěsila řetěz.

Šla k oknu a zkoumala ho, jestli nejde snadno otevřít, kdyby se o to nějaký násilník pokoušel. Půlka povolila, když zatlačila na kliku a trhla, ale zvenku otevřít nešlo, pokud by někdo nerozbil okno a neuvolnil otvorem zámek. Kromě toho by vetřelec potřeboval žebřík.

Chvíli seděla na posteli a naslouchala vzdáleným zvukům v motelu. Teď jí všechny zněly podivně a hrozivě. Nevěděla, jak tenhle zážitek souvisí s Janiceinou smrtí před více než třemi týdny. Jestli s ní vůbec souvisí.

20

Po několika hodinách zajetí v odvodňovací stoce začala Chrissie Fosterová trpět klaustrofobií. V komoře vedle kuchyně strávila mnohem delší dobu než teď v tom kanálu, ale tma jako v hrobě uvnitř betonové roury ji děsila podstatně víc. Připadalo jí, že se dusí. že se nemůže pohnout, protože prožila v uzavřeném prostoru celý den a dlouhý kus noci a tím se vše násobilo.

Z dálnice nad ní, kde odvodňovací systém začínal, se tunelem neslo dunění těžkých náklaďáků a vzbuzovalo v ní představu ohromných řvoucích draků. Přidržela si ruce na uších, aby ten hluk neslyšela. Sem tam projelo auto v delších intervalech, ale když se jich nakupilo několik po sobě, neustálý rachot ji vyčerpával a přiváděl k šílenství. Nebo možná touha dostat se ven souvisela se skutečností, že je vlastně hluboko pod zemí. Ležela ve tmě, naslouchala řevu těžkých aut a ve chvílích ticha se snažila zachytit jakýkoli zvuk, který by svědčil o návratu rodičů a Tuckera. Náhle ji přepadl pocit, že se octla v betonové rakvi, pohřbená omylem za živa.

Znovu obrátila stránku pomyslné dobrodružné knihy: Mladičká Chrissie ani ve snu netušila, že roura za okamžik pukne a naplní se zemí, rozdrtí ji jako štěnici a pohřbí navždycky.

Věděla, že by měla zůstat tam, kde je. Možná že tamti stále slídí po louce nebo v lese. Pod zemí je rozhodně bezpečnější než venku.

Ale neustále ji sužovaly divoké představy. Ležela na břiše, a ačkoli byla ve stoce nade vší pochybnost jediným nájemníkem, v duchu viděla vybranou společnost všelijakých příšer: slizké hady, stovky pavouků, šváby, krysy, hejna krvežíznivých netopýrů. Nakonec si začala představovat, že kdysi před lety vlezlo při hře do tunelu dítě, ztratilo se v rozvětveném potrubí, a aniž je někdo objevil, zemřelo. Protože odešlo předčasně a nespravedlivě a protože nebylo řádně pohřbeno, nepokojná duše zůstala na zemi. Teď pravděpodobně jeho duch vycítil její přítomnost, oživil hnusné pozůstatky a postrkuje rozložené, lety mumifikované tělo směrem k ní a cestou trousí zkamenělé kusy masa. Chrissie bylo jedenáct a na svůj věk byla docela rozumná, stále si opakovala, že duchové a strašidla neexistují, ale pak si vybavila rodiče a Tuckera, kteří připomínali vlkodlaky a – proboha, když na dálnici znovu zarachotilo nákladní auto, bála se zakrýt uši, aby to mrtvé děcko nevyužilo hrozného hluku a nepřiblížilo se k ní, blíž, ještě blíž…

Musela se dostat ven.

21

Když Sam Booker vyklouzl z temné garáže, kde se ukryl před tlupou zfetovaných výtržníků (věřil, že to nemohl být nikdo jiný, další vysvětlení ho prostě nenapadlo), zamířil přímo na Ocean Avenue, aby si zaskočil do hospody Knighťs Bridge pro kartón piva.

Později, už za zavřenými dveřmi pokoje v Cove Lodge, seděl u malého stolku, popíjel hořký nápoj a znovu soustředěně probíral fakta tohoto případu.

5. září jeli tři předáci odborového svazu zemědělců Julio Bustamante, jeho sestra Maria a Mariin snoubenec Ramon Sanchez na jih vinařské oblasti, kde probírali s majiteli vinic nadcházející sklizeň. Cestovali chevroletem, čtyři roky starou žlutohnědou dodávkou. V Moonlight Cove se zastavili na večeři. Pojedli v Perezově rodinném podniku, vypili spoustu koktejlů podle očitých svědků z řad číšníků a zákazníků, kteří tu noc v podniku byli, a cestou na dálnici nevybrali nebezpečnou zatáčku, auto se převrhlo a na místě se vzňalo. Ani jeden z těch tří havárii nepřežil.

Ten příběh mohl obstát a FBI by se nikdy do případu nepletla, nebýt pár nesrovnalostí. Za prvé podle oficiální policejní zprávy řídil Julio Bustamante. Ale Julio v životě neseděl za volantem a po setmění už vůbec ne, protože trpěl určitým druhem šerosleposti. Dále podle očitých svědků, které zpráva citovala, byli všichni namol, ale nikdo předtím neviděl Julia a Ramona opilého a Maria patřila k zapřísáhlým abstinentům.

Sanchezově a Bustamanteově rodině v San Francisku připadalo chování úřadů v Moonlight Cove podezřelé. O smrti svých blízkých se nedozvěděli dřív než 10. září, tedy pět dní po. nehodě. Šéf policie Loman Watkins vysvětloval, že Juliovy, Ramonovy a Mariiny papíry zničil oheň a plameny znetvořily jejich mrtvoly tak, že nedovolovaly rychlou identifikaci pomocí otisků prstů. A co poznávací značka? Loman s podivem žádnou neobjevil, ani na autě, ani v nejbližším okolí havárie. Proto zplnomocnil koronera doktora Iana Fitzgeralda, aby vyplnil úmrtní listy a nechal mrtvoly spálit. „ Víte, že nemáme takové zařízení jako márnice ve velkých městech,“ vysvětloval později Watkins. „ My si prostě nemůžeme dovolit skladovat mrtvoly příliš dlouho, vůbec jsme netušili, jak dlouho potrvá identifikace. Mysleli jsme, že jenom projížděli nebo že neměli povolení k pobytu, pak bychom je asi neidentifikovali nikdy.“

Pěkně to do sebe zapadá, pomyslel si chmurně Booker, opřel se a dlouze si lokl piva.

Tri lidé zemřeli násilnou smrtí, byli prohlášeni za oběti nehody a zpopelněni ještě předtím, než policie uvědomila příbuzné a než jiné úřady mohly zaskočit a pomocí moderních metod soudního lékařství ověřit, jestli úmrtní listy i policejní zpráva obsahují ve skutečnosti celý příběh.

Bustamanteovi a Sanchezovi měli jenom podezření, že něco není v pořádku. Ale odborový svaz zemědělských pracovníků vůbec nepochyboval. 12. září požádal jeho prezident o zásah FBI na základě toho, že za smrt těch tří činil odpovědné protiodborové síly. Všeobecně platí, že v případě vraždy spadá tento zločin do pravomoci FBI tehdy, jestliže podezřelý vrah překročí hranice státu, aby spáchal trestný čin, nebo už ho na jeho území spáchal, anebo když chce uniknout odplatě související s vraždou. Nebo když mají federální orgány důvod věřit, že byl zločin spáchán jako následek záměrného porušení občanských práv oběti.

26. září po nesmyslných, ale nijak neobvyklých průtazích vládní byrokracie a federální justice se skupina šesti agentů FBI včetně tri techniků přesunula na deset dnů do Moonlight Cove. Vyslýchali policisty, studovali archívy a koronerovy záznamy, probírali výpovědi svědků z Perezovy restaurace z noci

5. září, třídili zbytky ohořelé dodávky a zkoumali je na vrakovišti a hledali sebemenší stopu na místě nehody. Protože v Moonlight Cove není žádný zemědělský podnik, nenašli nikoho, kdo by se zajímal o zemědělský svaz a kdo by se nechal vyprovokovat k vraždě, takže mnoho lidí, kteří by mohli mít zájem na smrti odborářů, nezbývalo.

Během celého vyšetřování se je místní policie a koroner ze všech sil snažili podporovat. Loman Watkins a jeho muži zašli dokonce tak daleko, že se dobrovolně nabídli podstoupit zkoušku detektorem lži. Všichni obstáli bez nejmenšího podezření. Také koroner absolvoval test a vyšlo mu, že je poctivost sama.

Nicméně něco nebylo v pořádku.

Místní úřady až příliš dychtily po spolupráci. Přitom všichni agenti FBI cítili, že jsou terčem opovržení a posměchu, sotva se otočí, i když nikdy nepřistihli žádného policistu, že by jen pozvedl obočí, zaculil se, nebo si třeba s kolegou vyměnil spiklenecký pohled. Říkali tomu služební instinkt, Sam ho znal také a věděl, že je stejně spolehlivý jako instinkt divokých zvířat.

A to je donutilo přemýšlet i o dalších úmrtích.

Při vyšetřování případu Sanchez – Bustamanteovi procházeli agenti svazky policie i koronera za poslední dva roky, aby si ověřili postupy běžně užívané v případech náhlého úmrtí. Potřebovali zjistit, jestli se vyšetřování posledního případu liší, což by svědčilo o spoluvině, kterou se policie v Moonlight Cove snaží zamaskovat.

Výsledná odhalení byla záhadou a zároveň znepokojovala, ale ne v tom smyslu, jak očekávali. Kromě dramatické havárie jednoho výrostka, který příliš šlápl na plyn svého dodge, bylo Moonlight Cove mimořádně poklidné místo k životu. Během těch dvou let nevzrušila veřejnost jediná násilná smrt – až do 28. srpna, osm dnů před bouračkou Sancheze a Bustamanteových, kdy se v záznamech objevilo první ze série náhlých úmrtí.

28. srpna před úsvitem se čtyři členové rodiny Mayserů stali prvními oběťmi. Melinda, John a jejich dvě děti Carrie a Billy. Zahynuli ve svém domě při požáru, který údajně založil malý Billy. Čtyři těla byla tak příšerně ohořelá, že identifikaci provedli pouze na základě záznamů zubního lékaře.

Sam dopil první láhev piva a sáhl po další. Pak zaváhal, protože měl dnes večer ještě spoustu práce. Někdy ve zvlášť pochmurné náladě nedokázal včas zabrzdit a zpil se do němoty.

Držel láhev, aby se uklidnil, a přemýšlel, proč chlapec prostě nezačal volat o pomoc a nevzbudil rodiče, jakmile se plameny vymkly kontrole. Proč ten kluk neutekl dřív, než ho udusil kouř? A jaký oheň, kromě toho, který by chytl od benzínu nebo jiné těkavé kapaliny (o nichž nebyla ve zprávě řeč), by se rozšířil tak rychle, že by žádný člen rodiny nestačil prchnout, že by dům – a těla – shořely na pouhé hromady popela ještě dřív, než přijeli hasiči a všechno uhasili?

Nějak to do sebe až příliš zapadá. Těla byla tak sežehnutá, že pitva by stejně moc nepomohla, jestli někdo neznámý chtěl zamaskovat skutečnou příčinu smrti. Na doporučení majitele pohřebního ústavu a koronerova asistenta v jedné osobě, který mohl být podezřelý z pokusu o setření stop, nechala matka paní Mayserové, nejbližší příbuzná zesnulých, zbytek těl zpopelnit. Možná svědectví o tom, že smrt ve skutečnosti nezpůsobil požár, dokonale zahladili.

„ Jak mazané,“ řekl Sam nahlas a natáhl obě nohy na druhou židli. „ Jak bezchybné a nádherně mazané!“

Počet obětí: čtyři.

Pak Bustamanteovi a Sanchez, 5. září. Další požár. Ještě rychlejší kremace.

Počet obětí: sedm.

7. září časně ráno vyplul na moře Jim Armes. Nad Moonlight Cove se ještě vznášely pozůstatky Bustamanteových a Sancheze. Jimovi bylo třicet, v Moonlight Cove žil dvacet let. Nikdo ho už nespatřil. Přestože ho považovali za zkušeného mořeplavce, den byl čistý a oceán klidný. Zřejmě ho zachytil podmořský proud, protože trosky jeho desetimetrové Mary Leandry moře nevyplavilo.

Počet obětí: osm.

9. září, zatímco ryby ‘ohlodávaly utonulé tělo Jima Armese, byla pěti dobrmany roztrhána Paula Parkinsová. Devětadvacetiletá osamělá žena, která chovala a cvičila hlídací psy na dvouakrovém pozemku na okraji městečka. Zjevně ji napadl jeden z dobrmanů a další se rozzuřili, když ucítili krev. Zle zřízené ostatky, které se nemohly vystavovat, byly odeslány v zapečetěné rakvi její rodině v Denveru. Psi byli zastřeleni, jejich zdechliny otestovány, zda neměli vzteklinu, a pak spáleny.

Počet obětí: devět.

2. října, šest dní poté, co začali přešetřovat případ Bustamanteovi – Sanchez, exhumovala FBI tělo Pauly Parkinsové na hřbitově v Denveru. Pitva prokázala, že ženu skutečně pokousala a roztrhala zvířecí smečka.

Sam si zapamatoval nejzajímavější část z pitevní zprávy slovo od slova …nicméně stopy po kousnutí, tržné rány, otvory v tělních dutinách a specifická poranění prsou a pohlavních orgánů naprosto neodpovídají útoku psů. Otisky zubů a rozměr kousnutí nesouhlasí se zubním profilem průměrného dobrmana či jiného zvířete, o němž víme, že je agresivní a schopné napadnout člověka. A později ze stejné zprávy, která se týkala specifické povahy útočníka: živočišný druh neznámý.

Jak ve skutečnosti zemřela Paula Parkinsová?

Jakou hrůzu á muka prodělala?

Kdo se její smrt pokoušel svést na dobrmany?

A jaké svědectví by poskytovala těla samotných dobrmanů, jak zahynuli, jak dalece je policejní povídačka pravdivá?

Sam si znovu vybavil podivný vzdálený výkřik, který zaslechl dnes večer – patřil kojotovi, a přitom nepatřil, nebo kočce, ale ani té ne. A myslel také na tajemné, šílené hlasy děcek, která ho pronásledovala. Nějak to do sebe zapadalo. Služební instinkt.

Druh neznámý.

Sam se pokoušel zklidnit nervy pivem, jenže láhev byla pořád prázdná. Zamyšleně tiskl hrdlo k zubům.

Šest dnů po smrti slečny Parkinsové a dlouho předtím, než exhumovali její tělesné pozůstatky, zemřeli předčasně další dva lidé. Stave Heinz a Laura Dalcoeová. Nebyli manželé, ale žili spolu. Jejich mrtvoly nalezli v domě na Iceberry Way. Heinz zanechal strojem psaný, nepodepsaný, nesouvislý dopis na rozloučenou. Zabil Lauru vlastní pistolí ve spánku a pak si sám vzal život. Ve zprávě doktora Iana Fitzgeralda stálo: vražda s následnou sebevraždou. Případ byl uzavřen. Na doporučení koronera souhlasila rodina Dalcoeova i Heinzova s rychlým zpopelněním děsivých ostatků.

Počet obětí: jedenáct.

„ V tomhle městě je nějak moc bezbožných funusů,“ promluvil Sam nahlas a obrátil prázdnou láhev dnem vzhůru.

Většina lidí dává dosud přednost pohřbu do země, bez ohledu na to, v jakém stavu jsou ostatky. Poměr kremací a tradičních obřadů ve většině měst je jedna ku čtyřem či jedna ku pěti.

Konečně zařadili do seznamu Janice Capshawovou, která spáchala sebevraždu sedativy. Její tělo, zpustošené mořem, vyplavila voda na pláž dva dny po jejím zmizení, tři dny před tím, než dorazili agenti FBI, aby vyšetřili smrt odborových předáků.

Julio Bustamante, Marie Bustamanteová, Ramon Sanchez, čtyři Mayserovi, Jim Armes, Paula Parkinsová, Steven Heinz, Laura Dalcoeová, Janice Capshawová: dvanáct mrtvých za necelý měsíc – přesně dvanáctkrát víc, než udávalo číslo náhlých úmrtí za posledních třiadvacet měsíců. S přihlédnutím k celkovému počtu tří tisíc obyvatel je dvanáct mrtvých za necelé čtyři týdny sakra pořádná úmrtnost.

Když žádali po Lomanovi Watkinsovi vysvětlení tohoto ohromujícího řetězce smrtelných případů, reagoval: „ Je to strašné, to ano. A trochu nás to děsí. Všechno tady probíhalo tak klidně po celá léta. Hádám, že jsme prostě jen dohnali zpoždění.“

Ale i kdyby všechna náhlá úmrtí rozložili na čtyřiadvacet měsíců, dvanáct v tak malém městě přece jen přesahovalo veškeré statistiky.

Šest mužů týmu nedokázalo přijít ani na nejmenší důkaz toho, že by místní úřady nesly spoluvinu na těchto případech. A i když detektor není samozřejmě stoprocentně spolehlivý, nebylo myslitelné, aby Loman Watkins, jeho podřízení policisté, koroner a koronerův asistent prošli zkouškami bez sebemenší známky podvodu, kdyby byli ve skutečnosti vinni.

Jenže…

Dvanáct mrtvých. Čtyři zuhelnatěli na prach při požáru v domě. Tři uhořeli v demolované dodávce. Jedna vražda, dvě sebevraždy, jedna zastřelením, druhá sedativy, všichni zpopelněni v Callanově pohřebním ústavu. Jeden zmizel v moři – tělo se nenašlo. A jediná oběť, u níž byla provedena řádná pitva, dokazuje, že ji neroztrhali psi, jak tvrdila koronerova zpráva, ale že ji pokousalo a roztrhalo něco jiného. K čertu!

Případ neuzavřeli. 9. října, čtyři dny poté. co tým pracovníků FBI opustil Moonlight Cove, bylo rozhodnuto, že na místo vyšlou tajného agenta, aby prozkoumal určitá fakta, která mohou být probádána s mnohem větším úspěchem někým, kdo nebude sledován.

10. října, den po tomto rozhodnutí, došel do úřadovny FBI v San Francisku dopis, který podpořil záměr neustupovat od původních plánů. Sam si tenhle dopis uchoval v paměti:

Pánové,

mám pro vás informace, které se vztahují k nedávné sérii úmrtí v Moonlight Cove. Důvodné podezírám místní úřady, že jsou do věci zapleteny a že spolupracují na zahlazení vražd. Dal bych přednost přímému kontaktu, protože nedůvěřuji soukromým telefonům. Musím však trvat na naprosté diskrétnosti z vaší strany, protože jsem invalida z vietnamské války s těžkým fyzickým omezením a mám přirozeně zájem bránit vlastní kůži.

Podpis zněl: Harry Talbot.

Záznamy armády Spojených států potvrdily, že Talbot je skutečný válečný invalida. Několikrát se o něm zmiňovaly v souvislosti se statečností v boji. Zítra ho Sam ve vší tajnosti navštíví.

Zatím zvažoval, zda má riskovat druhou láhev vzhledem k tomu, co ho ještě večer čeká, a také k pivům, která vypil k večeři. Před ním ležel kartón s pěti láhvemi. Dlouho se na ně díval. Guinness, dobré mexické jídlo, Goldie Hawnová a strach ze smrti. Mexické jídlo měl v žaludku a už zapomněl jeho chuť. Goldie Hawnová žila kdesi na ranči s Kurtem Russelem, jemuž dala nesmyslně přednost před jedním obyčejným, vyděšeným agentem FBI, který už ztratil všechny naděje. Přemýšlel o dvanácti ženách a mužích, o tělech škvařících se v žárovišti, dokud se neproměnila v úlomky kostí a popel, uvažoval o pistoli, která vraždila a kterou byla spáchána sebevražda, o mrtvolách ohlodaných rybami a hrozivě pokousané ženě. A všechny ty myšlenky ho dováděly k chorobnému přemítání o cestách těla a duše. Přemýšlel o manželce, kterou mu vyrvala rakovina, a o Scottovi a jejich meziměstském hovoru. V tom okamžiku si otevřel druhé pivo.

22

Chrissie pronásledovali pomyslní pavouci, hadi, brouci, krysy, netopýři, hnala ji živá představa mrtvého děcka a naprosto reálný řev draka na dálnici. Vylezla z postranní roury, kde se dosud schovávala, jako skřet capkala hlavní stokou, znovu šlápla do kluzké zdechliny mývala, až se vynořila v korytě odvodňovacího kanálu, pokrytém naplaveninou. Vzduch byl čistý a příjemně voněl. Navzdory poměrně vysokým stěnám příkopu a nejasnému světlu měsíce a hvězd, zahalených mlhou, klaustrofobie povolila. Chrissie nabrala zhluboka do plic studený vlhký vzduch, ale snažila se dýchat s co nejmenším hlukem.

Zaposlouchala se do noci a zanedlouho byla odměněna podivnými výkřiky, které se slabě rozléhaly v lese na jihu. I teď s naprostou jistotou rozeznala tři hlasy. Jestli matka, otec a Tucker jsou na opačném konci téhle louky a hledají ji v lese, který vede na okraj parcely New Wave Microtechnology, může se otočit a vrátit se tam, odkud přišla. Na louku, kde ji shodila Godiva, a pak na východ k okresní silnici a do Moonlight Cove. Marně budou lovit v nesprávných vodách.

V žádném případě nemůže zůstat tady.

A nemůže si to namířit na jih.

Pracně se vyšplhala z příkopu a pustila se na sever přes louku, kudy už běžela zvečera. Cestou počítala rány osudu, které na ni dopadly. Měla hlad, protože vůbec nevečeřela, a byla unavená. Svaly na zádech a ramenou svíraly křeče, jak strávila dlouhou dobu v těsném prostoru studené betonové roury. Nohy ji bolely.

O čem přemýšlíš, zeptala se sama sebe, když doběhla ke stromům na konci louky. Chceš raději, aby tě dopadl Tucker a změnil tě na jednu z nich?

23

Loman Watkins opustil dům manželů Valdoskiových v němž doktor Worthy dohlížel na konverzi Elly a George. Na okresní silnici nakládají jeho lidé a koroner mrtvolku chlapce do pohřebního vozu. Dav čumilů fascinovaně přihlížel.

Loman nasedl do služebního auta a nastartoval. Okamžitě se rozsvítila obrazovka zabudovaného videa. Počítač stál na nosníku mezi předními sedadly. Světle zelená záře znamenala, že velitelství má pro Lomana zprávu, jednu z těch, které nechtějí vysílat na policejním rádiovém okruhu.

Ačkoli pracoval se systémem přenosných mikrovlnných počítačů už několik let, stejně ho občas překvapilo, když nasedl do vozu a obrazovka se rozsvítila. Ve velkých městech jako například Los Angeles byla v druhé polovině minulého desetiletí většina hlídkových vozů vybavena počítači napojenými na ústřední databanku policie, ale v menších městech byly podobné zázraky elektroniky stále vzácné, a už vůbec nemyslitelné v takových dírách jako Moonlight Cove. Lomanovo oddělení operovalo s nejnovější technologií ne proto, že by jejich pokladna přetékala penězi, ale díky New Wave, špičkovému podniku v oblasti přenosných počítačů, vyvinutých na bázi mikrovlnné technologie. New Wave vybavila úřadovnu i hlídkové vozy hardwarem a softwarem a stále celý systém doplňovala a zdokonalovala podle nejnovějších výzkumů. Užívala přitom policejní sbor v Moonlight Cove trochu jako pokusného králíka při každém dalším zlepšení, které chtěli v krátké době zařadit mezi sériové výrobky.

To byla jen jedna z cest, kterými se Thomas Shaddack vnutil do mocenské struktury společnosti dokonce ještě předtím, než sáhl po absolutní moci plynoucí z projektu Moonhawk, Měsíční jestřáb. Bývaly doby, kdy byl Loman natolik zabedněný, že považoval štědrost New Wave za požehnání. Teď už věděl své.

Z pojízdné jednotky mohl Loman proniknout do počítače na velitelství v Jacobi Street, jeden blok jižně od Ocean Avenue, aby si opatřil potřebné informace z databanky nebo si jen poklábosil s operátorem, který má zrovna službu a s nímž by mohl stejně snadno hovořit rádiem. Mohl se rozvalovat ve voze a přes počítač na velitelství se bez problémů spojit třeba s dopravním oddělením v Sacramentu, aby si zjistil majitele určité značky auta, nebo ředitelstvím věznic ve stejném městě kvůli informacím o nějakém zločinci. Mohl komunikovat se všemi počítači, které jsou propojeny v celonárodní elektronické síti práva a výkonné moci.

Posunul popruhy, protože si seděl na revolveru.

Zmáčkl vstupní tlačítko pod panelem počítače, aby vyťukal své identifikační číslo a mohl vstoupit do systému. Dnům, kdy si policajt musel všechno poctivě vyšlapat, začalo v osmdesátých letech povážlivě odzvánět. Teď už jen frajeři na obrazovkách, jako třeba Hunter, pobíhali z místa na místo a strkali do všeho nos, protože to bylo mnohem dynamičtější a dramatičtější než suchý popis přetechnizované skutečnosti. Občas si Watkins myslel, že jestli si dřív policajti ušoupali podrážky, teď přijdou o zadek, přilípnutý dlouhé hodiny na sedadle před přenosným počítačem nebo před panelem na velitelství.

Počítač přijal jeho číslo.

Obrazovka přestala blikat.

Samozřejmě, kdyby každý člověk patřil k Novým lidem a kdyby se vyřešil problém regresivistů, skoncovalo by se se zločiny a nebylo by zapotřebí žádné policie. Někteří kriminálníci jsou vlastně oběťmi sociální nespravedlnosti, ale v nadcházejícím novém světě nebudou mezi lidmi žádné rozdíly, jako neexistují rozdíly mezi stroji stejného druhu. Všichni si budou rovni svými cíli a tužbami, bez potřeby předhánět se či vyvolávat konflikty. Většina kriminálníků je k porušování zákonů geneticky předurčena, asociální jednání mají zakódováno v chromozómech. Noví lidé budou v perfektní genetické kondici, až na pár jednotlivců, u nichž se projevila regrese. Alespoň taková je Shaddackova představa.

Někdy se Loman ptal sám sebe, jak do tohoto plánu zapadá svobodná vůle člověka. Nejspíš nijak. Občas mu nezáleželo na tom, zda zapadá či ne, jindy ho jeho lhostejnost… pravda, trochu ho to děsilo.

Na obrazovce se začala objevovat písmena, proudila zleva doprava řádku po řádce, zelené litery na temném pozadí.

PRO: LOMANA WATKINSE

PRAMEN: SHADDACK

JACK TUCKER NEPODAL ŽÁDNOU ZPRÁVU OD FOSTERŮ. NIKDO U NICH NEZVEDÁ TELEFON. TUTO SITUACI JE TŘEBA OKAMŽITĚ OBJASNIT. ČEKÁM NA VAŠE ZPRÁVY.

Shaddack mohl vstoupit do policejního počítače na ústředí přímo za svého domu v severní špici zátoky. Mohl podat zprávu Lomanovi či komukoli jinému, aniž by kdokoli nepovolaný jeho poselství zachytil.

Obrazovka pohasla.

Loman Watkins odbrzdil, zařadil jedničku a zamířil k stájím rodiny Fosterových, i když ve skutečnosti to místo leželo mimo hranice města a tedy i mimo sféru jeho působnosti. Jenže se už přestal starat o takové záležitosti jako soudní pravomoci a zákonné postupy. Zůstával policajtem jen proto, že tuhle roli musí hrát, dokud v celém městě neproběhne konverze. Žádné z vžitých pravidel pro něho neplatilo, protože byl Nový člověk. Taková neúcta k právu by ho ještě před několika měsíci poděsila, ale teď s ním vlastní arogance a pohrdání zákony společnosti Starých lidí ani trochu nehnuly.

Většinou s ním už nic nehnulo. Den za dnem, hodinu po hodině ztrácel poslední špetky citu.

Kromě strachu, který jeho nově vybudované vědomí stále připouštělo: strach, protože souvisel s pudem sebezáchovy. Láska, radost, naděje či vášeň nikdy nemohly tuhle úlohu splnit. Jenže teď se bál regresivistů. Bál se, že projekt Moonhawk nějakým způsobem selže, provalí se před světem tam venku a bude rozdrcen – a on s ním. Bál se svého jediného pána – Shaddacka. Občas, v prchavých okamžicích smutku, se však bál i sám sebe a nového světa, který přichází.

24

Moose poklimbával v koutě neosvětlené ložnice. Ze spaní pobafával, jak honil z křoví divoké králíky, i když spíš jako vzorný služební pes ve svých snech vyřizoval pochůzky pro svého pána.

Harry, přikurtovaný k židli, se nakláněl nad okuláry dalekohledu, a přes Juniper Lane pozoroval zadní část Callanova pohřebního ústavu, k němuž zrovna příjezdovou cestou dorazil pohřební vůz. Sledoval Victora Callana a jeho asistenta, jak spěchají s pojízdnými nosítky, aby přemístili nebožtíka z černého cadilaku do místnosti, kde tělo připraví k pohřbu. Plastický pytel, uzavřený zipem a v polovině přeložený, skrýval malou mrtvolku, bezpochyby děcko. Pak za sebou přibouchli dveře a znemožnili Harrymu další výhled.

Někdy nechali žaluzie vytažené alespoň do poloviny úzkých oken, a tak jestliže se Harry naklonil, mohl proniknout do místnosti až k šikmému stolu s postranními žlábky, na němž mrtvé balzamovali, aby je mohli příbuzní spatřit. Při takových příležitostech viděl víc, než si přál. Nicméně dnes spustili žaluzie až k parapetům.

Postupně posouval své zorné pole na jih úzkou uličkou mezi Conquistadorem a Juniper Lane, která sloužila Callanovým a teď se topila v mlze. Nehledal nic konkrétního, jen pomalu, pozorně pátral v okolí, když náhle zahlédl pár groteskních figurek. Byly rychlé a tmavé, pádily uličkou na velkou parcelu, která přiléhala k pohřebnímu ústavu. Běžely ani ne na všech čtyřech, ani ne vzpřímeně, spíš to první.

Strašidla. Bubáci.

Harrymu se rozbušilo srdce.

Něco podobného spatřil už dřív, třikrát během posledních čtyř týdnů, ačkoli poprvé nevěřil vlastním očím. Byli tak fantastičtí a podivní, jen se mihli, vypadali jako přízraky, jako výplody jeho divokých představ. Proto jim říkal bubáci.

Byli rychlejší než kočky. Proklouzli jeho zorným polem a rozplynuli se na tmavém prostranství dřív, než se vzpamatoval z překvapení a mohl je sledovat.

Teď propátrával pozemek z jednoho konce na druhý a hledal je v metrové trávě. Okolní keře jim poskytovaly úkryt. Divoce rostoucí cesmíny a houf trnitých křovisek obalovala mlha, jako by byly z vaty.

Pak je objevil. Dva pokroucené tvory. Velké jako lidi. Jen o trochu světlejší než noc. Beztvaré. Krčily se k sobě v suché trávě uprostřed pozemku, kus od kmene obrovské jedle, která rozkládala mohutné větve jako baldachýn nad polovinou zahrady.

Harry, celý rozklepaný, ještě trochu upravil okuláry. Bubáci nabývali ostřejších rysů. Těla zesvětlala ve srovnání s nocí, ale kvůli tmě a vířící mlze nerozeznával stále žádné podrobnosti.

Ačkoli by to bylo pěkně drahé a nesnadné sehnat, litoval, že si prostřednictvím kamarádů z vojny neobjednal Tele-Tron, modernější obdobu Star-Tronu, zařízení umožňující vidění ve tmě, které po léta užívají v armádních službách. Star-Tron absorboval dostupné zdroje světla: měsíční, hvězd, elektrické, jestliže bylo k dispozici, matné přírodní záření určitých minerálů v půdě a kamenech, a násobil jeho účinnost osmdesáttisíckrát. S tímhle doplňkem čoček se neproniknutelná noc změnila v ponurý soumrak nebo šeď pozdního odpoledne. Tele-Tron pracoval na stejné technické bázi jako Star-Trone, ale byl projektován přímo pro dalekohled. Světlo Harrymu obvykle stačilo, většinou stejně hleděl do dobře osvětlených místností. Ale přijít na kloub rychlým a záludným bubákům vyžadovalo výkonnější techniku.

Fantastické postavy pohlédly k Juniper Lane, pak ke Callanům. nakonec na dům na opačné straně pozemku. Otáčely hlavou rychlým, plynulým pohybem, který nutil Harryho myslet na kočky, i když s konečnou platností kočky vyloučil.

Teď se jejich pohledy setkaly. Poprvé spatřil oči toho tvora – světle zlaté, slabě zářící. Otřásl se, nejen proto, že v nich bylo něco nepřátelského a ďábelského. Cosi v tom pohledu mu bylo povědomé, zasahovalo to hlouběji do vědomí, někde na dně duše to vyvolávalo temné poznání, oživovalo primitivní paměť zvířete, zakódovanou v genech. Mráz mu projel do morku kostí, zmocnil se ho strach mnohem intenzivnější, než jaký kdy zažil od dob Nam.

Moose byl i ve spánku naladěn na stejnou vlnovou délku jako jeho pán. Teď vstal, otřásl se, jako by chtěl ze sebe vypudit sen, přišoural se k židli a tázavě zakňučel.

Harry zahlédl obličej jednoho bubáka. Ne na víc než na dvě vteřiny, byl to pouhý záblesk, znetvořené rysy zalévala nehmotná sprška měsíčního světla, takže příliš podrobností nerozeznal. Ve skutečnosti jej světlo měsíce obestřelo ještě větším tajemstvím, přesto Harryho ochromil, jako by ho tlačila noční můra.

Moose zvědavě zaštěkal.

Harry nebyl na chvíli schopný odtrhnout oči od okuláru, jako by na tom závisel jeho život. Zíral na tvář s výrazem opice, i když byla užší a ohavnější, mnohem krutější a nekonečně cizí. Také mu svým způsobem připomínala vlka, a v té tmě mohla mít i něco z ještěra. Zdálo se mu, že se v rozevřených čelistech zaleskla sklovina strašně ostrých zubů. Ale v nedostatečném osvětlení si nebyl jistý, kolik z toho, co vidí, je hra stínů a šálení mlhy. Část hnusných představ mohl připsat horečnaté obrazotvornosti. Člověk s ochrnutýma nohama a jednou znecitlivělou rukou potřebuje divokou fantazii, když chce vytěžit ze života co nejvíc.

Bubák se kvapně odvrátil. V mžiku se oba tvorové pohnuli s hbitostí zvířete, která Harryho poděsila. Velikostí to mohli být rysi, i rychlostí je připomínali. Otáčel dalekohledem, aby je sledoval, ale přelítli parcelu k jihu a zmizeli přes nízké zábradlí na zadním dvoře Claymonova domu s takovou pohotovostí, že je v zorném poli neudržel.

Pátral dál až ke střední škole na Roshmoru, ale narážel jen na noc. mlhu a známé budovy. Bubáci zmizeli stejně rychle jako vždy, jako by je v ložnici malého chlapce zaplašilo nečekané světlo.

Konečně se od noci odtrhl pohledem a zhroutil se do židle.

Moose okamžitě položil přední packy na opěradlo a žadonil o pozornost, jako by spatřil to co jeho pán a teď ho chtěl ujistit, že ty zlé příšerky ve skutečnosti neexistují.

Harry ho poplácal po hlavě jednou zdravou rukou. Nekontrolovatelně se mu chvěla. Chvíli psa uklidňoval, hladil ho a sám tím nabýval ztracenou rozvahu.

Kdyby v FBI reagovali na dopis, který jim před týdnem poslal, nebyl by si teď jist, jestli by jím mohl vyprávět o bubácích. Mohl by jim popsat cokoli jiného, co viděl, a mnohé by jim bylo užitečné. Ale tohle… Na jedné straně si byl jistý, že tvorové, které třikrát letmo zahlédl, vlastně už čtyřikrát, nějak souvisejí s těmi podivnými událostmi posledních týdnů. Měli však v sobě něco tak protichůdného, co překračovalo meze chápání, že kdyby o nich začal, připadal by všem přinejmenším trochu praštěný, nejspíš jako úplný blázen. Jenže pak by agenti FBI brali s rezervou i další věci, které by jim sdělil.

Jsem praštěný? zeptal se sám sebe a poplácal psa. Přeskočilo mi?

Po dvaceti letech, kdy byl upoután k pojízdnému křeslu, k domovu a k životu druhých prostřednictvím dalekohledu, se chce možná ze zoufalství ještě více zapojit do světa zdravých lidí, třeba natolik postrádá vzrušení, že v něm přebujely fantastické představy o spiknutí a zlu a sám se postavil do centra událostí. Jako Ten, kdo zná, přesvědčený, že halucinace jsou skutečnost. Jenže tohle bylo vysoce nepravděpodobné. Válka jeho tělo žalostně zmrzačila a oslabila, ale mysl mu zůstala stejně silná a nezkalená jako dřív, možná že ještě citlivější a houževnatější díky nepřízni osudu. Silná psychika a ne bláznovství byla jeho prokletím.

„ Bubáci,“ houkl k Moosovi.

Pes zabafal.

„ Co teď? Co když se podívám na měsíc a uvidím čarodějnici na koštěti?“

25

Chrissie vyšla z lesa u Pyramidy, která v ní kdysi vzbuzovala fantastické představy o mrňavých Egypťanech. Pohlédla k západu na dům a stáje. Vzdálená světla si v té mlze nasadila duhovou svatozář. Na okamžik měla chuť vrátit se pro Godivu nebo jiného koně. Možná že by se jí i podařilo vklouznout do domu a vzít si v rychlosti nějakou bundu. Ale nakonec rozhodla, že bude méně nápadná a ve větším bezpečí, když půjde po svých. Kromě toho není tak zabedněná jako filmové hrdinky, které se opakovaně vracejí do Domu hrůzy, přičemž vědí, že tam najdou jen Samé hrůzy. Obrátila se k severovýchodu a zamířila přes louku na okresní silnici.

Se svou obvyklou mazaností (říkala si v duchu, jako by četla řádky z dobrodružné knihy) se Chrissie odvrátila od prokletého domu a pustila se do noci. Zdalipak, myslela si, ještě někdy spatřím místo svého dětství či najdu útěchu v náruči rodiny, teď na hony vzdálené a cizí.

Vysoká suchá podzimní tráva ji uprostřed louky šlehala do nohou. Místo aby se držela poblíž stromů, chtěla být na volném prostranství pro případ, že by na ni z lesa vyrazili. Nemyslela si, že by jim unikla, kdyby ji vyčenichali, dokonce ani kdyby vyběhla hned, ale přinejmenším se nechtěla vzdát bez boje.

Za tu dobu, co se schovávala ve stoce, se prudce ochladilo. Flanelová košile nehřála o moc víc než obyčejná letní halenka s krátkými rukávy. Kdyby měla v sobě alespoň něco z hrdinek, které se rodily na stránkách děl paní Andre Nortonové, určitě by věděla, jak si utkat teplý kabátek z dostupné trávy a dalších rostlin, nebo by dokázala chytit do pasti a bezbolestně zabít nějaké chlupaté zvířátko, na místě vydělat kůži a spíchnout si z ní slušivý a praktický pláštíček.

Prostě musí takové hrdinky pustit z hlavy, nesmí se s nimi srovnávat. Její vlastní nejapnost ji deprimovala.

Už tak ji spousta věcí skličovala. Vyhnali ji z rodného domu. Byla opuštěná, hladová, promrzlá, vyděšená a zmatená, pronásledovaly ji nadpřirozené, nebezpečné příšery. A co víc… ačkoli otec i matka si vždycky udržovali určitý odstup a nedávali průchod svým citům, Chrissie je milovala. A teď odešli, nejspíš navždy, změněni takovým způsobem, že tomu nerozuměla, živí, ale bez duše, jako by stejně umřeli. Když ji od okresní silnice dělilo necelých třicet metrů, zaslechla motor. Reflektory se blížily od jihu. Pak se vynořilo i auto, protože mlha v těch místech byla řidší než ve směru k moři a viditelnost poměrně slušná. Dokonce na tuhle vzdálenost rozpoznala policejní vůz. Neměl zapnutou sirénu, ale na střeše blikalo červeno-modré světlo. Hlídka zpomalila a podle všeho zamířila ke stájím.

Chrissie málem vykřikla, skoro se rozběhla k autu, protože ji vždycky učili, že policisté jsou přátelé. Skutečně zvedla jednu ruku a zamávala, ale pak jí došlo, že ve světě, v němž nedůvěřuje vlastním rodičům, nemůže očekávat, že zrovna policajtům se budou v hlavě rojit samé dobré nápady.

Představa, že i oni jsou konvertovaní způsobem, jakým chtěl Tucker konvertovat ji, způsobem, jakým byli konvertováni její rodiče, ji vyděsila ještě víc. Padla k zemi a na bobku se prodírala vysokou travou. Reflektory se k ní ‘nepřibližovaly, auto zamířilo na příjezdovou cestu ke stájím. V té tmě a mlze ji posádka nemohla spatřit, ale nechtěla jim dát ani nejmenší šanci.

Pozorovala, jak se policejní vůz ztrácí na dlouhé příjezdové cestě. Krátce se zastavil u Tuckerovy zaparkované hondy, která stála opuštěná vedle cesty, pak znovu vyrazil. Hustá mlha ho pohltila.

Vstala z trávy a pospíchala znovu k okresní silnici. Zamýšlela jít podél ní na jih až do Moonlight Cove. Když zůstane ve střehu, může po čtyřech sklouznout z krajnice do příkopu nebo do bujného plevele, jakmile zaslechne auto.

Neukáže se nikomu, koho nezná. Až dorazí do města, půjde přímo k Panence Marii Milosrdné a vyhledá pomoc pátera Castelliho. Je to moderní farář a chce, aby ho oslovovali páter Jim, ale Chrissie se to nikdy nenaučila říkat bez ostychu. Letos pracovala neúnavně při letních církevních slavnostech a k velké spokojenosti pátera Castelliho si moc přála stát se příští rok ministrantkou. Byla si jistá, že ji má rád a uvěří jejímu příběhu, i když se zdá tak divoký.

Kdyby jí nevěřil… no, tak půjde k paní Tokawové, své učitelce z šesté třídy. U silnice se zastavila a ohlédla na vzdálený dům, z něhož v mlze zbývala jen hrst zářivých bodů. Zachvěla se a pustila se k Moonlight Cove.

26

Vchod do Fosterova domu zíval do noci.

Loman Watkins proběhl bytem odshora dolů, tam a zpátky, ale jedinou podivnou věcí byla převrácená židle v kuchyni a Tuckerův opuštěný černý kufřík s injekčními stříkačkami a ampulemi s drogou, jíž dochází ke Změně. Na podlaze v dolní hale se válela plechovka spreje WD-40.

Zavřel za sebou přední dveře, vyšel na verandu a zastavil se na schodech vedoucích na přední dvorek. Zaposlouchal se do nezvykle klidné noci. Vánek během večera sílil a slábl, ale teď se téměř utišil. Vzduch byl strašidelně nehybný. Mlha zdusila všechny zvuky a představovala svět tak tichý, jako by byl jediným rozlehlým hřbitovem.

Ohlédl se ke stájím a zavolal: „ Tuckere! Fosterovi! Je tu někdo?“

Nikdo neodpověděl.

„ Tuckere! Fostere!“

V jedné z dlouhých stájí svítilo světlo. Dveře byly otevřené.

Měl by se tam podívat.

Došel asi do půli cesty k budově, když se od jihu ozval naříkavý výkřik, jako chvějící se zvuk vzdálené sirény, slabý, ale nepochybný. Hrdelní, pronikavý výkřik, plný vzteku, touhy, vzrušení a potřeby. Divoké zavřeštění regresivisty uprostřed lovu.

Zůstal stát a naslouchal v naději, že se přeslechl.

Ten zvuk se ozval znovu. Teď rozeznal přinejmenším dva hlasy, ale spíš tři. Byly hodně vzdálené, víc než půldruhého kilometru, takže jejich strašidelné kvílení nemohlo být reakcí na Lomanovo zavolání.

Z těch výkřiků ho zamrazilo.

A naplnily ho podivnou touhou.

Ne.

Sevřel pěsti tak prudce, že se mu nehty zaryly do dlaní, úporně se bránil temným silám, které ho hrozily přemoci. Pokusil se soustředit na práci policisty, na problém, který má vyřešit.

Jestli ty výkřiky pocházely od Alexe Fostera, Sharon Fosterové a Jacka Tuckera, což bylo velmi pravděpodobné, kde je pak to děvče, Chrissie?

Možná že jim utekla, když ji připravovali ke konverzi. Převržená kuchyňská židle, opuštěná Tuckerova brašna i přední dveře dokořán tuto znepokojivou myšlenku jen potvrzovaly. Při vzrušujícím lovu Fosterovi a Tucker kapitulovali před skrytou touhou po regresi. Nejspíš ani ne skrytou. Mohli se vrátit do dávných věků i při jiných příležitostech, tentokrát se přeměnili rychle a ochotně. A teď ji v divočině pronásledují, nebo ji už dávno dohonili a rozsápali na kousky, regresivisté, kteří v tomhle vulgárním stavu pociťují zlověstné vzrušení.

Noc byla chladná, ale Loman se náhle začal potit.

Chtěl… potřeboval…

Ne!

Během dne mu Shaddack oznámil, že to Fosterovo děvče zmeškalo školní autobus, a když se vrátila ze zastávky domů, načapala rodiče, jak experimentují se svými novými schopnostmi. Proto musí projít Změnou trochu dřív, než plánovali, jako první dítě, které bude pozvednuto na vyšší úroveň. Ale „ experimentovali“ nebude nejspíš to správné slovo, je to lež, jíž Fosterovi zakrývali nějakou špinavost. Možná že byli v hluboké regresi, když k nim to děvče přišlo, což nemohli Shaddackovi přiznat, aniž by sami sebe nezařadili mezi degenerované Nové lidi.

Změna znamená pozdvižení lidstva, umělou evoluci.

Úmyslná regrese, nicméně, byla hnusným překroucením a zneužitím moci, kterou Změna propůjčovala. Ti, kteří regresi podléhali, patřili mezi vyděděnce, vyvrhele. Regresivisté vraždící jen pro pouhé potěšení z krvavého sportu byli ze všech nejhorší. Blázni, kteří si zvolili degeneraci místo vývoje.

Vzdálené výkřiky se ozvaly znovu.

Po zádech mu přejel mráz. Bylo to příjemné mrazení. Lomana zachvátila divoká touha strhat ze sebe šaty, rozběhnout se nahý do noci dlouhými, plavnými skoky přes širokou louku do lesů, kde jsou všichni krásní a divocí, kde čeká kořist, aby ji vyhledal a skolil, zabil a roztrhal…

Ne.

Ovládej se.

Ovládej!

Vzdálené výkřiky mu projely mozkem.

Musí se začít ovládat.

Srdce mu bušilo.

Ten jekot. Pot, touha, divoký křik…

Loman se začal chvět, pak se divoce rozklepal, protože vnitřním zrakem viděl sám sebe, jak se osvobozuje z potupného stavu Homo erectus, zbavuje se všech omezení civilizace a lidského chování. Jestli se pračlověk v něm uvolní a umožní mu přirozený život…

Ne. To je nemyslitelné.

Nohy mu znejistěly, svalil se na zem, i když ještě ne na všechny čtyři, na všechny čtyři ne, protože takový postoj by ho jen povzbudil, aby podlehl nevyslovitelnému volání. Místo toho se svinul jako dítě v matčině lůně, na boku, nohy přitažené k hrudi, bojoval proti vzrůstající touze po regresi. Tělo se rozpalovalo tak, jako by ležel hodiny na poledním letním slunci, ale uvědomoval si, že horko nepochází z žádného vnějšího zdroje, ale z hlubin těla; oheň mu plápolal nejen v životně důležitých orgánech, v morku kostí, ale vycházel z hmoty uvnitř buněčných stěn, z miliónu částeček, obsahujících genetický materiál, který jej učinil tím, čím byl. Opuštěný ve tmě a mlze před Fosterovým domem, sváděn ozvěnou výkřiků regresivistů, toužil znovu ovládat své fyzické reakce, jak mu zaručovala Změna. Věděl, že jakmile jednou podlehne pokušení, už nikdy nebude skutečným Lomanem Watkinsem. Bude degenerát maskovaný za Lomana Watkinse, Mr. Hyde v těle, odkud navždy vystrnadil doktora Jakylla.

S hlavou skloněnou pozoroval své paže. zkroucené proti hrudi, a v chabém světle se mu zdálo, že se několik prstů začíná měnit. Pravou rukou mu projela bolest. Cítil, jak se mu lámou kosti, chrupají a mění svůj tvar, klouby nabíhají, články prstů se prodlužují, polštářky rozšiřují, svaly a šlachy mohutní, nehty rohovatí a zaostřují se jako konečky pařátů.

Zařval čistou hrůzou a sebezapřením, přál si zachovat za každou cenu svou původní identitu, to, co v něm zůstalo z člověka. Odolával přeléváni lávy v živé tkáni. V sevřených zubech drtil své jméno, znovu a znovu: „ Loman Watkins, Loman Watkins,“ jako by to bylo zaklínadlo, které může zabránit ďábelské transformaci.

Čas utíkal. Minuta. Deset minut. Možná hodina. Nevěděl. Zápas o zachování lidské identity ho přenesl mimo čas a prostor.’

Pomalu nabýval vědomí. S úlevou shledal, že je stále před domem a nezměněny. Zaléval ho pot. Ale bílý žár v tkáních ustal. Ruce zůstaly stejné jako předtím, bez zrůdného prodloužení prstů.

Chvilku se zaposlouchal do noci. Vzdálený křik odezněl; uvítal ticho.

Strach, jediný cit, který neztrácel den ode dne na síle a životnosti od té doby, co se stal Novým člověkem, jím teď projížděl jako ostré nože a nutil ho křičet. Už delší čas se obával, že je jedním z těch, kteří se mohou stát regresivisty. Teď se zlověstná předtucha potvrdila. Ale kdyby té touze podlehl, ztratil by obojí: starý svět. který znával předtím, než byl konvertován, i šťastný nový život, jenž budoval Shaddack. Pak by nepatřil nikam.

A co je horší! Začínal mít podezření, že není výjimkou, že ve skutečnosti všichni Noví lidé v sobě nosí zárodky degenerace. Noc co noc počet regresivistů stoupá.

Ještě rozechvělý se pomalu postavil na nohy.

Vrstva potu ho zahalovala jako ledový škraloup, kůže zdusila vnitřní plameny.

Omámeně se pohnul k hlídkovému vozu. Zajímalo ho. jestli Shaddackův výzkum a jeho technologické uplatnění mají v základech takovou trhlinu, že Změna nepřináší žádný pokrok. Možná že spíš znamená ryzí kletbu. Jestli regresivisté nejsou zanedbatelným procentem Nových lidí, jestli jsou všichni dříve či později odsouzeni k regresi…

Přemýšlel o Thomasu Shaddackovi v tom velkém domě v cípu zátoky, jak přehlíží městečko, kde zvířata, která stvořil, bez cíle bloudí stíny. Zachvátila ho hrozná prázdnota. Protože už od chlapeckých let rád četl, vybavil se mu Ostrov Dr. Moreaua od H. G. Wellse. Obával se, jestli se z Shaddacka nestal doktor Moreau. Převtělený doktor Moreau. Shaddack může být doktorem Moreauem ve věku mikrotechnologie. posedlý šílenou představou, jak lze překročit vlastní možnosti násilným spojením člověka a stroje. Nechybělo mu sebevědomí a arogance. Určitě trpěl velikášstvím. Falešnou představou, že pozvedne lidstvo do vyšších ster. Stejně jako ten dávný doktor Moreau věřil. že může stvořit člověka z divokých zvířat a přetrumfnout tak Boha. Jestli Shaddack není géniem tohoto století, jestli jen zašel příliš daleko jako doktor Moreau, pak jsou všichni ztraceni.

Loman nastoupil do vozu a zabouchl za sebou dveře. Nastartoval a pustil topení, aby trochu zahřál tělo, stále zalité studeným potem.

Obrazovka počítače svítila, připravená pracovat.

Musí se zmocnit toho děvčete, Christiny, která uprchla a kterou Fosterovi a Tucker nechytili. Musí – pro zdárné dokončení projektu Moonhawk, který, pokažený či úspěšný, pro něj představuje jedinou budoucnost. Musí zařídit, aby jeho lidé tajně hlídkovali podél okresní silnice a na ulicích vedoucích od severu do města. Jestliže děvče začne hledat pomoc v Moonlight Cove, takhle jí odříznou cestu. Nejspíš bezděčně narazí na někoho z Nových lidí s povídačkou o rodičích posedlých ďáblem, a to bude její konec. Dokonce i když se dostane k lidem, kteří ještě nejsou konvertováni, sotvakdo uvěří jejímu divokému příběhu. Ale on teď nesmí riskovat.

Potřebuje mluvit se Shaddackem o několika věcech a navíc na něj čeká pár policejních problémů.

Taky se musí najíst.

Měl hlad jako zvíře.

27

Něco nebylo v pořádku, něco se pokazilo, něco, něco…

Mike Peyser vyklouzl z lesa a zamířil do svého domu na jihovýchodním konci města. Hbitě se prodíral divočinou pahorků a stromů, tajně a ve střehu, nahý se vracel z lovu, krev na ústech, stále vzrušený, ale unavený po dvou hodinách hry na schovávanou s obětí. Opatrně obcházel obydlí sousedů, někteří patřili k jeho druhu, jiní ne. Domy v téhle oblasti ležely daleko od sebe, bylo pro něho poměrně snadné plížit se ze stínu do stínu, od stromu ke stromu, vysokou travou, nízko při zemi, zahalený mlhou, nahý a tichý, mocný a rychlý, jako blesk vklouzl na verandu přízemního domu, kde žil sám, proběhl nezamčenými dveřmi do kuchyně, stále cítil chuť krve, výtečné krve, rozjařený z té honičky, ale šťastný, že je zpátky doma, jenže teď…

Něco nebylo v pořádku.

Něco, něco. Bože dobrý, celý hoří, plameny ho uchvacují, hoří, potřebuje jíst, potravu, palivo, palivo, to je normální, to očekával – požadavky metabolismu jsou obrovské, když se mění –, ale oheň uvnitř nebyl ten zádrhel, ani šílená, sžíravá potřeba potravy. Co nebylo v pořádku, byla skutečnost, že se nemůže, nemůže, nemůže se…

Nemůže se změnit zpět.

Vyděšený prudkým klouzavým pohybem uvnitř těla, způsobem, jakým se smršťovaly a zase napínaly svaly, vtrhl do neosvětleného bytu, ve tmě viděl dobře, ne sice tak výtečně jako kočka, ale určitě lépe než ostatní lidé, protože on je teď víc než člověk. Toulal se pár minut místnostmi, tichý a rychlý, skoro doufal, že objeví vetřelce, někoho, koho by mohl roztrhat, kousat a rvát, někoho zadávit, zadávit, rozškubat, hryzat, ale dům byl pustý. V ložnici klesl k zemi, stočil se do klubíčka, aby přivolal zpět tělo, které mu bylo dáno do vínku, povědomou podobu Mikea Peysera. podobu muže, který kráčí vzpřímeně a vypadá jako člověk. Uvnitř cítil snahu vrátit se k normálu, uvědomoval si pohyb v tkáních, ale ne dostatečný, sklouzl zas zpět, zpět, jako příliv a odliv narážející na mořský břeh, pryč, pryč od normálu, zkusil to znovu, ale teď se uvnitř nic nepohnulo, ani trochu se nepřiblížil tomu, čím dříve býval. Byl zaskočen, chycen do pasti, uzavřen, uzamčen, zajat v tělesné schránce, která mu ještě nedávno připadala jako čistý výtažek svobody a zdála se mu nepopsatelně žádoucí, ale teď už po ní netoužil, vůbec se mu nejevila přitažlivá, protože se jí nemohl vzdát silou vůle, chytil se do pasti, do pasti… Zachvátila ho panika.

Vyskočil a vyběhl jako střela z místnosti. Ačkoli viděl poměrně dobře i ve tmě, smetl stojací lampu, spadla s rachotem, zaznělo řinčení rozbíjeného skla, ale běžel dál do malé předsíňky a přes ni do obývacího pokoje. Podklouzla pod ním rohožka. Cítil, že je uvězněn, jeho tělo, jeho vlastní konvertované tělo se mu stalo vězením, přestavěné kosti zkřížily cestu buněčným stěnám, byl zajatcem své nové podoby. Rotoval kuchyní, škrábal, lítal sem a tam, pořád do kola, šílený, zoufalý. Vířil vzduch, v oknech se zvedaly záclony. Proplétal se mezi nábytkem, převrhl stolek, mohl by utéct, ale ne uniknout. Své vězení si nesl s sebou. Neunikne. Nikdy neunikne. Nikdy! Tímhle vědomím se mu ještě víc rozbušilo srdce. Vyděšený a zoufalý kopl do stojánku s novinami, rozházel celý obsah, smetl těžký skleněný popelník, dva keramické kusy na stolku, rval polštářky na pohovce, dokud nerozcupoval látku i molitanovou výplň, pocítil v lebce šílený tlak, bolest, tak příšernou bolest, chtěl zařvat, ale bál se vlastního křiku, bál se, že by už nikdy nepřestal.

Jídlo.

Palivo.

Přikrmit oheň, přikrmit oheň.

Náhle mu došlo, že jeho neschopnost vzít na sebe přirozenou lidskou podobu může souviset s akutním nedostatkem energie potřebné k obrovskému zrychlení metabolismu spojeného s přeměnou. K tomu, aby jeho tělo reagovalo na potřebu změny, musí vyprodukovat nebývalé množství enzymů, hormonů, celý komplex biologicky aktivních látek, protože v několika minutách prodělává násilnou přestavbu tkání, která se co do spotřeby energie rovná několika letům normálního růstu, a pro tohle potřebuje palivo, materiál ke konverzi, bílkoviny, minerály a uhlovodany v obrovském množství.

Je hladový, téměř hlady umírá, umírá… Peyser spěchal do neosvětlené kuchyně. Popadl rukojeť lednice, škubl, dveře se rozletěly. Sykl, jak ho do očí udeřilo světlo. Viděl jen načatou třílibrovou šunku, dvě třetiny pořádného kusu šunky, skvělé šunky, serval z ní obal, talíř odhodil stranou, roztříštil se mu o dvířka jedné ze skříněk, padl na podlahu, zuby rval obrovský kus masa, kousal a trhal, hlodal, škubal, horečně žvýkal, stále se zuby dobýval dál a dál.

Miloval ty chvíle, kdy ze sebe strhal šaty a hledal novou formu. Jakmile to noc za okny dovolila, pelášil do lesa za domem, nahoru na pahorky, kde mohl pronásledovat divoké králíky, mývaly, lišky a veverky, rval je kus po kuse rukama, trhal je zuby, stále přikrmoval ten plamen, hluboký žár uvnitř těla, miloval to, miloval, nejen proto, že v těch chvílích cítil neobyčejnou svobodu z převtělení, ale protože mu to propůjčovalo pocit moci a síly, božské nadřazenosti, mnohem silnější erotický zážitek než sex sám, mnohem uspokojivější než cokoli předtím poznal. Byla to moc a síla dravce, surová moc, moc člověka, který si podrobil přírodu a volný, svobodný překročil svá genetická omezení. Dnes v noci se pořádně najedl, jak běžel lesy s vědomím dokonalého dravce, tak nepokojného jako sama noc, ale to, co spotřeboval, zřejmě nestačilo, chyběla mu síla vzít na sebe opět podobu Michaela Peysera, návrháře softwaru, svobodného mládence, majitele porsche, vášnivého sběratele filmů a videokazet, maratónského běžce a milovníka džusů.

Spořádal šunku, nejméně kilo, bral postupně další zásoby z lednice, všechny snědl, cpal si je do úst rukama zakončenýma drápy. Mísu plnou kolínek od včerejška, karbanátky, půlku jablečného koláče od pekaře ve městě, asi čtvrt libry másla, tuku, který nádherně zaplácne žaludek, přesně to, co potřebuje k doplnění paliva, výborného paliva, čtyři syrová vajíčka, a další a další. Oheň nesílil, naopak se ochlazoval, mírnil se, protože to nebyl skutečný oheň, jen fyzikální příznaky zoufalé potřeby paliva, které udržuje metabolické procesy v bezvadném chodu. Teď začal žár ztrácet na intenzitě, stáhl řvoucí plameny na prskající oheň a dál, až zbyla jen hromádka řeřavého uhlí.

Příjemně přecpaný zhroutil se Mike Peyser na podlahu před otevřenou lednicí, na smetiště z rozbitého nádobí, kusů fólie, skořápek od vajec a krabiček od dalších potravin. Koulel se a svíjel, znovu a znovu, aby našel podobu, v níž ho svět zná, znovu ucítil pohyb v kostech, v krvi a orgánech, ve svalech a šlachách, na kůži, proudy hormonů, enzymů a dalších látek, které tvořily bývalého člověka. Ale stejně jako předtím se v něm přeměnilo bolestně málo a jeho tělo klesalo níž a níž, bralo na sebe jednodušší podobu, nevyhnutelně putovalo zpět, ačkoli se tolik snažil vložit se do toho celou silou své vůle, snažil se a bojoval, aby dosáhl nějaké vyšší životní formy.

Dveře ledničky se zabouchly. Kuchyň se znovu ponořila do stínů a Mike Peyser cítil, že tma ho nejen obklopuje, ale že se mu rozlévá i uvnitř těla.

Konečně se sebe vyrazil výkřik. Měl pravdu. Jak jednou začne křičet, už ho nic nezastaví.

28

Krátce před půlnocí opustil Sam Booker Cove Lodge. Měl na sobě hnědou koženou bundu, modrý svetr, džíny a tmavě modré sportovní boty – oblečení, které mu dovolovalo splynout dokonale s nocí, ale zároveň nevzbuzoval podezření, i když na muže s tvrdým, zapšklým pohledem bylo trochu mladické. Bunda vypadala úplně běžně, ale skrývala několik neobvykle hlubokých a prostorných vnitřních kapes, v nichž Sam nesl základní výbavu lupiče a zloděje aut. Sestoupil po schodech na jižní straně, vyšel zadními dveřmi v přízemí a chvíli postál na cestičce za hlavní budovou.

Hustá mlha omývala stěny útesů a valila se mezi žebry zábradlí, hnána od moře nárazy větru, který konečně porušil nezvyklý noční klid. Za několik hodin odežene vítr mlhu do vnitrozemí a zanechá pobřeží poměrně jasné. Do té doby musí Sam splnit úkol. který ho čeká. Už nebude potřebovat úkryt v mlze, konečně bude spát. nebo – což je pravděpodobnější – bojovat s nespavostí v pronajaté posteli.

Necítil se ve své kůži. Nešla mu z hlavy ta smečka děcek, kterým zvečera unikl na Iceberry Way. Protože jejich skutečnou podstatu stále halilo tajemství, uvažoval o nich jako o pankáčích, ale věděl dobře, že to bylo něco horšího než obyčejní mladiství delikventi. Měl podivný pocit, že ví, kdo jsou, ta představa mu doutnala v podvědomí, jako by přicházela z pradávné říše primitivních předků.

Obešel jižní konec budovy, minul zadní stranu zavřené kavárny a o deset minut později stanul u obecního úřadu v Moonlight Cove na Jacobi Street. Budova odpovídala přesně popisu jeho kolegů ze San Franciska: patrová stavba – zvětralé cihly v přízemí, bílé dřevěné obklady v patře, břidlicová střecha, tmavě zelené okenice, vysoká lampa před hlavním vchodem. Budova i s pozemkem zabíraly polovinu bloku na severní straně ulice a její nepříliš reprezentativní architektura celkem ladila s ostatními vilami v sousedství. Uvnitř i venku v přízemí svítila světla, protože kromě obecního úřadu a vodohospodářské správy sídlilo v budově i policejní velitelství, které samozřejmě fungovalo celých čtyřiadvacet hodin.

Sam předstíral, že si vyšel na pozdní zdravotní procházku, ale přitom bedlivě sledoval prostor na druhé straně ulice. Nepostřehl nic nevšedního. Chodník proti hlavnímu vchodu byl opuštěný. Skleněnými dveřmi uviděl osvětlený vestibul.

Na rohu zahnul na sever do temné uličky mezi bloky, obklopovaly ji stromy, keře a ploty, vyznačující hranice jednotlivých parcel na Jacobi Street a Pacific Drive. Byly tam garáže, kontejnery a velké neoplocené parkoviště za budovou obecního úřadu.

Sam se protáhl do výklenku mezi zelenými křovisky v rohu zahrady, která sousedila s veřejným prostranstvím. Ačkoli ulička sama tonula ve tmě, na obecní pozemek vrhaly žluté světlo dvě sodíkové lampy a odhalovaly dvanáct vozidel: čtyři nejnovější modely forda se stahovací střechou, které byly vyráběny pro federální, státní a místní úřady, dodávka a větší náklaďák se znakem města a s nápisem VODOHOSPODÁŘSKÁ SPRÁVA, těžké úklidové vozy, obrovský náklaďák s dřevěnými postranicemi a otvíráním vzadu a čtyři policejní sedany, všechno chevrolety. Čtveřice černobílých vozů Sama zajímala, protože byly vybaveny videosystémem napojeným na ústřední počítač na velitelství policie. Moonlight Cove vlastnilo osm hlídkových vozů, obrovské množství na tak ospalé městečko při pobřeží, pětkrát víc, než si mohly dovolit srovnatelné obce. V každém případě to číslo převyšovalo skutečnou potřebu.

Ale všechno na téhle policejní stanici se zdálo větší a lepší, což byla jedna z burcujících věcí, která varovala agenty prošetřující smrt Sancheze a Bustamanteových. Policie v Moonlight Cove zaměstnávala dvanáct mužů na plný úvazek a tři na částečný, navíc ještě čtyři pomocníky. Spousta pracovních sil. Nadto všichni pobírali platy srovnatelné s výdělky zaměstnanců policejního aparátu ve velkých městech na západním pobřeží. Měli nejlepší uniformy, nejmodernější nábytek, malý arzenál – ruční zbraně, zbraně proti demonstrantům i pistole na slzný plyn, a co je nejvíce překvapovalo, byli vybaveni počítači tak velkoryse, že by jim záviděly osádky bunkrů strategického velitelství protivzdušné obrany někde v Coloradu.

Z ostnatého úkrytu si Sam několik minut prohlížel parkoviště, aby se ujistil, že nikdo v těch autech nesedí ani se nekrčí v hlubokém stínu budovy. Okenice v přízemí byly zavřené, odtud nikdo nemohl plochu pozorovat.

Natáhl si měkké kozinkové rukavice.

Už už se chtěl pohnout, když mu cosi v uličce za zády zaškrábalo.

Přitiskl se blíž ke keřům a otočil hlavu, aby odhalil původce toho hluku. Na asfaltový povrch spadla světlá kartonová krabice a teď ji postrkával sílící vítr. Narazila do popelnice a zapřela se. Všude zavládlo ticho, jen listy stromů a keřů jemně šuměly.

Mlha připomínala kouř. Poháněna větrem od moře plynula uličkou k východu a vzbuzovala představu hořícího města. Díval se štěrbinkou v zčeřeném oparu, šťastný, že je sám. Pak se otočil a rozběhl se k nejbližšímu hlídkovému vozu.

Byl zamčený.

Z vnitřní kapsy vytáhl zvláštní policejní „ šperhák“ , kterým dokázal okamžitě a nehlučně otevřít jakýkoli zámek, aniž by ho poškodil. Vnikl do vozu, vklouzl za volant a co nejrychleji za sebou zavřel dveře.

Ze sodíkových lamp pronikalo do auta dostatek světla, i když díky výcviku by to musel zvládnout i potmě. Odložil „ šperhák“ a z další kapsy vylovil klíč na uvolnění šroubů na palubní desce. V několika vteřinách sundal kryt ze zapalování na sloupku řízení a obnažil dráty.

Tahle část úkolu se mu zajídala. Aby uvedl do chodu obrazovku namontovanou mezi předními sedadly, musel nastartovat. Počítač spotřeboval víc energie než přenosný typ a napojoval se na databázi ústředí mikrovlnným vysíláním, které odčerpávalo tolik energie, že by mohlo vybít baterii. Mlha samozřejmě zakryje kouř z výfuku, ale ne vrčení motoru. Černobílé vozy parkovaly nejmíň pětadvacet metrů od budovy, nebylo pravděpodobné, že by ho uvnitř zaslechli. Ale kdyby někdo vyšel zadními dveřmi nadýchat se čerstvého vzduchu nebo zamířil k jinému vozu. aby vyjel na hlídku, motor běžící naprázdno by jistě jeho pozornosti neunikl. Potom Samovi hrozil přímý střet, který by nemusel přežít, když uvážíme četnost náhlých úmrtí v tomto městě.

Slabě si povzdychl, pravou nohou trochu sešlápl plyn, rukou v rukavici odizoloval dráty zapalování a stočil do sebe obnažené konce. Motor okamžitě naskočil, tiše, bez zbytečného hluku.

Obrazovka počítače zablikala.

Skvěle promyšlený systém počítačů pro policejní účely byl bezplatně provozován podnikem New Wave Microtechnology. S největší pravděpodobností používali teritorium Moonlight Cove jako pokusnou půdu nových systémů a softwaru. Zdroj dalších rozsáhlých investic, které se projevovaly i v jiných sférách života na policejní stanici, nebylo snadné zjistit, ale existovalo důvodné podezření, že pochází přímo z New Wave nebo od hlavního akcionáře a výkonného ředitele tohoto podniku Thomase Shaddacka. Každý občan mohl samozřejmě podporovat místní policejní aparát nebo jiná ramena spravedlnosti či vládu samotnou podle svých finančních možností, ale kdyby v případě Shaddacka šlo právě o tohle, proč by se o tom neměla dovědět veřejnost? Žádný nevinný člověk nevydává velké částky na veřejné účely a nezůstává přitom skromně a dokonale v pozadí. Jestli se Shaddack tají se svými soukromými dotacemi místní policii, pak se o existenci úplatných policajtů a úředníků, které drží v hrsti, nedá v žádném případě pochybovat. A jestli je policie v Moonlight Cove prakticky soukromou Shaddackovou armádou, vyplývá z toho logicky, že podezřete vysoký počet náhlých úmrtí v posledních několika týdnech může s touto nesvatou dvojicí souviset.

Teď se v pravém dolním rohu obrazovky objevil emblém New Wave, stejně jako by se tam objevil znak FBI, kdyby přístroj patřil jim.

V době, kdy pracovníci úřadu ze San Franciska vyšetřovali případ Sancheze a Bustamanteových, stal se Morrie Stein svědkem toho, jak v hlídkovém autě jeden z Watkinsových hochů Reese Dorn požadoval přes centrální počítač nějakou informaci z ministerské kartotéky. Od toho okamžiku sílilo v Morriem podezření, že počítače jsou mnohem komplikovanější, než Watkins a jeho muži připouštějí, že jim slouží způsobem, který překračuje legální pravomoci místních policejních orgánů, a že se o nich nehodlají bavit. Proto si Morrie zapamatoval číslo kódu, který Reese vyťukal do systému. Po příletu do San Franciska se Samovi svěřil:

„ Mám dojem, že každej policajt v tom zasraným mrňavým městě má svý vlastní číslo, kterým se nacpe dovnitř, ale Dornovo poslouží i tak dobře. Same, musíš se jim dostat do počítače, ať ti vyplivne nějaký menu. Mrkni se, co ti nabízejí, a až ti Watkins a ty jeho hošánci nebudou čučet přes rameno, trochu si s tím pohraj. Sakra, možná že vypadám jako blázen, ale mají tam nějak moc špičkový techniky, když uvážím rozměry a potřeby takový díry. Jestli ovšem nejedou v nějaký špinavosti. Na první pohled to vypadá jako každý jiný město, možná že trochu přívětivější než většina ostatních, dokonce krásný… ale, krucinál, za chvilku máš pocit, že tě sledujou, kam se hneš, že ti v každý posraný vteřině juká přes rameno Velkej Bratr. Přísámbohu, že za pár dní si seš jistej, že ses octnul v miniaturním policejním státě, kde kontrola je tak mazaná, že ji sotva postřehneš, ale držej tě pěkně zkrátka. Ty policajti jsou pořádně umanutý, Same. V něčem jedou, možná v pašování drog, kdo ví, a ty počítače v tom jedou s nima.“

Číslo Reese Dorna bylo 161669. Sam ho vyťukal na klávesnici, emblém v pravém rohu zmizel. Obrazovka na vteřinu osiřela. Pak se objevilo menu.

A. DISPEČER

B. CENTRÁLNÍ KARTOTÉKA

C. POSLEDNÍ INFORMACE

D. MIMOSYSTÉMOVÝ MODEM

První řádka Samovi potvrdila, že policista v hlídkovém voze se může spojit s dispečerem na velitelství nejen běžným způsobem rádiem, kterým je vybaven každý vůz, ale také prostřednictvím počítače. Ale proč by zbytečně komplikovaně vyťukával otázky a čekal na odpovědi na obrazovce, když se může spojit snadněji a rychleji. Pokud… pokud by neexistovaly věci, které tito policisté nechtějí prodiskutovávat na frekvenci, kterou si může zaměřit každý schopný radioamatér.

Neotevřel první položku, protože pak by musel hovořit s dispečerem jako Reese Dorn a mělo by to stejný účinek, jako kdyby řval na celé kolo: Hej, tady jsem, v jednom vašem autě, strkám nos do věcí, do kterých mi podle vás nic není, tak pojďte honem a usekněte to!

Místo toho ťukl na písmeno B. Objevilo se další menu.

A. STATUS POSLEDNÍ ZATČENÍ

B. STATUS – POSLEDNÍ SOUDNÍ PŘÍPADY

C. STATUS – PROJEDNÁVANÉ SOUDNÍ PŘÍPADY

D. ZÁZNAMY O RECIDIVISTECH – VENKOV

E. ZÁZNAMY O RECIDIVISTECH – MĚSTO

F. ODSOUZENÍ ZLOČINCI ŽIJÍCÍ NA VENKOVĚ

G. ODSOUZENÍ ZLOČINCI ŽIJÍCÍ VE MĚSTĚ

Jen aby se ujistil, že nabídka uváděná v menu je pravdivá a neslouží jako určitý kód pro jiné informace, vyťukal písmeno F., dodávající údaje o odsouzených zločincích žijících na venkově. Objevilo se další menu, které nabízelo deset položek: VRAŽDA, ZNÁSILNĚNÍ, SEXUÁLNÍ DELIKTY, POKUS O ZNÁSILNĚNÍ A UBLÍŽENÍ NA TĚLE, OZBROJENÁ LOUPEŽ. VLOUPÁNÍ. VLÁMÁNÍ, DALŠÍ KRÁDEŽE. RŮZNÉ DROBNĚJŠÍ PŘESTUPKY.

Vyvolal si vraždy a zjistil tři usvědčené zločince, všechny obviněné z vraždy druhého nebo třetího stupně, kteří nyní žijí jako svobodní lidé na venkově poté, co si odseděli dvacet až čtyřicet let a byli podmínečně propuštěni. Jejich jména, adresy a čísla telefonů se objevily na obrazovce společně se jmény obětí, vyčíslením jejich zločinů a datem zatčení. Ani jeden nebydlí přímo v Moonlight Cove.

Sam zvedl oči od obrazovky a přehlédl pozorně parkoviště. Bylo stále opuštěné. Všudypřítomný opar protkávaly hustší závoje mlhy. visely za okny auta jako cáry chaluh za okénkem batyskafu na dně oceánu, kterými povívají mořské proudy.

Vrátil se k menu a vyžádal si bod C hlavního menu, POSLEDNÍ INFORMACE. Ukázalo se. že je to sbírka vzkazů a zpráv, které si Watkins a jeho důstojníci navzájem předávají a které se týkají věcí souvisejících s policejní praxí, ale i čisté soukromých záležitostí. Některé byly zapsány tak stenograficky, až Sam pochyboval, že by je někdy rozluštil a nebo že by vůbec stálo za námahu je dešifrovat.

Zkusil bod D. MIMOSYSTÉMOVÝ MODEM, a dostal seznam počítačů nacházejících se po celé zemi. s nimiž by se mohl spojit přes telefonní modem z nejbližší správní budovy. Možnosti policejní stanice byly udivující. Dokázali proniknout na policejní ředitelství v Los Angeles, San Francisku. San Diegu. Denveru, Houstonu, Dallasu, Phoenixu, Chicagu, Mianu, New Yorku a množství dalších velkých měst. Našel tam Oddělení motorových vozidel. Správu věznic, Dálniční kontrolu a řadu státních úřadů s menší či větší vazbou na práci policie. Osobní záznamy armády Spojených států, námořnictva a letectva, trestní rejstříky zločinců, uložené v FBI a FBI LLEAS (Local Law-Enforcement Assistant System, poměrně nový systém v počítačovém programu FBI). Byla tam dokonce úřadovna Interpolu v New Yorku, jejímž prostřednictvím může mezinárodní organizace získat záznamy centra v Evropě.

Nač k čertu potřebuje malá venkovská policejní stanice v Kalifornii tyhle zdroje informací?

A navíc data, k nimž nemají snadný přístup ani policejní agenti velkých měst, jako je třeba Los Angeles. Podle zákona jsou některé z nich takového charakteru, že je policie nemůže dostat bez soudního povoleni, například kartotéku TRW, firmy, která zásobuje informacemi hlavy jednotlivých států Unie. Schopnost policie v Moonlight Cove proniknout nedovoleně do databáze TRW musí být tajemstvím i pro samotnou firmu, protože taková společnost by nepořádala masový výprodej informací bez soudního příkazu. Systém také nabízel vstup do databáze CIA ve Virginii, která je nepochybně důkladně jištěna proti násilnému proniknutí do svých záznamů z jakéhokoli počítače mimo zdi samotné CIA, a do určitých záznamů FBI, které byly obdobné považovány za nedotknutelné.

Otřesen odtrhl se Sam od nabídek MIMOSYSTÉMOVÉHO MODEMU a vrátil se k hlavnímu menu.

Podíval se pozorně na parkoviště a zamyslel se.

Když mu před několika dny Morrie Stein sděloval své poznatky, vyslovil podezření, že se policie v Moonlight Cove může nějakým způsobem podílet na obchodu s drogami a že velkorysost New Wave může signalizovat spoluvinu určité části úředníků této firmy. Ale Úřad také připouštěl možnost, že by New Wave ilegálně prodávala některá vysoce účinná technická zařízení Rusům a že by si prostě koupila policii v Moonlight Cove, která by je díky napojení na nový systém v počítačovém programu FBI včas varovala před chystanou prověrkou. Zatím nedokázali vysvětlit, jak tyto zločiny souvisejí s řetězcem nedávných násilných úmrtí, ale s nějakou teorií začít museli.

Sam se rozhodl nebrat v úvahu ani jednu alternativu, ani to, že New Wave obchoduje s Rusy, ani že pohlaváři firmy pašují drogy. Síť sto dvanácti databází, které byly zpřístupněny místní policii přes mimosystémový modem, převyšovala počtem potřeby, které by byly nezbytné jak při pašování drog, tak při zajištění proti nenadálé kontrole FBI. jež by mohla odhalit spojení mezi New Wave a ruskou stranou.

Vybudovali takový informační systém, který by se mnohem lépe hodil pro vládní úřady nebo, což je ještě přesnější, pro řízení malého státu. Malého nepřátelského státu.

Takové znalosti by majiteli poskytovaly obrovskou moc.

Zdá se, že tohle malebné městečko žije pod nadvládou neznámého megalomana, trpícího halucinacemi o budování malinkého království, které se mu stane odrazovým můstkem pro dobytí rozsáhlejších a určitě významnějších území.

Dnes Moonlight Cove, zítra celý svět.

„ Co to tu do prdele provádějí!“ zařval Sam.

29

Tessa, bezpečně zamknutá ve svém pokoji v Cove Lodge, oblečená v bledě žlutých úpletových kalhotách a dlouhém tričku s obrázkem smějící se žáby, popíjela dietní colu a sledovala přitom reprízu zábavného pořadu Dnes večer. Jenže rozhovory, které Johny Carson vedl s přiblblou herečkou, snesitelně tupým zpěvákem a neschopným komikem, ji příliš nezajímaly. Nedostatek ducha byl přímo úměrný nedostatku kalorií v dietním nápoji.

Čím více času uplynulo od znepokojivé příhody v motelové hale a na schodišti, tím víc jí vrtalo hlavou, jestli si to pronásledování opravdu jen nevyfantazírovala. Janiceina smrt ji rozrušila, to se nedá popřít, ovládala ji myšlenka, že to nebyla sebevražda, ale vražda. A pořád jí bylo špatně po mastném cheeseburgru, který snědla k večeři a který nejspíš smažili i s žemlí v čistém loji. Jako starý skrblík Scrooge uvěřil všemu, co mu nakukal duch zesnulého Marleyho, také Tessa vážně uvažovala o přízracích, které ji před nedávnem tak poděsily. Pravděpodobně neznamenaly nic víc než špatně strávené zbytky hovězího, hořčice, okoralého sýra a kusů nedovařených brambor.

Carsonův poslední host žvanil o víkendu, který strávil na havanském kulturním festivalu s Fidelem Castrem. „ báječným chlapíkem, zábavným a účastným“ ‘. Tessa vyskočila z postele a zamířila do koupelny opláchnout si obličej a vyčistit zuby. Právě vymačkávala pastu na kartáček, když zaslechla, jak se někdo pokouší otevřít dveře pokoje.

Malá koupelna sousedila s předsíňkou. Tessa stála na prahu, asi půl metru od dveří do chodby, dostatečně blízko, aby viděla, jak se knoflík otáčí sem a tam, jak někdo zkouší, jestli je zamčeno. Ani si nedával nijak zvláštní pozor. Klika cvakala a rachotila a dveře klepaly o rám.

Upustila kartáček a letěla k telefonu na nočním stolku.

Ve sluchátku se neozýval vyzváněcí tón.

Zběsile ťukala do vidlice, mačkala „ O“ , jímž se volala spojovatelka, ale nic z toho nepomáhalo. Ústředna v motelu nefungovala. Telefon zůstal hluchý.

30

Chrissie musela několikrát sklouznout ze silnice, aby se ukryla v keřích u krajnice, dokud nepřejede osobní auto nebo náklaďák. V jednom vozidle směřujícím k městu bezpečně rozpoznala hlídkový vůz, který předtím přijel k jejich domu. Dřepla si do vysoké trávy a mezi stvoly vatočníku a čekala, dokud z koncových světel černobílého auta nezbyly jen červené body a nezmizely za nejbližší zatáčkou.

Podél asfaltky bylo na prvních dvou kilometrech roztroušeno několik domů. Chrissie jejich majitele většinou znala: Thomasovi, Stoneovi, Elswickovi. Vábila ji možnost zajít k nim. zaklepat na dveře a požádat o pomoc. Ale nemohla si být jistá, že tam žijí pořád stejné bodří sousedé. Mohli se změnit jako její rodiče. Nadvládu nad lidmi v Moonlight Cove přebralo něco nadpřirozeného, nebo sem vtrhly bytosti z vesmíru, a ona už viděla pěknou řádku hororů a četla dost děsivých knížek, aby věděla, že když se do řízení záležitostí vloží síly tohohle druhu, pak člověk nemůže věřit nikomu a ničemu.

Všechno vlastně vsadila na pátera Castelliho od Panenky Marie Milosrdné, protože je to svatý muž a žádní pekelníci se mu nemůžou dostat na kobylku. Samozřejmě, kdyby tím problémem byli mimozemšťané, neušetřili by ho jenom proto, že je služebník Boží.

V případě, že se zmocnili i pátera Castelliho a Chrissie to včas rozpozná a podaří se jí uprchnout, půjde přímo ke své učitelce paní Tokawové. Paní Tokawová je nejmazanější člověk, jakého Chrissie zná. Kdyby ti z vesmíru začali brát útokem Moonlight Cove, paní Tokawová by to jistě postřehla dávno předtím, než by bylo pozdě. Podnikla by patřičné kroky, aby se ochránila, a byla by poslední, na kterou by si mohli brousit drápy. Drápy nebo chapadla nebo pařáty nebo klepeta nebo čertvíco.

Proto se Chrissie schovávala před provozem na silnici, postupovala po krajnici, sice se zastávkami, ale přesto neochvějně k městu. Srpek měsíce, který občas vykoukl z mlhy, již téměř přeputoval noční oblohu a pomalu se chystal ke spánku. Ze západu foukal ostrý větřík, občas zesílil tak, že se jí v jeho poryvech zvedaly vlasy nad hlavou jako blonďaté plameny. Ačkoli teplota klesla jen k deseti stupňům, noc se zdála během těch bouřlivých nárazů mnohem chladnější.

„ Omráčený a hladový sirotek nalezen po setkám s mimozemšťany,“ předčítala si pomyslné titulky z výtisku National Enquirer.

Blížila se ke křižovatce okresní silnice a Holliwell Road. S dobrým pocitem, že už došla až sem, padla málem do náruče lidem, kterým se stále pokoušela vyhýbat.

Na východ od okresní silnice se Holliwell Road zvedala už jako polní cesta k pahorkům, procházela pod dálnicí až k staré opuštěné usedlosti Ikarus, zchátralému domu s dvanácti místnostmi, stodolou s rozpadlými hospodářskými budovami, kde v padesátých letech skupina umělců založila na určitou dobu ideální primitivní komunitu. Od té doby se tu kdosi pokoušel chovat koně (zkrachoval), pořádaly se tam o víkendech bleší trhy a aukce (zkrachovaly) a chvíli tam byla restaurace, kde podávali jen makrobiotickou stravu (zkrachovala). Všechno se dávno rozpadlo. Děti o tom místě věděly, protože to bylo strašidelné území a spousta jich tam skládala bobříka odvahy. Na západ od silnice lemoval Holliwell Road chodník, tvořila jakési hranice města, táhla se kolem několika novějších domů až k New Wave Microtech a nakonec do severní špice zátoky, kde žije počítačový génius Thomas Shaddack ve velkém, tajuplném domě. Chrissie nezamýšlela jít ani na východ, ani na západ po Holliwell, tahle křižovatka byla jen milník na dlouhé, namáhavé cestě. Za ní se octne v severovýchodním cípu Moonlight Cove.

Od Holliwell Road ji dělilo necelých třicet metrů, když zaslechla hluboké, rychle sílící vrčení namáhaného motoru. Seskočila ze silnice přes úzký příkop do vysoké trávy a skryla se za silný kmen staré borovice. Jakmile si sedla na bobek vedle rozložitého stromu, zadívala se směrem, odkud se blížil vůz. Z jihu se do křižovatky zabodávala světla. Na Holliwell se objevilo nákladní auto, ignorovalo stopku a zabrzdilo přesně v průsečíku obou silnic. Kolem se plazila a vířila mlha.

Chrissie bez problémů pozorovala černý náklaďák. Na téhle křižovatce docházelo dost často k nehodám, a proto na její severovýchodní konec umístili pouliční osvětlení, aby usnadnilo orientaci a varovalo řidiče. Náklaďák měl dveře pomalované viditelnými emblémy New Wave. Viděla je už tisíckrát, nebylo těžké rozeznat je i na takovou vzdálenost: bílý a modrý kruh velikosti talíře, dole proťaté vzdouvající se modrou vlnou. Těžký náklaďák vezl na prostorné korbě šest nebo osm lidí. Jakmile auto na křižovatce zastavilo, přes horní okraj korby se přehoupli dva muži. Jeden zamířil k zalesněnému cípu křižovatky a zapadl mezi stromy ani ne třicet metrů od borovice, odkud ho pozorovala Chrissie. Druhý přeběhl na opačnou stranu a zaujal pozici ve vysoké trávě a trnitých keřích.

Dodávka zamířila na jih po okresní cestě. Zrychlila.

Chrissie je podezírala, že zbývající hlídky vysadí na dalších místech podél východních hranic města. A co víc, náklaďák byl natolik velký, že uvezl přinejmenším dvacet lidí, kteří nejspíš hlídkují od budovy New Wave na západě podél celé Holliwell Road. Stráže obklíčily město. Vůbec nepochybovala, že hledají ji. Spatřila něco, co spatřit neměla, své rodiče při záhadné přeměně, kdy se zbavovali lidské podoby. Teď ji museli najít a „ konvertovat“ , jak řekl Tucker, dřív než bude mít příležitost varovat svět.

Zvuk motoru černého náklaďáku slábl.

Ticho spočinulo na křižovatce jako vlhká pokrývka.

Mlha kroužila a pěnila a vířila v nesčetných proudech, valila se k temným, sevřeným pahorkům.

Pak náhle zafoukal větřík a stále sílil, šeptal ve vysoké trávě a skučel v hustém křoví, rozezněl nedalekou značku podivným, opuštěným zvukem.

Ačkoli Chrissie věděla, kde se ti muži ztratili v porostu, neviděla je. Byli schovaní dokonale.

31

Mlha se honila kolem hlídkového vozu. letěla nocí na východ, poháněna neustále sílícím větrem. Samovi se honily hlavou myšlenky stejnou rychlostí. Byly tak znepokojivé, že by byl raději, kdyby ho žádné nenapadaly.

Díky značným zkušenostem, jež s počítači měl, věděl, že část schopností systému může být utajena, jestliže programátor jednoduše nenapíše některou nabídku nebo možnost do určitého menu, které se objeví na obrazovce. Zíral na původní menu: A. DISPEČER. B. CENTRÁLNÍ KARTOTÉKA. C. POSLEDNÍ INFORMACE, D. MIMOSYSTÉMOVÝ MODEM. Zmáčkl E. i když v nabídce toto písmeno chybělo.

Na terminálu se objevila slova: NAZDAR, PORUČÍKU DORNE!

Písmeno E tedy existovalo. Buď se dostal do tajné databáze, nebo do informačního systému fungujícího oboustranně, který bude odpovídat na zadané otázky. Jestli platí první varianta, jestli musí znát heslo nebo určitou vstupní větu a vyťuká-li chybnou odpověď, dostane se do nesnází. Počítač by ho mohl zamknout v autě a spustit poplach na policejním velitelství, aby je varoval, že někdo nepovolaný užívá Dornovo číslo.

Opatrně pokračoval: NAZDAR.

MOHU NĚJAK POMOCI?

Sam se rozhodl, že bude pokračovat, jako by to byl obyčejný přímý program, otázka a odpověď. Vyťukal do klávesnice: MENU.

Obrazovka na chvíli oněměla, pak se objevila stejná slova: MOHU NĚJAK POMOCI?

Zkusil to znovu: PŮVODNÍ MENU.

MOHU NĚJAK POMOCI?

HLAVNÍ MENU.

Potřeboval najít správný povel v podstatě systémem zkoušek a omylů. Jinak nemohl program užívat. A tak vyťukal: PRVNÍ MENU.

Konečně byl odměněn.

ZVOL JEDNU MOŽNOST:

A. OSOBNÍ ODDĚLENÍ NEW WAVE

B. PROJEKT MOONHAWK

C. SHADDACK

Konečně našel tajné spojení mezi New Wave, jejich zakladatelem Thomasem Shaddackem a policií v Moonlight Cove! Ale dosud nevěděl, co toto spojení znamená a k čemu je dobré.

Obával se, že písmeno C ho spojí se Shaddackovým osobním počítačem, který umožňuje daleko osobnější rozhovor než konverzaci policejním rádiem. V tom případě Shaddack a místní policajti jedou skutečně ve spiknutí tak zločinném, že vyžaduje nejvyšší stupeň utajení. Nezmáčkl C, protože kdyby se spojil s Shaddackovým terminálem a dostal na linku přímo Velkého muže, nedokázal by úspěšně předstírat, že je Reese Dorn.

Varianta A by mu pravděpodobně nabídla seznam vedoucích kádrů New Wave a hlavounů u policie – a snad by se mu přes kódy podařilo napojit na další terminály. Nechtěl mluvit s nikým osobně.

Kromě toho měl pocit, že se mu čas krátí. Přehlédl parkoviště a znovu propátrával nejtemnější stíny v místech, kam nedosahovalo světlo sodíkových lamp. Strávil už v autě nejméně patnáct minut a nikdo z budovy obecního úřadu ani nevyšel, ani do ní nezašel. Pochyboval, že se ho štěstí bude držet věčně, a chtěl se dozvědět co nejvíce ve zbývajících minutách, než bude přerušen.

Nejzáhadnější a nejzajímavější z těch tří bodů byl PROJEKT MOONHAWK. Zmáčkl tlačítko B a na obrazovce naskočilo další MENU.

ZVOL JEDNU MOŽNOST:

A. KONVERTOVANÍ

B. PLÁNOVANÉ KONVERZE

C. ROZPIS KONVERZE – MÍSTNÍ

D. ROZPIS KONVERZE – DRUHÁ FÁZE

Zmáčkl A a na obrazovce se objevil sloupec jmen a adres. Byli to obyvatelé Moonlight Cove a v záhlaví sloupce četl poznámku: 1967 DOSUD KONVERTOVANÝCH.

Konvertovaných? Z čeho? Do čeho? Skrývá to spiknutí náboženský podtext? Znamená nějaký neznámý, podivný kult? Nebo je „ konvertovat“ čirý eufemismus či kód?

Z toho výrazu mu naskočila husí kůže.

Samovi došlo, že může tím seznamem listovat nebo si může seřadit jména podle abecedy. Vyhledal lidi, které znal nebo s nimiž se setkal. Loman Watkins byl na seznamu konvertovaných. Taky Reese Dorn. Burt Peckham, majitel hostince Knighťs Bridge, mezi konvertovanými chyběl. Ale našel tam celou rodinu Perezovu, určitě tu, která vede restauraci.

Pak si prověřil Harolda Talbota, ochrnutého veterána, s nímž se v každém případě zkontaktuje ráno. Ani Talbot nebyl na seznamu konvertovaných.

Zmaten tím, co to vlastně všechno znamená, zavřel Sam první seznam, vrátil se k hlavnímu menu a zmáčkl B. PLÁNOVANÉ KONVERZE. To přineslo další sloupec jmen a adres. V záhlaví stálo: 1104 PLÁNOVANÉ KONVERZE. Na tomhle soupisu našel Burta Peckhama i Harolda Talbota.

Zkusil C. PROGRAM KONVERZE – MÍSTNÍ a submenu s třemi záhlavími:

A. PONDĚLÍ, 13. ŘÍJNA, 18.00 DO

ÚTERÝ, 14. ŘÍJNA, 6.00

B. ÚTERÝ, 14. ŘÍJNA, 6.00 DO

ÚTERÝ, 14. ŘÍJNA, 18.00

C. ÚTERÝ, 14. ŘÍJNA. 18.00 DO PŮLNOCI

Teď bylo úterý 00.39, střed mezi časy uvedenými v prvním záhlaví, proto nejprve zmáčkl toto tlačítko. Byl to další přehled jmen uvedených poznámkou: 280 POSTUPUJÍCÍCH KONVERZÍ.

Na zátylku se mu zježily chlupy. Nevěděl proč, ale samotné slovo „ konverze“ ho vyvádělo z míry. Vyvolávalo v něm vzpomínku na film, jejž kdysi viděl. Invazi zlodějů mrtvol.

Taky si vybavil smečku, která ho zvečera pronásledovala. Byli… konvertovaní?

Auto se zachvělo.

Sam zvedl hlavu a sáhl pro revolver.

Vítr. Byl to jen vítr. Série prudkých nárazů proděravěla mlhu a zhoupla vůz. Za chvíli vítr přešel v silný vánek a mezery v mlze se zacelily. Samovo srdce dosud prudce bušilo.

32

Knoflík na dveřích přestal rachotit ve chvíli, kdy Tessa položila oněmělé sluchátko. Ještě okamžik postála vedle postele, naslouchala, pak si opatrně troufla do chodbičky a přitiskla ucho na dveře.

Slyšela hlasy, ale ne bezprostředně u pokoje. Ozývaly se dál v hale, zvláštní, podivné hlasy, které mluvily naléhavým, skřípavým šepotem. Nerozeznala, co říkají.

Byla si jistá, že jsou to titíž neviditelní pronásledovatelé, kteří se za ní hnali, když si šla pro colu a led. Teď se vrátili. A nějak se jim podařilo vyřadit telefon, takže nemůže zavolat pomoc. Zdálo se to bláznivé, ale stalo se to.

Ta jejich houževnatost Tesse signalizovala, že to nejsou obyčejní násilníci a lupiči, ale někdo, kdo ví, že je Janiceina sestra, která chce vypátrat skutečnou příčinu její smrti. Nicméně by ji zajímalo, jak se tak rychle dozvěděli, že je ve městě, a proč se za ní pustili s takovou vehemencí, aniž počkali, jestli prostě jen nepřijela uspořádat sestřiny věci. Pouze ona a její matka věděly, že zamýšlí podniknout vyšetřování na vlastní pěst.

Na holých nohou jí naskočila husí kůže. V pyžamových kalhotách a dlouhém tričku se cítila víc zranitelná. Rychle otevřela skříň a natáhla si džíny a svetr.

Není v motelu sama. Jsou tu přece i jiní hosté. Říkal to pan Quinn. Možná že ne mnoho, snad dva nebo tři. Ale kdyby došlo k nejhoršímu, mohla by křičet a ostatní by ji uslyšeli a její pronásledovatelé by utekli.

Natáhla si bílé sportovní ponožky a vrátila se ke dveřím.

Hluboké, chraplavé hlasy syčely a mumlaly na opačném konci chodby. Pak proťal vzduch zvuk lámaných kostí. Škubla sebou a vykřikla. Znovu se ozvalo zapraštění. Slyšela, jak v jiné místnosti povolily dveře.

Nějaká žena křičela, muž řval, ale čirý děs v ní vzbudily jiné hlasy. Bylo jich několik, tři nebo čtyři, všechny byly hrůzostrašné a otřesně surové. Chodbu za dveřmi naplnilo drsné vlčí vytí, vražedné vrčení, ostré, vzrušené vřískání, mrazivé kvílení, které bylo čirým voláním po krvi, a další stěží popsatelné zvuky. Jenže nejhorší bylo, že mezi těmi nelidskými skřeky, které bezpochyby patřily zvířatům, rozpoznávala překotně chrlená slova: „ potřebuju!, potřebuju… chyť ji, chyť… chyť, chyť… krev, ta čubka, krev…“

Opřená o dveře, aby neupadla, zkoušela Tessa sama sobě namluvit, že ta slova vyrážejí ti dva, k nimž se vetřelci probourali. Ale věděla dobře, že to není pravda, protože zároveň slyšela muže i ženu křičet. Ty výkřiky byly děsivé, skoro nesnesitelné, plné utrpení a smrtelného zápasu, jako by je ubíjeli k smrti, nebo ještě hůř, trhali kus po kusu, úd po údu, a rvali z nich vnitřnosti.

Před několika lety navštívila Tessa Severní Irsko, aby pořídila dokument o nesmyslném a zbytečném násilí. Měla štěstí, zúčastnila se na hřbitově pohřbu jedné z nesčetných obětí, katolíka či protestanta, těžko říct, na obou stranách bylo příliš mrtvých. Náhle se dav truchlících pozůstalých proměnil v rozzuřenou smečku barbarů. Vylil se ze hřbitova do nejbližších ulic a hledal ty s odlišným vyznáním. Brzy našli dva anglické důstojníky v civilu, hlídkující v neoznačeném autě. Dav zablokoval auto a přístupy k němu, obklopil ho, roztříštil okna a vytáhl samozvané držitele pořádku na chodník. Dva Tessini asistenti utekli, ale ona se propracovala tlačenicí s videokamerou na rameni a podařilo se jí objektivem proniknout realitou tohoto světa přímo do pekel. Divoké oči, obličeje znetvořené nenávistí a zuřivostí, smutek z nich zmizel, objevila se na nich krvežíznivost, pozůstalí neúnavně kopali do povalených Britů, pak je postavili na nohy jenom proto, aby je mohli znovu zmlátit, bušili jimi o karosérii, dokud jim nepřerazili páteř a neroztloukli lebky. Pak je nechali spadnout na zem, šlapali po nich znovu a znovu, ačkoli tou dobou museli být už oba mrtví. Skučeli a ječeli, proklínali je, pořvávali hesla, jejich slova degenerovala na pouhý řetěz zvuků beze smyslu, skandovali v bezduchém rytmu jako hejno ptáků mrchožroutů. Smýkali mrtvolami, nebyli to ani boží tvorové, ani krkavci, ani supi, ale démoni, kteří vylétli z pekla, rvali ty zdechliny ne proto, aby se nažrali masa, ale s touhou rozsápat je všechny a ukrást jim jejich duše. Dva z běsnících mužů zpozorovali Tessu, sáhli po kameře a rozbili ji a ji povalili na zem. V jednom prchavém okamžiku věřila, že i ji ve svém šílenství roztrhají na kusy. Dva se sklonili a sápali se jí po šatech. Jejich obličeje byly tak zrůzněné nenávistí, že už vůbec nepřipomínaly člověka, ale kamenné démony, kteří ožili a sešplhali dolů ze střechy katedrály. Zřekli se všeho, co v nich bylo lidské, a dali průchod primitivním pudům tvora, z něhož povstali. „ Proboha, proboha ne!“ křičela „ Proboha, prosím, ne!“ Zaváhali. Možná že je probrala zmínka o Bohu nebo jen zvuk lidského hlasu nezměněného zvířecím jekotem, ale kvůli něčemu zaváhali. Chopila se příležitosti, vyškrábala se na všechny čtyři a lezla pryč vlnícím se krvelačným davem, pryč do bezpečí.

To, co slyšela teď na vzdáleném konci chodby motelu, vypadalo stejně. Nebo ještě hůř.

33

Sam se potil, přestože topení v autě bylo vypnuté, stále vyděšený náhlým poryvem větru. Vyťukal submenu písmeno B, které ukázalo program konverze od šesti hodin ráno nadcházejícího dne do osmnácti hodin večer. Tato jména předznamenávalo záhlaví: 450 NAPROGRAMOVANÝCH KONVERZI. Jméno Harryho Talbota se na tomto výčtu neobjevilo.

Nabídka C, od úterý osmnácti hodin do půlnoci téhož dne, prozrazovala, že je plánováno dalších 274 konverzí. Jméno Harryho Talbota našel na poslední straně.

Sam zpaměti sečetl čísla z každého seznamu, 380, 450, 274, a došel k celkové sumě 1104, což bylo číslo odpovídající záhlaví seznamu probíhajících konverzí. Když k tomu ještě přidal 1967, součet na seznamu již konvertovaných, vyšlo mu 3071, pravděpodobně celkový počet obyvatel Moonlight Cove. V okamžiku, kdy hodiny odbijí další půlnoc, od této chvíle za méně než čtyřiadvacet hodin, bude celé město konvertováno, ať už to slovo znamená cokoli.

Když zrušil submenu a hodlal vypnout motor, zablikalo na obrazovce slovo poplach. Zalil ho děsivý strach, protože si byl jistý, že objevili vetřelce, který strká nos do jejich systému. Nejspíš spustil nějaký varovný signál v programu.

Nicméně místo aby otevřel dveře a utíkal pryč, pozoroval obrazovku několik dalších vteřin, přikován k sedadlu zvědavostí.

TELEFONNÍ PRŮZKUM ZACHYTIL AGENTA FBI V MOONLIGHT COVE.

MÍSTO HOVORU: TELEFONNÍ BUDKA U ČERPADLA SHELL, OCEAN AVENUE.

Poplach se týkal jeho, jenže ne proto, že by ho objevili v jednom z hlídkových vozů a zjistili, jak prověřuje spiknutí Moonhawk – New Wave. Ti bastardi se evidentně napíchli na databanku telefonní společnosti a pravidelně prošetřují záznamy, kdo a z kterého čísla volal, dokonce i z veřejných automatů, odkud obvykle agenti bezpečně telefonovali. Trpí stihomamem a příliš se bojí o vlastní bezpečnost. Elektronickou cestou byli spojeni v takovém rozsahu a stupni, že každé další odhalení vzbuzovalo nový, větší údiv.

ČAS HOVORU: 13. ŘÍJNA PONDĚLÍ, 19.30

Alespoň že nekontaktují telefonní společnost každou minutu, dokonce ani každou hodinu ne, hovory prověřují podle programu, pravděpodobně každých šest až osm hodin. Jinak by už po něm šli krátce potom, co položil sluchátko.

Po slovech MÍSTO URČENÍ se objevilo číslo jeho domácího telefonu, jméno a adresa Sherman Oaks.

VOLAL: SAMUEL H. BOOKER. ZPŮSOB PLATBY: TELEFONNÍ KREDITNÍ KARTA. TYP KARTY: SLUŽEBNÍ.

FAKTUROVAL: FEDERÁLNÍ ÚŘAD PRO VYŠETŘOVÁNÍ, WASHINGTON.

Mohli by začít prověřovat motely v okolí, ale protože se ubytoval v jediném podobném zařízení v Moonlight Cove, bude to pátrání velmi jednoduché. Zajímalo ho. jestli by ještě stihl tryskem doběhnout do Cove Lodge, vzít si auto a uhánět do nejbližšího města, do Aberdeen Wells, a zavolat Centrálu v San Francisku z nemonitorovaného telefonu. Už věděl dost a dost o zpropadeně podivných machinacích v tomhle městě, aby ospravedlnil požadavek zapojení federálních složek a rozsáhlého vyšetřování.

Ale hned první slova, která se dál objevila na obrazovce, ho přesvědčila o nesmyslnosti takového počínání. Jestliže by se mu podařilo nasednout do auta, chytí ho určitě předtím, než překročí hranice města. A když se jim dostane do nikou, stane se jen další položkou ve statistice ošklivých náhodných úmrtí. Znají navíc jeho domácí adresu, takže mohou ohrozit i Scotta, ne hned, ne teď v dalekém Los Angeles, ale možná už zítra…

VYŽÁDANÝ ROZHOVOR:

WATKINS: JSI NAPOJENÝ, SHOLNICKU?

SHOLNICK: ANO.

WATKINS: ZKUS COVE LODGE.

SHOLNICK: MÁM TO PŘI CESTĚ.

Policista Sholnick už je na cestě, aby si prověřil, jestli se vetřelec opravdu zapsal v Cove Lodge. A ta pohádka, kterou Sam vykládal recepčnímu, o úspěšném makléři z Los Angeles, který uvažuje o předčasném odchodu do penze v nějakém pobřežním městečku, v minutě vybouchne.

WATKINS: PETERSONE? PETERSON: ANO

Jistě ta jména nepíšou. Každá řádka, kterou vyťukají, je dešifrována v centrálním počítači a jejich jméno se automaticky tiskne před krátkým sdělením. Čisté, rychlé a snadné.

WATKINS: PŘIDEJ SE K SHOLNICKOVI.

PETERSON: PROVEDU.

WATKINS: NEZABÍJEJTE HO, DOKUD HO NEVYSLECHNEME.

Po celém Moonlight Cove se hlídkové vozy dorozumívají pomocí počítačů, mimo sil rádiových vln, kde by je mohl někdo zaslechnout. Dokonce když je teď Sam tajně odposlouchával, cítil, že stojí proti nepříteli tak hroznému, až téměř připomíná Boha všemohoucího.

WATKINS: DANBERRY?

DANBERRY: TADY. NA VELITELSTVÍ.

WATKINS: ZABLOKUJ VÝJEZD Z OCEAN AVENUE NA DÁLNICI.

DANBERRY: PROVEDU.

SHADDACK: CO JE S TOU FOSTEROVOU HOLKOU?

Sam byl překvapený a vyděšený, když spatřil na obrazovce Shaddackovo jméno. Poplach zřejmě blikal i na jeho domácím počítači, pravděpodobně vydával nějaký zvuk a vzbudil ho.

WATKINS: POŘÁD JI POHŘEŠUJEME:

SHADDACK: NESMÍŠ PŘIPUSTIT, ABY SE S NÍ BOOKER NĚKDE

SETKAL. WATKINS: MĚSTO JE OBKLÍČENO. CHYTÍ JI, JAKMILE SE

PŘIBLÍŽÍ. SHADDACK: VIDĚLA PŘÍLIŠ MNOHO.

Sam čítal o Thomasu Shaddackovi v tisku. Ten chlapík byl hvězdou svého druhu, počítačový génius dvacátého století, a kromě toho vypadal na kejklíře. který o pouti okusuje hlavy kuřatům.

Ochromen těmito informacemi, které prozrazovaly mnohé o spiknutí slavného muže s podplacenou policií, Sam okamžitě nevyhodnotil význam rozhovoru mezi šéfem Watkinsem a Danberrym: Danberry… Tady, na velitelství… Zablokuj výjezd z Ocean Avenue na dálnici… Provedu… Teď mu došlo, že policista Danberry je na velitelství, které je umístěno v budově obecního úřadu, a že ve chvilce vyrazí zadním vchodem a požene se k jednomu ze zaparkovaných vozů.

„ Do prdele!“ Sam popadl dráty a škubl.

Motor zakašlal a zmlkl, obrazovka potemněla.

O setinu vteřiny později se dveře rozletěly a Danberry se rozběhl na parkoviště.

34

Když křik utichl, Tessa se probrala z ochromení a znovu letěla k telefonu. Linka zůstala hluchá.

Kde je Quinn? Recepce byla v tuhle hodinu zavřená, ale copak majitel nespí někde tady? Ten bengál by ho musel zburcovat. Nebo patři k té smečce tam na chodbě?

Prorazili jedny dveře. Mohou probourat další.

Popadla židli s opěradlem a zapřela jí kliku, aby se nemohla otáčet.

Už si nemyslela, že jdou po ní, protože je Janiceina sestra a protože chce odhalit pravdu o její smrti. Tohle vysvětlení neospravedlňuje útok na další hosty, kteří nemají s Janice nic společného. V tom je ten zádrhel. Ničemu nerozuměla, ale naprosto chápala hlubší smysl toho, co slyšela: v motelu volně pobíhá šílený vrah, ne, přesněji řečeno šílení vrahové, soudě podle rámusu, který tropí, nejspíš stoupenci nějakého bizarního kultu, nebo ještě něco horšího. Už zlikvidovali dva lidi a ji mohou zavraždit také. zjevně pro pouhou radost ze zabíjení. Připadala si jako ve zlém snu.

Očekávala, že se zdi začnou prohýbat a vlnit, vyboulí se tu i onde, jako když člověka trápí noční můra. Ale zůstávala pevně na svém místě a barvy kolem byly ostré a čisté na to, aby se mohlo jednat o snovou krajinu.

Zoufale se začala obouvat, vynervovaná z toho, že je bosá, stejně jako se před chvílí cítila zranitelná v nedostatečném oblečení. Jako by smrt mohly odradit vhodné šaty.

Znovu zaslechla ty hlasy. Už nebyly na opačném konci chodby. Blížily se. Kéž by ve dveřích měla rybí oko, které umožňuje širší záběr, ale nebylo tam ani obyčejné kukátko.

Nicméně nad prahem si všimla asi centimetrové štěrbiny. Lehla si na podlahu, přitiskla jednu tvář k zemi a šilhala ven na chodbu. 1 touhle omezenou perspektivou viděla, jak se něco rychle mihlo kolem, nestačila to ani pořádně zaznamenat, ale přece jen na okamžik zahlédla nohy. Ten pohled ve vteřině drasticky změnil její představy o tom, co se vlastně děje. Tohle nemělo nič společného s barbarskými spoluobčany, toužícími po krveprolití. takovými. které potkala v Severním Irsku a kteří ji bezděky ovlivnili. Tohle byla srážka s neznámem, roztržka s realitou, náhlé sklouznutí z normálního světa do říše ďáblů. Vypadalo to… tuhé jako podešev, chlupaté, tlapa s tmavou kůží, široká, rozpláclá a překvapivě dlouhá, s pokroucenou. roztřepenou špičkou, že téměř připomínala prsty.

Něco narazilo tvrdě na dveře.

Tessa se po čtyřech odplazila pryč z předsíňky.

Sílené hlasy naplnily chodbu: stejná tajemná směs ostrých zvířecích zvuků, podtržených udýchanými výbuchy slov, která se nespojovala ve věty a postrádala smysl.

Prošla kolem postele k oknu, odjistila západku a otočila jednou tabulí.

Dveře se znovu otřásly. Rána byla prudká, Tesse se v té chvíli zdálo, že zůstala uvnitř bubnu. Dveře díky zapřené židli nepovolí tak rychle jako ty vedlejší, ale už vydrží jen pár nárazů.

Posadila se na parapet, přehodila nohy a pohlédla dolů. V ponuré žluté záři sodíkových lamp se asi čtyři metry pod ní blýskala cestička zvlhlá mlhou. Nebylo těžké skočit.

Znovu rána na dveře, tentokrát silnější. Dřevo se naštíplo.

Tessa se pustila parapetu. Přistála na mokrém povrchu, ale díky gumovým podrážkám neupadla.

Nad hlavou, v místnosti, kterou opustila, se dřevo štípalo mnohem hlasitěji než předtím a namáhaný kov skřípal, jak se zámek dveří začal rozpadat.

Už byla skoro na severním konci budovy. Napadlo ji, že ve tmě něco zahlédla, nějaký pohyb v tom směru. Nemuselo to být nic víc než cáry husté mlhy, které přinášel západní vítr, ale nehodlala dál riskovat. Obrátila se na jih, po pravé straně zábradlí se černala obrovská plocha oceánu. Ve chvíli, kdy doběhla na konec budovy, ozval se nocí praskot dřeva vylomených dveří jejího pokoje, který zaplavila vyjící smečka, aby ji vyčenichala.

35

Sam nemohl zmizet, aniž by neupoutal Danberryho pozornost. Na parkovišti čekaly čtyři pohotovostní vozy, takže mu svítala pětasedmdesátiprocentní naděje, že si ho nevšimne, jestliže zůstane uvnitř. Sklouzl co nejníž na sedadle řidiče a položil se napravo přes klávesnici počítače.

Danberry zamířil k vedlejšímu autu.

Sam s hlavou zvrácenou ho pozoroval oknem na straně spolujezdce, jak si otvírá dveře vedlejšího hlídkového vozu. Modlil se, aby ten polda zůstal otočený zády, protože vnitřek auta, v němž se krčil, ozařovalo žluté světlo lamp na parkovišti. Kdyby Danberry jen mrkl jeho směrem, musel by ho spatřit.

Policajt vlezl dovnitř a zabouchl za sebou dveře. Sam vydechl úlevou. Danberry vyrazil pryč z parkoviště. U výjezdu do úzké uličky sešlápl plyn, pneumatiky zakvílely, protočily se, pak zabraly a vůz zmizel.

Ačkoli by byl rád ještě jednou zkratoval zapalování a zapojil počítač, aby se přesvědčil, jestli Watkins s Shaddackem pokračují v konverzaci, věděl, že si nemůže dovolit zůstat. Až se honička dostane do plných obrátek, policejní stanice v budově obecního úřadu bude mít napilno.

Nechtěl, aby přišli na to, že se jim vrtal v systému, nebo dokonce že tajně sledoval jejich rozhovor. Čím déle si budou myslet, že nic neví, tím hůř se jim půjde po jeho stopě. Proto vrátil na místo vnitřek zapalování ve sloupku řízení. Vystoupil, stiskl knoflík zámku a zavřel dveře.

Neměl v úmyslu odejít z parkoviště zadní uličkou, protože hlídkové vozy by se tamtudy mohly vracet a sevřít ho mezi paprsky světlometů. Místo toho přešel parkoviště na protější stranu a otevřel dvířka v jednoduše tepaném plotě. Ocitl se na zadním dvoře mírně zchátralého domu, postaveného ve viktoriánském stylu, jehož majitelé nechali růst keře tak divoce, že místo vypadalo dost morbidně. Tiše minul boční zeď domu, přešel přední trávník na Pacific Drive a ocitl se jeden blok jižně od Ocean Avenue.

Noční ticho neprořezávaly zvuky houkaček. Neozýval se žádný křik, žádný dusot nohou, žádné volání o pomoc. Jenže stejně mu bylo jasné, že probudil sedmihlavou saň a tato krajně nebezpečná hydra ho hledá po celém městě.

36

Mike Peyser nevěděl, co má dělat. Byl vyděšený, zmatený a rozrušený, nedokázal skoro přemýšlet, ačkoli potřeboval uvažovat přesně a logicky jako člověk, jenže místo toho v něm převážilo jeho divošské já. Mozek mu pracoval jasně a rychle, ale neudržel jedinou myšlenku déle než pár minut. Ukvapené myšlení, kdy jeden nápad stíhá druhý, podobný problém nevyřeší. Měl by uvažovat rychle a důkladně. Ale rozsah jeho pozornosti nestačil takovým potřebám.

Když konečně přestal křičet a zvedl se z podlahy v kuchyni, rozběhl se do tmavé jídelny, pak přes neosvětlený obývák a krátkou předsíňku do ložnice, do koupelny, pořád po čtyřech, na prahu mezi ložnicí a koupelnou se postavil na zadní, naprosto neschopný udržet se ve vzpřímené poloze. Malým okénkem nad sprchovým koutem pronikl do koupelny slabý třpyt měsíčního světla. Sevřel hranu výlevky a civěl do zrcadel umístěných na toaletní skříňce, jenže viděl jen vlastní mlhavé obrysy bez sebemenších podrobností.

Chtěl uvěřit, že se ve skutečnosti vrátil do své přirozené lidské podoby, že neodbytný pocit tvora chyceného do pasti změněné formy je pouze výplod jeho fantazie. Ano. ano, chtěl tomu uvěřit, strašně tomu chtěl věřit, věřit, i když nedokáže stát vzpřímeně, i když vnímá nemožné ruce s nepřirozené dlouhými prsty, posazení hlavy přímo na ramenou a způsob, jak boky navazují na zadek. Potřeboval věřit…

Rozsviť, přikázal sám sobě.

Nemohl.

Rozsviť.

Teď se bál.

Musí přece rozsvítit a podívat se na sebe.

Svíral pevně okraj výlevky a nedokázal se pohnout.

Rozsviť.

Místo toho se naklonil k záhadnému zrcadlu, pozorně obhlížel nezřetelné obrysy, ale rozeznal jen o trochu víc než žár podivných žlutých očí.

Rozsviť.

Zakňoural úzkostí a hrůzou.

Shaddack, napadlo ho náhle. Shaddack, musí to říct Shaddackovi, Tom Shaddack bude vědět, co si má počít. Shaddack byla jeho největší naděje, možná že jediná. Shaddack.

Pustil se výlevky, padl na podlahu a spěchal z koupelny, ven do ložnice, k telefonu na nočním stolku. Cestou si stále opakoval pronikavým hrdelním hlasem to jméno, chvíli ostře, chvíli šeptem, jako by samotný jeho zvuk měl magickou moc: „ Shaddack, Shaddack, Shaddack, Shaddack…“

37

Tessa Locklandová našla útočiště v prádelně s celonočním provozem čtyři bloky na východ od Cove Lodge a půl bloku od Ocean Avenue. Chtěla se zdržovat někde, kde se svítí, a tady několik zářivek zahánělo všechny stíny. Byla tu sama. Posadila se na zdemolovanou žlutou židli z umělé hmoty s pohledem upřeným na řadu kulatých okének u sušiček, jako by mohla všechno pochopit prostřednictvím vypouklých skel, která ji spojí s nějakým kosmickým zdrojem informací.

Jako dokumentaristka musela být schopná proniknout pod povrch událostí, aby dokázala skloubit obrazovou i obsahovou stránku filmu, takže jí vůbec nedělalo potíže postřehnout temné neznámé síly a známky smrti v tomhle neklidném městě. Výkřiky, které zvečera slyšela na pláži, pocházely bezesporu od fantastických příšer z motelu a její sestru zavraždila určitě stejná stvoření, ať jsou kdo jsou. K čertu! To byl ten pravý důvod, proč úřady donutily Marion dát souhlas ke zpopelnění ostatků, ne proto, že byla Janice rozežraná mořskou vodou a z poloviny ohlodaná rybami, ale protože kremace zatušovala nežádoucí otázky. I další věci svědčily o úplatnosti místních úřadů. Příliš mnoho výkladních skříní na Ocean Avenue zelo prázdnotou a spousta živností pokulhávala na obě nohy, což se jen těžko vysvětlovalo ve městě, kde se počet nezaměstnaných ve skutečnosti rovná nule. Zaznamenala určitou odměřenost lidí, s nimiž se setkala, podivnou čilost a cílevědomost, které působily nepřirozeně v takovém zastrčeném městečku na severním pobřeží, kam vřava moderního života jen stěží pronikne.

Nicméně znalost prapodivných životních projevů nevysvětlovala ještě, proč policie nepřiznala pravou příčinu Janiceiny smrti. Nebo proč Moonlight Cove vypadá jako za hluboké krize místo jako prosperující městečko. Nebo proč proboha vůbec byly ty děsivé přízraky v motelu. Tenhle životní styl je klíčem k pravdě, která se ukrývá někde v hloubi, a Tessina schopnost pojmenovat jednotlivé projevy ještě neznamená, že ví, proč tomu tak je, a že dokáže odhalit jejich skutečnou podstatu.

Seděla rozechvělá v jasném svitu zářivek a vdechovala výpary prášků, bělicí lázně a antistatiku i trvalou zatuchlost nedopalků ve dvou vysokých popelnících, zaplněných pískem. V duchu se pokoušela dát dohromady co dál. Ještě se nevzdala rozhodnutí vypátrat skutečné příčiny Janiceiny smrti, ale už si přestala troufale myslet, že si může hrát sama na detektiva. Bude potřebovat pomoc úřadů, buď státních, nebo federálních.

Jenže nejdřív se musí dostat z Moonlight Cove.

Auto má zaparkované u Cove Lodge. ale tam se nechce vracet. Ty… příšery by se ještě mohly zdržovat v motelu, nebo ho pozorují ze stínu hlubokých keřů a stromů, které neodmyslitelně patří k městu. Jako mnoho dalších pobřežních měst bylo i Moonlight Cove postaveno v přímořských lesích. Třeba Carmel, který Tessa milovala kvůli nádhernému spojení díla lidských rukou a přírody, kdy zeměpisné podmínky a architektura budí dojem, že je sladily ruce jednoho tvůrce. Jenže Moonlight Cove příliš netěží ze svěží zeleně a rafinovaných nočních stínů jako Carmel, spíš jako by si navléklo tenkou košilku civilizace, pod níž skrývá cosi divokého a primitivního, co číhá a vyčkává. V hájích či temných zákoutích nesídlí krása, ale ďábel a smrt. Možná že by se jí Moonlight Cove zdálo přitažlivější, kdyby všechny ulice, uličky, trávníky a parky zaléval jas stovek zářivek jako prádelnu, v níž se schovává.

Možná že už do Cove Lodge dorazila policie, snad ji přivolaly ty výkřiky a ohromný bengál. Ale přítomnost policajtů by jí na pocitu bezpečí nepřidala. Policie byla do té věci nějak zapletena. Chtěli by ji vyslechnout v souvislosti s těmi vraždami. Mohli by objevit, že je Janiceina sestra, a začali by ji podezírat. Jestli se podílejí na spiknutí, které mělo utajit pravou příčinu Janiceiny smrti, nezaváhají ani na okamžik a zatočí s Tessou stejně ostře a s konečnou platností.

Auto musí oželet.

Ale ať se propadne, jestli se vydá na cestu v noci. Mohla by si někoho stopnout na dálnici, pravděpodobně slušného řidiče a ne šíleného psychopata, ale mezi Moonlight Cove a cestou na svobodu leží temná polovenkovská krajina, v níž by ji ohrožovalo možná ještě víc těch záhadných bytostí, které vylomily dveře motelového pokoje.

Jistě, přišly si pro ni na poměrně dobře osvětlené veřejné místo. Nemá proč se domnívat, že v tomhle bohatě ozářeném laundromatu je bezpečnější než uprostřed lesů. Když praskne slupka civilizace a naplno se Vyvalí primitivní násilí, nejsou bezpečné ani schody kostela, jak se o tom přesvědčila třeba v Severním Irsku.

Nicméně se bude držet světla a vyhýbat se tmě. Přešla neviditelnou přehradu mezi realitou, kterou znala dřív, a neznámou, nepřátelskou říší. Pokud zůstane v této soumračné zóně, bude moudré předpokládat, že stíny nabízejí mnohem méně pohodlí a bezpečí než osvětlená místa.

Jenže pořád nedokázala dát dohromady žádný plán. Kromě toho, že zůstane sedět v laundromatu a počká do rána. Za denního světla riskne cestu na svobodu.

Slepé sklo sušiček jí vrátilo pohled.

Na mléčný kryt zářivek jemně narazila můra.

38

Protože nemohla jít drze přímo do Moonlight Cove. stáhla se Chrissie z Holliwell Road a vracela se cestou, kterou přišla. Držela se v lese, pohybovala se pomalu a obezřetně od stromu ke stromu, snažila se vyvarovat i toho nejmenšího hluku, aby nepřivolala pozornost nejbližší stráže, kterou vysadili na křižovatce.

Po dvou stech metrech se dostala z doslechu těch mužů a postupovala čiperněji. Nakonec přišla k jednomu z domů u okresní silnice. Přízemní bungalov stál na konci prostorného trávníku ve stínu několika borovic a jedlí, stěží ho v záři blednoucího měsíce rozeznala. Uvnitř ani před domem nesvítilo žádné světlo, všude vládlo naprosté ticho.

Potřebovala čas na přemýšlení a chtěla se zbavit chladu a vlhka noci. Doufala, že v domě nechovají psa, přeběhla rychle ke garáži, držela se mimo štěrkovanou cestu, aby zbytečně nedělala příliš hluku. Podle všech předpokladů měla garáž kromě hlavního vjezdu ještě menší vchod. Nebyl zamčený. Vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře.

„ Tajná agentka Chrissie Fosterová vnikla do nepřátelského zařízení. Využila geniálně postranního vchodu,“ říkala si polohlasně.

Nepřímá zář klesajícího měsíce pronikala skleněnou výplní ve dveřích a dvěma úzkými okny, umístěnými vysoko ve zdi obrácené na západ. Ale k osvětlení prostoru to nestačilo. Rozeznávala jen temně se lesknoucí chromové oblouky a odraz čelních skel, která svědčila o přítomnosti dvou aut.

Zamířila k prvnímu vozu s opatrností slepce, ruce před sebou, aby náhodou do něčeho nenarazila. Auto bylo odemknuté. Vklouzla dovnitř za volant, dveře nechala dokořán kvůli vnitřnímu osvětlení. Věděla, že by ji i slabá žárovka prozradila, kdyby se v domě někdo probudil a podíval se ven. ale riskla to.

Začala prohledávat skříňku na rukavice, postranní kapsy ve dveřích. šmátrala pod sedadly v naději, že najde něco k snědku, protože většina lidí si v autech nechává čokoládové tyčinky, pytlíky oříšků či sušenek, čehokoli, co si mohou ďobnout během jízdy. Naposledy jedla někdy odpoledne, když byla zavřená v komoře, teď už neměla v puse nic deset hodin. V žaludku jí kručelo. Neočekávala, že jí odněkud vypadne kornout ovocné zmrzliny nebo dort s agarem, ale doufala, že objeví víc než plátek žvýkačky a jeden ocumlaný bonbón, který vylovila zpod sedadla, obalený drobky, prachem a šedivými chuchvalci.

Jako by četla titulky v novinách, předříkávala si: „ Vyhladovění v zemi hojnosti. Moderní tragédie. Mladé děvče nalezeno v garáži bez života. Chtěla jsem jen pár buráků, napsala vlastní krvi.“

V druhém autě našla dvě tabulky čokolády s mandlemi značky Hershey.

„ Děkuji ti, Bože. Tvá přítelkyně Chrissie.“

Zhltla první tabulku, ale druhou uždibovala po kouscích a ty nechávala rozpustit na jazyku.

Zatímco jedla, uvažovala o způsobech, jak proniknout do Moonlight Cove. Než čokoládu dojedla…

„ Mrtvola nezletilé čokoholičky nalezena v garáži. Poslední případ obra Zitse.“

… zosnovala plán.

Čas, kdy obvykle chodila spát. už dávno minul, a navíc byla vyčerpaná fyzickou námahou, která naplnila tuhle noc. Přála si zůstat v autě, bříško plné mléčné čokolády a mandlí, usnout na pár hodin, než svůj plán uskuteční. Zívla a sklouzla ještě hlouběji do sedadla.

Všechno ji bolelo. Víčka ztěžkla. jako by ji na ně nějaký pečlivý balzamovač položil dvě mince.

Vidina vlastni mrtvoly vsak byla tak alarmující, že náhle vyskočila z auta a zabouchla dveře. Kdyby si tady zdřímla, nejspíš by se do rána neprobudila, a pak by ji našli. Možná že lidé, kterým garáž patří, byli konvertovaní jako její rodiče, a v tom případě by byla odsouzena ke zkáze.

Venku se rozklepala zimou, jak jí vítr profoukl až na kůži. Zamířila k okresní silnici a pak dál na sever. Minula další dva temné a tiché domy, pak pás lesa, až přišla k čtvrtému obydlí, také přízemnímu bungalovu s šindelovou střechou a sekvojovým obložením.

Znala majitele. Pána a paní Eulaneovy. Paní vedla školní bufet, pan Eulane byl zahradník s velkou klientelou v Moonlight Cove. Každé ráno jezdil s bílým náklaďáčkem do města, korbu naloženou žacími strojky, nůžkami na stříhání živého plotu, hráběmi, rýči a motykami, pytli s kompostem a hnojivy a spoustou dalších potřeb pro zahrádkáře. Jen málokterý student dorazí do školy dřív, než on tam vysadí paní Eulaneovou. pak si jde po své práci. Chrissie přišla na to, že by se mohla schovat na korbě mezi vším tím zahradnickým náčiním.

Dodávka stála v nezamčené garáži. Pořád jsou přece na venkově, kde jeden důvěřuje druhému, pořád je to výhoda, až na to, že z toho mohou těžit i vesmírní vetřelci.

Jediné okénko bylo ve stěně, kterou z domu nikdo nemohl spatřit, proto to Chrissie riskla a rozsvítila. Přes postranici opatrně vyšplhala nahoru mezi zahradnické náčiní, nakupené na dvou třetinách ložné plochy. Vepředu, u zadní stěny kabiny, stály po obou stranách dvacetikilové pytle s hnojivem, krmivo pro šneky a zahradnická zem, mezi nimi se vzdouvala metrová hromada složených jutových pytlů, které pan Eulane plnil posekanou trávou a vyvážel ji na smetiště. Může si jich pár půjčit jako matrace a přikrývky zároveň, strávit v nich noc a skrýt se pod nimi cestou do Moonlight Cove.

Slezla z náklaďáčku, otočila vypínačem a ve tmě se zase tiše vyšplhala nahoru.

Uhnízdila se na pytlích, i když látka trochu škrábala. Po letech prosákly příjemnou vůní čerstvě posečené trávy. Brzy ji přestala vnímat. Několik vrstev juty ji ve chvilce zahřálo, tuto noc jí poprvé bylo teplo.

A jak temno noci houstlo (říkala si v duchu), mladičká Chrissie, zamaskovavši zrádný pach vlastního těla vůní trávy v jutových pytlích, zůstávala ve své geniální skrýši, schovaná před vesmírnými vetřelci či vlkodlaky, jejichž čich se přinejmenším vyrovnal schopnostem loveckých psů.

39

Sam zašel na neosvětlené hřiště obecné školy Thomase Jeffersona v Palomino Street na jižním konci města. Seděl na houpačce, rukama se přidržoval postranních řetězů a maličko se pohupoval. Přemýšlel, co podnikne.

Z Moonlight Cove nemůže odjet autem. Na parkovišti u motelu by ho zatkli, jakmile by tam strčil nos. Mohl by nějaký vůz ukrást, ale pamatoval si slova vyťukaná na počítači, kdy Loman Watkins nařídil Danberrymu odříznout Ocean Avenue od dálnice. Už asi všechny přístupy neprodyšně zablokovali.

Mohl by jít pěšky, proklouznout z ulice do ulice až na hranice města a pak dál lesy a poli na volnou cestu. Ale Watkins taky mluvil něco o strážích, které obklopily celé území, aby zachytily „ to Fosterovic děvče“ . I když Sam důvěřoval svým instinktům i schopnostem přežít, neocitl se v podobné únikové akci v otevřeném terénu od války před dvaceti lety. Jestliže jsou muži rozestavení kolem města a čekají, že polapí to děvče, to už by se k nim Sam mohl rovnou vydat.

I když by třeba riskoval, že ho chytí, nesmí jim padnout do rukou dřív, než se spojí s Úřadem a požádá o naléhavou podporu. Jinak by se stal jen další položkou na seznamu náhlých úmrtí v tomhle městě plném rekordů. Úřad by jistě vyslal na místo další lidi a nakonec by pravda vyšla najevo, jenže nejspíš příliš pozdě.

Jak jím vítr pohupoval v rychle řídnoucí mlze, uvažoval o programech, které se objevily na obrazovce! Během příštích třiadvaceti hodin bude každý v tomhle městě konvertován. Ačkoli vůbec netušil, v co kruci budou ti lidé konvertovaní, neznělo mu to ani v nejmenším příjemně. Jen cítil, že jakmile se tyhle programy naplní, jakmile každý ve městě bude konvertován, dobrat se pravdy o Moonlight Cove nebude o nic snazší než otevřít nekonečnou sérii kontejnerů z titanu, svařených laserem a poskládaných jako tanagram.

Dobrá, první věc, kterou musí udělat, je najít veřejný automat a zavolat do Úřadu. Použít telefon v Moonlight Cove je nebezpečné, ale teď už mu bylo jedno, jestli hovor zaznamená počítač slovo od slova. Potřeboval se spojit na třicet vteřin či minutu, aby okamžitě poslali mohutnou posilu. Pak se tu musí pár hodin potloukat a vyhýbat se policajtům, dokud nedorazí další agenti. Nemůže prostě zajít do domu a odtamtud si zavolat, protože neví, komu lze důvěřovat. Morrie Stein tvrdil, že po jednom či dvou dnech v Moonlight Cove člověka přepadnou paranoidní představy, že je sledovaný, kamkoli se hne, a že Velký Bratr je vám pořád na dosah. Sam se takhle cítil už po několika hodinách a šílená podezření vyústila v takové napětí, jaké nezažil od dob, kdy se před dvaceti lety prodíral džunglí.

Telefonní automat. Ale ne ten u čerpadla firmy Shell, který použil předtím. Člověk hledaný policií musí být blázen, když se vrací na místo činu.

Z podvečerní procházky městem si pamatoval jednu či dvě budky. Seskočil z houpačky, zastrčil ruce do kapes, nahrbil ramena proti vtíravému větra a vyrazil přes hřiště do vedlejší ulice.

Bál se o Fosterovic děvče, o němž se Shaddack zmiňoval Watkinsovi. Kdo to je? Co viděla? Tušil, že je klíčem, aby porozuměl tomu spiknutí. Al viděla cokoliv, jistě by to vysvětlovalo pojem „ konverze“ .

40

Zdálo se, že zdi krvácejí. Rudé kaluže tvořily na světle žlutých stěnách mnoho obrazců.

V jedné z místností v prvním patře Cove Lodge stál Loman Watkins, odpuzovaný tou podívanou, ale taky… podivně vzrušený.

Mrtvola muže ležela roztažená na rozházené posteli, strašlivě pokousaná a rozervaná. V ještě horším stavu našli ženu na chodbě před pokojem, šarlatovou hromádku na oranžovém koberci.

Vzduch nasákl krví, žlučí, výkaly a močí, směsicí puchů, s nimiž se Loman setkal poslední dobou nejednou, protože oběti regresivistů se objevovaly stále častěji, týden co týden, den co den. Nicméně tentokrát se pod palčivým povrchem toho smradu pro něj skrývala dráždivá sladkost, jakou předtím nepoznal. Zhluboka se nadechl, znejistělý tím, proč by hnusné aroma mělo vůbec nějak přitahovat. Ale popřít to nemohl, ani nedokázal tomu vábení odolat o nic víc, než by honicí pes odolal pachu lišky. Třebas nedokázal vzdorovat svůdné vůni, jeho reakce na ni ho poděsila, jako by mu krev v žilách stydla úměrně k tomu, jak se prohlubovalo potěšení z biologických pachů.

Barry Sholnick, policista, kterého poslali do Cove Lodge, aby zadržel Samuela Bookera, a který místo agenta FBI objevil ten masakr, stál teď v koutě u okna a upřeně hleděl na mrtvolu muže. Byl v motelu déle než ostatní, skoro půl hodiny, dost dlouho na to, aby se na oběti díval s objektivní netečností, jak je u policie obvyklé, jako by mrtvá, zhanobená těla patřila k inventáři. Jenže Sholnick dosud nedokázal odtrhnout oči od rozsápaných pozůstatků, trosek nábytku, pocákaných zasychající krví, a hnědorudých zdí. Úděsné zbytky tkání a krutost, kterou tady všechno připomínalo, ho silně vzrušovaly.

Nenávidíme to, čím se regresivisti stali a co dělají, pomyslel si Loman, ale nějakým zvráceným způsobem jim závidíme jejich neomezenou svobodu.

Něco v něm, a jak se obával ve všech Nových lidech, volalo po připojení k regresivistům. Stejně jako u Fosterů i teď cítil nutkání poroučet svému novému tělu, ne aby se povznesl, jak zamýšlel Shaddack, ale aby popustil uzdu divochovi v sobě. Toužil klesnout na úroveň vědomí, které nebude pátrat po smyslu života, v němž zmizí všechny intelektuální výzvy a on se bude řídit jen instinktem. Každé rozhodnutí vznikne jen z čiré touhy po bezprostředním potěšení, myšlenky ho nebudou obtěžovat. Pane Bože. být tak osvobozený od břemene civilizace a vyšší inteligence!

Sholnick vydal hluboké, hrdelní zavrčení.

Loman vzhlédl od mrtvého.

Sholnickovy hnědé oči zežloutly a divoce blýskly.

Jsem taky tak bledý? pídil se Loman. Mám taky tak zapadlé, podivné oči?

Na okamžik zachytil Sholnick šéfův pohled, pak se odvrátil, jako by ho přistihli při něčem nepatřičném.

Lomanovo srdce prudce bušilo.

Sholnick popošel k oknu. Hleděl upřeně na temné moře, sevřené pěsti podél těla.

Loman se chvěl.

Ten zápach, ten hrozivě burcující zápach. Pach lovu a zabíjení.

Odvrátil se od mrtvoly a vyšel do chodby, kde mu však pohled na zpustošenou ženu, polonahou, s vyrvanými vnitřnostmi a roztrhanými údy, neposkytl přílišnou úlevu. Bob Trott, jeden z nedávných posil policejního sboru, stál nad zle zřízeným tělem. Pořádný chlap, o deset centimetrů vyšší a čtrnáct kilo těžší než Loman, s tvrdým výrazem a ostře řezanými rysy. Hleděl na mrtvolu s mdlým, ďábelským úsměvem.

Loman zrudl, vidění se mu maličko rozostřilo, oči pálily. „ Pojď se mnou, Trotte,“ zavolal příkře. Pak se vydal chodbou do dalšího zničeného pokoje. Trott zjevně váhal, ale nakonec se pustil za ním.

V okamžiku, kdy docházeli k roztřískaným dveřím, objevil se na severním schodišti další policista, Paul Amberley. Vracel se z recepce, kam ho Loman poslal pro knihu hostů. „ Ti dva ze čtyřiadvacítky se jmenují Sarah a Charles Jenksovi,“ hlásil. Amberleymu bylo pětadvacet, štíhlý, šlachovitý, inteligentní. Možná proto, že měl zašpičatělý obličej s hluboko posazenýma očima, připomínal Lomanovi lišku. „ Jsou z Portlandu.“

„ A tady v šestatřicítce?“

„ Tessa Locklandová?“

Amberly jméno hláskoval.

„ Kdy přijela?“

„ Dneska večer.“

„ Janice Capshawová, vdova po faráři,“ vysvětloval Loman, „ se za svobodna jmenovala Locklandová. Mluvil jsem telefonicky s její matkou v San Diegu. Pěkně vlezlá baba. Vyptávala se na tisíc věcí. Dalo mi dost práce ji přesvědčit, aby povolila kremaci. Říkala, že má ještě jednu dceru, ale že je někde mimo, někde opravdu daleko, a že ji nemůže rychle sehnat. Prý tak do měsíce přijede, aby vyklidila dům a dala do pořádku všechny věci paní Capshawové. Tak nejspíš dorazila.“

Loman je zavedl do pokoje Tessy Locklandové, ob jedny dveře od čísla čtyřicet, v němž se ubytoval Booker. Do otevřeného okna se opřel vítr. Pokoj byl zavalený troskami nábytku, roztrhanými pokrývkami a polštáři i střepy skla z rozmláceného televizoru. Krev nikde nespatřili. Už předtím místnost prohledali, aby našli oběť, ale žádná tam nebyla. Jen otevřené okno napovídalo, že jím nájemnice proklouzla dřív, než se regresivistům podařilo vylomit dveře.

„ Takže Booker běhá někde venku,“ konstatoval Loman, „ a my musíme předpokládat, že viděl regresivisty, nebo slyšel, jak zabíjejí. Ví, že se tady něco děje. Nerozumí tomu, ale ví i tak dost… ví příliš mnoho.“

„ Dám krk za to, že si ušoupá prdel, jen aby se spojil s Centrálou,“ odfrkl Trott.

S tím Loman souhlasil. „ A teď tu ještě máme tu Locklandovic čubku, určitě si myslí, že sestra žádnou sebevraždu nespáchala, že ji někdo zabil, že ji odkrouhli ty samý parchanti jako ty dva odvedle.“

„ Nejlogičtější, co může udělat,“ řekl pomalu Amberlay, „ je jít na policii. A tam nám padne rovnou do náruče.“

„ Snad,“ připustil Loman nepřesvědčivě. Začal se prodírat tím nepořádkem.

„ Pomozte mi najít její kabelku. Asi se nezdržovala hledáním taštičky, když skákala z okna a dveře praskaly v pantech.“

Trott ji našel zaklesnutou mezi hranou postele a nočním stolkem.

Loman vysypal obsah na matraci. Popadl náprsní tašku, listoval průhlednými přihrádkami, plnými kreditních karet a fotografií, dokud nenašel řidičský průkaz. Podle údajů uvedených uvnitř měří 160 centimetrů, váží 47 kilo, blonďaté vlasy, modré oči. Loman držel průkaz, aby si Trott a Amberlay mohli prohlédnout fotografii.

„ Vypadá dobře,“ usoudil Amberlay.

„ Hned bych se do ní zakous,“ přidal se Trott.

Z tónu, jakým to policista řekl, Lomana zamrazilo. Nemohl se zbavit nepříjemné otázky, jestli „ zakous“ použil Trott jako eufemismus pro sexuální hrátky, nebo jestli z něj vylítla podvědomá touha trhat tu ženu na kusy, tak jak regresivisti rozervali tělo manželského páru z Portlandu.

„ Alespoň víme, jak vypadá,“ ozval se Loman. „ To nám pomůže.“

Trottovy ostré rysy a tvrdý výraz nevyjadřovaly zalíbení či touhu po rozkoši. Ale perfektně odpovídaly animálnímu hladu a zuřivé žádostivosti, které bouřily hluboko v něm. „ Chceš, abychom ji přivedli?“

„ Ano. Nemůže nic vědět, to jistě ne, ale na druhé straně ví příliš. Ví, že o kus dál byli zabiti dva lidé, a pravděpodobně zahlédla i regresivisty.“

„ Možná že se za ní regresivisti pustili oknem a dostali ji,“ uvažoval Amberlay nahlas. „ Třeba najdeme její mrtvolu někde venku u motelu.“

„ Třeba,“ připustil Loman. „ Ale jestli ne, musíme ji vypátrat a přivést. Už jsi zavolal Callana?“

„ Jo,“ kývl Amberley.

„ Musíme to tady vyčistit,“ pokračoval Loman. „ Musíme to držet pod pokličkou až do půlnoci, dokud nebudou mít všichni Změnu za sebou. Pak, až bude Moonlight Cove v rychtiku, můžeme všemi silami pátrat po regresivistech a zlikvidovat je.“

Trott a Amberley vzhlédli k Lomanovi, pak se podívali jeden na druhého. V pohledech, které si vyměnili, spatřil zlé znamení. Všichni jsou potenciální regresivisté, touží se zbavit té tíhy a přivolat podobu primitivních tvorů. Ani jeden to nechtěl přiznat nahlas. Protože kdyby tu obavu zformulovali, museli by připustit, že projekt Moonhawk je naprosto vadný a všichni mohou být zatraceni.

41

Mike Peyser naslouchal vyzváněcímu tónu a rozčileně si pohrával s tlačítky telefonu, příliš malými a blízko sebe posazenými pro jeho dlouhé, jako drápy zahnuté prsty. Náhle mu došlo, že Shaddackovi nemůže zavolat, že se mu neodváží zavolat, ačkoli se znají víc než dvacet let, od dob, kdy spolu studovali na Stanfordu. Nemůže se na Shaddacka obrátit, ačkoli to byl Shaddack, který ho stvořil. Jenže teď by ho okamžitě postavil mimo zákon. Buď by ho zavřel v laboratoři a zacházel s ním s pozorností člověka, který provádí vivisekci na bílých krysách, nebo by ho oddělal, protože představuje hrozbu konverzi probíhající v Moonlight Cove. Peysera zalil pocit marnosti. Vytrhl šňůru ze zásuvky a mrštil aparátem přes celou ložnici přímo do zrcadla. Vysypaly se střepy.

Náhlé poznání, že Shaddack je spíš mocný nepřítel než kamarád a rádce, bylo poslední úplně jasnou myšlenkou, která Peyserovi bleskla hlavou. Strach přibouchl zvenku dvířka pasti, která se pod ním otevřela a stahovala ho níž a níž do temnot primitivních instinktů, prohloubených potěšením z nočního lovu. Lítal domem sem a tam, chvíli zuřil, chvíli melancholicky zíral před sebe, nevěděl, proč se u něj střídají záchvaty vzrušení a deprese, ani proč v něm doutnají divoké touhy, vzbuzované spíš podvědomě než rozumem.

V koutě pokoje si ulevil, vtáhl pach vlastní moči a odběhl do kuchyně pro další jídlo. Občas se mu v hlavě rozjasnilo a on se pokusil přivolat trochu civilizovanější podobu, ale když tkáně neposlouchaly povely mozku a vůle, sklouzl zpět do temnot zvířecích pudů. Několikrát se mu myšlenky natolik urovnaly, že chápal ironii celé situace: stal se divokým zvířetem díky Změně, která měla člověka pozvednout do závratných výšek, ale tyhle stopy rozumného uvažování byly příliš nejasné a nestálé, nakonec nový sestup na úroveň primitiva jen uvítal.

Ve chvílích, kde se o jeho duši pralo podvědomí divocha a jasné myšlenky, vybavil si několikrát toho chlapce, Eddieho Valdoskiho, takového milého, báječného kluka. Zachvěl se děsivou vzpomínkou na krev, sladkou rudou šťávu, čerstvou kouřící krev v chladné noci.

42

Ačkoli byla vyčerpaná duševně i fyzicky, nedokázala Chrissie usnout. V hromadě jutových pytlů na korbě náklaďáčku pana Eulanea ji opustily poslední záchvěvy ostražitosti, chtěla nechat všechno plavat a propadnout se do bezvědomí.

Cítila se rozpolcená, jako by něco zůstalo nedořešené, a náhle se rozplakala. Zabořila obličej do voňavé, trochu ostré juty, plakala tak, jak neplakala od útlého dětství, s vervou a vytrvalostí batolete. Plakala pro maminku a pro tátu, protože je nejspíš ztratila navždycky, protože jí je vzalo něco horšího než smrt, něco zlého, nelidského, ďábelského. Vzlykala nad ztraceným mládím, které znamenalo koně, pobřežní pastviny a knížky, jež hltala na pláži, ale z toho všeho zůstaly jen střepy. Brečela nad ztrátou, kterou ani nedovedla popsat, jen nejasně tušila, že přišla o nevinnost a vrozenou víru ve spravedlnost osudu, o přesvědčení, že dobro vždycky zvítězí nad zlem.

Žádná z románových hrdinek, které obdivovala, by takhle strašlivě nebulila, proto se Chrissie cítila nesvá z přívalu slz. Ale plakat bylo tak lidské jako chybovat, potřebovala se vybrečet, aby sama sobě dokázala, že žádná příšera do ní nezasadila sémě zla, takové, jaké vyklíčilo a roztáhlo svá chapadla v jejích rodičích. Plakala proto, že je stále tou bývalou Chrissie. Slzy dokazovaly, že jí nikdo neukradl duši.

Konečně se jí zmocnil spánek.

43

Sam zahlédl další veřejný automat u čerpadla Union 76, jeden blok severně od Ocean Avenue. Stanice byla zrušená. V oknech visela tabulka NA PRODEJ, napsaná jen tak halabala, jako by se majitel ve skutečnosti ani nestaral o to, jestli čerpadlo prodá či ne, jako by ten inzerát dal do oken jen z čirého zvyku. Suché, mrtvé listy a rezavé jehličí z borovic ležely naváté v závějích u benzínových stojanů.

Budka stála proti jižní straně budovy a z ulice do ní bylo vidět. Vstoupil, ale nezavřel za sebou dveře, aby se uvnitř nerozsvítila žárovka, která by mohla přilákat pozornost hlídkujících policistů.

Telefon byl hluchý. Vhodil minci, jestli přeci jen nepřivolá vyzváněcí tón, jenže linka mlčela.

Zatřásl vidlicí, na níž viselo sluchátko. Mince se mu vrátila.

Zkusil to znovu, ale marně.

Věřil, že aparáty u čerpacích stanic nebo v obchodech soukromníků jsou skupinové, že se výdělek dělí mezi majitele živnosti, který •povolil linku instalovat, a telefonní společnost. Nejspíš tohle číslo odpojili, když společnost Union 76 přestala čerpadlo provozovat.

Ale spíš podezíral policii, že prostě prostřednictvím počítače vyřadila všechny veřejné automaty v Moonlight Cove. Ve chvíli, kdy zjistili, že se tady potlouká tajný agent FBI, přijali rozsáhlá opatření, aby mu zabránili spojit se s okolním světem.

Možná ale, že přeceňuje jejich schopnosti. Měl by zkusit ještě jiný aparát, než to definitivně vzdá.

Při večerní procházce míjel laundromat asi půl bloku od Ocean Avenue a dva bloky na západ od téhle čerpací stanice. Byl si naprosto jistý, že za proskleným vchodem zahlédl telefon, na stěně za řadou průmyslových sušiček.

Opustil Union 76. Snažil se držet z dosahu pouličních světel, která ozařovala postranní ulice jen jeden blok na sever a na jih od Ocean Avenue. Šel uličkami vzadu za parcelami, proklouzl tichým městem do míst, kde by měla být prádelna. Přál si, aby se vítr utišil a ponechal alespoň zbytky řídnoucí mlhy.

Na křižovatce jeden blok severně od Ocean Avenue a půl bloku od laundromatu vletěl málem do náruče projíždějící hlídce, která směřovala do centra. Vůz se blížil ke křižovatce, policista pomalu zkoumal obě strany ulice. Naštěstí se díval na druhou stranu, když Sama zalilo světlo lampy, které se nemohl vyhnout.

Sam se po čtyřech odplazil zpátky a vtiskl se do hlubokého výklenku dvoupatrového cihlového domu. Na ozdobné destičce nalevo ode dveří si přečetl jméno zubaře, dvou právníků, lékaře a chiropraktika. Kdyby policista na rohu zahnul doleva a projížděl přímo kolem něj, pravděpodobně by si ho všiml. Ale kdyby prostě pokračoval rovně nebo doprava, nemohl ho spatřit.

Sam čekal, až auto, které ho šnečí rychlostí dohánělo k zuřivosti, dorazí na křižovatku. Tiskl se k zamčeným dveřím a náhle si uvědomil, jak je to město i na tak pozdní hodinu opuštěné. Moonlight Cove bylo v půl druhé v noci podivně tiché a ulice neobvykle prázdné. I taková městečka mají přece své sovy, stejně jako velkoměsta. Měl by potkávat chodce, alespoň jednoho nebo dva, občas auto, chyběly jakékoli známky života kromě hlídkového vozu policie.

Černobílé auto zahnulo doprava a pokračovalo na západ.

Ačkoli nebezpečí pominulo, zůstal Sam v neosvětleném výklenku a v duchu znovu probíral cestu z Cove Lodge k budově obecního úřadu, odtamtud k Union 76 a nakonec ke stávajícímu úkrytu. Nevybavoval se mu jediný dům, kde by hrála hudba nebo zářila obrazovka televizoru či kde by alespoň smích veselé společnosti prozrazoval, že je tam zrovna večírek v plném proudu. Neviděl ani párek milenců, jak se už posté loučí dlouhým polibkem v zaparkovaném autě. Těch několik restaurací a hospod bylo očividně zavřených, a když nepočítá projíždějící policejní vůz a sebe, Moonlight Cove mohlo být docela klidně městem duchů. Jeho pokoje, ložnice i kuchyně by mohly s přehledem obývat rozkládající se mrtvoly nebo roboty, které se ve dne chovají jako lidi a v noci čerpají energii pro chvíle, kdy musí představovat živé tvory.

Čím dál víc ho znepokojovalo slovo „ konverze“ a jeho tajemný význam v souvislosti s tou záležitostí, které říkali projekt Moonhawk. Vyšel na chodník, zahnul za roh a utíkal po osvětlené ulici do laundromatu. Když otvíral dveře, zahlédl telefon.

Proběhl půlku dlouhé místnosti. Po pravé straně stála řada sušiček, uprostřed dvě řady praček, umístěných zády k sobě, za nimi pár židlí, další po levé straně u zdi, u níž spatřil několik automatů na cukroví a prací prostředky a dlouhý pult, na kterém si zákazníci mohli složit prádlo. Teprve pak mu došlo, že není v místnosti sám. Na jedné ze žlutých plastikových židlí seděla drobná blondýnka v uválených džínách a modrém pulovru. Jenže neběžela ani pračka, ani sušička a nikde se tu nepovaloval košík s prádlem.

Živý člověk a dokonce civilista v téhle hřbitovní noci mu vyrazil dech. Rázem se zastavil a překvapením zamrkal.

Trůnila vysoko na židli, zjevně napjatá jako struna. Oči měla široce rozevřené, ruce zkřížené na klíně. Zdálo se, že zadržuje dech.

Teprve teď mu došlo, že ji vyděsil. „ Promiňte,“ omluvil se.

Zírala na něj jako zajíc na lišku.

Vědom si toho, že musí vypadat maličko divoce, dokonce šíleně, dodal: „ Nejsem nebezpečný.“

„ To říkají všichni.“

„ Opravdu?“

„ Ale já jsem.“

Trochu zmateně se zeptal: „ Vy jste co?“

„ Nebezpečná.“

„ Vážně?“

Pomalu se postavila. „ Jo, mám černý pás.“

Po dlouhé době se Samův obličej roztáhl v upřímný úsměv. „ Umíte zabíjet jen tak holýma rukama?“

Chvíli na něj upřeně hleděla, bledá, rozechvělá. Když promluvila, její hněv byl neúměrný. „ Hej, vy, nesmějte se mi, vy posero, nebo vás zvalchuju tak, že odsud odtáhnete jako hromádka chrastících kostí.“

Nakonec, překvapený prudkostí toho hněvu, si začal Sam dávat dohromady to, co viděl, když vstoupil. Ani jedna pračka či sušička nebyly v provozu. Nikde košík s prádlem. Žádná krabice pracího prášku nebo láhev s antistatikem.

„ Co se děje?“ zeptal se náhle s podezřením.

„ Co je vám do toho? Copak vám ten kvelb patří?“ štětila se.

„ To ne. Ale neříkejte mi, že vy jste majitelka.“

Hleděla na něj.

I on si ji pozorně prohlížel, postupně vnímal, jak je přitažlivá. Oči měla pronikavě modré jako červnová obloha a čisté jako letní vzduch. Vypadala zcela nepatřičně v téhle pochmurné prádelně nedaleko nehostinného pobřeží, sama v půl druhé ráno. Když dokonale vstřebal její krásu, začaly mu pomalu docházet i další souvislosti; prudkost její reakce, strach, který jí koukal z očí a modeloval vrásky kolem nich, i způsob, jakým špulila ústa. Byl to strach naprosto nepřiměřený jakýmkoli hrozbám, které mohl představovat. Kdyby měřil dva metry, vážil metrák a půl, přijel s gangstery na motorkách celý potetovaný, s revolverem v jedné a nožem v druhé ruce, kdyby vpadl dovnitř a pořvával songy vzývající Satana, dokázal by pochopit smrtelnou bledost jejích tváří i čirou hrůzu v očích. Ale on byl jen Sam Booker, tajný agent, k jehož hlavním přednostem patřil naprosto normální zjev. Vypadal jako chlapík od vedle, naprosto obyčejný a vůbec ne nebezpečný.

Vzrušený jejím neklidem vyhrkl: „ Telefon.“

„ Co?“

Ukázal na aparát.

„ Ano,“ špitla, jako by připouštěla, že je to opravdu telefon.

„ Jen jsem si přišel zavolat.“

„ Ach tak.“

Cestou k automatu ji stále sledoval jedním okem, vytáhl čtvrťák, ale žádný vyzváněcí tón se neozval. Vzal si zpět minci a zkusil to znovu. Neměl štěstí.

„ Kruci!“

Blondýnka se blížila ke dveřím. Zastavila se, snad očekávala, že na ni vletí a strhne ji k zemi, jestli se pokusí z prádelny odejít.

Pobyt v městečku v Samovi vyvolal mocnou paranoiu. S přibývajícími hodinami začal podezírat každého ve městě z možného nepřátelství. A náhle pochopil, že podivné chování té ženy pramení ze stejného duševního rozpoložení.

„ No, samozřejmě, vy nejste odtud, z Moonlight Cove?“

„ Nejsem.“

„ Ani já ne.“

„ Opravdu?“

„ Něco jste viděla, že?“

Zírala na něj.

„ Něco se stalo, něco jste viděla a hrozně vás to vyděsilo, a já dám krk na to, že máte sakra dobrý důvod k obavám.“

Chystala se vyletět ze dveří.

„ Počkejte,“ zadržel ji rychle. „ Jsem od FBI.“ Hlas se mu trochu zlomil. „ Opravdu jsem.“

44

Protože byl noční pták a spal raději ve dne, seděl Thomas Shaddack ve své pracovně, obložené týkovým dřevem, na sobě měl slabou šedou teplákovou soupravu a na svém terminálu vylepšoval cosi na projektu Moonhawk. V té chvíli mu Evan, noční sluha, oznámil, že přišel Loman Watkins a čeká u hlavního vchodu.

„ Pošli ho do věže,“ nařídil Shaddack. „ Hned jsem tam.“

Málokdy nosil něco jiného než slabý úplet. Měl jich ve skříni nejmíň dvacet, černé, šedé a pár tmavě modrých. Byly mnohem pohodlnější než oblek a nemusel si k nim vybírat doplňky. Ušetřil spousty času, který by jinak promrhal snahou sladit každý den jednotlivé součásti oděvu, úkol, v němž nebyl příliš zběhlý. Móda ho vůbec nezajímala. Kromě toho vypadal všelijak, velká chodidla, samá ruka samá noha, vyboulená kolena, kostnatá ramena, příliš hubený, aby mu seděl oblek i od prvotřídního krejčího. Šaty na něm podivně visely, jako by podtrhovaly jeho vychrtlost natolik, že připomínal Zubatou, a tohle nešťastné vzezření ještě zdůrazňovala moučně bílá tvář, havraní vlasy, ostré rysy a hnědožluté oči.

Nosil tepláky dokonce i na schůzky vedení New Wave. Když je člověk ve svém oboru génius, lidé očekávají, že může být trochu výstřední. A když jde jeho osobní jmění do miliard, přijmou bez řečí jakékoli extravagance.

Jeho supermoderní dům z železobetonu, usazený na útesu u špice zátoky, také svědčil o na efekt vypočítané nonkonformitě. Tři podlaží byla jako tři patra dortu, každá vrstva měla jiné rozměry, největší nahoře, nejmenší uprostřed, ale nebyly koncentrické, nekupily se kolem společné osy a vytvářely profil, který za denního světla připomínal obrovskou avantgardní sochu. V noci, když svítilo nesčíslně oken, vypadal dům spíš jako mateřská kosmická loď, plující vesmírem, která předznamenává nájezd nepřátelských sil.

Věž se potrhle zdvíhala z prostředku druhého patra, dole užší, tyčila se do vzduchu dalších dvanáct metrů. Nebyla kulatá, ale oválná, žádná stavba, v níž by princezny vzdychaly po svém princi, který odešel na válečnou výpravu, nebo kde by rytíř mohl věznit a mučit své zajatce. Připomínala spíš velitelskou věž ponorky. Velká místnost se skleněnými stěnami byla přístupná z výtahu nebo po schodech, které obtáčely kovovou šachtu, v níž jezdil výtah. Shaddack nechal Lomana čekat deset minut, jen tak pro legraci, pak nastoupil do zdviže, aby ho přivítal. Vnitřek kabiny pokrývaly vyleštěné mosazné desky. Pomalý mechanismus klouzal jako náboj v hlavni.

Připojil tu věž k návrhu architekta spíš jako dodatečný nápad, ale stala se jeho nejoblíbenějším místem v obrovském domě. Nabízela z té výšky řadu nekonečných vyhlídek na klidné (nebo zpěněné), sluncem zalité (nebo temné) moře na západě. Na východě a na jihu se pod ním rozkládalo celé město. Jeho touhu po nadřazenosti vznešená vyhlídka na výsledky práce druhých příjemně umocňovala. Před čtyřmi měsíci z této místnosti spatřil potřetí v životě jestřába na pozadí měsíce v úplňku, pohled, který se jinému člověku naskytne jednou v životě. Považoval to za znamení, že je předurčen stát se nejvlivnějším mužem, jaký kdy kráčel po této zemi.

Výtah se zastavil. Dveře se otevřely.

Shaddack vstoupil do tlumeně osvětlené místnosti, která obklopovala šachtu. Loman Watkins rychle vstal z křesla a s respektem pozdravil: „ Dobrý večer, pane.“

„ Prosím, zůstaňte sedět, šéfe,“ pokynul mu Shaddack vlídně, dokonce přátelsky, ale s nepatrným podtónem, kterému oba rozuměli. Shaddack a ne Watkins tu rozhoduje, jak dalece formální či nenucené setkání to bude.

Shaddack byl jediným dítětem zesnulého Jamese Randolpha Shaddacka, bývalého soudce u obvodního soudu ve Phoenixu. Rodina nebyla přehnaně bohatá, i když patřila k vyšším středním vrstvám, a tato pozice na ekonomickém žebříčku, spojená s prestižním povoláním soudce, poskytovala Jamesovi značně vysoké postavení ve společnosti. A moc. Během dětství a dospívání Torna fascinovalo, jak otec, politik a soudce, užívá moc nejen k získání hmotných statků, ale také kontroly nad ostatními. Kontrola, nadvláda, používání síly pro sílu samou byly atributy, které Jamesovi nejvíc imponovaly a které jeho syna od útlého dětství hluboce vzrušovaly.

Nyní tedy Tom Shaddack ovládal Lomana Watkinse i Moonlight Cove svým bohatstvím, tím, že byl prvním zaměstnavatelem ve městě, a zároveň držel na uzdě politický systém. A kvůli projektu Moonhawk. Jeho schopnost manipulovat lidmi přesahovala vše, co dokázal starý James jako mazaný politikář i soudce. Užíval moci ve jménu života i smrti, a to doslova. Když by se za hodinu rozhodl, že všichni zemřou, byli by do půlnoci mrtví. A co víc, odsoudil by je k smrti, aniž by riskoval, že bude potrestán víc než Bůh, který by na své tvory seslal plameny pekelné.

Jediné osvětlení věžní místnosti umístili do výklenků nad mohutnými okny, která se táhla od stropu téměř k zemi. Skryté žárovky obkružovaly místnost, jemně osvětlovaly plyšový koberec, ale nevrhaly žádný třpytivý odraz na obrovské skleněné tabulky. Nicméně kdyby noc byla jasná, Shaddack by cvakl vypínačem hned vedle tlačítka výtahu a místnost by se ponořila téměř do tmy. Ve skle by se přestal odrážet jeho strašidelný obraz a stroze moderní nábytek a nic by ho nedělilo od pohledu na svět, kterému vládne. Teď nechal světla rozsvícená, kolem skleněných stěn stále vířila mlha, noc byla temná a všechno zahalovala, i když srpek měsíce stál na horizontu.

Shaddack přešel bos hnědozelený koberec. Posadil se do druhého křesla naproti Lomanu Watkinsovi, k nízkému bílému mramorovému stolku.

Policistovi bylo čtyřiačtyřicet, o necelé tři roky víc než Shaddackovi, ale představoval jeho pravý opak. Metr osmdesát, osmdesát dvě kila, kostnatý, mohutný v ramenou a hrudníku, býčí šíje. Široký obličej, otevřený a bezelstný výraz proti Shaddackovu uzavřenému a děsivému. Pohled jeho modrých očí se střetl se Shaddackovými hnědožlutými, chvíli vydržel a pak sklopil zrak. Zíral na své silné ruce, sevřené v klíně tak pevně, že klouby málem potrhaly napjatou kůži. Krátkými hnědými vlasy mu prosvítala opálená lebka.

Watkinsova očividná podřízenost Shaddacka potěšila, ale ještě větší radost mu způsobil strach šéfa policie, který prozrazovalo jen stěží potlačované rozechvění a ustrašený výraz, jímž mu potemněly oči. Kvůli postavení v projektu Moonhawk byl Loman Watkins v mnoha ohledech nadřazený většině lidí, ale byl zároveň provždy Shaddackovým otrokem, vydaným mu na milost a nemilost tak jistě jako lapená bílá myška, kterou vědec připojil na elektrody. Shaddack byl Watkinsův Stvořitel a ve Watkinsových očích představoval božskou moc.

Opřený v křesle, ruce s dlouhými prsty složené v klíně, cítil Shaddack, jak se v něm probouzí mužství. Ne kvůli Watkinsovi samotnému, protože Shaddack nikdy nebyl na chlapečky, ale kvůli něčemu, co z Watkinse vyzařovalo, kvůli vědomí nesmírné autority, kterou u tohoto člověka požívá. Moč vzrušovala Shaddacka mnohem silněji a snadněji než jakýkoli sexuální podnět. Dokonce když jako kluk viděl v pornočasopisech nějakou nahotinku, vzrušil ho ne pohled na obnažená ňadra či ladné křivky boků a dlouhých nohou, ale myšlenka, jak by jí manipuloval, úplně ji ovládal, držel ji v hrsti. Když na něj žena pohlédla s neskrývaným strachem, shledával ji mnohem přitažlivější, než když mu otevřeně nabízela své půvaby. A protože reagoval mnohem silněji na hrůzu než na smyslnost, jeho vzrušení nezáviselo na pohlaví či fyzické přitažlivosti jedince, který se v jeho přítomnosti chvěl.

S příjemným vědomím Lomanovy oddanosti se Shaddack zeptal: „ Už máte Bookera?“

„ Ne, pane.“

„ Proč ne?“

„ Nebyl v Cove Lodge, když ho přišel Sholnick sebrat.“

„ Musíte ho bezpodmínečně najít.“

„ Najdeme ho.“

„ A konvertovat. Především nesmí žvanit o tom, co viděl… ale taky by nebylo špatné nasadit do Úřadu našeho člověka. To by byl bravurní kousek, v každém případě velké plus pro celý projekt.“

„ Nemůžu posoudit, jestli by Booker znamenal plus nebo minus, ale jsou horší věci. Regresivisti napadli nějaký hosty v motelu. Quinna buď oddělali a najdeme ho někde pohozeného… nebo se stal sám regresivistou a utekl s nimi… a teď dělá to, co dělají vždycky, když zabijí, třeba někde vyje na měsíc.“

Shaddack naslouchal se vzrůstajícím zděšením a pobouřením.

Watkins se nadzdvihl v křesle, zamrkal a dodal: „ Tyhle regresivisti mě přivedou do hrobu.“

„ Trochu starostí dělají,“ přitakal Shaddack.

Čtvrtého září se jim v biografu na hlavní třídě podařilo zahnat do kouta jednoho regresivistu, Jordana Coombse. Tu noc vypadal spíš jako opice než člověk, i když ani to, ani ono, něco tak podivného a děsivého, že nebyli schopni ho popsat. Výraz „ regresivista“ odpovídal, dokud jste nestáli tváří v tvář tomu tvorovi. Tak to aspoň líčil Shaddack. Protože jakmile jste ho jednou spatřili zblízka, označení regresivista sice dostatečně pokrylo celou tu hrůzu, ale ve skutečnosti všechna slova selhávala. Selhal taky pokus dostat Coombse živého, protože byl příliš útočný a silný, aby ho zvládli. Aby se sami zachránili, museli mu vystřelit mozek z lebky.

„ Jsou mnohem nebezpečnější,“ pokračoval Watkins. „ Mnohem nebezpečnější, než si dovedeme představit. Jsou to… psychotici.“

„ Já vím, že to jsou psychotici,“ vyhrkl netrpělivě Shaddack. „ Sám jsem jejich stav popsal jako konverzní psychózu.“

„ Uspokojuje je zabíjení.“

Thomas Shaddack se zamračil. Nepředvídal problém regresivistů a odmítal věřit, že představují víc než nepatrnou anomálii v jinak přínosné konverzi obyvatel Moonlight Cove.

„ Ano, to je v pořádku, že zabíjejí, v regresivním stavu jsou k tomu určeni, ale identifikovali jsme jich jen pár a eliminovali je. Statisticky představují zanedbatelné procento všech, kteří prošli Změnou.“

„ Možná že ne tak zanedbatelné,“ oponoval váhavě Watkins, neschopný pohlédnout Shaddackovi přímo do očí. Váhavý nositel špatných zpráv… „ Když to posuzuju podle krvavých zbytků, které jsme v poslední době našli, hádám tak padesát, šedesát z celkového počtu devatenácti set konvertovaných.“

„ Směšné!“

Kdyby připustil, že regresivisté existují ve větším množství, musel by se Shaddack zamyslet nad možností, že celý jeho výzkum má trhliny, že uspěchal pokusy v terénu mimo laboratoř, že si dostatečně nerozvážil hrozící katastrofu a že nadšená aplikace revolučních objevů v projektu Moonhawk představuje pro lidi v Moonlight Cove tragický omyl. Nic z toho nemohl připustit.

Celý život toužil po moci na n-tou. Teď ji měl prakticky na dosah ruky a jeho psychika mu nedovolovala sejít z cesty, kterou nastoupil. Od puberty v sobě popíral určité libůstky, protože kdyby jednal podle svých potřeb, mohli by ho dostat a nechat zaplatit tučnou cenu. Celé ty roky sebezapírání v něm nashromáždily nesmírný vnitřní tlak, který zoufale potřeboval uvolnit. Všechny protispolečenské touhy přeměnil v práci a svou energii zaměřil na společensky přijatelné snahy. Ironií osudu vyústily v objevy, které ho ochrání před úřady, a on bude moci popustit uzdu dlouho potlačovaným touhám bez obav z kontroly nebo z potrestání.

Kromě toho nejen v psychologickém smyslu slova, ale i z praktického hlediska už nemohl couvnout. Zašel příliš daleko. Přivedl na svět převratný objev. Díky němu chodí po zemi devatenáct set Nových lidí, kteří se naprosto liší od ostatních mužů a žen, jako se člověk cromagnonský lišil od svých mnohem primitivnějších předků neandrtálců. Nebyl s to zrušit tu věc, stejně jako jiní vědci a technici nemohou vygumovat vynález kola nebo atomové bomby.

Watkins potřásl hlavou. „ Promiňte… ale já si nemyslím, že je to směšné. Padesát či šedesát regresivistů. Nebo ještě víc. Možná mnohokrát.“

„ Potřebujete důkazy, abyste mě o tom přesvědčil. Musíte být konkrétní. Můžete jmenovat alespoň jednoho, kromě Quinna?“

„ Alex a Sharon Fosterovi, domnívám se. A možná že i váš člověk Tucker.“

„ Nesmysl.“

Watkins popsal, co našel u Fosterů, i výkřiky, které se k němu donesly ze vzdálených lesů.

Shaddack váhavě připustil možnost, že Tucker je jedním z degenerátů. Znepokojilo ho, že by svůj vnitřní kroužek nedokázal kontrolovat tak absolutně. Kdyby si neměl být jist těmi muži, kteří k němu měli nejblíž, jak by mohl ovládat masy? „ Možná že Fosterovi jsou regresivisti, ale o Tuckerovi pochybuji. Jenže i kdyby k nim patřil, pořád máte jen čtyři. Ne padesát nebo šedesát. Jen čtyři. Kdo jsou ti ostatní, co se podle vás volně prohánějí?“

Loman Watkins hleděl do mlhy, která se v stále se měnících vzorech plazila kolem oken ve věži. „ Pane, obávám se, že to nebude tak jednoduché. Domnívám se… jen se nad tím zamyslete. Kdyby se státní nebo federální úřady dozvěděly, co jste provedl, kdyby tomu porozuměly a opravdu tomu uvěřily a kdyby se nám pak pokoušely zabránit, abychom Změnu rozšířili mimo hranice Moonlight Cove, budou mít spousty času nás zastavit, nemyslíte? Nakonec my, kteří jsme už byli konvertováni… chodíme inkognito mezi obyčejnými lidmi. Vypadáme jako oni, žádný rozdíl, žádná viditelná změna.“

„ No a?“

„ No… je to stejný problém, jaký máme s regresivisty. Jsou to Noví lidé jako my, ale tím, co provádějí, se od nás liší, odlišují se tou prohnilostí v nich, není možné je hned rozeznat. Nerozeznáme je, jako nás nikdo nerozezná od normálních Starých lidí.“

Shaddackovo ztopoření povolilo. Podrážděný Watkinsovým odporem vstal z křesla a popošel blíž k velkému oknu. Stál s rukama v kapsách, pevně je svíral v pěsti a pozoroval svůj odraz: dlouhá, vlčí, průsvitná tvář vypadala jako strašidlo. Střetl se s vlastním pohledem, rychle se vyhnul prázdným očním důlkům, pronikl za skleněnou stěnu do noci, kde vítr od moře kreslil z cárů mlhy temné přízraky. Zůstal otočený zády, protože nechtěl, aby ten chlapík Watkins poznal, o čem přemýšlí, a civěl ven, aby se vyhnul vlastnímu pohledu, chycenému v zrcadle oken, protože by musel sám sobě přiznat, že má oči protkané cévkami strachu.

45

Sam se chtěl přesunout kousek dál na židle, na kterých by je nikdo z ulice nemohl spatřit. Tessa se nedůvěřivě posadila vedle něj. Přesvědčoval ji, že pracuje inkognito, a proto s sebou nenosí žádný průkaz totožnosti, ale ochotně jí ukázal obsah náprsní tašky: řidičský průkaz, různé kreditní karty, průkazky do knihovny a půjčovny videokazet, fotografie syna a manželky, poukázku na volný výběr čokoládových sušenek v obchodech paní Fieldsové a obrázek Goldie Hawnové, vytržený z časopisu. Copak by vraždící maniak s sebou tahal poukázky na čokoládové sušenky? Pomalu a důkladně s ní probíral vše, co zažila v Cove Lodge, neústupně zabíhal do podrobností toho masakru, aby zjistil, že mu řekla opravdu vše a že on všechno správně pochopil. Po chvíli uvěřila. Kdyby jen předstíral, že je agentem FBI, jeho komedie by nemohla být tak promyšlená a důsledná.

„ Ve skutečnosti jste neviděla nikoho zavražděného?“

„ Určitě je zavraždili,“ trvala na svém. „ Vůbec byste o tom nepochyboval, kdybyste slyšel ty výkřiky. Stála jsem uprostřed lůzy v Severním Irsku a zblízka pozorovala, jak ubíjejí člověka k smrti. Filmovala jsem dokument z oceláren, kde proud roztaveného kovu šplíchl na dělníky, na celá těla a do obličejů. Byla jsem v džungli s Indiány z kmene Mixtéků ve Střední Americe, když je zasáhly protipěchotní pumy, milióny drobných úlomků ostré oceli, těla prošpikována tisíci jehliček, a slyšela jsem, jak křičeli. Vím, jak zní smrt. A tohle bylo horší, než co jsem kdy slyšela předtím.“

Dlouze se na ni zadíval. Pak řekl: „ Klamete tělem… vypadáte…“

„ Roztomile?“

„ Ano.“

„ Tak nevinně? A naivně?“

„ Ano.“

„ To je my neštěstí.“

„ Spíš je to výhoda.“

„ Někdy,“ připustila. „ Poslyšte, vy něco víte, povězte mi všechno. Co se to v tomhle městě sakra děje?“

„ Děje se něco s lidmi.“

„ Co?“

„ Nevím. Nebaví je kino, například. Všechny biografy jsou zavřené. A vůbec je nezajímá luxusní zboží, pěkné dárky a podobné věcičky, protože všechny takové obchody jsou zavřené. Už si ani nedokážou pořídit pěknou opičku z pár flašek šampaňského…“ Mírně se usmál. „ Vinárny zkrachovaly. Jediná věc, o niž se skutečně zajímají, je jídlo. A zabíjení.“

46

Thomas Shaddack stál pořád u okna ve věži. „ V pořádku, Lomane, uděláme to tak. Každý v New Wave byl konvertován, dám vám k dispozici stovku mužů jako posilu policejního sboru. Můžete s nimi podniknout, cokoli uznáte za vhodné, od této chvíle vám budou pomáhat. S takovým množstvím pod vaším velením se vám určitě podaří jednoho regresivistu chytit při činu, to určitě… A taky pro vás bude snadnější najít toho Bookera.“

Noví lidé nepotřebují spánek. Dodatečné posily mohou nastoupit prakticky ihned.

„ Můžou hlídkovat v ulicích,“ pokračoval Shaddack, „ buď pěšky, nebo v osobních autech, tiše, aniž vzbudí pozornost. S takovou pomocí čapnete přinejmenším jednoho z nich, možná všechny. Kdybyste dostali regresivistu v degenerovaném stavu, mohl bych ho pořádně vyšetřit a pak sestavit test, fyzický či psychologický, a pomocí screeningu oddělit Nové lidi od těch degenerátů.“

„ Tomu já nerozumím.“

„ Ale je to věc policie!“

„ Ne, podle mě není.“

„ Nijak se to neliší od toho, když chytáte normálního vraha,“ řekl Shaddack netrpělivě. „ Můžete použít stejnou techniku.“

„ Ale…“

„ Co ale?“

„ Mezi těmi lidmi mohou být regresivisté.“

„ Tam určitě nejsou.“

„ Ale… jak si můžete být tak jistý?“

„ Už jsem vám řekl, že mezi nimi žádní být nemohou,“ sykl ostře Shaddack, pohled stále upřený na okno, mlhu a noc.

Oba se na chvíli odmlčeli.

Pak se znovu ozval Shaddack: „ Musíte udělat všechno pro to, abyste našli ty zatracené úchyláky. Všechno, slyšíte?! Chci nejmíň jednoho, kterého bych mohl prohlédnout, dokud ještě v Moonlight Cove probíhá konverze.“

„ Myslel jsem…“

„ Co?“

„ No, myslel jsem…“

„ Tak ven s tím. Honem! Co jste myslel?“

„ Dobrá… jen to, že byste mohl konverzi pozastavit, dokud nám nebude jasné, co se to děje.“

„ Krucifix to ne!“ Shaddack se odvrátil od okna a očima probodával mírně se ošívajícího šéfa policie. „ Ty regresivisti jsou zanedbatelný problém, velmi zanedbatelný. Co o tom k čertu víte? Copak jste stvořil novou rasu, nový svět? To já jsem ho stvořil. Ten sen byl můj, ta představa taky. Jen já jsem měl dost rozumu i odvahy je realizovat. Jenom já vím, že tahle úchylka o ničem nesvědčí. Takže Změna bude probíhat pěkně podle plánu!“

Watkins pohlédl na své vystouplé bílé klouby.

Shaddack pochodoval bos podél oválné stěny tam a zpět. „ Mám dost dávek, abychom si poradili se zbytkem města. Abych byl upřímný, dnes večer jsme rozjeli nové kolo konverzí. Stovky lidí se stanou součástí stáda do soumraku, zbytek o půlnoci. Dokud nebudou všichni ve městě při nás, pořád nás můžou objevit, pořád nám hrozí nebezpečí, že někdo všechno vyžvaní a upozorní svět tam venku. Teď, když jsme vyřešili problém biochipů, uděláme s Moonlight Cove krátký proces a můžeme pokračovat v dobré víře, že za námi stojí spolehlivá základna. Rozumíte?“

Watkins nejistě přikývl.

„ Rozumíte?“ opakoval Shaddack.

„ Ano. Ano, pane,“

Shaddack se vrátil ke svému křeslu a posadil se. „ A co je s tou druhou záležitostí, kvůli níž jste mi k večeru volal. To s tím Valdoskim.“

„ Eddie Valdoski, osm let,“ začal Watkins s pohledem upřeným na ruce. Usilovně si je mnul, jako by ždímal kus hadru. „ Našli ho mrtvého pár minut po osmé. V příkopu u okresní silnice. Byl… zmasakrovaný… pohryzaný, všechny vnitřnosti venku.“

„ Domníváte se, že to udělal nějaký regresivista?“

„ Docela určitě.“

„ Kdo toho kluka našel?“

„ Eddieho rodiče. Jeho otec. Chlapec si hrál vzadu na zahradě, a pak, on… ztratil se, než zapadlo slunce. Začali ho hledat, nemohli ho najít, pak už se báli a pořád ho volali. Hledali, i když jsme už byli na cestě… a našli jeho mrtvolu těsně předtím, než na místo dorazili moji chlapi.“

„ Ta rodina podle všeho není konvertovaná?“

„ Nebyli. Ale teď už pomalu jsou.“

Shaddack povzdechl. ,,S tím klukem by nebyly potíže, kdyby už patřili k nám.“

Policejní šéf zvedl hlavu a našel odvahu pohlédnout Shaddackovi přímo do očí. „ Jenže toho chlapce nikdo nevzkřísí.“ Hlas mu zněl příkře.

„ Je to tragédie, samozřejmě. Tenhle regresivní element mezi Novými lidmi jsme nemohli předvídat. Ale žádný pokrok v dějinách lidstva se neobešel bez obětí.“

„ Byl to prima kluk.“

„ Vy jste ho znal?“

Watkins zamrkal. „ Chodil jsem s jeho tátou, Georgem Valdoskim, do školy. Sel jsem Eddiemu za kmotra.“

Shaddack pečlivě zvážil Watkinsova slova. „ Je to hrozná věc. A my ty regresivisty, kteří to udělali, najdeme. Najdeme je všechny a eliminujeme. Jedinou útěchou vám může být, že Eddie zemřel pro velkou věc.“

Watkins nevěřícně naslouchal. „ Pro velkou věc? Co má Eddie co společného s velkou věcí? Bylo mu osm.“

„ Nicméně,“ nedal se rušit Shaddack a hlas mu ztvrdl, „ Eddie je obětí vedlejších efektů konverze, stal se součástí nádherné historické události.“ Věděl, že Watkins je patriot, absurdně hrdý na vlajku a vlast, a předpokládal, že v lidech něco z tohohle citu přetrvává, i v těch, kteří prošli konverzí. „ Poslouchejte mě, Lomane. Během války, v níž kolonisti bojovali za nezávislost, umírali nevinní lidé, kteří se do té vřavy jen tak připletli, starci, ženy a děti, nejen vojáci, ale nezahynuli zbytečně. Stali se mučedníky stejně jako muži na bojištích. Tak je to v každé revoluci. Nejdůležitější je, že spravedlnost má navrch a že o těch mrtvých můžeme s klidem říct, že obětovali životy za vznešenou věc.“

Watkins se od něj odvrátil.

Shaddack vstal z křesla, obešel mramorový stolek a postavil se vedle policisty. Pohlédl dolů, sklonil hlavu a položil mu ruku na rameno.

Watkins se pod tím dotekem přikrčil.

Shaddack ruku neodtáhl a promluvil hlasem kazatele. Byl vlažný evangelík, bohoslužby v něm nevyvolávaly žádné náboženské vytržení, cítil jen ledovou sílu logiky a rozumu. „ Teď jste jedním z Nových lidí, a to neznamená jen to, že jste silnější a schopnější než obyčejní lidé, ani to, že jste ve skutečnosti imunní vůči chorobám a zranění se vám hojí takovým způsobem, o kterém se všem doktorům a šamanům jen sní. Taky to znamená, že dokážete myslet daleko přesněji a účinněji než Staří lidé. Když uvážíte Eddieho smrt v kontextu toho zázraku, který jsme učinili, uznáte, že cena, kterou jsme zaplatili, není zas tak velká. Nesmíte to brát citově, Lomane, to není v žádném případě cesta Nových lidí. Stavíme svět, který bude mnohem výkonnější, mnohem organizovanější a nekonečně stabilnější, protože ženy i muži dokážou kontrolovat své emoce, budou schopní nahlížet události a problémy s analytickou chladností počítače. Chápejte Eddieho smrt jako další položku v obrovské záplavě dat, která přineslo zrození Nových lidí. Máte v sobě sílu přenést se přes hranice lidských citů, a když ji překonáte, poprvé v životě poznáte skutečný mír a štěstí.“

Za okamžik zvedl Loman Watkins hlavu. Otočil se, aby si Shaddacka prohlédl. „ Povede to opravdu k míru?“

„ Jistě.“

„ Když nezůstane ani jediný nekonvertovaný člověk, bude to znamenat všeobecné bratrství?“ „ Ano.“

„ Klid a pokoj?“ „ Na věky věků.“

47

Talbotův dvoupatrový dům na Conquistadoru měl spousty velkých oken a obložení ze sekvojového dřeva. Svažitým terénem vedly z chodníku až k mělké verandě příkré kamenné schody. Dům ani nejbližší okolí neosvětlovaly k Samově spokojenosti žádné pouliční lampy.

Tessa Locklandová stála těsně při něm, když zmáčkl tlačítko zvonku. Držela se ho jako klíště celou cestu z laundromatu. Přes hukot větru v korunách stromů dobře slyšeli i zvonek uvnitř.

Tessa se ohlédla na Conquistador. „ Vypadá to tu chvílemi spíš jako v obrovské márnici než ve městě, jako by se tu skrývaly samé mrtvoly, ale pak…“

„ Pak?“

„ … navzdory tichu a klidu cítíte určitou energii vyvěrající z tohohle místa, obrovskou zadržovanou sílu, jako by se dole ukrýval mohutný stroj, hluboko pod zemí… a jako by domy byly plné techniky, připojené ke zdroji energie, se spoustou ozubených kol a koleček, plné očekávání, že někdo cvakne vypínačem a všechno uvede do pohybu.“

Ten postřeh seděl, ale Sam nedokázal své pocity správně vyjádřit. Znovu zazvonil. „ Domníval jsem se, že filmaři jsou spíš praštěný negramotové.“

„ Většina těch hollywoodských je, ale já jsem vyděděný dokumentarista, takže si můžu dovolit myslet, pokud to nepřeháním.“

„ Kdo je tam?“ ozval se slabý hlas, který Sama polekal. Intercom předtím nepostřehl. „ Kdo je tam, prosím?“

Sam se naklonil co nejblíž k mikrofonu. „ Pan Talbot? Harold Talbot?“

„ Ano. Kdo jste?“

„ Sam Booker,“ řekl tiše, aby jeho hlas nepronikl dál než na verandu. „ Nerad vás budím, ale přišel jsem kvůli vašemu dopisu z osmého října.“

Talbot mlčel. Pak v intercomu zapraskalo: „ Jsem v druhém patře, potřebuju dost času, než se k vám dostanu. Zatím pošlu Moose. Dejte mu, prosím, vaše osobní doklady, on mi to donese.“

„ Nemám u sebe žádný služební průkaz,“ šeptal Sam. „ Jsem tady na zapřenou.“

„ Řidičák máte?“ vyzvídal Talbot.

„ Ano.“

„ To stačí.“ Zavěsil.

„ Moose?“ zeptala se Tessa.

„ Čert ví, kdo to je.“

Čekali skoro minutu. Na té verandě se cítili zranitelní, příliš na ráně. Oba se polekali, když se u nich náhle vynořil pes a začal se jim otírat o nohy. Nízkých dvířek v hlavním vchodu si předtím nevšimli. Sam chvilku nedokázal uhodnout, co to je, a překvapením couvl, div neztratil rovnováhu.

Tessa se sehnula, aby psa pohladila: „ Moosi?“ zašeptala.

Závěsnými dvířky proniklo na okamžik trochu světla, ale teď už zase všude vládla tma.

Pes byl černý, noc ho dokonale maskovala.

Sam si sedl na bobek a nechal si olíznout ruku. „ Předpokládám, že ten průkaz mám předat tobě.“

Pes jemně zabafal, jako by odpověděl na souhlas. „ Ty mi ho sežereš,“ staral se Sam.

„ Nesežere,“ zastávala se ho Tessa.

„ Jak to víte?“

„ Je to hodný pejsek.“

„ Moc mu nevěřím.“

„ Nemáte to nakonec v popisu práce?“

„ Cože?“

„ Nikomu nevěřit.“

„ To mám taky v povaze.“

„ Musíte mu důvěřovat,“ trvala na svém Tessa.

Nakonec Sam náprsní tašku psovi podal. Vzal mu ji opatrně z ruky, podržel ji v zubech a malými dvířky se protáhl zpět do domu.

Stáli na tmavé verandě ještě pár minut. Sam se pokoušel udržet čelisti při sobě. Bylo po druhé hodině a on uvažoval o další položce, kterou by přidal k seznamu důvodů k životu: dobré mexické jídlo, pivo značky Guinness, Goldie Hawnová, strach ze smrti… a spánek. Blažený spánek. Pak něco klaplo, zarachotil řetěz, jak kdosi postupně a s námahou odemykal zámky, a dveře se nakonec otevřely do spoře osvětlené haly.

Harry Talbot čekal ve svém motorizovaném křesle, oblečený v modré pyžama a zelený župan. Hlavu držel trochu skloněnou vlevo, v podivném stálém úhlu, který patřil k vietnamskému dědictví. Byl to pěkný chlap, i když v obličeji předčasně zestárlý. Tvář brázdilo příliš mnoho hlubokých vrásek na muže, který teprve dosáhl čtyřicítky. Husté vlasy mu už téměř zbělaly, oči zračily moudrost neúměrnou věku. Sam si snadno domyslel, že Talbot býval kdysi udělaný mužský, i když teď následkem ochrnutí zeslábl. Jednu ruku měl položenou v klíně, dlaní nahoru, prsty zkroucené, bezvládné. Byl žijící připomínkou toho, kým mohl být, rozbitých nadějí, nesplněných snů, neradostnou vzpomínkou na válku, která mu vyrvala kus života.

Když Tessa se Samem vstoupili a zavřeli za sebou dveře, Harry Talbot napřáhl nezraněnou paži a zvolal: „ Bože, jak já jsem rád, že vás vidím!“ Úsměv ho úžasně změnil. Jiskřivý, široký, teplý, upřímný úsměv člověka, který věří, že ho bohové vyzvedli vysoko a dali mu tolik požehnání, že je ani nedokáže spočítat.

Moose vrátil Samovi všechny průkazy – nesežrané.

48

Loman opustil Shaddackův dům. Ještě než se vrátí na velitelství, aby rozdal úkoly té stovce mužů, které mu pošle Shaddack z New Wave, zastaví se doma na Iceberry Way, v severní části města. Dojel k středně velkému jednopatrovému domku v montereyském stylu, se světle modrými trámy, obklopenému jehličnany.

Chvíli postál vedle hlídkového vozu na příjezdové cestě a pozoroval svůj domov. Miloval ho, jako by to byl nějaký hrad, ale teď nemohl v sobě vydolovat ani ždibec opravdového citu. Pamatoval se na tu záplavu šťastných chvil, které se vázaly k domu i k rodině, ale nic z toho štěstí necítil. Život v tomhle domě vždycky proteplovala spousta smíchu, ale teď smích pohasl, žil jen ve vzpomínkách, a ty byly příliš slabé, než aby ho znovu rozdmychaly. I úsměv zůstal v těch dnech falešný, strnulý, bez špetky humoru.

Podivná věc. Ještě v srpnu byly smích a radost součástí života. Vyprchaly během dvou měsíců od Změny. Jenže i ty vzpomínky se už zdály nekonečně staré.

Legrační.

Ovšem ve skutečnosti ne příliš veselé.

V přízemí byla tma a ticho. V opuštěných místnostech se rozléval nedefinovatelný, zatuchlý puch.

Vyšel do schodů. Pod prahem zavřených dveří Dennyho ložnice zahlédl měkkou záři. Vstoupil a spatřil chlapce, jak sedí u psacího stolu proti počítači. PC mělo nadměrně velkou obrazovku, která jediná osvětlovala místnost.

Denny ani nevzhlédl od terminálu.

Bylo mu osmnáct, už nebyl dítě. Proto ho konvertovali s matkou, brzy po Lomanovi. O šest centimetrů převyšoval otce a vypadal líp. Ve škole mu to vždycky šlo a IQ testy udělal tak výborně, že si Loman s pýchou uvědomoval, jak chytré má dítě. Vždycky byl na Dennyho hrdý. Teď stál vedle syna a snažil se znovu přivolat onen pocit, ale nemohl ho ze sebe vydolovat. Ne že by mu k tomu dal chlapec záminku, neudělal nic, čím by si vysloužil otcovu nelibost. Ale pýcha, jako spousta jiných emocí, se stala překážkou pro Nové lidi, kteří mají dosahovat vyššího vědomí a mnohem efektivnějších myšlenkových pochodů.

Už před Změnou byl Denny blázen do počítačů, jedno z těch dětí, které si mezi sebou říkali kompjútroši. Počítače pro ně nebyly pouze nástroji či zdroji zábavy, ale znamenaly způsob života. Po konverzi přešla jeho vysoká inteligence a také technické schopnosti do služeb New Wave. Poskytli mu mnohem výkonnější terminál a modem, který mu umožnil napojení na centrální počítač v New Wave, obludu, která podle Dennyho zahrnovala přes sedm tisíc kilometrů drátů a třiatřicet tisíc vysokorychlostních vstupů. Z důvodů, kterým Loman nerozuměl, říkali tomuhle superpočítači Slunce, možná proto, že celý výzkum v New Wave ho využíval a všechno se kolem něj točilo.

Jak Loman stál nad svým synem, obrazovkou přeblikávala řada údajů. Slova, čísla, grafy a mapy se objevovaly a zase mizely takovou rychlostí, že jejich význam mohli postřehnout a pochopit pouze Noví lidé, jejichž smysly se mnohonásobně prohloubily a schopnost koncentrace neúměrně zvýšila. Ve skutečnosti je Loman nedokázal číst, protože se nepodrobil zvláštnímu výcviku v New Wave. Kromě toho neměl nikdy čas ani chuť prozkoumat celou škálu svých schopností soustředit se.

Ale Denny všechny ty potoky plynoucích dat vstřebával, němě zíral na obrazovku, čelo bez vrásek, v obličeji naprosto uvolněný výraz. Od té doby, co byl konvertován, se jeho bytost skládala z masa, krve a pevného elektronického základu a tahle jeho nová část souvisela s počítačem tak úzce, že to přesahovalo jakýkoli dřívější vztah Starých lidí ke strojům.

Loman věděl, že jeho syn ví o projektu Moonhawk. Okamžitě by se mohl zapojit do práce ve výzkumném týmu, který neúnavně vypilovává hardware a software, jenž se k projektu vztahuje, aby každá další generace Nových lidí byla dokonalejší a výkonnější než předchozí. Obrazovkou se valila nekonečná řeka údajů.

Denny zíral před sebe takovou dobu, že by mu dávno musely vyhrknout slzy, kdyby zůstal Starým člověkem.

Světlo nekonečných dat tancovalo na stěnách a vysílalo blikající stíny podél místnosti.

Loman položil chlapci ruku na rameno.

Denny ani nevzhlédl, ani jinak nereagoval. Rty se mu začaly pohybovat, jako by mluvil, ale nevydával žádný zvuk. Hovořil sám k sobě a otce zřejmě nevnímal.

Jednou ve sdílné náladě se Shaddack rozpovídal o dni, kdy přijde na způsob, jak připojit počítač přímo do chirurgicky implantované zásuvky v bederní části páteře, takže spojí umělou a přirozenou inteligenci. Loman nechápal, v čem je genialita tohoto vynálezu a proč je žádoucí, a Shaddack mu to vysvětlil: „ Noví lidé jsou mostem mezi člověkem a strojem, Lomane. Jednoho dne náš druh ten most překročí… splyne se strojem. Teprve pak bude lidstvo dostatečně výkonné, zcela pod kontrolou.“

„ Denny,“ ozval se jemně.

Chlapec nereagoval.

Nakonec otec z pokoje odešel.

Napříč halou byla rohová ložnice rodičů. Grace ležela ve tmě.

Samozřejmě že od Změny se jí nestalo, aby ve tmě vůbec neviděla, protože její vidění se zdokonalilo. Dokonce v téhle místnosti bez rozsvícených světel rozeznávala stejně jako Loman alespoň obrysy nábytku a čalounění. Pro ně už svět v noci nikdy nebyl černý, jen tmavošedý.

Sedl si na pelest. „ Ahoj.“

Neodpověděla.

Rukou ji pohladil po hlavě a prohrábl jí dlouhé kaštanové vlasy. Přejel jí po tvářích a ucítil slzy, drobnost, kterou nemohl ani vylepšeným zrakem rozeznat.

Pláče. Ona pláče! To ho vyvedlo z míry, protože ještě neviděl Nové lidi plakat.

Srdce se mu rozbušilo prudčeji a projel jím krátký, ale nádherně vzrušující záchvěv naděje. Možná že zkomírající city jsou jen přechodnou záležitostí.

„ Co je?“ zeptal se. „ Proč pláčeš?“

„ Bojím se.“

Tep naděje okamžitě pohasl. To strach ji rozplakal, strach a prázdnota s ním spojená. Už věděl, že tyhle city patří k skvělému novému světu, jen k němu a k ničemu jinému.

„ Čeho se bojíš?“

„ Nemůžu spát,“ zašeptala Grace.

„ Ale ty nepotřebuješ spát.“

„ Nepotřebuju?“

„ Nikdo z nás nepotřebuje spát.“

Dřív než prošli Změnou, muž i žena potřebovali spánek, protože lidské tělo jako zcela biologický mechanismus bylo hrozně nedokonalé. Chvíle odpočinku využívali k regeneraci sil, k tomu, aby se tělo vyrovnalo s otravnými látkami, které načerpalo z ovzduší, a jedy vytvořenými uvnitř. Ale u Nových lidí všechny tělesné pochody a funkce byly skvěle regulovány. Práce přírody se vytříbila. Každý orgán, systém, každá buňka byly daleko výkonnější, produkovaly méně škodlivin a rychle je uvolňovaly, rychleji než kdykoli předtím, čistily a omlazovaly se hodinu po hodině. Grace to věděla stejně jako on.

„ Toužím po spánku.“

„ Všechno, co cítíš, je jen podvědomá vzpomínka na staré zvyky.“

„ Zbývá příliš mnoho času.“

„ Zaplníme ho. V novém světě nás čeká pěkný fofr.“

„ Co budeme dělat v tom novém světě, až nastane?“

„ Shaddack nám řekne.“

„ A zatím?“

„ Buď trpělivá.“

„ Bojím se.“

„ Buď trpělivá.“

„ Tolik toužím po spánku, jsem jako vyhladovělá bezesnými nocemi.“

„ Nepotřebujeme spát,“ řekl s trpělivostí, jakou požadoval i po ní.

„ Nepotřebujeme spát,“ řekla záhadně, „ ale spánek potřebujeme.“

Chvíli oba mlčeli.

Pak mu stiskla ruku a položila si ji na prsa. Byla nahá.

Snažil se jí vytrhnout, protože se bál toho, co by se mohlo stát. Co už se stalo kolikrát od Změny, když se milovali. Ne. Už nikdy se nemilovali. Provozovali sex. Za fyzickými požitky chyběly city, něha a láska. Rychle a tvrdě na sebe naráželi, tam a zpátky, kroutili se a svíjeli jeden v druhém, aby co nejvíce nažhavili nervová zakončení a umocnili tak vzrušení. Ani jeden se nestaral o druhého, jen o sebe, o své vlastní uspokojení. Teď, když jejich citový život zchudl, snažili se jeho ztrátu kompenzovat ukájením pudů, především jídla a sexu. Nicméně bez citu každá zkušenost… zplaněla, a oni se pokoušeli zaplnit tu prázdnotu přílišnou náruživostí. Jednoduché jídlo se stalo hostinou, z hostiny zbyla jen prostá žranice. Sex degeneroval na šílené, zvířecí páření.

Grace ho strhla na postel.

Nechtěl. Ale nemohl odmítnout. Doslova nemohl.

Dýchala prudce, chvěla se vzrušením, strhala z něj šaty a lehla si na něj. Vydávala podivné, neartikulované skřeky.

Lomanovo vzrušení se po chvilce vyrovnalo jejímu a pořád sílilo. Vnikl do ní, ztratil pojem o místě a času, žil pouze tím, jak rozžhavoval své pohlaví, neúnavně rozdmychával oheň, dokud se žár nestal nesnesitelným, žár, tření a žár, vlhko a horko, vedro, přikrmoval ten oheň, dokud nevybuchne ve chvíli, kdy jeho tělo stráví plameny. Změnil polohu, přimáčkl Grace k matraci, znovu a prudce do ní vnikl, do ní, do ní, přitahoval ji tak vztekle a surově, že jí to muselo zraňovat, ale jemu bylo všechno jedno. Obemkla ho, do zad mu zaťala drápy, špičaté nehty mu zarývala hluboko do masa, až krvácel, a také on ji škrábal a trhal, protože krev krásně vzrušovala, pach krve, sladká vůně, tak vzrušující, krev, vůbec nevadilo, že jeden druhému ubližuje, protože všechno jsou jen povrchová zranění a během několika vteřin se zacelí, vždyť oni jsou Noví lidé, jejich těla jsou schopná okamžité regenerace, krev koluje rychleji a rány se zacelují doslova před očima, a tak do sebe znovu zatínali drápy, znovu a znovu. Ve skutečnosti chtěl, oba to chtěli, nechat všechno plavat, vypustit šelmu uvnitř, vykašlat se na civilizaci a nekonečná omezení, na vyšší lidskou formu, zdivočet, změnit se v dravce, regresivistu, kapitulovat, protože sex by pak přinášel daleko silnější vzrušení a čirou rozkoš. Kapitulovat – a zaplnit tak prázdnotu v sobě. To by je uspokojilo, a když by byli se sexem hotovi, mohli by spolu lovit, štvát a zabíjet, tiše a rychle, rvát zuby a trhat, hryzat hloub a surověji, štvát a zabíjet, sperma a krev, sladká voňavá krev…

Lomana to na chvilku vyšinulo.

Když si znovu uvědomil čas i místo, nejprve pohlédl na dveře a došlo mu, že jsou otevřené dokořán. Denny je z haly mohl zahlédnout, určitě je slyšel, ale Loman se nemohl přinutit dávat si pozor, jestli je někdo vidí či slyší. Stud a cudnost patřily k dalším obětem Změny.

Když se plně zorientoval ve světě kolem, srdce mu sevřel strach. Rychle si přejel rukou obličej, hrud i nohy, aby se ujistil, že je tím, čím má být. Uprostřed toho páření, když vzrušení vrcholí, mívá pocit, že ho orgasmus změnil v regresivistu, i když třeba jen nepatrně. Ale jakmile nabyde vědomí, nic nenasvědčuje tomu, že by uklouzl.

Nicméně byl potřísněn krví.

Rozsvítil stolní lampičku.

„ Zhasni to,“ okřikla ho Grace.

Ale ani jeho vylepšené vidění ho neuspokojovalo. Chtěl se na ni podívat pozorně a zblízka, aby zjistil, jestli není nějaká… jiná.

Nepodlehla regresi. A jestli ano, už se zase vrátila do vyšší formy. Její tělo bylo samá krev, pár škrábanců a podlitin v místech, kde ji kousal, se ještě nezacelilo.

Zhasl a posadil se na pelest.

Protože regenerační schopnosti se díky Změně umocnily, povrchové rány a škrábance během minuty doslova zmizely. Mohli ten proces pozorovat. Byli teď imunní vůči nemocem, jejich obranný systém reagoval příliš agresivně i na ty nejnakažlivější viry či bacily. Shaddack věřil, že délka jejich života se podstatně prodlouží, nejspíš na stovky let.

Mohou být zabiti, samozřejmě, ale podlehnou pouze zranění, které roztrhá srdce nebo poraní mozek či plíce a zabrání dostatečnému okysličování krve.

Kdyby se poranily tepny nebo žíly, dodávka krve by drasticky poklesla a orgány by se už nezotavily. Při jiných poraněních může tělo pokulhávat několik hodin, dokud se urychlená oprava neuskuteční. Ještě nejsou tak spolehliví jako stroje, protože stroje neumírají. S patřičnými náhradními součástkami a díly lze stroj přestavět dokonce ze šrotu a znovu začne fungovat. Ale byli blíž tělesné věčnosti, než si kdokoli mimo Moonlight Cove dovede představit.

Žít stovky let…

Někdy o tom Loman hluboce uvažoval.

Žít stovky let a znát jen strach a fyzické uspokojení…

Vstal z postele a zašel do koupelny. Rychle se osprchoval, aby ze sebe smyl krev.

Nemohl se podívat do zrcadla.

V ložnici si potmě vyndal ze skříně čistou uniformu a oblékl se.

Grace stále ležela na posteli.

„ Kéž bych mohla spát,“ zašeptala.

Cítil, že nepřestala plakat.

Vyšel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

49

Seděli v kuchyni. Tesse se vybavily radostné vzpomínky z dětství a let dospívání na rodinné porady a řadu rozhovorů vedených právě v kuchyni jejich domu v San Diegu. Kuchyň představovala srdce domu a v jistém smyslu srdce celé rodiny. I ty nejhorší problémy se jakýmsi zázrakem stávaly podružnými, když o nich člověk mluvil ve vyhřáté místnosti, provoněné kávou a horkou čokoládou, a uždiboval přitom čerstvou domácí buchtu nebo něco jemnějšího. V kuchyni se cítila v bezpečí.

Kuchyň Harryho Talbota byla prostorná, přizpůsobená člověku v pojízdném křesle, se spoustou místa kolem nízkého ústředního pultu k přípravě jídel. V odpovídající výšce visely i skříňky. Jinak to byla kuchyň jako každá jiná: krémová linka, světle žluté keramické obkládačky, tiše bzučící lednice. V oknech kovové žaluzie, ovládané elektronicky spínačem od pultu. Harry je spustil.

Zkusil telefon, ale i ten byl hluchý. Takže vyřadili nejen veřejné automaty, ale celou telefonní síť. Sam a Tessa se na Harryho naléhání posadili ke kulatému stolu v rohu místnosti a on jim připravoval v elektrickém kávovare pravou kolumbijskou kávu. „ Vypadáte prokřehlí,“ řekl. „ Tohle vám udělá dobře.“

Tessa nabídkou nepohrdla. Rozklepaná a unavená toužila po řádné dávce kofeinu a navíc ji fascinovalo, že Harry i přes svůj obrovský handicap dokáže být tak báječným hostitelem neočekávané návštěvě.

Několika šikovnými pohyby jediné zdravé ruky podal z krabice na pečivo nové balení jablkových vdolečků se skořicí, z lednice kus čokoládového dortu, talířky, vidličky i papírové ubrousky. Když mu Sam a Tessa nabídli pomoc, jemně a s úsměvem ji odmítl.

Vycítila, že nechce nic dokazovat sobě ani jim. Že ho jen těší společnost, dokonce i v tuhle hodinu a za tak bizarních okolností. Nejspíš to pro něj bylo řídké potěšení.

„ Smetanu nemám,“ omlouval se. „ Jen mléko.“

„ To je dobrý,“ ujistil ho Sam.

„ A žádný přepychový porcelán, obávám se,“ pokračoval Harry a položil na stůl kartón s mlékem.

Tessa začala zvažovat možnost natočit o Harrym dokument. O jeho odhodlání zůstat za daných okolností nezávislý. Znovu se ozval hlas Sirény, posedlost umělce ji volala navzdory tomu, co v uplynulých hodinách prožila. Už dávno zjistila, že se tvůrčí schopnosti prostě nedají vypnout; oko filmaře nelze přehodit kusem tmavé látky jako objektiv kamery. I uprostřed zármutku, který prožívala nad Janiceinou smrtí, nedokázala odehnat myšlenky na další plány, stále se jí rojily v hlavě. Pojetí příběhu, zajímavé záběry, zorný úhel. Dokonce i tehdy, když na vlastní kůži prožívala hrůzy války a prchala s afghánskými povstalci před sovětskými letadly, která je ostřelovala doslova za patami, byla vzrušená tím, co točí a co udělá s materiálem, až se dostane do střižny. I její tříčlenná posádka reagovala stejně. Takže se už nikdy necítila trapně či provinile, že je vlastně takový oportunista, dokonce i v dobách tragédie. Pro ni to bylo přirozené, kus tvůrčího i skutečného života.

Harryho křeslo bylo přizpůsobené jeho potřebám včetně hydraulického zvedáku, který posunul sedadlo o několik centimetrů, prakticky do výše normální židle, takže mohl jíst za obyčejným stolem. Posadil se vedle Tessy a naproti Samovi. Moose ležel v koutě, občas zvedl hlavu, jako by se zajímal o předmět hovoru, i když ho spíš lákala vůně čokoládového dortu. Labrador neloudil, nestrkal čumák na stůl ani nežebral, aby mu dali kousek. Na Tessu jeho ukázněnost hluboce zapůsobila.

Harry jim podal konvici s kávou, rozkrájel dort a narovnal na talíři vdolečky. Pak promluvil: „ Už jste mi vysvětlil, Same, že vás sem přivedl nejen můj dopis, ale všechny ty takzvané nehody.“ Pohlédl vpravo na Tessu. S hlavou zvrácenou na opačnou stranu, jako by se od ní odtahoval, budil dojem, že ji upřeně pozoruje, dokonce s jistým podezřením a s dávkou skepse, ale jeho skutečný vztah prozrazoval teplý úsměv. „ Ale jak se do té skládačky hodíte vy, slečno Locklandová?“

„ Říkejte mi Tesso, prosím. Víte… moje sestra se jmenovala Janice Capshawová…“

„ Žena Richarda Capshawa, manželka luteránského kněze?“ zeptal se překvapeně.

„ Právě ta.“

„ Často mě navštěvovali. Nechodil jsem k nim do kostela, ale oni už byli takoví. Spřátelili jsme se. A když Richard zemřel, občas za mnou přišla sama. Vaše sestra byla dobrá, báječná žena, Tesso.“ Položil šálek s kávou a natáhl k ní zdravou ruku. „ Byla moje přítelkyně.“

Tessa podržela jeho ruku ve své. Kůže byla hrubá, mozolovitá, paže mohutná od toho, jak ji stále používal, jako by se všechna zmařená síla jeho ochrnutého těla soustředila do jedné končetiny.

„ Viděl jsem, jak ji přivezli ke Callanům. To je pohřební ústav,“ vysvětlil Harry. „ Dalekohledem. Pořád se takhle dívám. To je to, čím se v životě zabývám, alespoň z valné části. Dívám se.“ Trochu se začervenal. Stiskl Tessiny prsty o poznání silněji. „ Ne že bych slídil. Se slíděním to opravdu nemá nic společného. Ve skutečnosti tohle jediné mám ze života… jen tohle. Ano, samozřejmě že rád čtu, mám spousty knížek, a taky toho mám hodně k přemýšlení, jistě, ale na prvním místě je to pozorování, které mi pomáhá přes všechno se přenést. Později vás vezmu nahoru. Ukážu vám dalekohled a celé to své zařízení. Myslím, že mi porozumíte. Doufám, že ano. V každém případě jsem viděl, jak ji tenkrát v noci nesli dovnitř… ačkoli jsem v té chvíli netušil, že je to ona. Dozvěděl jsem se to o dva dny později, když se historka o její smrti objevila v okresních novinách. Nevěřil jsem, že zemřela tak, jak říkali. Dodnes tomu nevěřím.“

„ Ani já ne,“ přitakala Tessa. „ Proto jsem tady.“

Váhavě jí ještě jednou zmáčkl ruku. „ Tolik mrtvých za poslední dobu, většinu přivezli ke Callanům v noci, párkrát se kolem motali policajti, dávali na všechno pozor… je to víc než divné v městečku, jako je Moonlight Cove.“

„ Dvanáct náhlých úmrtí nebo sebevražd za necelé dva měsíce,“ ozval se přes stůl Sam.

„ Dvanáct?“ podivil se Harry.

„ To jste nepostřehl, že jich bylo tak moc?“ zeptal se Sam.

„ Ale ne, bylo jich daleko víc.“

Sam překvapením zamrkal.

„ Dvacet. Jestli jsem počítal dobře,“ dodal tiše Harry.

50

Watkins odešel. Shaddack se vrátil k terminálu ve své pracovně, otevřel spojení na Slunce, superpočítač v New Wave, a pustil se do práce na problematických aspektech stávajícího projektu. Ačkoli bylo už půl třetí ráno, zůstane vzhůru ještě pár hodin, protože spát chodí nejdřív za úsvitu.

Seděl u obrazovky několik minut, když zazvonil telefon na zcela soukromé lince.

Dokud nezatknou Bookera, počítač telefonní společnosti umožňuje přímé spojení jenom mezi těmi, kteří už byli konvertováni. Další linky jsou vyřazené, teď se mimo město nikdo nedovolá. Lidem volajícím zvenčí se společnost s politováním omlouvá ze záznamu s tím, že vina je na zařízení a že se do čtyřiadvaceti hodin provoz plně obnoví.

Shaddack věděl, že druhý aparát patří někomu konvertovanému, a protože to byla nejprivátnější linka, musí to být některý z jeho nejbližších spolupracovníků v New Wave. Na displeji se v dolní části telefonu objevilo číslo volajícího, patřilo Mikeu Peyserovi. Zvedl sluchátko.

„ Tady Shaddack,“

Někdo na druhém konci těžce, trhaně dýchal, ale neříkal nic.

Shaddack se zamračil. „ Prosím?“

Ozvalo se jen funění.

„ Mikeu, jsi to ty?“ zeptal se Shaddack.

Chraplavý hlas, který mu nakonec odpověděl, vycházel hluboko z hrdla. Byl to Peyserův hlas, ale přestože šeptal, ostře vyrážel slova: „ … něco špatný, špatný, něco… nemůžu změnit… špatný… špatný…“

Shaddack váhal, jestli má vůbec připustit, že v tom podivném zabarvení a děsivém rytmu slov poznal Mikea Peysera.

„ Kdo volá?“ zeptal se znovu.

„ … potřebuju, potřebuju… potřebuju, chci, potřebuju… „

„ Kdo je to?“ dožadoval se Shaddack hněvivě, ale na mysli měl jinou otázku: Co je to?

Volající vydal zvuk, který se dal popsat jako bolestivé zaúpění, zakňučení v nejhlubší úzkosti, slabounký výkřik zatracení i zavrčení, všechno slité v blekotání opilce. Sluchátko mu s třesknutím vypadlo z ruky.

Shaddack položil své, otočil se k terminálu, vyťukal spojení na policejní síť a zaslal naléhavou zprávu Lomanu Watkinsovi.

51

Sam Booker se hrbil na vysoké židli v ložnici v prvním patře a dalekohledem pozoroval zadní část Callanova pohřebního ústavu. Zbytky mlhy až na pár rozptýlených cárů už rozfoukal vítr. Burácel, narážel na okna a třásl stromy, roztroušenými na pahorcích, na nichž bylo Moonlight Cove převážně postaveno. Lampy v úzké uličce byly teď zhasnuté a celý zadek budovy se topil ve tmě. Jen okny krematoria se staženými žaluziemi prosvítalo trochu světla. Bezpochyby měli napilno, jak přikrmovali plameny rozervanými těly manželského páru zavražděného v Cove Lodge.

Tessa seděla na pelesti za Samem a hladila Moose, který jí položil hlavu na klín.

Harry zůstal ve svém pojízdném křesle vedle nich. V ruce držel tenkou baterku a v úzkém paprsku světla studoval kroužkový blok plný poznámek o neobvyklém ruchu v márnici.

„ První podivná věc, přinejmenším první, kterou jsem zaznamenal, se stala osmadvacátého srpna,“ řekl Harry. „ Dvacet minut před půlnocí. Přivezli najednou čtyři mrtvé, v pohřebním voze a sanitce. Doprovázela je policie. Oběti byly v plastikových pytlích, takže jsem je nemohl spatřit, ale policajti, saniťáci i lidi od Callanů byli viditelně… rozčilení a … nervózní. Poznal jsem jim to na obličejích. Měli strach. Pořád se rozhlíželi po sousedních domech a cestičkách, jako by se báli, že někdo přijde a přistihne je, což se zdálo podivné, protože oni přece dělali jen svou práci. Nemám pravdu? Zkrátka a dobře, později jsem se v místních novinách dočetl, že celá rodina Mayserova zahynula v plamenech, a mně bylo hned jasné, koho přivezli tehdy v noci ke Callanům. Předpokládám, že neuhořeli, stejně jako vaše sestra nespáchala sebevraždu.“

„ Pravděpodobně ne,“ poznamenala Tessa.

S pohledem upřeným na zadní vchod pohřebního ústavu Sam řekl:

„ Mayserovy mám na seznamu. Přišli jsme na ně při vyšetřování případu Sanchez-Bustamanteovi.“

Harry si odkašlal. „ Šest dnů nato, třetího září, přivezli ke Callanům těsně po půlnoci další dva mrtvé. A to bylo ještě podivnější a tajemnější, protože je nepřivezli v pohřebním voze ani v sanitce. K zadnímu vchodu Callanových přirazila dvě policejní auta a ostatky vykládali ze zadních sedadel, zabalené v povlacích plných krvavých fleků.“

„ Třetího září?“ podivil se Sam, „ Takové datum na seznamu nemám. Sanchez a Bustamanteovi zahynuli pátého. Žádný úmrtní list nebyl třetího vystaven. Tyhle dva jsme v úředních záznamech neobjevili.“

„ Ani v okresních novinách se o nich nezmínili,“ dodal Harry.

„ Kdo tedy byli ti dva?“ zeptala se Tessa.

„ Možná že nebyli z města, že se jen ke své smůle zastavili v Moonlight Cove a náhodou narazili na něco nebezpečného,“ uvažoval nahlas Sam. „ Jejich smrt mohli klidně zakamuflovat, protože nikdo neví, kde zemřeli. A když to nikdo neví, tak se prostě vypařili kdesi po cestě.“

„ Sanchez a Bustamanteovi zemřeli pátého,“ pokračoval Harry, „ a pak hned po nich Jim Armes – v noci sedmého.“

„ Armes zmizel v moři,“ upřesnil Sam a mrzutě vzhlédl od dalekohledu k muži v pojízdném křesle.

„ Mrtvolu přivezli ke Callanům asi v jedenáct v noci,“ nedal se zviklat Harry. Upřeně hleděl do svého bloku, aby si vybavil podrobnosti. „ V krematoriu neměli stažené žaluzie, takže jsem viděl skoro tak dobře, jako bych stál přímo v té místnosti. Prohlédl jsem si toho mrtvého… byl úplně na maděru. I jeho obličej. O dva dny později jsem si v novinách přečetl báchorku o tom, jak se Armes ztratil. Poznal jsem, že jde o toho chlapíka, kterého hodili do žároviště.“

Velká ložnice tonula ve stínech kromě úzkého paprsku Harryho baterky, kterou ještě napůl zakrýval paží a otevřeným blokem. Bílé stránky jako by zářily vlastní energií, jako by to byly listy kouzelnické či posvátné knihy; nebo taky ďábelské.

Harryho ustaraný obličej ty stránky slabě ozařovaly, podivně zdůrazňovaly vrásky a propůjčovaly mu starší výraz. Sam věděl, že každou vrásku vyryly tragické zkušenosti a prožitá bolest. Harry v něm vzbuzoval hlubokou náklonnost. Ne soucit. Nikdy by nelitoval člověka, který je tak odhodlaný jako Talbot. Ale Sam si dokázal představit soužení a osamělost jeho omezeného života. Když se tak díval na muže připoutaného k pojízdnému křeslu, zmocnil se ho nepříčetný vztek na sousedy. Proč se víc nesnaží vtáhnout Harryho do vlastních životů? Proč ho častěji nezvou na oběd nebo na všelijaké oslavy, které pořádají? Proč se musí podílet na životě společnosti především prostřednictvím dalekohledu a kukátka? Sama zavalil pocit beznaděje z toho, jak lidé neochotně podávají ruku druhým, jak se izolují. Náhle, jako by ho udeřil blesk, si uvědomil svou vlastní neschopnost komunikovat se synem. To poznání v něm vyvolalo ještě tísnivější pocity.

Obrátil se k Harrymu. „ Co jste myslel tím, že byl na maděru?“

„ Byl rozsápaný. Rozervaný na kusy.“

„ On se neutopil?“

„ Nevypadal na to.“

„ Rozsekaný na kusy… Přesně to myslíte?“ zeptala se Tessa.

Sam věděl, že vzpomíná na lidi, jejichž výkřiky a řev slyšela v motelu. A na svou sestru.

Harry zaváhal, ale pak pokračoval: „ No dobrá, viděl jsem ho na stole v krematoriu, těsně předtím, než ho hodili do pece. Byl… bez vnitřností. A skoro bez hlavy. Strašlivě… rozervaný. Vypadal tak děsně, jako by pod ním vybouchla protipěchotní mina a provrtala ho skrz naskrz.“

Chvíli tiše mlčeli a snažili se strávit tu informaci.

Jen Moose vypadal, že ho nic nevyvede z míry. Tiše a spokojeně pobafával, jak ho Tessa drbala mezi ušima.

Sam si pomyslel, že to nemusí být tak špatné narodit se jako nějaký nižší tvor. Zvíře, které žije jen instinkty, nezatěžované vyšším intelektem. Nebo na druhé straně… být opravdu chytrým počítačem, vybaveným umělou inteligencí, ale zbaveným všech emocí. Dvojí břemeno citů a vyšší inteligence náleží pouze člověku, a to právě dělá život tak těžkým. Pořád rozebíráme své pocity, místo abychom jim prostě podlehli, nebo se zbytečně nutíme do emocí, které bychom podle všeho měli v dané situaci mít. Myšlenky a úsudky jsou osudově a nevyhnutelně spojeny s city. Některé vznikají v podvědomí, takže ani pořádně nechápeme, proč jsme se rozhodli tak a ne jinak, nebo proč jsme jednali určitým způsobem. City zatemňují naše myšlení. Ale když si je v duchu rozebíráme, už tím je tlumíme. Pokoušet se něco hluboce prožívat a zároveň uvažovat naprosto jasně je totéž, jako žonglovat šesti kužely a přitom couvat na jednokolce na visutém laně.

„ Poté, co v novinách vyšla ta báchorka o Armesovi, čekal jsem na opravu, ale žádnou neotiskli. A tenkrát mi začalo docházet, že ty podivné věci, co se dějí u Cailanů, nejsou jen neobvyklé, ale že se s největší pravděpodobností jedná o kriminální případy – a že policajti v tom jedou s sebou.“

„ Paulu Parkinsovou taky roztrhali na kusy?“ zeptal se Sam.

Harry přikývl. „ Prý dobrmani.“

„ Dobrmani?“ zdvihla Tessa obočí.

V prádelně jí Sam vysvětloval, že její sestra je pouze jedním článkem z řetězu podivných sebevražd a smrtelných úrazů, ale nezabíhal do podrobností o ostatních případech. Teď jí rychle pověděl o slečně Parkinsové.

„ Určitě to neudělali vlastní psi,“ souhlasila Tessa. „ Roztrhalo ji to, co zabilo Armese. A ty lidi dnes večer v Cove Lodge.“

To bylo poprvé, co Harry Talbot slyšel o vraždách v Cove Lodge. Sam mu stručně vyložil i to, jak se s Tessou setkali v prádelně.

Na Harryho předčasně zestárlém obličeji se usadil podivný výraz. Pohlédl na Tessu. „ Proboha, snad jste neviděla ty… věci v motelu? Ani koutkem oka?“

„ Zahlédla jsem jen chodidlo jednoho z nich, škvírou pode dveřmi.“

Harry se nadýchl, že něco řekne, ale pak se hluboce zamyslel.

Něco ví, pomyslel si Sam. Něco víc než my.

Z nějakého důvodu nebyl Harry ochoten prozradit to tajemství, proto upřel zkoumavý pohled do svých poznámek na klíně: „ Dva dny po smrti Pauly Parkinsové přivezli ke Callanům kolem půl desáté další mrtvolu.“

„ To má být jedenáctého září?“ upřesnil si Sam.

„ Ano.“

„ Ani o tomhle jsme v záznamech nic nenašli.“

„ Noviny taky mlčely.“

„ Pokračujte.“

„ Patnáctého září…“ začal Harry.

„ Stave Heinz, Laura Dalcoeová. Prý ji zavraždil a pak se sám zastřelil,“ doplnil ho Sam. „ Máme věřit, že se jednalo o milenecké neshody.“

„ Opět rychlá kremace,“ podotkl Harry. „ A o tři dny později, osmnáctého, dovezli ke Callanům kolem jedné v noci další dva, zrovna jsem se chystal na kutě.“

„ Ani o tom neexistuje záznam,“ řekl Sam.

„ Zase odjinud? Sjeli z dálnice, jen se tak podívat nebo najíst?“ rozváděla Tessa. „ Nebo to mohl být někdo přespolní a projížděl okresní silnicí…“

„ Místní taky nevylučuji,“ řekl Harry. „ Myslím, že se vždycky najde pár lidí, kteří tu nežijí dlouho, takoví, co si jen pronajali dům, místo aby si ho koupili, moc známých ještě nemají, takže není těžké zakamuflovat vraždu. Stačí si vymyslet přijatelný příběh, jak se náhle odstěhovali, za novou prací, cokoli, a jejich sousedé to zbaští.“

Pokud už ovšem nebyli „ konvertovaní“ a nepodíleli se na zastíracím manévru, pomyslel si Sam.

„ Pak třiadvacátého září,“ pokračoval Harry. „ To musely být ostatky vaší sestry, Tesso.“

„ Ano.“

„ Pak už mi bylo jasné, že o tom musím někomu povědět. Někomu na vyšších místech. Ale komu? Nedůvěřoval jsem místním úřadům, protože jsem byl svědkem, jak policajti přivezli ty mrtvé, o kterých se pak nikde nemluvilo ani nepsalo. Okresnímu šerifovi? Watkinsovi by věřil spíš než mně, nemám pravdu? K čertu, každý si myslí, že mrzák je tak jako tak trochu divný –myslím divný na hlavu –, lidi kladou rovnítko mezi neschopnost fyzickou a mentální, alespoň podvědomě. Takže už předem by mi nedůvěřovali. A nepochybně je to trochu divoká story, všichni ti mrtví, tajné kremace…“ Zmlkl a zachmuřil se. „ Fakt, že jsem mnohokrát vyznamenaný válečný vysloužilec, na věci nic nemění. To se stalo tak dávno, že už je to pro mnohé stará, otřepaná historie. Ve skutečnosti… ani trochu nepochybuju, že by proti mně vytáhli do boje. Říkají tomu stresový syndrom z vietnamské války. Chudák starý Harry, nakonec mu přeskočilo – nevidíte? To ta válka!“

Harry dokázal mluvit věcně, bez zbytečných emocí. Ale slova připomínala skleněný poklop nad stojatými vodami, pod nímž je vidět podvodní říši – říši bolesti, samoty a odcizení.

Hlas se mu lámal, zasažený citem. „ Musím přiznat, že jedním z důvodů, proč jsem nechtěl nikomu říct, co jsem viděl, bylo… no, bál jsem se. Nevěděl jsem, jestli mě neumlčí a v noci nešoupnou do pece u Callanů. Můžete namítnout, že když už jsem ztratil tolik, nezáleží na tom, jestli ztratím víc, když umřu. Ale tak to není, ani v nejmenším. Život je pro mě mnohem drahocennější než pro člověka, který je celý a zdravý. Tohle pochroumané tělo mě tak zpomalilo, že jsem posledních dvacet let prožil mimo horečný zmatek, v jakém většina z vás žije, a měl jsem čas se opravdu porozhlédnout po světě, po jeho krásách a složitostech. Nakonec mě můj handicap přivedl k tomu, že život miluji a vážím si ho. Proto jsem se bál, že si pro mě přijdou a zabijou mě, proto jsem váhal, jestli mám někomu vyprávět, co jsem viděl. Bůh mi pomoz. Kdybych promluvil, kdybych se včas spojil s FBI, možná že by některé z obětí mohly být zachráněny. Možná… vaše sestra by mohla být zachráněna.“

„ O tom vůbec neuvažujte,“ vpadla mu do řeči Tessa. „ Kdybyste postupoval jinak, není nejmenších pochyb, že by z vás už byl popel, seškrábaný z pece u Callanů a hozený do moře. Osud mé sestry byl zpečetěn. Vy jste s tím nemohl nic udělat.“

Harry přikývl, pak zhasl úzký paprsek světla a místnost se ponořila do tmy, ačkoli hovor ještě neskončil. Sam ho podezíral, že mu Tessina šlechetnost, kterou bez zaváhání projevila, vehnala slzy do očí a že nechce, aby je viděli.

„ Dvacátého pátého,“ pokračoval Harry, aniž k tomu potřeboval písemné poznámky, „ přivezli ve čtvrt na jedenáct další mrtvolu. Taky pěkně podivný a tajemný případ, protože nepřijeli ani s pohřebním vozem ani se sanitkou nebo v policejním autě. Přivezl ji Loman Watkins…“

„ Šéf policie,“ vysvětlil Sam Tesse.

„ … ale svým osobním vozem a v civilu,“ pokračoval Harry. „ Vyndali ty ostatky z kufru, zabalené do deky. Žaluzie v oknech nebyly zatažené, takže jsem se díky dalekohledu mohl přiblížit. Nevěděl jsem, kdo je ten mrtvý, ale rozeznal jsem, v jakém je stavu — ve stejném jako Armes.“

„ Rozervaný?“ zeptal se Sam.

„ Ano, ale pak přišli vaši agenti, aby vyšetřovali případ Sancheze a Bustamanteových. Když jsem o tom četl v novinách, oddechl jsem si, protože jsem se domníval, že se nakonec všechno vysvětlí a že se dozvíme pravdu. Ale pak dovezli ke Callanům další dva mrtvé, v noci čtvrtého října…“

„ V té době tu pracoval náš tým,“ ohradil se Sam. „ Bylo to uprostřed vyšetřování. Na žádné nové úmrtní listy naši nepřišli. Chcete říct, že se jim to stalo přímo pod nosem?“

„ Ano. Nemusím se dívat do poznámek. Pamatuju si to přesně. Mrtvoly přivezli v kempinkovém voze Reese Dorna. To je místní policajt. Ale tu noc byl v civilu. Vlekli ty mrtvé ke Callanům, žaluzie byly vytažené, takže jsem viděl, jak je oba strčili najednou do pece. Jako by spěchali, aby je zlikvidovali co nejdřív. A vůbec tam bylo tu noc živo. Mlha byla příliš hustá, nemůžu přísahat, že přivezli další oběti, nicméně… A nakonec … dnes k večeru. Bylo to tělíčko děcka. Malého dítěte.“

„ Plus ti dva, co zavraždili v Cove Lodge,“ dodala Tessa. „ To znamená dvaadvacet mrtvých, ne dvanáct, jak spočítal Sam. Z tohohle města se stávají jatka.“

„ Může to být i víc, než si myslíme,“ řekl Harry.

„ Jak to?“

„ No, nepozoruju to místo den co den, nebo po celý večer. A taky chodím spát, rozhodně ne později než ve dvě. Kdo mi zaručí, že jsem některé návštěvy nepropásl, že nepřivezli další mrtvé během těch hluchých nočních hodin?“

Sam se hluboce zamyslel a přitom přitiskl oči k dalekohledu. Prostor za Callanovými zůstával tichý a ponořený ve tmě. Pomalu posouval dalekohled doprava, na pozemek sousedů.

„ Ale proč je zavraždili?“ zeptala se Tessa.

Nikdo jí nedokázal odpovědět.

„ A čím?“ pokračovala.

Sam pozorně sledoval hřbitov v severní části Conquistadoru, pak povzdechl a vzhlédl od dalekohledu. Nakonec se rozpovídal o svém večerním zážitku na Iceberry Way. „ Myslel jsem, že jsou to děcka, výtržníci, ale teď jsem přesvědčený, že to byly stejné příšery, jaké zavraždily ty lidi v Cove Lodge, ty, jejichž chodidla jste viděla škvírou pode dveřmi.“

I v té tmě cítil, jak se Tessa zachvěla pocitem beznaděje. „ Ale kdo vlastně jsou?“

Harry Talbot chvilku váhal a pak tiše řekl:

„ Bubáci.“

52

Loman dorazil k domu Mikea Peysera deset minut po třetí spolu s pěti dalšími ozbrojenými policisty. Jeli dvěma hlídkovými vozy, ale neodvážili se zapnout sirény. Posledních čtyři sta metrů projeli se zhasnutými světly. Loman doufal, že nebudou muset použít zbraně jinak než jako zastrašovacího prostředku. Při předchozím a jediném setkání s regresivisty — čtvrtého září s Jordanem Coombsem – nebyli připraveni na tak zuřivou reakci a museli Jordanovi doslova vystřelit mozek z lebky, aby zachránili vlastní životy. Shaddackovi zůstala k jeho výzkumům jenom mrtvola. Byl úplně šílený, že přišel o příležitost vrtat se v psychice – a funkční fyziologii – jednoho z těch psychopatů zrozených Změnou. Naneštěstí nemohli užívat uspávací střely, protože regresivisté byli Noví lidé, kteří se jen porouchali, a jako všichni Noví lidé, ať regresivisté či ne, měli radikálně změněný metabolismus, který jim dovolil nejen kouzelné uzdravování, ale také rychlé vstřebání toxických látek, jedů i uspávacích prostředků. Jedinou cestou, jak uspat regresivisty, bylo přimět je, aby souhlasili s intravenózní infúzí, to ovšem v tomto případě nepřicházelo v úvahu.

Dům Mikea Peysera byl krásně udržovaný přízemní bungalov s verandami vpředu i vzadu. Stál na půldruhého akru rozlehlé parcele, zastřešený dosud zelenými ambroněmi. Žádná světla v oknech nesvítila.

Loman poslal jednoho muže střežit severní stranu, dalšího jižní, aby Peyser nemohl utéct oknem. Třetího muže postavil k přední verandě, aby hlídal hlavní vchod. S dalšími dvěma muži – Sholnickem a Penniworthem – oběhli dům k zadnímu vchodu a tiše vstoupili na verandu.

Teď, když vítr rozfoukal mlhu, byli všichni jako na ráně. Ale nárazy větra tvořily zvukovou kulisu, kvůli níž Peyser nemohl slyšet, jak se na něj chystají.

Penniworth stál proti zdi domu po levé straně dveří, Sholnick po pravé. Oba drželi poloautomatické pistole ráže dvacet.

Loman zkusil dveře. Zamčeno nebylo. Strčil do nich a o krok ustoupil.

Jeho lidé vešli do setmělé kuchyně, opatrně jeden po druhém, zbraně připravené, ačkoli si uvědomovali, že mají dostat Peysera za každou cenu živého. Ale nehodlali obětovat sami sebe, jen aby dodali tu žijící bestii Shaddackovi. Za chvilku našli vypínač.

Loman vstoupil do domu s připravenou pistolí ráže dvanáct. Prázdné mísy, rozbité nádobí, špinavé sáčky na odpadky, všechno rozházené po zemi spolu s kolínky politými rajskou omáčkou, půlkou karbanátku, skořápkami od vajec, okousaným koláčem a dalšími zbytky jídel. Jedna z dřevěných židlí u kuchyňského stolu byla povalená, druhá rozsekaná na cimprcampr o vršek kuchyňské linky, jejíž kachlíčky rozbila.

Přímo proti nim vedl do jídelny klenutý průchod. Světlo z kuchyně nejasně osvětlovalo stůl a židle.

Nalevo od lednice byly dveře. Barry Sholnick je opatrně otevřel. Místo nad schody lemovaly police s konzervami. Schody vedly do sklepa.

„ Tam se podíváme později,“ řekl Loman tiše. „ Až prohlédneme dům.“

Sholnick opatrně zvedl židli od kuchyňského stolu a zapřel dveře do sklepa, aby nikdo nemohl vyjít nahoru a vkrást se k nim, zatímco budou v jiných místnostech.

Chvíli tiše stáli a naslouchali.

Do domu narážel vítr. Okna se chvěla a trochu řinčela. Z mansardy zaslechli rachocení střešní krytiny a ještě nad ní tlumený klapot uvolněného cedrového šindele.

Muži se obrátili na Watkinse, aby je vedl. Penniworthovi bylo teprve pětadvacet, a sotva byste mu hádali osmnáct. Tvář měl mladickou a bezelstnou, vypadal spíš jako podomní obchodník s náboženskými knihami než policajt. Sholnick byl o deset let starší a ve tváři mu seděl drsný výraz.

Loman je zavedl do jídelny.

Vstoupili a cestou rozsvítili. Také jídelna byla opuštěná. Opatrně se přesunuli do obýváku.

Penniworth cvakl vypínačem na zdi a rozsvítil lampu s kombinací chromu a mědi. která tu byla jednou z mála neroztřískaných věcí. Polštáře na pohovce a křeslech byly rozcupované na kusy, všude se povalovala molitanová výplň jako trsy jedovatých hub. Z polic někdo vytahal knihy a roztrhal je na kousíčky. Keramickou lampu, dvě vázy a skleněný kryt konferenčního stolku dokonale roztřískal. Ze skříňky, která skrývala televizor, byla vyrvána dvířka a obrazovka se změnila v hromadu střepů. Slepá zuřivost a divoká síla tady vykonaly své.

Místnost čpěla močí… a ještě něčím, méně ostrým a méně povědomým. Pach pravděpodobně pocházel od stvoření zodpovědného za tu spoušť. Jednu složku tvořil bezpochyby kyselý pach potu, ale ve vzduchu bylo ještě něco podivnějšího, něco, co obracelo Lomanovi žaludek a zároveň ho svíralo strachem.

Chodba ústila vlevo do dalších dvou místností a koupelny. Loman kryl dveře pistolí.

Jeho muži vstoupili do haly, kterou s obývákem spojoval široký klenutý průchod. Po pravici hned za dveřmi stála skříň. Sholnick si před ni stoupl s připravenou zbraní. Penniworth trhnutím otevřel dveře. Ve skříni našli jen kabáty.

Tu jednodušší část pátrání měli za sebou. Před nimi ležela úzká chodba s trojími dveřmi, jedněmi napůl otevřenými, dalšími dokořán. Za nimi se topily ve tmě místnosti. Bylo tam méně místa k manévrování, mnohem víc zákoutí, z nichž může vetřelec zaútočit.

Noční vítr skučel v okapu. Prosvištěl rourou a vydával přitom hluboký, pohřební tón.

Loman nikdy nepatřil k velitelům, kteří posílají své muže do nebezpečných akcí napřed a sami zůstávají v bezpečné vzdálenosti. Ačkoli ztratil pýchu, sebeúctu a smysl pro čest jako řadu dalších lidských postojů a emocí, plnění služebních povinností v něm bylo stále zakořeněno – spíš podvědomě než vědomě – stejně jako před Změnou. Vstoupil do haly první. Po levé straně čekaly dvoje dveře, jedny po pravé. Rychle proběhl na konec k druhým, napůl otevřeným po levici. Kopl do nich a ve světle z haly zahlédl prázdnou malou koupelnu. Dveře se odrazily od zdi a znovu se přibouchly.

Penniworth si zvolil první místnost po levici. Než našel vypínač, Loman dorazil na práh. Byla to pracovna s psacím stolem, dvěma židlemi, skříňkami, dlouhou policí, doslova narvanou svazky s barevnými hřbety, a dvěma počítači. Loman se pohnul, aby kryl Penniwortha, který opatrně odsouval nejprve jedny a pak druhé dveře skříně, pokryté zrcadlem.

Nic.

Barry Sholnick zůstal v chodbě s dvacítkou namířenou do místnosti, kterou prohlíželi. Když se k němu Loman s Penniworthem připojili, strčil do dalších dveří hlavní pistole. Jak se s hlukem otevřely, uskočil stranou, jako by očekával, že odtamtud ze tmy něco vylítne. Ale nic nevylítlo. Zaváhal, pak se postavil mezi dveře a jednou rukou šmátral po vypínači. Když ho konečně našel, zařval: „ Panebože,“ a rychle ustoupil zpátky do haly.

Loman nakoukl do velké ložnice. Spatřil ďábelskou věc, ohavnou příšerku, jak se krčí na podlaze a tiskne se k zadní stěně. Byl to regresivista, nepochybně Peyser, ale proti všemu očekávání Jordana Coombse příliš nepřipomínal. Našel pár shodných rysů, to ano, ale mnoho jich nebylo.

Sholnick ustoupil a Loman překročil práh. „ Peysere?“

Ta zrůda na druhém konci místnosti na něj mrkla a pohnula zkřivenými ústy. Hlasem, napůl šeptavým i hrdelním, divošským, ale změněným tak, jak se jen může změnit hlas napůl inteligentní bytosti, řekla: „ Peyser, Peyser, Peyser, já, Peyser, já, já…“

Také tady čpěla moč, ale převažoval tu jiný pach, ostrý, pižmový.

Loman se pohnul, Penniworth ho následoval. Sholnick zůstal ve dveřích. Zastavili se asi tři metry od Peysera a Penniworth odstoupil stranou s připravenou dvacítkou.

Když toho čtvrtého září obklíčili v zavřeném kině Jordana Coombse, připomínal ve změněném stavu gorilu s nahrbeným, mohutným tělem. Mike Peyser působil daleko krvelačnějším dojmem než opice. Jeho boky byly posazené v takovém úhlu k páteři, který zabraňoval vzpřímenému postoji, stehna měl krátká, lýtka příliš dlouhá. Tělo kryla srst, ale ne tak hustá, aby se o ní mohlo mluvit jako o kožešině.

„ Peyser, já, já, já…“

Coombsova tvář si uchovala částečně lidský výraz, nebo spíš výraz vyšších primátů s kostnatým čelem, rozpláclým nosem a vysedlými sanicemi, aby poskytly dostatek místa hrozivě ostrým zubům paviána. Odporná vizáž Mikea Peysera měla mnoho z vlka, nebo možná ze psa. Ústa a nos se protáhly v deformovaný čenich. Nadměrně masivní čelo patřilo opici, pod ním v zapadlých důlcích seděly krví zalité oči a jejich pohled vyjadřoval čistě lidská muka a hrůzu.

Peyser zvedl jednu ruku a ukázal na Lomana: „ … pomoz, já, já, pomoz, něco špatného, špatného, špatného, špatného, pomoz…“

Loman zíral na tu deformovanou končetinu se směsicí strachu a ohromení. Vybavila se mu jeho vlastní ruka, jak se začala měnit, když ucítil volání regrese zvečera u Fosterů. Prodloužené prsty. Velké pevné klouby. Ohavné drápy místo nehtů. Lidská ruka tvarem i uzpůsobením, nicméně naprosto cizí.

Doprdele, pomyslel si, ty ruce, tyhle sakramentský ruce. Viděl jsem je v biografu, nebo alespoň v televizi, když jsme si pouštěli kazetu s filmem Vytí. Rob Bottin. Tak se jmenoval tvůrce triků, který vytvořil nádherné vlkodlaky. Pamatoval se na to, protože Denny byl do takových triků blázen ještě před Změnou. Víc než cokoli jiného připomínaly tyhle ruce končetiny vlkodlaků ve Vytí.

Což bylo příliš bláznivé přiznat. Život imitující fantazii. Jak se dvacáté století schylovalo k poslední desítce, vědecký a technický pokrok dospěl ke křižovatce, kdy lidské sny o lepším životě mohly být často splněny, ale zároveň se příšernosti mohly stát skutečností. Peyser byl děsný, zlý sen, který vyvřel z podvědomí a obalil se masem a krví. Člověk mu nemůže uniknout tím, že se probudí, Nemůže se ho zbavit jako monstra, které ho ve spánku pronásledovalo.

„ Jak ti můžu pomoct?“ zeptal se Loman šetrně.

„ Zastřel ho,“ navrhl Penniworth.

„ Ne,“ ohradil se ostře Loman.

Peyser pozvedl obě ruce s prsty jako zuby hrábí a na chvilku se na ně soustředil, jako by je viděl poprvé v životě. Z prsou se mu vydral vzdech a slabé, nešťastné zakvílení. „ … změnit, nemůžu změnit, nemůžu, zkoušel, chci, potřebuju, chci, chci, chci, nemůžu, zkoušel, nemůžu…“

Ode dveří se ozval Sholnick: „ Můj bože, on v tom uvízl jako – jako v pasti. Myslel jsem, že se regresivisté můžou změnit pouhou silou vůle.“

„ Samozřejmě že můžou,“ řekl Loman.

„ Ale on nemůže,“ opakoval Sholnick.

„ Vždyť se to právě snaží vysvětlit,“ přidal se rychle Penniworth nervózním hlasem. „ Řekl, že se nemůže změnit.“

„ Možná ano, možná ne,“ meditoval Loman. „ Ale ostatní regresivisti se můžou změnit, protože kdyby nemohli, všechny bychom už pochytali. Zbaví se změněné podoby a chodí mezi námi.“

Zdálo se, že Peyser o ně ztratil zájem. Upřeně pozoroval své ruce, kňoural hlubokým, hrdelním hlasem, jako by ho to, co vidí, děsilo.

Pak se ty ruce začaly měnit.

„ Vidíte to,“ zašeptal Loman.

Loman dosud nebyl svědkem takové transformace. Zmocnila se ho zvědavost, obavy a děs. Drápy ustupovaly. Maso se náhle stalo tak tvárným jako měkký vosk. Vyboulilo se, nafukovalo se jako puchýře, cukalo sebou ne v pravidelném rytmu pulsujících tepen, ale podivně, odporně. Nabývalo nových tvarů, jako by na něm pracoval neviditelný sochař. Loman slyšel praskat kosti, jak se lámaly a znovu modelovaly. Svaly se rozpouštěly a znovu tuhly s mlaskavým zvukem, z něhož se zvedal žaludek. Ruce se staly téměř lidskými. Pak kostnatá zápěstí a předloktí začaly ztrácet svou vlčí podobu. V Peyserově výrazu cosi svědčilo o tom, že se lidský duch snaží vypudit ten divošský, který má právě navrch. Rysy dravce ustupovaly mírnějšímu, civilizovanějšímu vzhledu. Vypadalo to, jako by Peyserova znetvořená podoba byla pouze odrazem zvířete na hladině vody, z níž teď povstává ten pravý člověk Peyser.

Ačkoli Loman nebyl žádný vědec, žádný génius v oboru mikrotechnologie, ale jen policista se středoškolským vzděláním, nepochyboval, že tahle hluboká a rychlá přeměna nemůže pramenit pouze z drasticky vylepšeného metabolismu Nových lidí a jejich schopnosti okamžitě zacelovat rány. Bez ohledu na to, jak silné proudy hormonů, enzymů a dalších biochemických látek produkuje silou vůle Peyserovo tělo, neexistoval způsob, jak by se kosti a svaly mohly tak dramaticky a v tak krátkém čase přestavět. Během dne nebo týdne, to prosím, ale v několika vteřinách? Jistě je to z fyzikálního hlediska nemožné. A přece se to děje. To znamená, že v Mikeu Peyserovi pracuje i další síla, něco silnějšího než biologické procesy, něco záhadného, co nahání strach.

Náhle se transformace zastavila. Loman viděl, že se Peyser snaží dobrat plné lidskosti, že skřípe zuby a tiskne k sobě napůl lidské a napůl vlčí čelisti, s výrazem zoufalství a železného odhodlání v podivných očích. Bez úspěchu. Na chvilku se zachvěl na přelomu k lidské podobě. Zdálo se, že jestliže se mu podaří postoupit ještě o krůček, o jeden jediný krůček, pak překročí předěl, za nímž metamorfóza proběhne prakticky automaticky, bez vyčerpávajícího úsilí vůle, tak jednoduše, jako když teče potok ze stráně. Ale tohoto předělu nedosáhl.

Penniworth hluboce, přiškrceně zachroptěl, jako by sdílel Peyserovu mučivou úzkost.

Loman pohlédl na svého zástupce. Penniworthova tvář se leskla potem.

Lomanovi došlo, že i on se potí. Cítil, jak mu po levém spánku stékají drobné krůpěje. V bungalovu bylo teplo – olejové topení neustále cvakalo –, ale kvůli vedru se takhle nepotili. Zaléval je ledový pot strachu a ještě něčeho navíc. Zároveň ucítil v prsou podivné pnutí, cosi mu drhlo v hrdle a bránilo mu polknout. Dýchal rychle, jako by vyběhl stovku schodů.

Peyser vydal slabý, zoufalý zvuk a znovu se začal měnit v regresivistu. S pronikavým praskáním kostí se přestavoval, rozervané a znovu modelované maso mlaskalo, divoká příšera v něm se opět prosadila a ve chvilce změnila Peysera tak, jak ho spatřili poprvé. V ďábelskou bestii.

Ďábelské zvíře, to ano, ale záviděníhodně mocné a samo o sobě podivně krásné. Dopředu vysunutá hlava byla ve srovnání s lidskou nemotorná, páteř nebyla esovitě prohnutá, ale přesto měl ten tvor v sobě cosi půvabného.

Po dlouhých pár vteřin stáli tiše.

Peyser se choulil k zemi, hlavu skloněnou.

Nakonec se ode dveří ozval Sholnick: „ Bože, je v pasti.“

Ačkoli problém Mikea Peysera mohl pramenit z nějaké technické závady, související s konverzí, Loman Peysera podezíral, že stále disponuje silou, která by mu pomohla změnit se, že by se mohl stát člověkem, kdyby se o to opravdu tvrdě snažil, ale že touha být znovu plným člověkem z něj vyprchala. Stal se regresivistou, protože shledal, že změněný stav je přitažlivý, mnohem víc vzrušující a uspokojující než lidská podoba, že se ve skutečnosti už nechce vrátit do vyšší formy.

Peyser zvedl hlavu a zadíval se na Lomana, pak na Penniwortha, na Sholnicka a nakonec znovu na Lomana. Hrůza z vlastního stavu už nebyla patrná. Mučivá úzkost a děs jeho pohledu zmizely. S pokrouceným čumákem vypadal, jako by se usmíval, a nová divokost – znepokojivá a vzrušující – se mu objevila v očích. Zvedl ruce před obličej, ohnul dlouhé prsty a s údivem pozoroval propletené drápy.

,, …lovit, lovit, chytat, lovit, zabít, krev, krev, potřebuju, potřebuju…“ .

„ Jak ho k čertu můžeme chytit živého, když nechce?“ Penniworthův hlas zněl podivně silně a trochu zastřeně.

Peyser položil jednu paži bezmyšlenkovitě na genitálie a s chutí se podrbal. Znovu se podíval na Lomana, pak do noci za okny.

„ Cítím…“ Sholnick nedořekl.

Penniworth už nemohl artikulovat: „ Když… dobrá, můžeme…“

Tlak v Lomanových prsou vzrostl. Hrdlo se mu stáhlo, potil se čím dál víc.

Peyser slabě zakvílel, tak děsivě, jak to Loman ještě nikdy neslyšel. Byl to výraz touhy, výzva zvířete temné noci, projev síly a vědomí vlastní moci a obratnosti. Kvílení mohlo být v téhle ložnici hrubé a nepříjemné, ale místo toho vzbudilo v Lomanovi stejně nevyslovitelnou touhu, jaká ho ovládla u Fosterova domu, když zaslechl trojici regresivistů, jak na sebe pokřikují v daleké temnotě.

Loman stiskl zuby, až ho zabolely čelisti, jak se pokoušel vzdorovat ďábelskému volání.

Peyser znovu vykřikl: „ Utíkat, lovit, volný, volný, potřebuju, volný, potřebuju, poď, já, poď, poď, potřebuju, potřebuju…“

Lomanovi došlo, že sevření pistole ochablo. Hlaveň směřovala dolů na podlahu místo na Peysera.

„ Utíkat, volný, volný, volný, potřebuju…“

Za Lomanem se ozval nervy drásající výkřik vzrušení a osvobození.

Ohlédl se ke dveřím ve chvíli, kdy Sholnick upustil zbraň. Na rukách a ve tváři již proběhla slabá transformace. Strhl ze sebe prošívanou vestu, černou bundu od uniformy, odhodil je stranou a roztrhl na prsou košili. Lícní kosti a čelisti se roztekly a posunuly se dopředu, čelo ustoupilo, jak hledal novou podobu.

53

Harry Talbot dovyprávěl svůj příběh o bubácích. Sam se znovu naklonil nad dalekohledem, otáčel jím doleva, dokud se mu v zorném poli neobjevilo volné prostranství vedle Callanova pozemku, kde se přednedávnem ty příšery objevily.

Nebyl si jistý, co vlastně hledá. Nevěřil, že by se bubáci vrátili na stejné místo a ve stejnou dobu, jenom aby si je mohl k plné spokojenosti prohlédnout. Ve skrytu keřů a stromů, kde se před pár hodinami krčili, neviděl žádné stopy, ani zdupanou trávu či ohnuté větve, které by prozradily, kdo vlastně jsou a s jakým posláním sem přišli. Možná že chtěl jen ve skutečném světě zakotvit fantastickou představu bubáků, napůl opic, napůl psů či ještěrů, v duchu je zasadit do tohoto prostředí a pak je zhmotnit do konkrétní podoby, aby se s nimi dokázal vypořádat.

V každém případě měl Harry v zásobě ještě jednu historku. Seděli v setmělé místnosti, jako by naslouchali strašidelným příběhům v záři táboráku, a on vyprávěl o tom, jak Simpson, Doc Fitz, Reese Dorn a Paul Hawthorn přemohli Ellu Simpsonovou, odvlekli ji nahoru do ložnice a píchli jí koňskou injekci nějaké zlatavé tekutiny.

Sam zvědavě posunul dalekohled směrem k Harrymu a zaměřil se na Simpsonův dům na druhé straně Conquistadoru severně za katolickým kostelem. Všechno tonulo ve tmě, nikde žádný pohyb.

Tessa seděla stále na posteli, na klíně držela Moosovu hlavu.

„ Nejspíš je to nějak propojené,“ ozvala se, „ ta náhlá úmrtí, to, co ti muži prováděli Elle Simpsonové, a tihle… bubáci.“

„ Ano, všechno spolu souvisí,“ souhlasil Sam. „ A všechny nitky směřují k New Wave Microtechnology.“

Pak jim vyprávěl o tom, co se dozvěděl z obrazovky přenosného počítače v hlídkovém voze za budovou obecního úřadu.

„ Moonhawk?“ uvažovala nahlas Tessa. „ Konverze? V co prokristapána lidi konvertujou?“

„ Nevím.“

„ Snad ne v tyhle… bubáky?“

„ Ne, to mi nedává smysl. Podle toho, co jsem zjistil, byly ve městě skoro dva tisíce lidí… bylo… podrobilo se téhle proceduře, prošlo Změnou, ať už to k čertu znamená cokoli. Kdyby všichni patřili k Harryho bubákům a volně pobíhali, byli by všude. Město by se jimi jen hemžilo jak zoologická zahrada v šeré zóně.

„ Dva tisíce?“ podivil se Harry. „ To jsou dvě třetiny tohohle města.“

„ A zbytek do půlnoci,“ dodal Sam. „ Od této chvíle za necelých jedenadvacet hodin.“

„ Já také, předpokládám.“

„ Ano. Našel jsem vás na seznamu. Jste na programu v závěrečné etapě konverze, mezi šestou večer a půlnocí. Takže nám zbývá čtrnáct a půl hodiny, než vás začnou hledat.“

„ To je nesmysl!“ vykřikla Tessa.

„ Ano,“ souhlasil Sam. „ Naprostá hovadina.“

„ To se nemůže stát,“ přidal se Harry. „ Ale když se to nemůže stát, tak proč mi vlasy vstávají hrůzou?“

54

„ Sholnicku!“

Barry Sholnick Lomana ignoroval. Odhodil košili od uniformy, odkopl boty a horečnatě strhával zbylé kousky oděvu, aby mohl dokončit regresi.

„ Barry, nech toho, pro boha živýho nepřipusť, aby se to stalo!“ volal Penniworth úpěnlivě. Byl bledý a třásl se po celém těle. Pohlédl z Sholnicka na Peysera a zpátky, ale Loman ho podezíral, že cítí stejně zvrhlou touhu, před níž Sholnick kapituloval.

„ … utéct, volný, lovit, krev, krev, potřebuju…“

Peyserovo zrádné volání se Lomanovi zabodávalo do mozku jako rozžhavená jehla, chtěl s tím skoncovat. Ne, po pravdě řečeno to nebylo jako jehla zabodnutá do mozku, protože to vůbec nebolelo. Ve skutečnosti ho to vzrušovalo, podivně vábilo jako hudba, hluboce jím to pronikalo, ne jako ostří jehly, ale jako příjemná melodie. Proto tomu chtěl udělat přítrž, volání k němu promlouvalo, lákalo ho, nutilo ho zbavit se odpovědnosti a starostí, vykašlat se na příliš komplikovaný život myslícího tvora a existovat jen pro pocity a instinkty a pro fyzické uspokojení, ve světě vymezeném sexem a jídlem a vzrušením z lovu, ve světě, kde se všechny rozepře řeší a potřeby uspokojují výhradně uplatněním svalů, kde by už nikdy nemusel myslet, dělat si starosti a bát se.

„ …poď, rychle, rychle, lovit, krev, krev…“

Sholnickovo tělo se ohýbalo, jak se mu páteř přestavovala. Záda ztratila dvojité esíčkové prohnutí, tak příznačné pro člověka. Kůže ustupovala šupinám –

„ … potřebuju, potřebuju, potřebuju, potřebuju, zabít…“

— Sholnickova tvář začínala nabývat nových rysů, ústa se neuvěřitelně rozšířila, téměř od ucha k uchu, jako tlama nějakého ještěra, rozšířená ve věčném úsměvu.

Tlak v Lomanových prsou se zvyšoval každou vteřinou. Tělo měl rozpálené, koupal se ve vlastním potu, ale horko vyvěralo z útrob, jako by se metabolismus zrychlil tisíckrát a připravoval ho na transformaci. „ Ne.“ Pot z něho prýštil. „ Ne!“ Zdálo se mu, že místnost se změnila v obrovský kotel, v němž bude rozvařen na samotnou podstatu své existence, doslova cítil, jak se mu svaly začínají roztěkat.

Penniworth koktal: „ Já chci, já chci, já chci, chci,“ ale mocně vrtěl hlavou, jak se pokoušel popřít to, co si ve skutečnosti přál. Křičel a chvěl se, bílý jako křída.

Peyser se zvedl z podřepu a odskočil od zdi. Rychle se vlnil, a ačkoli v této změněné podobě nedokázal stát úplně zpříma, převyšoval Lomana. Postava vzbuzující strach, a přitom tolik vábí.

Sholnick zavřískal.

Peyser odhalil děsivé zuby a zasyčel na Lomana, jako by říkal: „ Buď pojď s námi, nebo chcípni.“

S výkřikem zoufalství i radosti upustil Neil Penniworth svou dvacítku a zaclonil si obličej dlaněmi. Jako by tento dotek nastartoval alchymickou reakci, obě ruce i obličej se začaly měnit.

V Lomanovi vybuchl požár, nesrozumitelně zařval, ale postrádal Penniworthovu radost a Sholnickův výkřik ukojení. Protože se ještě stále kontroloval, pozvedl pistoli a namířil přímo na Peysera.

Projektil zasáhl regresivistu do prsou, mrštil jím proti zdi ložnice v obrovské krvavé spršce. Peyser se složil, řičel hrůzou a popadal dech, svíjel se na podlaze jako zpola zašlápnutý brouk, ale stále žil. Možná že neměl dostatečně poškozené plíce. Jestli je krev ještě zásobovaná kyslíkem a jestli pořád proudí, zranění se už začínají hojit. Jeho nezranitelnost je v určitém smyslu dokonce větší než nadpřirozená odolnost vlkodlaků, protože nemůže být jednoduše zabit ani stříbrnou střelou. Ve chvilce by byl na nohou, silný jako nikdy předtím.

Vlna za vlnou omývaly Lomana poryvy horka, každý zjevně silnější než předešlý. Cítil zevnitř tlak, nejen v prsou, ale v každé částečce těla. Zbývaly mu pouze vteřiny, než se mu mysl úplně zatemní, aby dokázal ještě normálně jednat a odolat silou vůle. Přiskočil ke zmítajícímu se Peyserovi, zamířil ústí pistole na hrudník a vypálil další dávku.

Tahle rána by mu měla srdce roztrhnout na tisíc kousků. Tělo povyskočilo na podlaze, jak ho střela rvala na kusy. Peyserův obličej se zkroutil, pak ztuhl s očima otevřenýma a nevidoucíma, rty se odchlíply od nelidsky obrovských, ostrých a zahnutých zubů.

Kdosi za Lomanem zařval.

Otočil se a spatřil tu bytost, která bývala Sholnickem, jak se k němu žene. Vypálil tři dávky, pak čtvrtou, zasáhl Sholnicka do prsou a žaludku.

Policajt tvrdě dopadl na podlahu a začal se plazit k hale, pryč od Lomana.

Neil Penniworth ležel u nohou postele skrčený jak embryo v břiše. Monotónně cosi odříkával, ale nemluvil o krvi, o potřebě zabíjet ani o volnosti, pořád dokola mumlal matčino jméno, stále a stále, slovní talisman, který ho ochrání od ďábla, jenž se ho chce zmocnit.

Lomanovo srdce bilo tak divoce a hlasitě, jako by ten zvuk pocházel zvenčí, jako by někdo bušil do tympánů v jiné místnosti tohoto domu. Byl napůl přesvědčený, že cítí, jak mu celé tělo pulsuje, a že se každým dalším zabušením nepatrně, ale ošklivě mění.

Přiblížil se zezadu k Sholnickovi, vrazil mu pistoli do zad tam, kde si myslel, že má regresivista srdce, a zmáčkl spoušť. Sholnick ostře zaječel, když ucítil ústí pistole, ale byl příliš slabý, než aby se dokázal odkutálet a chramstnout po Lomanově zbrani. Jediný výstřel ten výkřik umlčel navždy.

Místnost páchla krví. Ta složitá vůně byla natolik sladká a neodolatelná, že nahradila Peyserovo svůdné volání a nutila Lomana k regresi.

Opřel se o prádelník a zavřel oči, tiskl víčka, jak nejsilněji uměl. Zbraň držel oběma rukama, pevně ji svíral, ne proto, že se s ní mohl bránit, stejně už neměl náboje, ale protože ji sestrojil odborník, protože je to výtvor civilizované společnosti, připomínka, že i on sám je člověk, vývojový vrchol, a že nesmí podlehnout pokušení odhodit všechny nástroje a znalosti výměnou za primitivní radosti a zvířecí uspokojení.

Jenže krev tak silně voněla a lákala…

Zoufale se snažil představit si, že všechno tohle ztratí, když kapituluje, myslel na Grace, svou manželku, vzpomínal, jak moc ji kdysi miloval. Ale láska už je pryč, jako u všech Nových lidí. Myšlenka na Grace ho nespasí. Ve skutečnosti se mu hlavou mihla představa nedávného páření a ona pro něj přestala být Grace. Byla to prostě samička, a vzpomínka na divokou říji ho vzrušila tak, že se ještě o kousek přiblížil smršti regrese.

Intenzívní touha degenerovat v něm vřela jako vodní vír ve výlevce, vcucávala ho dál a dál, takhle se asi cítí vlkodlak, když pohlédne na noční oblohu a spatří na obzoru měsíc v úplňku. Běsnily v něm protichůdné pocity.

… krev…

… svoboda…

- ne. Rozum, znalosti… … lovit…

… zabíjet…

- ne. Zkoumat, učit se… … jíst…

… prchat… … lovit… … šoustat… … zabíjet…

- ne, ne! Hudba, umění, jazyky… Bouře v něm vrcholila.

Pokoušel se rozumově odolávat touze po stavu divocha, ale moc to nepomáhalo. Začal myslet na Dennyho, na svého syna. Musí se držet zuby nehty lidskosti, alespoň kvůli němu. Snažil se znovu přivolat lásku, kterou kdysi k svému chlapci cítil, zkoušel znovu tu lásku zachytit, zhmotnit, aby ji mohl vykřiknout, ale zbyl jen tichý šepot dávných vzpomínek ukrytých v hlubinách jeho paměti. Jeho schopnost milovat vyprchala, podobně jako hmota vyvřela z jádra bytí po Velkém třesku, který stvořil vesmír. Jeho láska k Dennymu byla dnes co do času i místa tak vzdálená, že připomínala hvězdu na opačném konci vesmíru, jejíž svit si jen nejasně uvědomujeme, s nepatrnou schopností něco ozářit a žádnou silou hřát. A přesto i tento slabý záchvěv citu mohl posloužit jako základ, kolem něhož se vytvoří představa o sobě samém jako o lidské bytosti. Lidské především a vždycky o člověku, ne o nějaké příšeře na všech čtyřech, s klouby otloukajícími zem. ale člověku, člověku.

Rychlý dech se pomalu uklidňoval. Tlukot srdce z nemožně rychlého buchbuchbuchbuchbuchbuchbuchbuch zpomalil na frekvenci sto až sto dvacet tepů za minutu, což bylo pořád dost, jako kdyby běžel, ale zlepšovalo se to. Hlava se mu také pročistila, i když ne zcela, protože krvavý parfém dosud nevyprchal.

Odtrhl se od prádelníku a dopotácel se k Penniworthovi.

Mladý policista byl pořád stočený do klubíčka, tak těsně, jak jen dospělý člověk dokáže. Stopy po podobě regresivisty zůstaly na rukou a obličeji, ale byl znatelně spíš člověk než zvíře. Neustálé omílání matčina jména zdá se účinkovalo stejně dobře jako tenounká nitka lásky, která zbyla Lomanovi.

Loman v jedné ruce křečovitě svíral pistoli. Přistoupil k Penniworthovi a vzal ho za paži. „ Honem, Pojď odsud, chlapče, Pojď z tohohle smradu.“

Penniworth porozuměl a ztěžka se postavil na nohy. Opíral se o Lomana a nechal se vést z místnosti, pryč od dvou mrtvých regresivistů, halou až do obývacího pokoje.

Tady puch moči naprosto přehlušil jakýkoli náznak vůně krve, která by sem mohla v tenkých praméncích proniknout z ložnice. Tak to bylo lepší. Nebyl to špatný puch, jak se jim předtím zdálo, ale kyselý a pročišťující.

Loman usadil Penniwortha do křesla, jediného čalouněného nábytku v místnosti, který nebyl rozervaný na kousky.

„ Budeš v pořádku?“

Penniworth k němu vzhlédl, chvíli váhal a pak přikývl. Všechny znaky zvířete zmizely, ačkoli pleť měl stále podivně zvlněnou, puchýřkovitou. Ještě se měnila. Obličej vypadal, jako by se na něj vrhl roj včel, obrovské kulaté lupínky od čela k bradě a od ucha k uchu, napříč měl dlouhé podlitiny, které na bledé pokožce rudě plály. Nicméně Loman pozoroval, že i tenhle jev se ztrácí, a Neil Penniworth plně zdůraznil své lidství. Své fyzické lidství, přinejmenším.

„ Seš si jistý?“

„ Ano.“

„ Tak tu zůstaň.“

„ Ano.“

Loman vešel do předsíně a otevřel přední dveře. Stráž venku byla jako na trní kvůli všemu tomu střílení a křiku v domě, že málem vypálila na šéfa policie, než jí došlo, kdo to je.

„ Spojte se přes počítač s Shaddackem,“ nařídil Loman. „ Musí sem okamžitě přijet. Teď hned. Musím ho vidět právě teď.“

55

Sam zatáhl tmavě modré závěsy a Harry rozsvítil noční lampičku. Ačkoli to světlo bylo měkké a příliš tlumené, než aby zahnalo víc než stíny v koutech, Tessu přesto bodlo do očí, unavených a podlitých krví.

Poprvé si mohla prohlédnout místnost. Byla zařízená skromně: židle, vedle ní vysoký stolek, dalekohled, dlouhý černý lakovaný prádelník, napodobenina orientálního nábytku, dva stejné noční stolky, v rohu malá lednička, nastavitelné nemocniční lůžko královské velikosti, bez přehozu, ale s množstvím polštářů s veselými barevnými povlaky, ozdobenými cákanci, prahy a puntíky červené, oranžové, růžové, zelené, žluté, modré a černé, jako obrovské plátno namalované dementním a barvoslepým abstraktním malířem.

Harry si povšiml Tessiny i Samovy reakce. „ To je paráda, co, jenže to vám musím vyprávět, jak jsem k tomu přišel. Moje hospodyně paní Hunsboková mi jednou týdně uklízí a nakupuje většinu věcí. Ale každý den posílám Moose na nějakou pochůzku, i kdyby měl přinést jen noviny. Nosí na hřbetě takové… no takové brašny opatřené popruhy, které mu upevním kolem těla. Na každé straně mu visí jedna. Vložím mu do nich papírek a peníze a on si to namíří rovnou do konzumu, kde dostane skoro všechno. Je to jediné místo, kam jde, když s ním nejsem. S prodavačem v tom malém krámku – s Jimmy Ramisem – se známe opravdu dobře. Jimmy si přečte papírek, dá do vaku čtvrtku mléka nebo nějaký mls nebo cokoli chci, vrátí drobné a Moose mi všechno v pořádku přinese. Vycvičili ho opravdu dobře v té Společnosti. Moose se nikdy nerozběhne za kočkou, když má v tašce noviny nebo mlíko.’

Pes zvedl hlavu z Tessina klína, odfrkl a vycenil zuby, jako by se usmál nad tou pochvalou.

„ Jednou přišel domů s věcmi, pro které jsem ho poslal, ale navíc měl sadu těchhle polštářů a povlaků. Zavolal jsem Jimmyho Ramise a zeptal se ho, co to má znamenat, ale Jimmy řekl, že neví, o čem mluvím, že nikdy takové polštáře neviděl. Víte, Jimmyho otci patří nejen tenhle obchod, ale ještě partiovka, kousek za okresní silnicí. Má nepřeberné množství všelijakého zboží, které nejde na odbyt tak, jak si výrobce představoval, kolikrát ho prodávají desetkrát levněji, a i tak mívají problémy, jak se ho zbavit. Jimmy tam ty polštáře nepochybně viděl, došel k názoru, že vypadají pěkně praštěně, a rozhodl se, že si ze mě vystřelí. Ale do telefonu se dušoval: ,Harry, kdybych o tom něco věděl, určitě bych ti to řekl, ale nevím nic.’ A já mu odpověděl: ,Tím chceš říct, že mám věřit tomu, že Moose šel a koupil je z vlastního rozhodnutí a za své?’ ,No, to si ani nemyslím,’ pokračoval Jimmy, ,spíš mě napadlo, že je někde čmajznul.’ A já se ho zeptal: Jak se mu teda podařilo poskládat je tak pěkně do tašek?’ A Jimmy na to: ,Nevím, Harry proč tomu psovi nadáváš, připadá mi, jako by podle tebe neměl dobrý vkus?’ „

Tessa viděla, jak Harry příběh vychutnává, a taky věděla, proč ho má tak rád. Ten pes byl pro něj dítě, bratr i přítel v jedné osobě, všechno dohromady, a Harry byl pyšný, když si lidé mysleli, že Moose je chytrý. A co je ještě důležitější, Jimmyho žertík zařadil Harryho do společnosti, nejen jako invalidu připoutaného k domovu, ale jako jednoho z celku, člověka, který žije ve městě skutečný život. Jeho osamělé dny poznamenalo několik takových událostí.

„ Ty jsi ale chytrý pejsek,“ pochválila Tessa Moose.

„ V každém případě jsem poprosil paní Hunsbokovou,“ dodal Harry, „ aby mi je hned příště povlékla, jako legrácku, ale svým způsobem se mi líbí.“

Když Sam zatáhl závěsy i v druhém okně, vrátil se na vysokou židli, natočil obličej k Harrymu a řekl: „ Jsou to nejkřiklavější povlaky, jaké jsem kdy viděl. Nebudí vás v noci?“

Harry se usmál. „ Nic mě nedokáže vzbudit, spím jako nemluvně. Lidi v noci nemůžou zamhouřit oči, protože se starají, co bude, co se jim může přihodit. Ale mně se už to nejhorší stalo. Nebo leží a přemýšlejí o minulosti, o tom, jak věci mohly být a nebyly, ale já tohle nedělám, protože mně na tom nezáleží.“ Úsměv mu povadl, když dodal: „ Tak co teď? Co uděláme?“

Tessa pomalu sundala Moosovu hlavu z klína, postavila se, oprášila pár chlupů z džínů a řekla: „ Dobře, tak telefony nefungují, Sam nemůže zavolat na ústředí, a když se pustíme do města, riskujeme, že narazíme na Watkinsovy hlídky nebo na ty bubáky. Jinak nemůžeme dělat nic než se odtud dostat autem.“

„ Nezapomeňte na blokádu na silnicích.“

„ Dobrá, připouštím, že musíme ujet v náklaďáku, v něčem velikém a ošuntělém, proboxovat se těmi zatracenými zátarasy, namířit si to na dálnici a pryč z dosahu jejich pravomoci. I kdyby nás dohnali místní policajti, bude to dobré, protože Sam je jako agent může donutit, aby zavolali do FBI, tam by potvrdili jeho poslání, a pak se policajti přidají na naši stranu.“

„ Kdo je tady agent FBI?“ zeptal se Sam.

Tessa cítila, že rudne. „ Promiňte. Víte, my, co děláme dokumentární pořady, jsme vždycky tak trochu i producenti, někdy producenti, režiséři a scenáristé dohromady. Aby fungovala umělecká stránka, na prvním místě musí fungovat obchodní, takže jsem zvyklá napřed všechno důkladně plánovat. Nechtěla jsem vám šlápnout na kuří oko.“

„ Klidně si na ně šlápněte.“

Sam se usmál. Líbilo se jí, když se usmíval. Napadlo ji, že ji k němu něco přitahuje. Nebyl ani krasavec, ani šereda, ani to, co mnozí nazývají obyčejný. Byl spíš… těžko říct, ale vypadal mile. Vycítila z něho nějaké temné síly, něco hlubšího než stávající obavy z událostí v Moonlight Cove – možná smutek nad ztrátou, možná dlouho potlačovaný vztek, vztahující se k nějaké nespravedlnosti, která se mu stala, snad celkový pesimismus pramenící z příliš častých kontaktů s nejhoršími vrstvami společnosti. Ale když se usmál, změnil se.

„ Opravdu chcete prorazit s náklaďákem?“ zeptal se Harry.

„ Snad jako poslední možnost,“ odpověděl Sam. „ Ale museli bychom najít nějaký obrovský vůz a pak ho ukrást, a to samo o sobě je nesnadná operace. Kromě toho mohou mít u těch zátarasů brokovnice, s nestandardními náboji, možná automatické zbraně. Nechtěl bych projíždět takovou palbou ani v kamiónu. Můžete jet třeba do horoucích pekel v tanku, ďábel na vás stejně vztáhne ruce kdekoli, takže ze všeho nejlepší je tam nechodit.“

„ Kam tedy půjdeme?“ zeptala se Tessa.

„ Na kutě,“ odpověděl Sam. „ Existuje cesta, jak se odsud dostat, jak se spojit s FBI. Vidím tu možnost koutkem oka, ale když se podívám přímo, zmizí. Je to proto, že jsem k smrti utahaný. Potřebuju dvě hodiny spánku, abych se osvěžil a začal myslet logicky.“

Tessa byla také vyčerpaná, ačkoli po tom, co se stalo v Cove Lodge, se sama trochu divila, že nejen může, ale že i chce spát. Když stála ve svém motelovém pokoji a naslouchala výkřikům umírajících a divokému jekotu zabijáků, ani ji nenapadlo, že ještě někdy usne.

56

Shaddack přijel k Peyserům pět minut před čtvrtou. Raději si vzal tmavě hnědou dodávku se silně zabarvenými skly než svůj mercedes, protože mezi sedadly, kam návrhář původně plánoval vestavěnou lednici, instalovali terminál počítače. Za noci tak bohaté na události nebylo marné zůstat napojený na informační systém, který jako pavouk opřádá jemnými sítěmi celé Moonlight Cove. Zaparkoval na asfaltové krajnici dvouproudé vozovky přímo před domem.

Když přecházel dvůr k přednímu vchodu, od Tichého oceánu k němu dolehlo vzdálené dunění. Silný západní vítr, ženoucí mlhu k východu, nesl bouři. Během posledních dvou hodin potáhly oblohu vířící mraky a zaclonily jasné hvězdy, které vždy jen nakrátko blikly mezi mizející mlhou a přicházející bouří. Teď byla noc velmi temná a hluboká. Shaddack se navzdory vlněnému svrchníku, pod nímž měl stále teplákovou soupravu, otřásl.

V černobílém voze na příjezdové cestě seděli dva policisté. Pozorovali ho, bledé obličeje za zaprášenými okénky, a on si s uspokojením představoval, že se na něj dívají se směsicí strachu a úcty, protože v určitém slova smyslu je stvořil.

Loman Watkins na něj čekal v přední místnosti. Byla naprosto zdemolovaná. Neil Penniworth seděl na jediném nezničeném kousku nábytku, hluboce otřesený, nedokázal se podívat Shaddackovi do očí. Watkins přecházel sem a tam. Pár cákanců krve mu ušpinilo uniformu, ale vypadal nezraněný. Jestli utrpěl nějaká zranění, musela být malá a už se zahojila. Ta krev patří nejspíš někomu jinému.

„ Co se tu stalo?“ zeptal se Shaddack.

Watkins jeho otázku přešel a obrátil se na policistu: „ Běž ven do vozu, Neile. A drž se drahých chlapů.“

„ Ano, pane,“ odpověděl Penniworth. Choulil se v křesle, hlavu sehnutou, a pozoroval špičky bot.

„ Budeš v pořádku, Neile.“

„ Myslím, že ano.“

„ To nebyla otázka. To bylo konstatování: Budeš v pořádku. Máš dost sil vzdorovat. Už jsi to prokázal.“

Penniworth přikývl, vstal a zamířil ke dveřím.

„ Co se to tady děje?“ zeptal se znovu Shaddack.

Watkins ukázal ke dveřím do haly na opačném konci pokoje. „ Pojďte se mnou.“ Hlas mu zněl tvrdě a chladně, chvěl se strachem a vztekem a zřetelně postrádal jistou dávku nechtěné úcty, s níž Loman Watkins mluvil s Shaddackem od té doby, co byl konvertovaný.

Shaddack, znechucený změnou ve Watkinsově chování, se zamračil a znepokojeně ho následoval do haly. Policista se zastavil před zavřenými dveřmi a obrátil se k němu. „ Řekl jste mi, že jste nám zvýšil biologickou výkonnost, když jste nám v injekcích podal ty… biochipy.“

„ To není přesný výraz, opravdu. Nejsou to chipy, ale nepředstavitelně malé mikrosféry.“

Navzdory existenci regresivistů a pár dalším problémům, které se při projektu Moonhawk objevily, Shaddackova pýcha na to, čeho dosáhl, neochabla. Drobné závady se odstraní, všelijaké mouchy v systému vychytají. Ale on zůstává géniem svého věku. Podvědomě cítil, že je to pravda, byl si tím jistý, jako si jsou lidé jisti místem, odkud vychází slunce.

Génius…

Obyčejné silikonové mikrochipy, které umožnily revoluci v počítačové technice, připomínaly velikostí nehty a obsahovaly milión obvodů vyleptaných fotolitografií. Nejmenší obvod na takovém chipu byl silný jako jedna setina lidského vlasu. Zmenšení rozměrů znamenalo první krok k získání rychlého počítače, k zlepšení jeho funkce i kapacity.

Mikrosféry vyvinuté v New Wave byly co do rozměru jednou čtyřtisícinou mikrochipu. Na každé bylo natištěno čtvrt miliónu obvodů díky naprosto nové rentgenové litografii, kterou dokázali vyleptat obvody na tak nepředstavitelně malém prostoru, aniž povrch musel být dokonale čistý.

Konverze Starých lidí v Nové začala injekcí obsahující statisíce těchto mikrosfér v roztoku, který vpravili do krevního oběhu. Co do biologické funkce se vzájemně doplňovaly, ale materiál sám o sobě se choval biologicky inertně, takže narušil imunitní systém. Existovaly různé typy mikrosfér. Některé působily ve směru k srdci, to znamená, že se pohybovaly žílami k srdci a tam se usídlily, shlukly se ke stěnám cév, které vyživovaly srdeční sval. Další mikrosféry směřovaly k játrům, plicím, ledvinám, do střev, k mozku a tak dále. Poblíž míst určení se shlukly ve svazky a byly konstruovány tak, že se jejich obvody při jakémkoli dotyku propojily.

Tyhle svazky, roztroušené po celém těle, nakonec představovaly padesát miliard použitelných obvodů, jejichž potenciál pro zpracování údajů povážlivě převyšoval schopnosti superpočítače osmdesátých let. V porovnání s ním byl do lidského těla nitrožilně vpraven super-superpočítač.

Moonlight Cove a nejbližší okolí neustále zaplavovalo vysílání z parabolických mikrovlnných antén na střeše hlavní budovy v New Wave. Zlomek tohoto vysílání zahrnoval policejní počítačový systém, jiný sloužil k tomu, aby dodal energii mikrosférám v každém Novém člověku.

Jen malé množství sfér bylo vyrobeno z jiného materiálu a sloužilo jako elektromagnetické měniče a rozdělovače energie. Když někdo ze Starých lidí dostal třetí injekci mikrosfér, energetické sféry náhle přitáhly tohle mikrovlnné vysílání a změnily ho v elektrický proud, který rozdělily po celé síti. Úhrnná energie, potřebná k tomu, aby systém fungoval, byla nepředstavitelně malá.

Další specializované sféry v každém svazku představovaly paměťové jednotky. Některé z nich nesly program, který bude řídit celý systém. Ten program byl vybaven okamžitou energií, která vstoupí do sítě.

„ Už dávno jsem přesvědčen o tom,“ řekl Shaddack Watkinsovi, „ že základním problémem člověka jako živočicha je jeho extrémní citové založení. Já jsem vás od tohoto břemene osvobodil. Učinil jsem vás nejen duševně, ale i tělesně zdravějšími.“

„ Ale jak? Vím příliš málo o tom, jak Změna funguje.“

„ Jste teď kybernetickým organismem – to znamená částečně člověkem, částečně strojem – ale tomu nemusíte rozumět, Lomane. Telefon taky užíváte, aniž vůbec tušíte, na jakém principu funguje a jak se vyvíjel. Nevíte, jak je sestrojen počítač, ale můžete s ním pracovat. Tak proč byste měl chápat, jak pracuje počítač ve vás, abyste ho mohl užívat?“

Watkinsovy oči zkalil strach. „ Užívám ho… nebo on užívá mě?“

„ Samozřejmě že vás neužívá.“

„ Samozřejmě…“

Shaddacka zajímalo, co se tu dnes v noci vlastně stalo, že to ve Watkinsovi vzbudilo tak úzkostný strach. Byl zvědavý víc než kdykoli předtím, co spatří v ložnici, na jejímž prahu se zastavili. Ale naléhavě si uvědomoval, že Watkins je nebezpečně vzrušený a že, i když je to mrzuté, musí počkat a uklidnit ho.

„ Lomane, shluky mikrosfér ve vás nejsou podstatou vašeho myšlení. Ten systém sám o sobě není inteligentní. Je to služebník. Osvobozuje vás od škodlivých emocí.“

Hluboké city – nenávist, láska, závist, žárlivost, celý dlouhý seznam lidských emocí – pravidelně destabilizují biologické funkce v těle. Lékařské výzkumy prokázaly, jak jednotlivé emoce povzbuzují produkci různých chemických sloučenin v mozku a že tyto sloučeniny na oplátku nutí různé orgány a tkáně lidského těla, aby zvýšily, zredukovaly či změnily svou funkci ne zcela produktivním způsobem. Shaddack byl přesvědčený, že člověk, jehož tělo je řízeno city, nemůže být zcela zdravý a nikdy nedokáže myslet naprosto bystře.

Mikrosférový počítač v Novém člověku monitoruje každý orgán v těle. Jakmile zachytí produkci aminokyselin a ostatních chemických látek, které vznikají v důsledku silných emocí, užije elektrické stimuly, které nahradí činnost mozku a ostatních orgánů, přeruší proud a vyloučí tak fyzické důsledky emocí nebo přímo emoce samé. Ve stejném okamžiku vyvolá počítač hojnou produkci jiných sloučenin, které potlačí nežádoucí emoce, takže odstraní nejen samu příčinu, ale i její důsledek.

„ Osvobodil jsem vás od všech citů kromě strachu,“ pokračoval Shaddack, „ který je nezbytným pudem sebezáchovy. Teď, když chemie těla už nepodléhá divokým zvratům, můžete myslet daleko jasněji.“

„ Pokud jsem si všiml, nestal se ze mě ze dne na den génius.“

„ Ano, možná že jste ještě nepostřehl větší duševní schopnosti, ale za čas je postřehnete.“

„ Kdy?“

„ Jakmile se vaše tělo očistí od reziduí citového balastu. Zatím je váš vnitřní počítač,“ slabě Watkinse popleskal, „ naprogramován tak, aby užíval systém elektrických stimulů, které nutí tělo vytvářet zcela nové sloučeniny aminokyselin. Ty udržují vaše cévy čisté a průchodné, zabíjejí rakovinné buňky v okamžiku, kdy se objeví, a vyvolávají dvojnásobné množství životních pochodů, které z vás dělají daleko zdravějšího člověka a bezpochyby podstatně prodlužují život.“

Shaddack předpokládal, že u Nových lidí se proces hojení zrychlí, ale byl překvapený téměř zázračným tempem, jímž se rány zacelovaly. Stále docela nechápal, jak se nové tkáně mohou tak rychle formovat. Jeho současná práce na projektu Moonhawk se zaměřila na příčiny tohoto efektu. Daného tempa hojení nedosáhli zadarmo, metabolismus se zrychlil natolik, že se tuk v těle spaloval příliš překotně, že se rána sice zavřela během pár vteřin či několika minut, ale člověk se stal o mnoho kilogramů lehčím, vyprahlým a ďábelsky hladovým.

Watkins se zamračil a otřel si třesoucí se ruku o zpocenou tvář. „ Snad rozumím tomu, že se může hojení urychlit, ale odkud bereme schopnost k takovému přetvoření těla, k regresi do různých forem? Jistě to nejsou jen shluky biologických sloučenin, které nás rozervou a znovu dají dohromady během minuty či dvou. Jak se tohle může dít?“

Na okamžik se pohledy obou mužů střetly, pak se Shaddack odvrátil a odkašlal si: „ Poslyšte, tohle všechno mohu vysvětlit později. Jenže teď zrovna chci Peysera. Doufám, že se vám ho povedlo udržet pod kontrolou bez větší úhony.“

Shaddack došel ke dveřím. Než je stačil otevřít, Watkins ho popadl za zápěstí a zadržel ho. Shaddacka to šokovalo. Nikdy nikdo se ho nesměl dotýkat.

„ Dejte ty pracky pryč!“

„ Jak se může tělo tak rychle a náhle přetvařovat?“

„ Řekl jsem vám, že si o tom promluvíme později.“

„ Ted!“ Watkinsovi samým odhodláním ztvrdly rysy. „ Teď hned. Jsem tak vyděšený, že nemůžu uvažovat rozumně. Nemůžu fungovat při takovéhle hladině strachu, Shaddacku. Podívejte se na mě. Jak se klepu. Mám pocit, že vybuchnu a rozletím se na tisíc kousků. Vy netušíte, co se tu dnes večer stalo, jinak byste se cítil stejně. Musím znát odpověď. Jak se naše těla tak náhle změní?“

Shaddack chvíli váhal. „ Už na tom pracuju.“

Watkins překvapením pustil Shaddackovo zápěstí. „ Vy… chcete tím říct, že nevíte?“

„ Jsou to nepředvídané účinky. Začínám to chápat,“ což byla lež, „ ale ještě mi zbývá spousty práce.“ Nejdřív je třeba porozumět fenomenální schopnosti, s níž se hojí zranění Nových lidí, což je nepochybně jedna stránka téhož procesu, který umožňuje kompletní metamorfózu do nelidské podoby.

„ Dostal jste nás do toho, aniž byste věděl, co to s námi může udělat?“

„ Věděl jsem, že je to pro vaše dobro, že vám dávám velký dar,“ odbyl ho Shaddack netrpělivě. „ Žádný vědec nemůže nikdy předpokládat všechny vedlejší účinky. Musí pokračovat s přesvědčením, že ať jsou vedlejší účinky jakékoli, nikdy nepřeváží výhody.“

„ Ale ony je převáží,“ řekl Watkins a měl přitom tak blízko k vzteku, jak jen je to u Nového člověka možné. „ Panebože, jak jste nám to mohl udělat?“

„ Udělal jsem to pro vás.“

Watkins na něj chvíli zíral, pak prudce strčil do dveří ložnice: „ Tak se podívejte!“

Shaddack vešel do místnosti, kde koberec a stěny nasákly krví. Zašklebil se nad smradem, který ho zavalil. Všechny biologické pachy mu připadaly neobvykle odpudivé, pravděpodobně proto, že mu připomínaly, ve srovnání se stroji, nedokonalost a nečistotu lidských bytostí. Zastavil se nad první mrtvolou –ležela tváří dolů blízko dveří –, prohlédl ji a podíval se přes celou místnost na další. „ Jsou dva? Dva regresivisti, a vy jste je oba zabili? Dvě šance zkoumat psychologii těch degenerátů, a vy jste zahodil obě příležitosti?“

Watkinse se ta výtka nedotkla. „ Šlo přitom o život. Jinak bych to nezvládl.“

Zdálo se, že je rozezlen tak, jak by Nový člověk neměl být, ačkoli v jeho ledovém vystupování hrál spíš svou roli strach než zuřivost. Strach byl přijatelný.

„ Peyser byl regresivista, už když jsme přijeli,“ pokračoval Watkins. „ Prohledali jsme dům a našli jsme ho v téhle místnosti.“

Když Watkins popisoval to střetnutí do všech podrobností, Shaddacka se zmocnila zlá předtucha. Nehodlal se s ní svěřovat a ani ji nechtěl připustit. Když promluvil, nechal v hlase znít jen hněv, ne strach: „ Snažíte se mně namluvit, že Sholnick i Penniworth jsou regresivisti, že dokonce i vy jste regresivista?“

„ Sholnick byl regresivista, ano. Podle mého názoru Penniworth není – ještě ne —, protože s úspěchem odolal tomu volání. Stejně jako jsem mu odolal já.“ Watkins pohlédl Shaddackovi do očí a Shaddacka to znovu znepokojilo. „ To, co vám povídám, je totéž, co jsem se vám snažil tak mnohomluvně vysvětlit před několika hodinami: Každý z nás, naprosto každý, je potenciální regresivista. Není to jen vzácné onemocnění mezi Novými lidmi. Je to v nás všech. Nepodařilo se vám stvořit nové a lepší lidi o nic víc, než se v Hitlerově říši podařilo vypěstovat geneticky čistou rasu. Vy nejste Pánbůh, vy jste doktor Moreau.“

„ Tímhle tónem se mnou nebudete mluvit!“ vykřikl Shaddack, protože si nebyl jist, kdo to ten doktor Moreau vlastně je. Jméno mu bylo mlhavě povědomé, ale nevěděl, kam je zařadit. „ Neměl byste ani na minutu zapomínat, kdo jsem. To vám doporučuju.“

Watkins ztišil hlas, pravděpodobně si znovu uvědomil, že Shaddack může umlčet Nové lidi skoro tak snadno, jako by sfoukl svíčku. Ale pokračoval energicky jen s nepatrnou dávkou respektu: „ Ještě pořád jste neodpověděl na tu nejzávažnější otázku.“

„ A to je co?“

„ Copak jste mě neposlouchal? Řekl jsem, že Peyser v tom uvízl jako v pasti. Nemohl se už změnit do původní podoby.“

„ Velmi pochybuji, že by ve změněném stavu uvízl. Noví lidé dokážou naprosto kontrolovat svá těla, daleko víc, než jsem vůbec předpokládal. Jestli se nedovedl změnit do lidské podoby, byla to přísně vzato psychologická záležitost, psychický blok. Ve skutečnosti se nechtěl změnit.“

Watkins chvilku němě zíral, pak potřásl hlavou: „ Přece nejste tak zabedněný, nebo ano? Vždyť je to totéž. K čertu, přece je fuk, jestli je to čistě psychologická záležitost. Ať je to tak nebo tak, na výsledku to nic nemění. Působí to úplně stejně. Byl připíchnutý jak brouk, pod zámkem, chycený do pasti své degenerované podoby.“

„ Takhle se mnou nebudete mluvit,“ opakoval Shaddack ostře, jako by to opakování rozkazu působilo stejně jako při výcviku psa.

Přes fyziologickou nadřazenost a eventuální nadřazenost duševní Noví lidé byli pořád lidmi, a pokud v nich zbylo něco lidského, výkonností se nevyrovnali strojům. U kompjútru můžeš jednou provždy naprogramovat povel. Počítač si ho drží v paměti a vždycky se jím řídí. Shaddacka zajímalo, jestli bude někdy s to dovést vývoj Nových lidí na tak špičkovou úroveň, že by budoucí generace fungovaly stejně snadno a spolehlivě jako průměrný PC IBM.

Z Watkinse šel strach. Bledý obličej měl zalitý potem, podivné, vyděšené oči svítily. Když postoupil o dva kroky kupředu, Shaddack se zachvěl a chtěl couvnout. Ale necouvl a nepřestal hledět Watkinsovi do očí, díval se tak vzdorovitě, jako by se díval do očí nebezpečnému německému ovčákovi, kdyby ho zahnal do kouta.

„ Podívejte se na Sholnicka,“ řekl Watkins a ukázal na mrtvolu u svých nohou. Špičkou boty ji obrátil.

Sholnick byl prostřílený jako řešeto a zalitý krví, ale bizarní mutace nešla popřít. Snad nejstrašněji působil nevidomý pohled žlutých očí s černou duhovkou, ne okrouhlou jako u lidí, ale oválnou jako oči hada.

Venku zuřila bouře, dunění bylo hlasitější, než když Shaddack přecházel trávník u předního vchodu Peyserova domu.

„ Podle vašeho vysvětlení,“ pokračoval Watkins, „ tihle regresivisté podstupují chtěnou degeneraci.“

„ Přesně tak.“

„ Řekl jste, že celou historii vývoje lidstva máme zakódovanou v genech, že v sobě stále neseme stopy toho, čím jsme jako druh bývali, a že jsme degenerovali na stvoření, která najdeme na spodních příčkách vývojového žebříčku.“

„ Co tím sledujete?“

„ Tohle vysvětlení dávalo jakýs takýs praštěný smysl, když jsme v kině chytili Coombse. Byl spíš opice než člověk, něco mezi.“

„ Žádný praštěný! Dokonalý smysl!“

„ Ano, ale kristepane podívejte se na Sholnicka, pořádně si ho prohlédněte! Když jsem ho odbouchl, byl skoro transformovaný do nějaké zpropadené příšery, trochu člověk, trochu ještěrka nebo had. Chcete mi namluvit, že jsme se vyvinuli z plazů, že v sobě nosíme geny ještěrů z doby před milióny let?“

Shaddack vrazil obě ruce do kapes kabátu, aby jeho obavy neprozradilo nervózní gesto nebo chvění. „ První život na Zemi probíhal v moři, pak se něco vyplazilo na břeh – ryba se zárodečnými končetinami – a ryby se vyvinuly do praplazů. A z téhle větve se oddělili savci. Jestliže v sobě nenosíme skutečné zlomky genetického materiálu těchto praplazů – a já věřím, že nosíme –, pak v sobě máme přinejmenším paměť rasy z téhle vývojové etapy, zakódovanou nějakým jiným způsobem, kterému zcela nerozumíme.“

„ Vy si ze mě děláte psinu, Shaddacku.“

„ A vy mě provokujete.“

„ K čertu provokuju. Pojďte. Pojďte se mnou a podívejte se zblízka na Peysera. Býval kdysi vaším přítelem, ne? Pořádně si ho prohlédněte a neuhýbejte očima, abyste viděl, co se stalo, než umřel.“

Peyser ležel natažený na zádech, nahý, pravou ruku vytrčenou před sebe, druhou přehozenou přes hrudník, proděravěný dvěma dávkami. Tělo i tvář – s nelidským čenichem a tesáky, nicméně stále trochu připomínající Mikea Peysera – patřily otřesně zrůdné příšeře, lidskému psu, vlkodlakovi, někomu či něčemu, co se hodilo na maškarní bál nebo do starých filmových hororů. Hrubá kůže, nepravidelný štětinatý porost. Mocné pracky s ostrými drápy.

Protože okouzlení a zájem převážily nad znechucením a strachem, povytáhl si Shaddack svrchník, aby si kraje neumazal od krve, a popošel k Peyserovi. Chtěl si ho pozorně prohlédnout.

Watkins si dřepl z druhé strany mrtvoly.

Zatímco oblohou křižovaly hromy a blesky, mrtvý muž hleděl nepřítomně na strop ložnice očima, které byly příliš lidské ve srovnání se zbytkem jeho deformovaného vzezření.

„ Chcete mi namluvit, že jsme se vyvinuli z psů či vlků?“ zeptal se Watkins.

Shaddack neodpověděl.

„ Chcete mi namluvit,“ vedl Watkins svou, „ že v sobě neseme geny psa, že Bůh vzal žebro z prehistorické Lassie a uplácal člověka ještě předtím, než vyjmul žebro Adamovi a stvořil Evu?“

Shaddack se zvědavě dotkl jedné z Peyserových rukou, určených k zabíjení tak jistě jako bajonet vojáka. Na dotek to připomínalo maso, jen o něco chladnější než u žijícího člověka.

„ To nemůžete vysvětlit biologicky,“ Watkins upřel přes mrtvolu pohled na Shaddacka. „ Tuhle podobu vlka nemohl Peyser vylovit v hloubi paměti rasy, uložené v genech. Tak jak se v to mohl změnit? Tady nezapůsobily jenom biochipy. Skrývá se za tím něco jiného… podivného.“

Shaddack přikývl. „ Ano.“ Náhle se mu zjevilo vysvětlení, které ho vzrušilo. „ Něco mnohem podivnějšího… ale… pravděpodobně tomu rozumím.“

„ Tak mi to vysvětlete. Rád bych tomu rozuměl i já. Ať mě čert vezme, jestli ne. Rád bych to pochopil. Než se to stane mně samotnému.“

„ Existuje teorie, že forma je projevem vědomí.“

„ Opravdu?“

„ Tvrdí, že jsme to, za co se považujeme. Nemluvím o nějaké populární psychologii, nic takového. Myslím to fyzicky. Možná máme potenciál stát se, čímkoli si zamaneme, schopnost odsunout morfologickou stagnaci diktovanou naším genetickým dědictvím.“

„ Kecy,“ vybuchl Watkins.

Shaddack se vztyčil. Znovu strčil ruce do kapes. „ Nechte mě, ať vám to můžu vysvětlit: Teorie říkají, že vědomí je největší síla ve vesmíru, že může přizpůsobit fyzický svět svým přáním a tužbám.“

„ Převaha myšlení nad hmotou?“

„ Přesně tak.“

„ Jako výstup při estrádě, když někdo silou myšlenek ohýbá lžičky nebo zastaví hodinky,“ ušklíbl se Watkins.

„ Tihle lidé jsou obvykle podvodníci a šarlatáni, jak je podezírám. Ale… ano, možná že ta síla je opravdu v nás. Pouze nevíme, jak ji vyvolat, protože jsme před milióny let dovolili fyzickému světu, aby nás ovládal. Zvyky, stagnací, tím, že jsme dávali přednost řádu před chaosem, jsme zůstali vydáni na milost a nemilost fyzickému světu. Ale to, o čem tu hovoříme,“ řekl Shaddack a ukázal na Sholnicka a Peysera, „ je daleko složitější a dráždivější než ohýbání lžiček silou vůle. Peyser cítil volání po regresi z důvodů, kterým nerozumím, pravděpodobně pro čiré vzrušení z …“

„ Pro čiré vzrušení,“ Watkins klesl hlasem, ztišil ho, skoro šeptal, ale prostupovaly ho tak silný strach a duševní muka, že otřásl i Shaddackovým chladem. „ Síla zvířat je vzrušující. Potřeby zvířat. Cítíte animální hlad, zvířecí chtíč, žízeň po krvi – a táhne vás to tím směrem, protože se to všechno jeví… tak… tak jednoduché a silné, tak přirozené. To je osvobození.“

„ Osvobození?“

„ Osvobození od odpovědnosti, od starostí, od tlaku civilizovaného světa, od toho, že člověk musí příliš přemýšlet. Pokušení degenerovat je strašlivě silné, protože cítíte, že život se pak mnohokrát zjednoduší a bude mnohonásobně vzrušující,“ vysvětloval Watkins. Zjevně hovořil o tom, co cítil, když málem podlehl regresi. „ Když se z vás stane zvíře, celý život je samé vzrušení, bolest a rozkoš bez potřeby o věcech filozofovat. Tohle je rozhodně součást toho stavu.“

Shaddack ani nedutal, znepokojený vášní, s níž Watkins – obvykle nevýmluvný člověk – vysvětloval touhu po regresi.

Další hromobití otřáslo oblohou, daleko mocnější než to předešlé. Hlučné zapraštění blesku rezonovalo v oknech ložnice.

„ V každém případě,“ řekl Shaddack, „ důležité je, že degenerace neprobíhala po lidské genetické linii, když Peyser pocítil touhu stát se zvířetem, lovcem.“ Hlava mu pracovala na plné obrátky. „ Podle jeho názoru byl zjevně vlk největší z lovců, nejvhodnější forma šelmy, takže on se chtěl stát vlkem.“

„ Přesně tak,“ souhlasil Watkins skepticky.

„ Ano, přesně tak. Převaha myšlení nad hmotou. Metamorfóza je pouze duševní proces. Samozřejmě, dochází taky k fyzickým změnám, ale nemůžeme mluvit o úplné přeměně hmoty… pouze jejích biologických struktur. Základní nukleové kyseliny zůstávají stejné, ale pořadí, v němž jsou zakódované, se drasticky změnilo. Strukturní geny se transformují do operátorových genů silou vůle…“

Shaddackův hlas slábl úměrně k vzrůstajícímu vzrušení, které se vyrovnalo strachu a vyrazilo mu nakonec dech. Projektem Moonhawk dokázal daleko víc, než doufal. Fantastický výsledek byl zdrojem náhlé radosti i sílícího strachu: radosti, protože dal lidem schopnost kontrolovat vlastní fyzickou formu a v konečné fázi nejspíš i celou hmotu jednoduše jen vynaložením vůle, strachu proto, že si nebyl jistý, zda se Noví lidé naučí ovládat správně svou sílu, své schopnosti… nebo zda on je dokáže dál ovládat.

„ Dar, který jsem vám věnoval — fyziologické procesy probíhající za asistence počítače a osvobození od emocí –, uvolňuje sílu vůle nad hmotou. Vědomí může diktovat formu.“

Watkins potřásl hlavou, naprosto konsternován tím, co Shaddack naznačuje. „ Možná že si Peyser přál stát se tím, čím je. Možná že si to přál i Sholnick. Ale ať mě čert vezme, jestli jsem to chtěl já. Když mě přemohla touha po regresi, bojoval jsem s ní jako vyléčený narkoman, který se potí neodolatelnou touhou po heroinu. Nechtěl jsem to. Přemohlo mě to… takovým způsobem, jako když úplněk láká vlkodlaky.“

„ Ne,“ reagoval Shaddack. „ Podvědomě jste se chtěl změnit, Lomane, a bezpochyby jste si to.alespoň trochu přál. Do určité míry jste si to musel přát, protože mluvíte tak přesvědčivě o tom, jak přitažlivá je regrese. Nenechal jste zvítězit myšlení nad tělem pouze proto, že co se týče metamorfózy, balancujete na hranici mezi strachem a touhou. Jestliže ztratíte jen trošku ze svého strachu… nebo kdyby se pro vás degenerace stala jen o fous přitažlivější… tak… pak by se psychologická rovnováha porušila a vy byste regresoval. Ale do změny by nebyla zapojena žádná vnější síla. Došlo by k ní z vaší vůle.“

„ Proč se potom nemohl Peyser vrátit?“

„ Jak jsem řekl, a jak jste vy naznačil, prostě nechtěl.“

„ Byl chycený do pasti.“

„ Pouze do pasti vlastních přání.“

Watkins pohlédl dolů na groteskní mrtvoly regresivistů. „ Co jste to s námi udělal, Shaddacku?“

„ Copak jste nepochopil, co jsem se vám tu snažil vysvětlit?“

„ Co jste to s námi udělal?“

„ Vždyť je to dar!“

„ Nemít žádné city kromě strachu?“

„ Osvobozuje vám to myšlení a dává sílu kontrolovat čistotu formy,“ řekl Shaddack vzrušeně. „ Čemu nerozumím, je… Proč si regresivisti vybrali polozvířecí formu? Jistě máte v sobě sílu procházet evolucí spíš než degenerací, pozvednout se z pouhého člověka k něčemu vyššímu, čistšímu, průzračnějšímu. Pravděpodobně máte i sílu stát se jenom vědomím, intelektem bez fyzické formy. Tak proč si místo toho všichni regresivisti vybrali tohle?“

Watkins pozvedl hlavu, v očích vyhaslý výraz, jako by sám umřel z pouhého pohledu na mrtvoly. „ K čemu je dobré mít sílu a moc Boha, když se nemůžeme zároveň těšit z drobných lidských radostí?“

„ Ale můžete se těšit z čehokoli jiného, z čehokoli chcete,“ namítl Shaddack podrážděně.

„ Jenže z lásky ne.“

„ Cože?“

„ Ne z lásky nebo nenávisti nebo radosti nebo jakéhokoli dalšího citu kromě strachu.“

„ Ale ty vy nepotřebujete. Jejich absence vás osvobozuje.“

„ Vy nejste zabedněný,“ řekl Watkins, „ takže hádám, že to nejste s to pochopit, protože jste v psychologickém smyslu doslova deformovaný… kriplík.“

„Takhle se mnou nesmíte mluvit –“

„Pořád se vám pokouším vysvětlit, proč si všichni vybrali polozvířecí dimenzi spíš než nadlidskou. Myslící stvoření s vysokým stupněm intelektu nemůže prožívat žádnou rozkoš odděleně od emocí. Když odepřete lidem city, odepřete jim všechny radosti, takže hledají alternovaný stav, v němž city a radosti nejsou spojeny – život nemyslícího zvířete.“

„ Nesmysl. Vy jste –“

Watkins ho znova ostře přerušil. „ Poslouchejte, proboha vyslechněte mě. Pokud si pamatuju, dokonce i Moreau naslouchal svým stvořením.“

Tvář teď měl rudou místo bledé. Oči už dávno nehleděly zkaleně, vrátila se do nich určitá divokost. Stál pouze krok dva od Shaddacka, zdálo se, že se nad ním tyčí, ačkoli on byl ten menší z nich. Vypadal vyděšeně, hrozně vyděšeně – a nebezpečně.

„ Vezměme si sex – základní lidskou rozkoš. Aby byl člověk v této oblasti zcela uspokojený, musí sex doprovázet láska nebo přinejmenším určitá náklonnost. Pro psychicky narušeného člověka může být pořád uspokojivý, i když je spojený s nenávistí nebo pýchou na nadřazené postavení. Dokonce i negativní emoce mohou pro takového člověka ten akt učinit příjemným. Ale když to děláte bez citu, nemá to smysl, je to jen hovění hloupému rozmnožovacímu pudu zvířat, pouze rytmická funkce stroje.“

Po obloze sjel blesk a na chvilku ozářil ložnici, vzápětí hromobití otřáslo domem. Nebeské vzplanutí bylo na okamžik jasnější než svit osamělé lampičky. V prapodivném světle si Shaddack pomyslel, že se s obličejem Lomana Watkinse něco děje… že došlo k posunu v rysech. Ale když světlo pohaslo, vypadal policista jako dřív.

Watkins pokračoval s velikým zaujetím, se vztekem pramenícím z absolutního strachu. „ A to není jen sex. Totéž se děje s ostatními fyzickými radostmi. Například s jídlem. Ano, pořád cítím chuť čokolády, když ji polykám. Ale chuť sama mi dává pouze zlomek toho uspokojení, které jsem pociťoval předtím, než jsem byl konvertován. Toho jste si nevšiml?“

Shaddack neodpověděl a doufal, že nic z jeho chování neprozradilo, že on sám konverzí neprošel. On… samozřejmě čeká, až se celý proces dokonale propracuje v dalších generacích Nových lidí… Ale věděl jistě, že Watkins by reagoval zle, kdyby odhalil, že si jejich stvořitel sám nedopřál požehnání, kterým je obdařil.

„ A víte, proč je v tom méně uspokojení?“ zeptal se Watkins. „ Před konverzí, když jsme jedli čokoládu, se nám její chuť spojovala s tisícem věcí. Když se nám rozpouštěla na jazyku, někde v podvědomí jsme si pamatovali, kdy jsme ji okusili poprvé a všechny další příležitosti, její chuť jsme často spojovali se svátky a oslavami, a proto jsme se cítili dobře. Teď, když jím čokoládu, zbývá jenom ta chuť, ale už se kvůli ní necítím dobře. Vím, že bych měl. Pamatuju se, že taková věc jako „ cítit se dobře“ byla kdysi součástí požitku, ale teď není. Chuť čokolády už nevyvolává citovou ozvěnu. Je to prázdný počitek, to bohatství nám bylo ukradeno. Bohatství emocí, kromě strachu, mi bylo ukradeno, všechno je teď šedivé – podivné, šedivé, jednotvárné –, připadám si, jako bych byl zpola mrtvý.“

Levá půlka Watkinsovy hlavy se vyboulila. Lícní kosti se prodloužily. Ucho začalo měnit tvar a na konci se zašpičatělo.

Shaddack, naprosto konsternován, se od něj odvrátil.

Watkins pokračoval, hlas se mu zvyšoval, slabě polykal hlásky, mluvil vehementně, ale bez skutečného vzteku, se strachem a nezadržitelným nádechem surovosti: „ Proč k čertu by si kdokoli z nás přál změnit se do nějaké vyšší formy a oprostit se od dalších radostí těla a srdce? Intelektuální požitky nestačí, jsou nesnesitelné.“

Watkinsovo čelo se postupně posouvalo a snižovalo se, pomalu tálo jako sněhová stěna na slunci, kolem očí se mu modelovaly silnější očnicové oblouky.

Shaddack ustoupil k prádelníku.

„ Ježíšikriste! Copak jste slepý? Dokonce i člověk, který je připoutaný k nemocničnímu lůžku a ochrnutý od hlavy dolů, má ze života víc! Nikdo mu neukradl city, nikdo je neokleštil na pouhý strach a čistý intelekt. Potřebujeme radost, Shaddacku, radost a potěšení! Život bez nich je hrůzný. Kvůli drobným radostem stojí za to žít.“

„ Přestaňte!“

„ Zbavil jste nás možnosti těšit se z příjemných pocitů, nemůžeme plně prožívat tělesné radosti, protože jsme stvoření vyššího řádu a k skutečnému prožití fyzické radosti potřebujeme cit. Je to ,buď a ,nebo’ v člověku.“

Watkinsovy ruce, sevřené v pěst, se začaly prodlužovat, rostly mu s pokroucenými klouby a tabákově hnědými ostrými drápy…

„ Vy se transformujete!“ vykřikl Shaddack.

Watkins ho ignoroval. Mluvil stále hůř, jak se pomalu měnil tvar jeho úst. „ Takže se přeměňujeme v divochy, do degenerované podoby. Zbavili jsme se svého intelektu. Zvířecí podoba… naše jediné potěšení těla, těla, těla… ale… přinejmenším si už neuvědomujeme, o co jsme přišli, takže potěšení zůstává intenzívní, tak intenzívní, hluboké a sladké, sladké, tak sladké. Udělal jste… naše životy… nesnesitelné, šedé a mrtvé, mrtvé, všichni mrtví, mrtví… takže musíme degenerovat tělesně i duševně… najít existenci, pro kterou bude stát za to žít. My… chceme utéct… od hrozného života, který jste nám dal. Lidé nejsou stroje: Lidé… lidé… lidé nejsou stroje!“

„ Vy regresujete. Proboha, Lomane!“

Watkins se zastavil a chvíli se nedokázal zorientovat. Pak pohodil hlavou, jako by chtěl setřást zmatek jako závoj. Zvedl ruce, podíval se na ně a zařval hrůzou. Pohlédl do zrcadla za Shaddackem a jeho řev zesílil a stal se pronikavějším.

Náhle si Shaddack uvědomil pach krve, kterému už mezitím přivykl. A uvědomil si, že Watkins jím musí být ovlivněn daleko víc. i když ho odpuzuje. Ne, ani v nejmenším ho neodpuzuje, ale vzrušuje ho!

V noci za oknem znovu zarachotil hrom a vzplál blesk. Spustil se déšť, průtrž mlátila do oken a bubnovala na střechu.

Watkins pohlédl na Shaddacka, zvedl raku, jako by ho chtěl uhodit, pak se obrátil a vrávoral z místnosti, do haly, pryč od zvětralého pachu krve. Venku padl na kolena, pak na bok. Stočil se do klubíčka, divoce se třásl, žaludek se mu obracel, kňučel a vrčel a pořád si mumlal: „ Ne, ne, ne, ne, ne.“

57

Když se Loman znovu posadil, opřel se o zeď. Konečně cítil, že se kontroluje. Byl zbrocený potem a zesláblý hladem. Částečná transformace a energie vynaložená k tomu, aby jí nepodlehl, ho úplně vysušily. Ulevilo se mu, ale zároveň se cítil neukojený, jako by měl na dosah ruky nějakou velkou odměnu, ale pak ho smetli, když se jí užuž dotýkal.

Pohltil ho dutý šepot. Zpočátku se domníval, že je to zvuk někde uvnitř, jen v jeho hlavě, nejspíš měkké dunění a sykot mozkových buněk, které se mihotají a umírají od přílišné námahy, jak zabránit volání po regresi.

Otevřel oči, vidění se mu zaostřilo. Pročistilo se – a on hleděl na Shaddacka, který stál na druhé straně haly, hned vedle dveří do ložnice. Trčel tam, s dlouhou tváří, dost bledý na to, aby mohl být pokládán za zjevení, nejspíš za zjevení Smrti samé.

Jestli je tohle Smrt, Loman může klidně vstát a s gustem ji sevřít do náruče.

Sbíral síly, aby se mohl postavit. Nakonec ze sebe vypravil: „ Už žádné konverze. Musíte ty konverze přerušit.“

Shaddack mlčel.

„ Vy je nehodláte zastavit?“

Shaddack na něj zíral.

„ Jste blázen!“ vykřikl Loman. „ Vy jste totálně nepříčetný cvok, i když nemám na vybranou. Musím dělat, jen co chcete vy… nebo se zabít.“

„ Už nikdy se mnou takhle nemluvte. Nikdy. Nezapomínejte, kdo jsem.“

„ Já vím, kdo jste,“ Loman se vydrápal na nohy, rozechvělý a slabý. „ Provedl jste mi to bez mého svolení. A až nadejde čas a já už nedokážu dál vzdorovat tomu volání, až se propadnu na úroveň divocha, až už z vás nebudu k smrti vyděšený, dokážu si přece jen zapamatovat, kde jste, a přijdu si pro vás.“

„ Vy mně vyhrožujete?“ zeptal se Shaddack, naprosto ohromený.

„ Ne,“ řekl Loman. „ Vyhrožovat není to správné slovo.“

„ Nedělejte to. Raději ne. Protože jestli se mně něco stane, Slunce je naprogramováno tak, že vyšle povel, který přijmou shluky mikrosfér uvnitř každého z vás a –“

„ – okamžitě nás usmrtí,“ doplnil Loman. „ Vím to, sám jste mi to řekl. Když půjdete vy, půjdou ostatní s sebou, tak jako ty lidi v Jonestownu před lety, když vypili otrávené Kool-Aid a spolkli to přímo před reverendem Jimem. Vy jste náš reverend Jim Jones, Jim Jones vyššího technického věku, Jim Jones s křemíkovým srdcem a úzce propojenými polovodiči od ucha k uchu. Ne, já vám nevyhrožuju, reverende Jime, protože výhrůžka je pro to příliš dramatický výraz. Člověk, který vyhrožuje, musí cítit něco silného, musí být doběla rozpálený vztekem. Já jsem Nový člověk. Já se jen bojím. To je vše, co dokážu. Bát se. Proto to není výhrůžka, nic takového. Je to slib.“

Shaddack prošel dveřmi ložnice do haly. Zdálo se, že s ním zavál zvenku chladný vzduch. Možná že si to Loman Watkins jen představoval, ale hala vypadala se Shaddackem ledovější. Dlouho si měřili jeden druhého.

Nakonec Shaddack řekl: „ Budete pokračovat v tom, co jsem nařídil.“

„ Nemám na vybranou,“ poznamenal Loman. „ Tak jste mě stvořil – bez možnosti výběru. Ležím vám na dlani, ó Pane, ale není to láska, která mě tam drží –je to strach.“

„ Tak je to lepší,“ podotkl Shaddack.

Otočil se k Lomanovi zády a vyšel z haly. Zamířil do obýváku, pak ven z domu, do noci, do deště.

II.

PATŘÍ JIM NOC

Montgomery mi řekl, že Právo… podivně ochabne,

když padne noc;

Že pak ta zvířata jsou nejsilnější; dobrodružný duch v nich za soumraku zvítězí; troufnou si na věci, o nichž snad ani nesnila.

H. G. Wells: Ostrov doktora Moreaua

1

Ještě před svítáním, po necelé hodině spánku, se Tessa Locklandová náhle vzbudila. Něco ji zastudilo na pravé ruce a pak ji to rychle, horce olízlo. Paži měla volně hozenou přes matraci, ruka jí visela nad kobercem a neznámá bytost pod ní zkoušela, jak chutná.

Posadila se prudce na posteli, neschopná dýchat.

Právě se jí zdálo o masakru v Cove Lodge, o zvířatech, která sotva zahlédla, rychlých a plíživých, s hrozivými zuby a drápy jako dobře nabroušené zahnuté čepele. Teď si pomyslela, že se noční děs zhmotnil, že ty příšery napadly Harryho dům a slídící jazyk je pouhou předehrou náhlého, divokého hryznutí.

Ale byl to jen Moose. Spatřila ho nejasně v tlumené záři, která přicházela zpod dveří od nočního světýlka v prvním patře, a přinejmenším mohla zase popadnout dech. Přední packy položil na matraci, příliš dobře vychovaný, než aby celý vlezl na postel. Tiše kňučel a zdálo se, že se pouze dožaduje pozornosti.

Byla si jistá, že za sebou zavřela. Ale Moose ji už tolikrát přesvědčil o své chytrosti, že vůbec nepochybovala o jeho schopnosti otevřít si, kdy se mu zachce. Vlastně si ihned uvědomila, že dveře uvnitř Talbotova domu jsou opatřené zařízením, které mu tento úkol usnadňuje. Žádné koule místo kliky, ale držadla se západkou, která uvolní zámek, když je stiskne ruka nebo tlapa.

„ Je ti smutno?“ zeptala se Tessa a něžně ho podrbala mezi ušima.

Pes kňučel, s radostí přijímal její laskání.

Obrovské kapky bubnovaly do oken. Lilo jak z konve, proudy deště hlasitě narážely na listí stromů. Do domu se neustále opíral vítr.

„ No, kamaráde, i když je ti tak smutno jako mně, jsem tisíckrát ospalejší a ty musíš mazat pryč.“

Když ho přestala hladit, porozuměl. Váhavě seskočil na podlahu, doťapkal ke dveřím, na okamžik otočil hlavu a pak vyšel do haly. Rozhlédl se na obě strany a zahnul doleva.

Sporé světlo z haly ji přece jen rušilo. Vstala, zavřela dveře a ve chvíli, kdy se vracela ve tmě do postele, pochopila, že se jí hned tak nepodaří usnout.

Za prvé měla na sobě všechno oblečení – džíny, tričko a svetr –, sundala si pouze boty, a to jí na pocitu pohodlí nepřidalo. Ale neměla nervy na to se svlékat, protože pak by byla zranitelnější a neusnula by vůbec. Po tom, co se stalo v Cove Lodge, chtěla být připravená kdykoli uprchnout.

Navíc jí přenechali jedinou volnou ložnici – byla tam ještě jedna, ale nezařízená –, jenže matrace a prošívaný přehoz tu páchly zatuchlinou, jak se léta neužívaly. Kdysi to bývala ložnice Harryho otce, stejně jako to kdysi býval jeho dům, ale Talbot starší zemřel před sedmnácti lety, tři roky poté, co Harryho přivezli z války. Tessa trvala na tom, že se obejde bez polštáře a bez deky, prostě si lehne jen na přehoz, a jestli jí bude zima, vklouzne pod něj a vyspí se na holé matraci. Když vyprovodila Moose a zavřela dveře, roztřásla ji zima. Přetáhla přes sebe přehoz a k zatuchlému pachu se přidal závan plísně, slabý, ale nepříjemný.

Za hlučnou kulisou poryvů deště slyšela hučení výtahu. Nejspíš si ho přivolal Moose. Jestlipak se takhle potuluje každou noc?

I když byla k smrti utahaná, byla příliš rozjitřená, než aby dokázala vypnout. Její myšlenky ji hluboce znepokojovaly.

Masakr v Cove Lodge. Děsivé vyprávění o mrtvolách, které jako hromady odpadků ládovali do pece krematoria. Paní Parkinsová, již roztrhal na kusy nějaký neznámý živočišný druh. Monstrózní příšery lovící v noci. Tyhle makabrózní představy bezpochyby byly jednou z cest, kudy se ubíraly její myšlenky, ale z větší části tvořily chmurné pozadí pro daleko osobnější úvahy o vlastním životě.

Protože se jí nedávno dotkla smrt, uvědomila si mnohem intenzivněji svou smrtelnost. Život je konečný. V každodenním shonu na tuhle pravdu zapomínala.

Teď už jí nemohla uniknout. Obávala se, jestli svými dny příliš neplýtvá, jestli neztrácí roky. Práce ji uspokojovala. Patřila ke šťastným ženám, stěží to mohlo být jinak, když je Locklandová, předurčená k bytostnému optimismu. Ale musela připustit, že se jí nedostává toho, co by si ve skutečnosti přála. A jestli si bude počínat jako dosud, nikdy to nebude mít.

To, co opravdu chtěla, byla vlastní rodina, místo, kam by patřila. Tahle touha pramenila samozřejmě z dětství a z doby dospívání v San Diegu, kde se viděla ve velké sestře Janice a vyhřívala se na výsluní matčiny a otcovy lásky. Obrovská dávka štěstí a bezpečí, načerpaná v mládí, jí umožnila poradit si s trápením, strachem a beznadějí, na něž občas narazila, když pracovala na některém náročném dokumentárním projektu. První dvě desítky let byly tak plné radosti, že vyvážily jakýkoli pozdější problém či nezdar.

Výtah dorazil do prvního patra, slabě bouchl a rozjel se dolů. Zarazilo ji, že ho Moose užívá sám pro sebe, v noci, ačkoli po schodech by to měl rychlejší. I psi zřejmě holdují různým libůstkám.

Také měli psy, když byla děcko, nejdřív velkého zlatého retrievra Barneyho a pak irského setra, kterému říkali Mickey Finn…

Janice se vdala a odešla z domu před šestnácti lety, když Tesse bylo osmnáct, a pak se všechno začalo rozpadat. Příjemný život v San Diegu vzal za své. Tatínek zemřel tři roky nato. Brzy po pohřbu se Tessa rozhodla stát se dokumentaristkou, a ačkoli se s matkou a sestrou běžně nepřestaly stýkat, zlaté časy pominuly.

Teď odešla Janice. A Marion taky nebude na světě pořád, dokonce i když se vzdá skákání padákem.

A co víc, Tessa si chtěla vybudovat rodinný život s manželem a dětmi. V třiadvaceti se vdala za muže, který toužil po dětech mnohem víc než po ní. A když se dozvěděli, že ona nikdy nemůže mít vlastní děti, opustil ji. Adopce mu nestačila. Chtěl děti, které by byly i biologicky jeho. Čtrnáct měsíců od svatby do rozvodu. Hrozně ji to ranilo.

Vrhla se do práce s nadšením, které předtím neznala. Dokázala chápat věci v širších souvislostech, uvědomovala si, že se prostřednictvím umění pokouší pojmout svět, jako by byl její širokou rodinou. Jak zhušťovala příběhy a jejich jednotlivé sekvence do třiceti, šedesáti nebo devadesáti minut filmu, pokoušela se postrčit svět kupředu, zredukovat ho na samu podstatu, na rozměry jedné rodiny.

Ležela v prázdné ložnici Harryho Talbota a plně si uvědomovala, že nebude nikdy cele spokojená, jestliže radikálně nezmění svůj život a nevydá se hledat to, co si toužebně přeje. Je to těžké, až nemožné být opravdovou osobností, když postrádáte lásku k lidstvu, ale tahle všeobecná láska rychle zplaní, jestliže vám chybí jedna určitá rodina, k níž se můžete přimknout. Protože v rodině se dennodenně setkáváte s osobitými projevy blízkých lidí, což z širšího hlediska přináší lásku k ženám i mužům vůbec. Byla pedant na osobitost svého umění, ale postrádala ji v citovém životě.

Vdechovala prach a plíseň a cítila, že její lidský potenciál zůstával dlouho neotevřený jako tahle ložnice. Léta s nikým neměla schůzku, od zlomeného srdce se utíkala k tvrdé práci a našla v ní zapomnění. Jak se Teď v čtyřiatřiceti dokáže otevřít té části života, kterou úmyslně zapečetila? Cítila se mnohem neplodnější než kdykoli od chvíle, kdy se dozvěděla o své sterilitě. A v tomto okamžiku pro ni bylo daleko důležitější najít způsob, jak změnit vlastní život, než si zodpovědět otázku, odkud se vzali bubáci a co jsou vlastně zač.

Dotek smrti jí vydoloval z duše zvláštní myšlenky.

Za chvíli únava přece jen přemohla vnitřní zmatek a Tessa se znovu propadala do spánku. S posledním záchvěvem vědomí ji napadlo, že Moose možná přišel, protože cítil, že se v domě něco děje. Pravděpodobně ji chtěl vzburcovat. Ale jistě by se nedal tak snadno odbýt a rozštěkal by se, kdyby se octli v opravdovém nebezpečí.

Pak usnula.

2

Shaddack se vrátil od Peyserů do svého hypermoderního domu v severním cípu zátoky. Dlouho se nezdržel. Připravil si tři šunkové sendviče, zabalil je a vložil do přenosné chladničky s několika plechovkami coca-coly. Chladničku dal do dodávky a k ní několik přikrývek a polštář. Ze skříňky, kde měl uložené zbraně, vyndal Smith & Wesson 357 Magnum a remingtonku poloautomat ráže dvanáct s krátkou hlavní a spoustu nábojů do obou. Takto vyzbrojený vyrazil do bouřky, aby křižoval Moonlight Cove a přilehlé oblasti. Zamýšlel do půlnoci jezdit sem a tam a sledovat situaci na počítači, dokud neskončí první etapa projektu Moonhawk, tedy necelých devatenáct hodin.

Watkinsovy výhrůžky ho znervóznily. Když nezůstane na jednom místě, nebude pro něj snadné dozvědět se, jestli Watkins regresoval a podle daného slibu si pro něj jde. O půlnoci, až budou dokončené poslední konverze, Shaddack upevní svou moc. Pak si s tím policajtem poradí.

Watkinse by měli chytit a spoutat, ještě než se transformuje. Pak ho Shaddack může bezpečně zavřít v laboratoři a zkoumat jeho psychologii a fyziologii, aby přišel na kloub té pohromě s regresí.

Watkinsovo vysvětlení neuznával. Nedegenerují přece proto, aby unikli životu Nových lidí. Kdyby tuhle teorii připustil, musel by přiznat, že projekt Moonhawk stoprocentně selhal, že Změna neznamená pro lidstvo požehnání, ale prokletí, a že celá jeho práce není pouze založená na chybných předpokladech, ale je katastrofální ve svých důsledcích. Nic takového by nestrpěl.

Jako stvořitel a pán Nových lidí okoušel božskou moc. Nechtěl se jí vzdát.

Venku lilo, ulice před svítáním byly opuštěné až na pár projíždějících aut – policejních i civilních –, v nichž dvojice mužů hlídkovaly v naději, že narazí na Bookera, Tessu Locklandovou, Fosterovic děvče či tiše se plížící regresivisty. Ačkoli hlídkující nemohli vidět za silně zabarvená kouřová skla dodávky, bezpečně věděli, čí je to vůz.

Shaddack poznal mnohé z nich, protože pracovali v New Wave a patřili ke stovce lidí, které dal k dispozici policejnímu oddělení před několika hodinami. Za skly omývanými průtrží mračen plavaly bledé a bezvýrazné obličeje jako odhmotněné koule v temných útrobách vozů. Klidně by je mohl pokládat za figuríny nebo roboty.

Další muži chodili ve městě po svých, ostražití, drželi se v hlubokých stínech či úzkých uličkách. Žádného nespatřil.

Shaddack také minul dva týmy, které prováděly konverzi. Ti chlapíci se pohybovali rychle a tiše od domu k domu. Čas dokončené konverze zanášeli do databáze počítače zabudovaného v autě a jeho prostřednictvím do centrálního systému v New Wave, aby bylo možné sledovat celý proces.

Zastavil na křižovatce a na obrazovce vlastní mobilní jednotky si vyvolal současný stav. Chybělo jen pět lidí ze skupiny, která má být konvertována mezi půlnocí a šestou hodinou ranní. Jsou trochu napřed proti plánu…

Vítr hnal od západu déšť, šikmé stříbrné šňůry natažené před světlomety. Stromy se chvěly jakoby strachem. Shaddack ujížděl, kroužil nocí jako podivný dravý pták, který dává přednost nočnímu lovu ve větrné bouři.

3

S Tuckerem v čele lovili a zabíjeli, hryzali a trhali, zatínali drápy a kousali, lovili a zabíjeli a požírali svou kořist, své oběti, pili krev, krev, teplou a sladkou, hustou a horkou, sladkou a hustou krev, přikrmovali ten žár v těle, chladili a hasili plameny novým a novým žrádlem. Krví.

Postupně Tucker shledával, že čím déle zůstávají ve změněné podobě, tím méně intenzívní je žár a tím jednodušší je zůstat napůl člověk a napůl zvíře. Něco mu napovídalo, že by z toho měl mít těžkou hlavu, že by se měl ptát, proč je stále snadnější držet si podobu bestie, ale nedokázal si dělat skutečné starosti, částečně proto, že jeho mozek ztrácel schopnost podržet si složitější otázky déle než pár vteřin.

Tak v měsíčním světle uháněli přes pole a pahorky, závodili a bezcílně bloumali, volní a svobodní, tak svobodní, táhli ve světle měsíce, v mlze, v mlze a ve větru, Tucker je vedl, zastavovali se, jen když chtěli zabít a žrát, nebo se pářit se samičkou, která si brala své potěšení s dráždivou, vzrušující agresivitou divocha.

Pak začalo pršet.

Ochladilo se.

Zvedl se ostrý vítr.

Zahřmělo a oblohou sjel klikatý blesk.

Něco v Tuckerovi nejspíš vědělo, co znamenají ty dlouhé rozeklané čáry, které svým světlem rvou oblohu. Ale nemohl si vzpomenout. Jenom se bál, bál se, hledal úkryt pod korunami stromů, když ho světlo zastihlo na otevřeném prostranství, choulil se pod stromy s tím druhým samcem a samičkou, dokud záře nepohasla a obloha na chvilku nepotemněla.

Tucker se začal ohlížet po nějakém místě, kde by se ukryli před bouřkou. Věděl, že se mohou vrátit tam, odkud přišli, do osvětlených a suchých místností, ale nemohl se rozpomenout, kde to přesně je. Navíc kdyby se vrátili, museli by se vzdát svobody a znovu přijmout podobu, již dostali do vínku. Nijak po tom netoužil. Ani on ani ten druhý samec se samičkou. Chtěli se honit a toulat a zabíjet a říjet, být volní a svobodní. Kdyby se vrátili, ztratili by svobodu, proto pokračovali, přeběhli tvrdý povrch vozovky, proklouzli do vršků, výš a výš, drželi se stranou od těch několika domů v téhle oblasti.

Pomalu nastane den, na východě je ještě tma, ale přesto začne brzo svítat, a Tucker věděl, že si musí najít útočiště ještě před rozedněním, nějaké doupě, kde se nespatřeni přitisknou jeden k druhému, kde se budou dělit o teplo, o tmu a teplo, bezpečně schouleni jeden ke druhému, se vzpomínkami na krev a říjení, na tmu a teplo a krev a páření. Budou tam v bezpečí, skrytí před světem, pro nějž jsou stále vetřelci, i před nezbytností vrátit se do lidské podoby. Až znovu padne noc, zase se odváží bloudit a zabíjet, zabíjet, trhat a zabíjet, a možná že přijde den, kdy jich na světě bude tolik, že už je nikdo nepřekoná. Pak se odváží vydat se ven za jasného dne, ale Teď ne, Teď ještě ne.

Ocitli se na polní cestě a Tuckerovi matně docházelo, kde jsou. Cítil, že ta polňačka je brzo přivede k místu, které jemu i smečce poskytne střechu nad hlavou. Držel se té cesty dál do kopců, pobízel své společníky a hlubokým vrčením jim dodával jistoty. Za pár minut dorazili k budově, k obrovskému starému polorozpadlému domu s rozbitými okny. Přední dveře visely na zpola uražených pantech. Z deště se vynořovaly další šedé budovy: stodola ještě v horším stavu než dům, pár hospodářských stavení, ležících téměř v troskách.

Mezi okny v přízemí a v prvním patře bylo přibito několik ručně malovaných štítů, jeden nápis nad druhým, vyvedené různými písmy, jako by mezi tím, kdy tu byly postupně připevněny, uběhla spousta času. Věděl, že něco znamenají, ale nedokázal je rozluštit, ačkoli se snažil znovu k sobě přivolat dorozumívací kód živočišného druhu, k němuž patříval.

Po boku mu běželi další dva členové smečky. Také oni si prohlíželi tmavé písmo na bílém pozadí. Zašlé symboly v dešti a temnu. Strašidelně záhadné hieroglyfy:

KOLONIE IKARUS

A pod tím:

RESTAURANT PŘÍRODNÍ STRAVY VE STARÉ KOLONII IKARUS

Na polorozpadlé stodole byl další nápis – BLEŠÍ TRH. Ale pro Tuckera to neznamenalo o nic víc než cedule na domě a po chvilce se rozhodl, že vůbec nezáleží, jestli tomu rozumí či ne. Důležité je, že se v okolí nezdržují žádní lidé. Necítili žádný lidský pach či vibrace pocházející od člověka, takže úkryt, který hledali, našli, noru, doupě, teplé a temné místo, teplé a temné, bezpečné a temné.

4

Sam si ustlal na dlouhé pohovce v obývacím pokoji, přímo proti dveřím do přízemní haly. Chtěl spát dole, aby ho vzburcoval případný vpád vetřelce. Podle plánu, který si přečetl na obrazovce přenosného počítače, by Harry Talbot neměl být konvertován do příštího večera. Pochyboval, že by urychlili program jen proto, že vědí o agentovi FBI v Moonlight Cove. Ale nechtěl jim poskytnout zbytečnou šanci.

Sam často trpěl nespavostí, ale tuhle noc mu starosti nedělala. Zul si boty, natáhl se na pohovku, zaposlouchal se do deště a pár minut se pokusil na nic nemyslet. Brzy usnul.

Nebyl to bezesný spánek. Málokdy býval.

Zdálo se mu o zesnulé manželce Karen a jako vždy ve zlém snu chrlila krev a byla na kost vyzáblá, v posledním stadiu rakoviny, po chemoterapii, která selhala. Věděl, že ji musí zachránit. Jenže nemohl. Cítil se malý, slabý a strašně se bál.

Ale tahle noční můra ho nevzbudila.

Náhle se sen přenesl z nemocnice do temné rozpadající se budovy. Připomínalo to nějaký hotel, jako by ho vyprojektoval Salvador Dali: podivně se rozvětvující chodby, některé velmi krátké, jiné nekonečně dlouhé, stěny a podlahy k sobě lnuly v surrealistických úhlech, nestejné dveře ve zdech, některými by stěží proklouzla myš, jiné dostatečně velké pro člověka, a ještě další, devítimetrové, jimiž by prošel vyspělý obr.

Vcházel do určitých místností. V každé našel někoho z minulého i současného života.

Občas narazil na Scotta a vedl s ním neuspokojivé, nesouvislé rozhovory, které končily v nepochopitelném Scottově nepřátelství. V tom snu se všechno zhoršovalo Scottovým věkem. Někdy to byl zatvrzelý šestnáctiletý puberťák, jindy jen desetiletý kluk nebo dokonce čtyř či pětiletý prcek. Ale pokaždé se tvářil cize, chladně, se sklonem k hněvu a překypoval nenávistí. „ Tak to není, to nemůže být pravda, předtím jsi takový nebýval,“ říkal Sam sedmiletému Scottovi a chlapec na něj vychrlil proud oplzlostí.

V každé místnosti a bez ohledu na věk obklopovaly Scotta ohromné plakáty blackmetalových skupin, oblečených v kůži a řetězech a se satanickými symboly na čelech a dlaních. Podivné světlo pableskovalo. V temném koutě se cosi skrývalo, příšera, o níž Scott věděl a jíž se nebál. Sama však vyděsila k smrti.

Ale ani tahle noční můra ho nevzbudila.

V dalším apartmá tohoto fantaskního hotelu našel umírající muže, pokaždé stejné – Arnieho Tafta a Carla Sorbina. Dva agenty, s nimiž spolupracoval a které mu před očima odpráskli.

Vchod do jedné z místností tvořily dveře auta – přesně vzato nablýskané dveře modrého buicku model 54. Uvnitř nalezl obrovskou komoru s šedými zdmi, v níž bylo přední sedadlo, skříňka na rukavice, volant, nic víc, jako části prehistorické kostry ležící na nekonečných písečných pláních. Za volantem seděla žena v zelených šatech, hlavu odvrácenou. Samozřejmě že věděl, o koho jde, a chtěl okamžitě místnost opustit, ale nemohl. Ve skutečnosti ho žena přitahovala. Sedl si vedle ní, náhle mu bylo sedm a psal se den, kdy došlo k nehodě, i když promluvil dospělým hlasem: „ Nazdar, mami.“ Obrátila se k němu a odhalila pravou stranu obličeje, propadlou, promáčklou, jedno oko vyražené z důlku, kosti vyčnívající z otevřeného masa. Na tvářích jí ulpěly úlomky zubů, oblažila ho šeredným úšklebkem.

Náhle jeli ve skutečném autě, zpátky v minulosti. Před nimi se po dálnici přibližoval opilec v bílé dodávce, šněroval si to přes dvojitou žlutou čáru a vrazil do nich v plné rychlosti. Sam křičel: „ Mami!“ Ale ona nemohla uhnout ani teď, ani před pětatřiceti lety. Střetli se čelně, jako by opilce přitáhli magnetem. Pomyslel si, že takhle nějak to musí vypadat v epicentru výbuchu, obrovsky řev, přerušovaný skřípotem trhaného kovu. Všechno zčernalo. Pak, když vyplaval z kalné vody, zjistil, že je přikovaný k troskám. Díval se přímo do matčina obličeje, do prázdného očního důlku. Začal řvát.

Ani tenhle noční děs ho ze spánku nevytrhl.

Ležel v nemocnici, tak jako tam ležel po nehodě, protože to byl jeden z šesti případů, kdy málem zemřel. Nicméně už nebyl malý chlapec, ale dospělý muž, ocitl se na operačním stole a lékaři ho okamžitě otevřeli, protože ho postřelili přímo do prsou během té přestřelky, v níž zahynul Carl Sorbino. Jak se nad ním chirurgové tužili, vyklouzl z těla a pozoroval je při práci nad vlastní mrtvolou. Byl ochromený, ale nebál se, což bylo přesně to, jak se kdysi cítil v reálu.

Nakonec pospíchal tunelem k oslňujícímu světlu, na druhý břeh. Tentokrát už věděl, co tam spatří, protože tam už byl předtím, ve skutečném životě. Hrozil se toho, nechtěl se tomu octnout tváří v tvář, nechtěl pohlédnout na druhou stranu. Ale letěl tunelem čím dál rychleji, letěl jako střela, jeho hrůza vzrůstala úměrně s rychlostí. Pohlédnout znovu na to, co leželo na druhé straně, bylo horší než noční konfrontace se Scottem, horší než na padrť rozbitý matčin obličej s jedním okem, nekonečně horší (rychleji, rychleji), nesnesitelné, takže začal křičet (rychleji), křičet (rychleji) a řvát.

Ten řev ho vzbudil.

Posadil se zpříma na pohovce a výkřik zadržel v hrdle, ještě než se mu vydral ven.

Za chvilku si uvědomil, že v neosvětlené místnosti není sám. Slyšel, jak se proti němu něco pohnulo, a on se pohnul současně s tím. Vytrhl osmatřicítku z pouzdra, které si předtím položil vedle postele.

Byl to Moose.

„ Nazdárek, pejsku.“

Pes měkce zaňafal.

Sam natáhl ruku, aby pohladil tmavou hlavu, ale labrador nečekal. Protože venku byla tma o poznání světlejší než uvnitř pokoje, okna se rýsovala jako rozmazané šedé obdélníky. Moose popošel k jednomu postrannímu, packy položil na parapet a čenich přitiskl ke sklu.

„ Potřebuješ ven?“ podivil se Sam, protože ho vyvenčili deset minut předtím, než šli spát.

Pes nereagoval, podivně strnulý stál v okně dál.

„ Něco tam máš?“ zajímal se Sam, ale když tu otázku kladl, znal už odpověď.

Rychle přeběhl místnost. Narazil do nějakého nábytku, ale nic neshodil, a připojil se k psovi u okna.

V této hodině před svítáním se zdála deštivá noc nejčernější, avšak Samovy oči už přivykly tmě.

Rozeznal kontury sousedního domu, vzdáleného asi devět metrů. Prudce se svažující parcela mezi dvěma staveními nebyla porostlá trávou, ale různými keři s několika vysokánskými borovicemi. V prudkém větru se kolébaly a třásly.

Okamžitě spatřil dva bubáky, protože se pohybovali proti směru větru, v ostrém kontrastu k bouřlivému tanci okolního porostu. Byli necelých pět metrů od domu a směřovali dolů na Conquistador. Ačkoli Sam nerozeznal žádné podrobnosti, bez váhání odhadl, že to nejsou obyčejní lidé. Pohybovali se v podřepu, podivně, i když ladně se šourali. Když se zastavili u velké borovice, jeden z nich pohlédl k Talbotovu domu. Sam spatřil jeho měkce zářící, naprosto nepřátelské jantarové oči. Na chvilku ho přimrazily, strach i děs ho ochromily. Zdálo se mu, že příšera hledí přímo do oken, jako by ho viděla, a náhle se plavnými skoky řítila přímo na něj.

Sam sklouzl pod parapet, přitiskl se ke zdi pod oknem a přitáhl k sobě Moose. Pes určitě vycítil nebezpečí, protože nezaštěkal ani nekňučel ani jinak neodporoval, ležel s břichem přitisknutým k zemi, nehybný a tichý.

O setinu vteřiny později zaslechl Sam ve skučení větru a bubnování deště přes zeď, u níž se krčili, kradmý pohyb. Měkký, prchavý zvuk. Škrábání.

Držel osmatřicítku v pravé ruce, připravený na možnost, že by ta bytost byla natolik drzá a pokusila se prorazit okno.

Několik vteřin proběhlo v klidu. Pak ještě pár.

Sam měl levou ruku na Moosově hřbetu. Cítil, jak se pes chvěje.

Ťuk — ťuk — ťuk – ťuk.

Po kratičkém tichu to nečekané zaťukání Sama vyděsilo, protože si už začínal myslet, že příšera odešla.

Ťuk – ťuk – ťuk – ťuk.

Klepalo to na okno, jako by to zkoušelo kvalitu skla nebo vábilo člověka, kterého předtím spatřilo.

Ťuk – ťuk. Pauza. ťuk – ťuk – ťuk.

5

Tucker zavedl smečku z bláta a deště na rozpadající se verandu zchátralého domu. Prkna pod jeho váhou skřípala. Ve větru bouchala jedna uvolněná okenice, ostatní už dávno shnily a utrhly se.

Snažil se promluvit o svých záměrech, ale shledal, že je velmi obtížné pamatovat si je, nebo vůbec zformulovat potřebná slova. Mezi tupým mumláním, mručením a hlubokým zvířecím vrčením ze sebe vypravil: „ Tady… skovat… tady… bezpečí…“

Zdálo se, že druhý samec ztratil řeč docela.

Samice se ozvala s viditelnými nesnázemi: „ … bezpečí… tady… doma…“

Tucker si pozorně prohlížel své dva společníky a došlo mu, jak se během nočního dobrodružství změnili. Předtím ta samice měla v sobě hodně z kočky, při pohybu se vlnila, byla štíhlá, s kočičíma ušima a ostře zakončenými zuby, které odhalovala, když syčela strachem, zlostí nebo pohlavní touhou. Ačkoli v ní z té kočky cosi zůstalo, začala se víc podobat Tuckerovi, vlkovi s velkou hlavou prodlouženou v mohutný čenich, víc psí než kočičí. Měla boky jako vlk a přední nohy, které nejspíš vznikly křížením člověka s vlkem, ani ne tlapy, ani ne ruce, zakončené dlouhými, špičatými a daleko vražednějšími drápy než u obyčejného vlka. Druhý samec, původně jedinečný exemplář, kombinace různých čeledí hmyzu s rysy hyeny, se Teď svou podobou také velmi přiblížil Tuckerovi.

Podle nepsané úmluvy se stal Tucker vůdcem smečky. Jakmile se druzi podrobili jeho vedení, převzali i jeho vzhled jako model pro sebe samé. Podvědomě cítil, že tohle je důležitý obrat v událostech, možná že zlověstný.

Nevěděl, proč ho to děsí, a už mu chyběla duševní síla, aby se na ten problém soustředil a porozuměl mu. Jeho pozornost se Teď upřela k mnohem aktuálnější otázce střechy nad hlavou.

„ … tady… bezpečí… tady…“

Vedl je rozbitými, napůl otevřenými dveřmi do přední haly rozpadajícího se domu. Omítka byla poškozená a opadaná, v některých místech chyběla úplně. Lišty a trámy prosvítaly jako žebra hradního koše napolo rozložené mrtvoly. V prázdné společenské místnosti visely cáry strhaných tapet, jako by si to místo svlékalo kůži při metamorfóze stejně dramatické, jakou prošli Tucker a jeho smečka.

Sledoval pachy v domě, bylo to zajímavé, ale ne vzrušující. Jeho průvodci ho následovali, jako by prováděli šetření stop plísně a dřevomorky v tmavém koutě jídelny, kolonií sotva patrných hub v místnosti na opačném konci haly, krysího trusu, mumifikovaných zbytků nějakého ptáka, který vlétl jedním z vytlučených oken a zlomil si křídlo o zeď, a dosud se rozkládající mršiny kojota, jenž zřejmě nemocný dorazil do kuchyně umřít.

Během té inspekce si Tucker všiml, že dům sám neposkytuje nejlepší úkryt. Místnosti byly příliš velké a protahoval jimi průvan, zvláště díky vyraženým oknům. Ačkoli nezachytil žádný lidský pach, cítil, že sem lidé občas zajdou, ne často, ale dost často na to, aby dělali potíže.

V kuchyni však našel vchod do sklepa a existence podzemního úkrytu ho vzrušila. Vedl ty dva po vrzajících schodech do hlubší tmy, kde to netáhlo, kde podlaha i zdi byly suché a vzduch čistý, voněl po vápnu, jímž někdo vybílil betonové stěny.

Předpokládal, že náhodní chodci málokdy zajdou do podzemí. A jestli přece… vlezou do pasti, odkud se jim nejspíš nepodaří utéct.

Bylo to perfektní doupě bez oken. Tucker se plížil po obvodu místnosti, jeho tlapy duněly a škrábaly po podlaze. Čmuchal v koutech a prohlížel rezavé zábradlí. Byl spokojený, protože budou v bezpečí. Mohou vylézt nahoru s klidným vědomím, že je nikdo nenajde, a kdyby náhodou, není problém odříznout jediný východ a bez průtahů se nezvaného hosta zbavit.

V tak hlubokém, temném a bezpečném místě se mohou stát, čímkoli budou chtít, a nikdo je neuvidí.

Tahle poslední myšlenka Tuckera vyděsila. Stát se, čímkoli si přejí?

Nebyl si jistý, odkud se ta myšlenka vzala nebo co znamenala. Náhle cítil, že regresí vyvolal nějaký proces, který je Teď už mimo kontrolu jeho vědomí, že ho střeží jakási daleko primitivnější část jeho mysli. Zmocnila se ho panika.

Již mnohokrát se změnil do alternativní podoby, a vždycky byl schopný vrátit se zpátky. Ale teď… Na chvilku pocítil opravdu ostrý strach, jenže se nemohl na problém soustředit, ani si dokonce nepamatoval, co znamená regrese, a vtom byl vyrušený samičkou, která se s ním chtěla pářit.

Brzo se všichni tři ocitli na jedné hromadě, drápali se, vráželi do sebe, mlátili se. Pronikavé, vzrušené výkřiky se vznesly z opuštěného domu jako hlasy duchů z míst, kde straší.

6

Ťuk — ťuk — ťuk.

Sam měl tisíc chutí vstát, podívat se oknem a postavit se tváří v tvář těm bytostem, protože se třásl na to poznat, jak vypadají zblízka.

Ale u takových násilníků, jakými tahle stvoření bezesporu jsou, by přímý střet vyústil v útok a střílení, které by přilákalo pozornost sousedů a pak i policie. Teď nemohl riskovat a prozradit svůj současný úkryt, protože neměl kam utéct.

Jednou rukou pevně sevřel revolver, druhou dál hladil Moose a přikrčený pod parapetem naslouchal. Vnímal hlasy, ale slova nerozeznával, nebo je tak mumlali, že přes sklo nebyla srozumitelná. Za zdí se k první příšeře přidružila další. Reptání a bručení znělo jako tlumená hádka.

Pak nastalo ticho.

Sam se ještě chvilku krčil, čekal, že se hlasy vrátí, nebo že ta bestie s jantarovýma očima znovu zaťuká na okno – ťuk – ťuk, ale nic se nestalo. Nakonec, když ho už do lýtek a stehen chytala křeč, odtáhl ruku z Moosovy hlavy a napřímil se. Zpola očekával, že bubáci tam budou, znetvořené obličeje přitisknuté na sklo, ale už zmizeli.

Se psem v patách procházel přízemní místnosti a díval se z oken na všech stranách domu. Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby ty příšery načapal, jak se pokoušejí násilně vniknout dovnitř.

Ale kromě bubnování deště na střeše a bublání vody v okapu zůstal dům tichý.

Došel k závěru, že definitivně zmizeli a že jejich zájem o dům byl čistě náhodný. Nehledali jeho osobně, pouze kořist. Nejspíš ho zahlédli v okně a nechtěli si to sousto nechat uniknout. Jenže když mělo dojít na lámání chleba, zřejmě se rozhodli, že nebudou riskovat řinkot rozbíjeného skla a hlučnou konfrontaci, stejně jako on, rozhodně ne uprostřed města. Byly to tajnůstkářské příšerky. Stěží by mohly letět ulicemi s děsivým křikem, který by se rozléhal po celém Moonlight Cove, snad jen v záchvatu nějaké podivné vášně. Proto většinou útočily na lidi. kteří byli relativně izolovaní.

Vrátil se do obývacího pokoje, zasunul revolver do pouzdra a natáhl se na pohovku.

Moose ho chvíli pozoroval, jako by nechápal, jak si může klidně lehnout a znovu usnout poté, co viděl venku ty lovící potvory.

„ Někdy mám horší sny než to, co jsem Teď viděl,“ řekl psovi. „ Takže kdybych byl strašpytel, asi bych už nikdy nešel do hajan.“

Pes zívl, vstal a vydal se do temné haly, kde si nastoupil do výtahu. Motor zahučel, kabinka odvážela labradora nahoru.

Spánek stále nepřicházel. Sam se snažil nasměrovat myšlenky do trochu přijatelnějšího odstínu, silou vůle se soustředil na několik představ, o nichž by v duchu rád snil: dobré mexické jídlo, správně vychlazené pivo značky Guiness, Goldie Hawnová. V ideálním případě by mohl sedět ve velké mexické restauraci s Goldie Hawnovou, která by byla ještě oslnivější než obvykle, společně by jedli ta výborná jídla, zapíjeli je ležákem a smáli se.

Místo toho se mu zdálo o otci, věčně špatně naloženém alkoholikovi, do jehož péče byl svěřen ve věku sedmi let, poté, co se matka zabila při automobilové nehodě.

7

Chrissie, uhnízděná na kupě jutových pytlů provoněných trávou, se probudila, jakmile automatické otvírání začalo s hučením a skřípáním vysouvat dveře garáže. Málem se vzadu na korbě náklaďáčku překvapením posadila. Ale vzpomněla si, kde je, a zastrčila hlavu pod vrchní půltucet pytlů, které jí sloužily jako přikrývka. Pokoušela se schoulit co nejvíce do té haldy jutové látky.

Slyšela, jak na střechu naráží déšť. Stékal a cákal na štěrkovou cestu hned přede dveřmi do garáže a prskal, jako by se tam na obrovské pánvi smažilo tisíc plátků slaniny. Chrissie měla obrovský hlad. A tenhle zvuk neodbytný pocit hladu ještě zhoršoval.

„ Vzalas mi krabici s jídlem, Sarah?“

Chrissie neznala pana Eulanea natolik dobře, aby identifikovala jeho hlas, ale předpokládala, že to je on, protože Sarah Eulaneovou poznala okamžitě.

„ Ede, byla bych ráda, kdybys jel zpátky domů, až mě hodíš do školy. Dej si pro dnešek pohov. Neměl bys dělat v takovém nečase.“

„ No, nemusím v tom lijáku zrovna sekat trávu,“ odpověděl. „ Ale můžu se pustit do nějaké jiné práce. Jen si vezmu tu nepromokavou větrovku. V ní zůstanu suchej jak troud. Když šel Mojžíš přes Rudé moře, měl si vzít taky takovou bundu a nepotřeboval by Boží zázrak.“

Chrissie,. která dýchala vzduch filtrovaný hrubou voňavou tkaninou, začínalo šimrat v nose a ten pocit postupoval do všech dutin.

HLOUPÁ JEDENÁCTILETÁ HOLČIČKA PŠIKLA A PROZRADILA SE TAK VETŘELCŮM. SNĚDLI JI ZAŽIVA. „ BYL Z NÍ BÁJEČNÝ MOUČNÍČEK,“ POCHVALOVALA SI KRÁLOVNA-MATKA. „ PŘINESTE VÍC TAKOVÝCH BLONĎATÝCH DĚVČÁTEK.“

Pár centimetrů od Chrissie otevřela Sarah dveře kabiny: „ Uženeš se k smrti, Ede.“

„ A to si myslíš, že jsem nějaká křehká fialinka?“ zeptal se laškovně, když otvíral dveře na straně řidiče a nastupoval do auta.

„ Myslím si, že seš spíš opelichaná stará pampeliška.“

Zasmál se. „ Ani jsem ti tak v noci nepřipadal.“

„ Ale připadal. Jenže jsi moje opelichaná pampeliška a já prostě nechci, aby tě rozfoukal vítr.“

Nejprve bouchly jedny dveře, pak druhé.

S jistotou, že ji Teď nemohou spatřit, se Chrissie vyhrabala z hromady pytlů a vystrčila hlavu. Prsty si sevřela nos a dýchala ústy, dokud šimrání neustalo.

Ed Eulane nastartoval, chvíli nechal běžet motor naprázdno a pak vycouval z garáže. Chrissie poslouchala jejich hovor v kabině, ale nerozeznala, co všechno si říkají. Jen se jí zdálo, že si pořád dobírají jeden druhého.

Studený déšť ji udeřil do obličeje a ona zas okamžitě zastrčila hlavu pod pytle a nechala si jen úzkou skulinu, aby k ní mohl čerstvý vzduch. Kdyby kýchla, dokud pojedou, zvuk deště a bručení motoru jí vytvoří dostatečnou zvukovou kulisu.

Přemýšlela o rozhovoru, který zaslechla v garáži, a Teď i o smíchu pana Eulanea v kabině. Chrissie měla dojem, že by těm dvěma mohla věřit. Kdyby to byli vetřelci, určitě by tak hloupě nežertovali a nevedli by zamilované řeči. Snad kdyby hráli divadýlko před normálními lidmi, aby je přesvědčili, že jsou Ed a Sarah Eulaneovi, ale rozhodně ne takhle v soukromí. Když jsou vetřelci jen tak mezi sebou, nejspíš mluví o… no, třeba o planetách, které vyplenili, o počasí na Marsu nebo ceně paliva do létajících talířů, a taky o receptech na úpravu pokrmů z lidí. Kdo ví? Ale rozhodně nemluví tak jako Eulaneovi.

Ale na druhé straně…

Možná že ti vetřelci ovládají Eda a Sáru jen v noci a třeba se Eulaneovi ještě necítí dobře v nové roli. Možná že se cvičí na to, jak být lidmi v soukromí, aby obstáli před člověčím publikem. Je to jasné jak facka. Kdyby se jim Chrissie dala poznat, pravděpodobně by vystrčili chapadla nebo klepeta, a buď by ji snědli zaživa, jen tak bez soli, nebo by ji zmrazili a vysušili na placičku a vzali domů, kde by si ji pověsili na zeď doupěte, nebo by jí vyškrábli mozek z lebky a zapasovali ho v kosmické lodi do kávovaru jako levný kontrolní mechanismus.

Uprostřed invaze mimozemšťanů může člověk důvěřovat okolí jen s nechutí a po značně dlouhých úvahách. Rozhodla se, že se podrží svého původního plánu.

Dvacetikilové plastové pytle s hnojivem, kompostem a krmivem pro šneky stály v hromadách po obou stranách jutových pytlů a tvořily výklenek i útočiště. Chránily ji před deštěm, ale pořád ho dost prosáklo do horní vrstvy tkaniny. Chrissie byla relativně suchá a v teple, když vyjeli, ale brzy byla promočená vodou s příchutí trávy a promrzlá na kost.

Každou chvíli vykoukla, aby se přesvědčila, kde jsou. Když sjížděli z okresní silnice na Ocean Avenue, odstrčila pocuchanou jutu a vylezla z úkrytu.

V zadní stěně kabiny bylo okénko, takže Eulaneovi by ji mohli spatřit, kdyby se ohlédli. Pan Eulane by ji dokonce mohl vidět ve zpětném zrcátku, jenže ona se držela při podlaze. Ale potřebovala se dostat dozadu, aby byla připravená skočit, až budou míjet kostel Panny Marie Milosrdné.

Na rukou a kolenou se proplazila hromadami nářadí a zahradnického zařízení. U vyklápěcích dvířek se schoulila, hlavu na břiše, klepala se zimou a vůbec se cítila v tom dešti hrozně.

Přejeli Shasta Way, první křižovatku ve městě, a mířili přes obchodní čtvrť na Ocean Avenue. Byli jen pár bloků od kostela.

Chrissie překvapilo, že chodníky jsou pusté a na silnici není provoz. Je sice brzo – podívala se na hodinky, 7.03 – ale ne tak brzo, že by se každý musel válet v posteli. Předpokládala, že také počasí udělalo své, nikdo se do takovéhle činy nežene, pokud bezpodmínečně nemusí.

Existovalo však ještě další vysvětlení, proč vypadá město tak opuštěné: třeba se mimozemšťané zmocnili takového procenta obyvatel Moonlight Cove, že už víceméně nepotřebují hrát komedii a předstírat normální život. Po dobytí města před několika hodinami zaměřili všechny síly na vyhledávání lidí, které ještě nemají ve své moci. A to bylo víc než znepokojivé.

Blok před Pannou Marií Milosrdnou vylezla Chrissie na bílou postranici. Přehodila přes vršek jednu nohu, pak druhou, rukama se přidržela dveří, nohy položila na zadní nárazník. Zadním okénkem kabiny viděla zátylky obou manželů, kdyby se otočili – nebo pan Eulane pohlédl do zrcátka –, spatřili by ji.

Pořád čekala, že si jí všimne nějaký chodec a zavolá: „ Hej, ty na tom náklaďáku, nejseš praštěná?“ Ale žádní chodci tam nebyli a k další křižovatce dojeli bez incidentu.

Brzdy zaskřípěly, jak pan Eulane zpomalil před stopkou.

Když auto zastavilo, Chrissie seskočila z korby.

Pan Eulane zahnul vlevo, do další příčné ulice. Ujížděl k základní škole Thomase Jeffersona na Palomino, pár bloků k jihu, kde pracovala paní Eulaneová a kam by normálně touhle dobou pospíchala i Chrissie.

Přehnala se křižovatkou, proletěla pod proudem vody z okapu a vyběhla přední schody u kostela Panny Marie Milosrdné. Pocit vítězství ji zahřál, protože věděla, že dosáhla svatostánku navzdory všem potížím.

S rukou na ozdobné klice vyřezávaných dubových dveří se zastavila, aby se rozhlédla na obě strany. Okna bytů i výkladní skříně obchodů a úřadů zely prázdnotou, zdály se potažené mázdrou jako oči při šedém zákalu. Menší stromy se ohýbaly v náporu větru, větší se kymácely, což byl kromě neustále se valících proudů vody jediný pohyb. Vítr burácel, občas přestal hnát déšť na východ a soustředil ho do jednoho provazce obtáčejícího Ocean Avenue, takže když přimhouřila oči a ignorovala vnější chlad, spatřila větrné ďábly vířit ve strašidelném městě.

Na rohu za kostelem zastavilo před semaforem policejní auto. Rychle strčila do kostelních dveří a vklouzla dovnitř, než ji zahlédnou.

Ve chvíli, kdy vkročila na dubovou podlahu chrámové předsíně a vdechla hluboce myrhu i voňavý kostelní vzduch, pocítila Chrissie bezpečí. Prošla arkýřem do hlavní lodi, ponořila prsty do svěcené vody v mramorové kropence, pokřižovala se a postoupila dál do centra lodi. Ve čtvrté lavici odzadu poklekla, znovu se pokřižovala a pak se posadila.

Uvědomovala si, že z ní kape voda na vyleštěný dub, ale nic s tím nemohla dělat. Prostě ji nechala kapat.

Zrovna probíhala ranní mše. Spatřila jen dva další věřící, což vypadalo na skandálně ubohou návštěvnost. Samozřejmě, pokud se pamatuje, brali ji rodiče jen na nedělní mši, během týdne se jí zúčastnila pouze jednou v životě, před mnoha lety, a nebyla si tedy jistá, jestli bohoslužby ve všední den mívají víc návštěvníků. Nicméně se nemohla zbavit podezření, že přítomnost démonů v Moonlight Cove je za tu nízkou účast odpovědná. Mimozemšťané jsou nepochybně bezbožníci, ovšem horší je, že možná věří na nějaké jiné božstvo, kterému říkají Yahgag nebo Scogblatt.

Překvapilo ji, že mši neslouží páter Castelli, ale za asistence jednoho ministranta mladý kněz – kaplan, kterého arcidiecéze přidělila páteru Castellimu v srpnu. Jmenuje se O’Brien, křestním jménem Tom, a po vzoru svého faráře někdy trvá na tom, aby ho farníci oslovovali páter Tom. Je milý, i když ne tak okouzlující a chytrý jako páter Castelli, nicméně Chrissie se nemohla přimět oslovovat ho páter Tom o nic víc, než dokázala oslovovat staršího kněze páter Jim. To už by mohla říkat papežovi rovnou Johny. Její rodiče často mluvili o tom, jak se církev změnila, jak se během posledních let stává méně a méně formální, a schvalovali to. Chrissie si však ve svém konzervativním srdci přála, aby se narodila a vyrostla v dobách, kdy se mše sloužila latinsky, elegantní a tajemná, a kdy obřad neobsahoval ten přihlouplý rituál „ pozdravení pokoje“ se spoluvěřícími v nejbližším okolí. Jednou o prázdninách byla na mši v katedrále v San Francisku. Ta mše byla zvláštní, když kněz hovořil latinsky a sloužil ji podle staré liturgie. Moc se jí líbila. Výroba čím dál rychlejších letadel, přechod z černobílé televize na barevnou, zachráněné lidské životy díky pokroku v medicíně, nahrazení těch hloupých starých desek kompaktními disky – všechny tyhle změny jsou potřebné a dobré. Ale v životě existují věci, které by se neměly měnit, protože právě kvůli té neměnnosti je miluje. Když žije člověk ve světě neustálých překotných změn, kde má hledat stabilitu, mír, klid a ticho uprostřed všeho toho hluku a shonu? Tahle pravda se zdála Chrissie tak evidentní, že nechápala dospěláky, proč si ji neuvědomují. Někdy jsou dospělí úplně praštění.

Poseděla jen pár minut, dost dlouho na to, aby odříkala modlitbu a prosbu Požehnané Panně o přímluvu a aby se ujistila, že páter Castelli není někde v hlavní lodi – nebo mezi věřícími v lavicích, což občas dělá – či v jedné ze zpovědnic. Pak poklekla, pokřižovala se a vracela se do chrámové předsíně, kde za pláty jantarového skla ve dvou nástěnných svítilnách měkce žhnuly žárovky ve tvaru svící. Otevřela se skřípěním hlavní dveře a vyrazila na ulici, omývanou deštěm.

Ocean Avenue právě projíždělo policejní auto. Jiné, než viděla předtím. Bylo novější a seděl v něm pouze jeden policista. Jel pomalu a pozoroval ulice, jako by někoho hledal.

Zrovna u kostela ho minulo další auto, které přijíždělo od moře. Tohle nebyl hlídkový vůz, ale modrý chevrolet. Spatřila v něm dva chlapíky, clonou deště pozorně prohlíželi okolí, otáčeli se nalevo napravo stejně jako ti policajti. A ačkoli muži v hlídkovém voze a v chevroletu na sebe nemávali ani si nedávali žádné znamení, Chrissie cítila, že je žene společný zájem. Ti policajti a civilisti se spojili, aby něco našli. Nebo někoho.

Mne, pomyslela si.

Hledají ji, protože ví příliš mnoho. Protože včera ráno v horní hale spatřila vetřelce v kůži svých rodičů. Protože představovala jedinou překážku při jejich vítězném tažení proti lidské rase. A možná proto, že by jim výjimečně chutnala, kdyby si ji udusili s nějakými marťanskými bramborami.

Přestože věděla, že mimozemšťané se zmocňují lidí, dosud nenarazila na žádné svědectví o tom, že je i jedí. Nicméně věřila, že si někde zrovna v této chvíli dávají malou svačinku z pěkného kousku lidského masa. Jinak to nemohlo být.

Když policejní auto i chevrolet přejely, posunula těžké dveře ještě o kousek a vystrčila hlavu do deště. Rozhlédla se nalevo napravo, pak znovu, aby se ujistila, že nikdo není nablízku. Spokojená vyšla ven a pustila se k rohu kostela. V příčné ulici se rozhlédla zase na obě strany, zahnula za roh a spěchala podél kostelních zdí k faře.

Cihlový patrový dům s ozdobnými žulovými překlady a bíle natřenou verandou vyhlížel natolik úctyhodně, že byl důstojným stánkem pro kněze. Staré platany podél přední cesty ji chránily před deštěm, ale byla už stejně docela promočená. Když doběhla k verandě a přistoupila ke dveřím, její tenisky mlaskavě čvachtaly.

Už už chtěla položit prst na zvonek, ale zaváhala. Ulekla se, že by mohla padnout do doupěte mimozemšťanů – i když ta možnost se zdála nepravděpodobná, přece jen se takové představy nedokázala zbavit. Také ji došlo, že páter O’Brien možná sloužil mši místo pátera Castelliho, nesmírně pracovitého muže, jen proto, aby mu dopřál trochu vzácného spánku. Nerada by ho v tomhle případě vyrušovala.

Mladičká Chrissie, pomyslela si, nepochybně odvážná a chytrá, byla nadmíru slušná, i když šlo o její dobro. Zatímco stála na verandě velebného pána a přemýšlela o správné etiketě při tak časné návštěvě, byla náhle uchvácena slintajícími devítiokými vetřelci a sežrána na místě. Naštěstí byla příliš mrtvá, než aby vnímala, jak po té hostině krkají a pšoukají, protože její jemné mravy by to hluboce urazilo.

Dvakrát zazvonila.

Ve chvilce se za lisovaným a broušeným sklem horní výplně dveří objevila podivně neohrabaná postava. Chrissie se málem obrátila a utekla, ale pak si řekla, že sklo podobu zkresluje a že ten člověk za dveřmi není ve skutečnosti tak groteskní.

Páter Castelli otevřel dveře a překvapeně na ni zamrkal. Měl na sobě černé kalhoty, černou košili, římský kolárek a potrhanou pletenou vestu, takže určitě tvrdě nespal, díky Bohu. Byl to pomenší muž, tak kolem sto sedmdesáti centimetrů, kulatý, ale ne tlustý, s černými vlasy, které již na spáncích prokvétaly. Dokonce ani vyčnívající skoba místo nosu nemohla smazat dojem jinak měkkých rysů, které mu propůjčovaly mírný, uklidňující výraz.

Znovu zamrkal – to bylo poprvé, co ho Chrissie viděla bez brýlí – a zvolal: „ Chrissie?“ Usmál se a ona věděla, že udělala dobře, že k němu přišla, protože ten úsměv byl vřelý, upřímný a milující. „ Co tě sem přivádí v tuhle hodinu a takovém nečase?“ Vykoukl za ní na verandu a dál na cestu. „ Kde máš rodiče?“

„ Důstojnosti,“ vydechla a ani se nedivila, že se jí hlas zlomil, „ musím s vámi mluvit.“

Jeho úsměv pohasl. „ Stalo se něco vážného?“

„ Ano, důstojnosti, moc vážného. Hrozně, děsivě vážného.“

„ Tak Pojď dál, Pojď. Jsi celá promočená!“ Postrčil ji do haly a zavřel za ní dveře. „ Děvče drahé, co se děje?“

„ Mimozemšťané –, dů – důstojnosti,“ koktala, jak s ní lomcovala zima.

„ Pojď do kuchyně,“ vyzval ji. „ To je nejteplejší místnost v domě. Zrovna si chystám snídani.“

„ Zničím vám koberec,“ zaváhala a ukázala na orientální běhoun, který byl položený po celé délce předsíně a po obou stranách lemovaný dubovými palubkami.

„ Ale s tím si nelam hlavu. Je to starý krám a něco vydrží. Stejně jako já. Dala by sis horké kakao? Vařím si pořádnou konvici kakaa.“

S povděkem ho sledovala nepříliš osvětlenou halou, která byla cítit citrónovou silici, dezinfekčním prostředkem s vůní borovice a trochu i kadidlem.

V kuchyni bylo útulno. Na podlaze prošlapané žluté linoleum, světle žluté zdi. Skříňky z tmavého dřeva s porcelánovými úchytkami. Šedé a žluté vrchní umakartové desky. Normální zařízení – lednička, sporák, mikrovlnná trouba, opékač topinek, elektrický otvírač konzerv – jako v každé domácnosti, což ji překvapilo, ačkoli když tak o tom přemýšlela, neviděla důvod, proč by měla očekávat nějaký rozdíl. I kněz potřebuje normální zařízení. Nemůže prostě pozvat planoucího anděla, aby mu opekl chleba nebo učinil zázrak a uvařil konývku kakaa.

Krásně to tam vonělo. Kakao se vařilo. Opékač topinek opékal. Klobásky se škvířily na pánvi nad mírným plamenem plynového sporáku.

Páter Castelli ji posadil na jednu z kuchyňských židlí počalouněných koženkou ke stolu s umakartovou deskou. Pobíhal jako kvočna kolem kuřat. Vyběhl kamsi nahoru a vrátil se se dvěma měkkými froté osuškami: „ Osuš si vlasy a vymačkej do toho i ty promočené šaty. A dej si jeden ručník kolem krku jako šálu. Trochu tě zahřeje.“ Zatímco ho na slovo poslouchala, zašel do koupelny v přízemí a přinesl dva aspiriny. „ Dám ti pomerančový džus a zapiješ je. Má to v sobě moře vitamínu C. Vitamín C a aspirin jsou jako dvě bomby, vyrazí z tebe chřipku, ještě než se v tobě stačí zahnízdit.“ Když se vrátil s džusem, chvíli postál a pozoroval ji. Potřásl hlavou a ona si uvědomila, že musí vypadat žalostně. „ Děvče drahé, co se ti pro všechno na světě stalo?“ Zdálo se, že neslyšel, co mu na prahu říkala o mimozemšťanech. „ Ne, počkej, povíš mi to po snídani. Dáš si se mnou snídani?“

„ Ano, prosím, důstojnosti… Umírám hlady. Jediná věc, kterou jsem od včerejška snědla, byly dvě tabulky čokolády.“

„ Nic jiného než dvě táfličky?“ povzdychl si. „ Čokoláda je jedno z Božích požehnání, ale také nástroj ďáblův, kterým nás svádí ke žravosti.“ Poplácal se po kulatém bříšku. „ Já osobně si tuhle dobrůtku dost často dopřávám, ale nikdy,“ – přehnaně zdůraznil slůvko „ nikdy“ a mrkl na ni – „ nikdy tyhle ďábelské choutky nepřeháním. Jenže podívej, kdybys jedla pouze čokoládu, zkazily by se ti zuby a vypadaly by ti. Takže… Mám spoustu klobásek, spoustu na to, abych se s tebou podělil. Zrovna jsem si chtěl hodit na pánev pár vajíček. Dáš si taky?“

„ Ano, prosím.“

„ A topinku?“

„ Taky.“

„ Támhle na stole jsou ještě výborné skořicové rohlíčky. A horké kakao, samozřejmě.“

Chrissie zapila džusem dva aspiriny.

Když páter Castelli opatrně rozklepával vejce nad rozpálenou pánví, znovu na ni pohlédl. „ Jsi v pořádku?“

„ Ano, důstojnosti.“

„ Seš si jistá?“

„ Ano. Teď ano. Teď jsem v pořádku.“

„ To bude příjemné mít při snídani společnost,“ zaradoval se.

Chrissie vypila zbytek džusu.

„ Když páter 0’Brien dokončí mši, nikdy nechce jíst. Žaludeční nervóza.“ Zakuckal se. „ Všichni nováčci tím trpí. Prvních pár měsíců jsou před oltářem k smrti vyděšení. To je taková svatá povinnost, víš, sloužit mši, a mladí faráři se vždycky bojí, že nějak vybouchnou, když… no nevím… snad že by urazili Boha, hádám. Ale Boha nelze tak snadno urazit. Jinak by si už dávno musel nad lidskou čeládkou umýt ruce! Všichni mladí faráři na to časem přijdou a pak už jsou v pořádku. Vrátí se ze mše a dokážou spořádat celý jídelníček jen k snídani.“

Věděla, že takhle žvaní jen proto, aby ji uklidnil. Zřejmě si všiml, jak je celá bez sebe strachem. Chtěl ji ukonejšit, aby si pak mohli kloudně promluvit. Nevadilo jí to, potřebovala, aby ji někdo uchlácholil.

Rozklepl na pánev čtyři vejce, otočil vidličkou klobásy, otevřel příborník a vzal obracečku, kterou si připravil na roh kuchyňského pultu blízko pánve s vajíčky. Vyndal talíře, nože a vidličky. „ Zdá se,“ řekl vážně, „ že seš víc než jen trochu vyděšená, Chrissie, jako bys spatřila strašidlo. Teď se můžeš uklidnit. Když se mladý kněz po tolika letech tréninku v koleji může plašit kvůli mši. tak se může každý vyděsit podle gusta. Většina obav vzniká v našem nitru a zbavit se jich můžeme tak snadno, jako je přivoláme.“

„ Možná že těchhle ne.“

„ Uvidíme.“

Přenesl vejce na talíře.

Poprvé po čtyřiadvaceti hodinách se jí zdál svět normální. Když páter Castelli před ni pokládal jídlo a pobízel ji, aby se do něj pustila, povzdechla úlevou a hladem.

8

Shaddack obvykle chodil spát za svítání, takže v úterý v sedm hodin ráno zíval a protíral si ospalé oči. Křižoval Moonlight Cove a hledal místo, kde by skryl svoji dodávku a pár hodin si zdříml bezpečně mimo dosah Lomana Watkinse. Jitro bylo zatažené, šedivé a pochmurné, přesto ho denní světlo bodalo do očí.

Vzpomněl si na Paulu Parkinsovou, kterou regresivisté roztrhali v září. Její jedenapůlakrová parcela ležela stranou na okraji města, vlastně už za jeho hranicemi. Ačkoli rodina zesnulé v Coloradu již dávno nabídla pozemek prostřednictvím realitní kanceláře k prodeji, dosud ho nikdo nekoupil. Zajel tam, zaparkoval v prázdné garáži, zhasl motor a stáhl za sebou velké dveře.

Snědl šunkový chlebíček a vypil colu. Smetl drobečky z prstů, stočil se na dece vzadu na korbě a nechal se unášet do snů.

Nikdy netrpěl nespavostí – snad proto, že si byl jistý sám sebou, svou životní rolí, svým osudem. Nikdy se nestaral, co se stane zítra. Byl absolutně přesvědčený, že si budoucnost přizpůsobí k obrazu svému.

Celý život pozoroval Shaddack znamení vlastní jedinečnosti, osudové věštby, které mu předvídaly rozhodující úspěchy, ať si stanovil jakýkoli cíl.

Původně tato znamení zaregistroval pouze proto, že na ně poukázal Don Runningdeer, Běžící jelen. Běžící jelen byl Indián – jakého kmene, Shaddack nikdy nedokázal určit –, který kdysi ve Phoenixu pracoval pro soudce, Shaddackova otce, jako zahradník na plný úvazek a údržbář k všeobecnému použití. Běžící jelen byl hubený, hbitý, s ošlehanou tváří, se svaly jako provazce a mozolovitýma rukama. Oči měl jasné a černé jako uhel, podivuhodně mocné oči, jejichž pohledu musel občas uhnout… a jimž někdy nebylo možné uhnout, ať se o to člověk snažil sebevíc. Indián se o Tommyho Shaddacka zajímal, někdy ho nechal pomáhat s nějakými pracemi na zahradě nebo při drobných opravách v domě, když soudce a Tommyho matka nebyli v dohledu, aby se nepohoršovali nad tím, že se chlapec zabývá obyčejnou prací, nebo že se stýká s člověkem, který je pod jeho společenskou úrovní. Což znamenalo, že se Tommy motal kolem Běžícího jelena téměř nepřetržitě mezi pátým a dvanáctým rokem, tedy v období, kdy Indián pracoval pro soudce, protože jeho rodiče byli málokdy na dosah, aby mohli cokoli namítat.

V jedné z prvních podrobných vzpomínek si Shaddack vybavoval Běžícího jelena a znamení hada-samopožírače…

Bylo mu pět a povaloval se na zadním patiu velkého domu ve Phoenixu mezi hračkami stavebnice Tonka, ale daleko víc ho zajímal Běžící jelen než malé náklaďáčky a autíčka. Indián měl na sobě džíny a vysoké boty, nahoře byl bez košile, hrud vystavenou ostrému pouštnímu slunci. Stříhal keře obrovskými zahradnickými nůžkami s dřevěnou rukojetí. Svaly na zádech, ramenou a pažích pracovaly bez oddechu, napínaly se a smršťovaly, a Tommyho fascinovala fyzická síla toho muže. Soudce, Tommyho otec, byl slabý, kostnatý a nevýrazný. Tommy sám v pěti letech na první pohled svého otce nezapřel, byl plavovlasý, na svůj věk vytáhlý a nezdravě hubený. Ten den, kdy Běžící jelen ukázal Tommymu hada-samopožírače, byl zaměstnán u Shaddacků dva týdny. Tommyho to k němu nevysvětlitelným způsobem přitahovalo, aniž věděl proč. Běžící jelen měl pro něj vždycky úsměv a vyprávěl mu legrační příběhy o mluvících kojotech a chřestýších a jiných pouštních zvířatech. Někdy říkal Tommymu Malý šéfe, což bylo vůbec jeho první přízvisko. Matka ho vždycky oslovovala Tommy nebo Tome, soudce mu neřekl jinak než Thomasi. Ležel mezi hračkami, hrál si s nimi méně a méně, až si nakonec přestal hrát úplně a prostě Běžícího jelena pozoroval jako hypnotizovaný.

Nevěděl přesně, jak dlouho ležel nadšený ve stínu patia v horkém suchém vzduchu tropického dne, ale náhle ho překvapilo, že ho Běžící jelen volá.

„ Malý šéfe, Pojď se podívat.“

Byl natolik omráčený, že nejprve nedokázal odpovědět. Ruce a nohy ho neposlouchaly. Zdálo se, že zkameněl.

„ Tak Pojď, Pojď, Malý šéfe. Tohle musíš vidět.“

Nakonec Tommy vyskočil, vyběhl na trávník, ke keřům u bazénu, které Runningdeer stříhal.

„ Tohle je opravdu vzácná věc,“ řekl Běžící jelen zádumčivě a ukázal na zeleného hada, který mu ležel u nohou na sluncem rozpálených palubkách u bazénu.

Tommy strachy couvl.

Ale Indián ho popadl za ruku, přidržel si ho těsně u sebe a pokračoval: „ Neboj se. Je to neškodný zahradní had. Znamení pro tebe.“

Tommy zíral s očima dokořán na půlmetrového plaza, stočeného do písmene O, vlastní ocas v tlamě, jako by sám sebe požíral. Had byl nehybný, skelné oči ani nemrkly. Tommy si pomyslel, že je mrtvý, ale Indián ho ujistil, že žije.

„ To je velké a mocné znamení, které znají všichni Indiáni,“ vysvětloval mu Běžící jelen. Seděl na bobku před hadem a stáhl chlapce k sobě. „ Je to znamení,“ šeptal, „ mimořádné znamení, seslané velkými duchy, a vždycky je určené malému chlapci, takže musí být určené tobě. Velmi mocné znamení.“

Tommy pochybovačně pozoroval hada a pak se zeptal: „ Znamení? Co tím myslíš? To není žádné znamení. To je had.“

„ Osudové znamení, věštba. Předtucha. Posvátný znak,“ opakoval Běžící jelen.

Jak tak seděli na bobku před hadem, vysvětloval Tommymu tyto věci tlumeným, vášnivým hlasem a celou tu dobu ho držel za ruku. Sluneční záře se odrážela od betonového obrubníku v tetelících se horkých vlnách. Had ležel naprosto nehybně, takže spíš než skutečný had vypadal jako šperk propracovaný do nejjemnějších detailů – každá šupina lupínek smaragdu a dva rubíny místo očí. Po chvilce se Tommy ocitl znovu v podobném tranzu, jaký zažíval mezi hračkami v patiu, a hlas Běžícího jelena mu jako ten had vklouzl do hlavy, hluboko do lebky, svíjel se a plazil přímo do mozku.

Bylo to celé podivné, zdálo se, že koneckonců ten hlas nepatří Běžícímu jelenovi, ale hadovi samotnému. Tommy hleděl nepohnutě na zmiji, na Indiána skoro zapomněl, protože hadova řeč byla tak podmanivá a vzrušující, že mu naplnila všechny smysly a vyžádala si jeho naprostou pozornost, dokonce i když zcela nechápal, co vlastně slyší. To je osudové znamení, říkal had, znamení osudu a moci, a ty budeš velmi mocný muž, daleko mocnější než tvůj otec, muž, jemuž se budou všichni klanět, kterého budou všichni poslouchat a jenž se nikdy nebude obávat budoucnosti, protože on sám je budoucnost. Dostaneš vše, co si jen budeš přát, všechno na světě. Ale Teď ještě, řekl had, to je naše veliké tajemství. Nikdo nesmí vědět, že jsem ti přinesl tohle poselství a že ti znamení bylo vyjeveno, protože kdyby věděli, že jsi osudem určen držet nad nimi moc, určitě by tě zabili. V noci by ti podřízli krk, vyrvali by ti srdce z těla a pochovali by tě v hlubokém hrobě. Nesmějí vědět, že jsi budoucí král, Bůh na Zemi, nebo by tě rozdrtili jako červa, dřív než by se tvá moc a síla rozrostly. Tajemství. Je to naše tajemství. Jsem had-samopožírač, Teď se sním a zmizím, když jsem ti doručil poselství, a nikdo se nikdy nedozví, že jsem tu byl. Věř Indiánovi a nikomu jinému.

Nikomu. Nikdy.

Tommy se zhroutil na prkna u bazénu a na dva dny vážně onemocněl. Doktor byl zmatený. Chlapec neměl teplotu, žádné viditelné otoky či zduřeniny lymfatických žláz, žádné bolestivé hnisání kloubů či svalů, necítil ani jinou bolest. Nebylo mu špatně od žaludku. Naprosto zeslábl, zmocnila se ho taková apatie, že ho obtěžovalo byť jen držet komiksové knížky. Koukat na televizi vyžadovalo příliš úsilí. Neměl chuť k jídlu. Spal čtrnáct hodin denně a zbylých deset ležel jako omámený. „ Pravděpodobně slabší úžeh,“ odhadoval doktor, „ ale jestli se z toho do dvou dnů nedostane, budeme ho muset poslat do nemocnice na testy.“

Během dne, kdy se soudce zdržoval u soudu nebo s obchodními partnery a kdy Tommyho matka byla ve venkovském klubu nebo na nějakém charitativním obědě, vklouzl do domu Běžící jelen a pár chvil poseděl u chlapce. Vyprávěl mu pohádky, měkkým, podivně rytmickým hlasem.

Slečna Karvalová, jejich hospodyně a taky trochu chůva, věděla, že by ani soudce, ani paní Shaddacková nesouhlasili s Indiánovými návštěvami u lůžka nemocného nebo vůbec s jakýmikoli styky s Tommym. Ale slečna Karvalová měla dobré srdce a příčila se jí nedostatečná pozornost, kterou Shaddackovi věnovali své jediné ratolesti. A Indiána měla ráda. Nedívala se prostě proto, že v tom neviděla nic závadného. Jen jí Tommy musel slíbit, že svým rodičům nepoví, kolik času tráví s Běžícím jelenem.

Ve chvíli, kdy se užuž rozhodli poslat ho do nemocnice, se chlapec uzdravil a doktorova diagnóza o úžehu byla akceptována. Poté se Tommy věšel na Běžícího jelena většinu dne – dokud se otec s matkou nevrátili ze svých pochůzek. Když začal chodit do školy, po vyučování spěchal přímo domů. Nikdy ho nezajímaly ostatní děti, které ho zvaly k sobě domů, aby si s nimi hrál, protože byl dychtivý strávit alespoň pár hodin s Běžícím jelenem, než se odpoledne objeví rodiče.

Týden po týdnu, měsíc po měsíci, rok po roce upozorňoval Indián na znamení, která Tommymu předpovídala velkou – i když ještě nespecifikovanou budoucnost. Záhon čtyřlístků pod chlapcovou ložnicí. Mrtvá krysa plovoucí v bazénu. Dvacet cvrkajících cvrčků v zásuvce Tommyho prádelníku, když jednou přišel ze školy domů. Příležitostně se objevovaly mince v místech, kde je nenechal –penny v každé botě v botníku, niklák v kapse všech kalhot, blýskavý stříbrný dolar v jablku, které mu Běžící jelen loupal –, a Indián s tou mincí zacházel s posvátnou hrůzou a vysvětloval, že to je jedno z nejmocnějších znamení.

„ Tajemství,“ šeptal jednou hrozivě po Tommyho devátých narozeninách, když chlapec hlásil, že slyšel slabé zvonění zvonů pod oknem uprostřed noci.

Prý vstal, ale neviděl nic než planoucí svíci na trávníku. Potichu a ostražitě, aby nevzbudil rodiče, proklouzl ven, aby se na to světýlko podíval zblízka, jenže mezitím zmizelo.

„ Zachovávej vždycky tato znamení v tajnosti, jinak oni poznají, že jsi dítětem osudu, že jednoho dne budeš mít nad nimi nesmírnou moc a sílu, a zavraždí tě, dokud budeš slabý chlapec.“

„ Kdo jsou to oni?“ zeptal se Tommy.

„ Oni, prostě oni, každý,’4 odpověděl Indián záhadně.

„ Ale kdo?“

„ Tvůj otec, na prvním místě.“

„ On ne.“

„ On zvlášť,“ šeptal Běžící jelen. „ Je to mocný muž. Těší ho ovládat druhé, zastrašovat každého, podvádět, aby dosáhl svého. Určitě sis všiml, jak se před ním lidé hrbí a poklonkují mu.“

Samozřejmě, Tommy si všiml respektu, s nímž všichni mluví s otcem –zvláště jeho političtí přátelé –, a párkrát zahlédl i znepokojující a nejspíš upřímnější pohled, který si vyměňovali za jeho zády. Stavěli se před ním, jako by ho obdivovali a velice si ho vážili, ale když se nedíval, zdálo se, že se ho nejen bojí, ale že si ho i hnusí.

„ Je spokojený, pouze když má neomezenou moc, a lehce se jí nevzdá, pro nikoho, ani pro svého syna. Když přijde na to, že jsi předurčen být větší a mocnější než on sám… pak tě nikdo nezachrání. Ani já ne.“

Kdyby byl rodinný život proteplen vzájemnou náklonností, bylo by pro Tommyho pravděpodobně těžké uvěřit Indiánovu varování. Ale jeho otec s ním zřídkakdy mluvil jinak než formálně a ještě řidčeji se ho dotýkal – téměř nikdy ho nepohladil a vůbec nikdy ho nepolíbil.

Běžící jelen přinesl občas dárek, domácí sladkosti pro chlapce, kaktusové cukroví tomu říkal. Vždycky mu dal jen jeden kousek a snědli ho spolu, buď v patiu během Indiánovy polední přestávky, nebo když Tommy následoval svého učitele po dvouakrovém pozemku při různých pracech. Brzy poté, co snědl kaktusové cukroví, přemohla chlapce pokaždé podivná nálada. Jakási euforie. Když se pohnul, zdálo se mu, že plave. Barvy byly jasnější, krásnější. Ale nejostřeji viděl Běžícího jelena: Vlasy měl nepředstavitelně černé, kůži s nádherným bronzovým nádechem, bílé, zářivé zuby, oči tmavé a hluboké jako – vzdálený vesmír. Každý zvuk – dokonce i cvakání nůžek, jimiž stříhal živý plot, řev letounu, který jim přelétl nad hlavami na trase k phoenixskému letišti, komáří bzučení motoru v nádrži – to všechno se měnilo v hudbu. Svět byl plný hudby, ačkoli nejmelodičtější byl hlas Běžícího jelena. Také vůně nabraly na intenzitě, všechny se staly pronikavějšími: vůně květin, posekané trávy, pach oleje, jímž Indián promazával nástroje a nářadí. Dokonce i zápach potu byl příjemný. Běžící jelen voněl jako čerstvě upečený chléb a seno a mědáky.

Tommy si zpětně zřídkakdy pamatoval, o čem si s Indiánem povídali, ale vždycky se mu vybavilo, s jakou intenzitou k němu Běžící jelen promlouval. Mnohé z toho souviselo se znamením měsíčního jestřába. „ Když ti velcí duchové pošlou znamení měsíčního jestřába, budeš vědět, že jsi nadaný nepředstavitelnou silou a že jsi nepřemožitelný. Nepřemožitelný! Ale jestli měsíčního jestřába uvidíš, bude to znamenat, že od tebe velcí duchové chtějí i něco na oplátku, akt, který prověří, že jsi jejich přízně hoden.“ Tohle všechno se chlapcovi vrylo do mysli. Obvykle, tak po hodince, začal být unavený a šel si do svého pokoje zdřímnout. Zdály se mu živé sny, mnohem reálnější než skutečný život, a vždycky se nějak týkaly Indiána. Vzbuzovaly děs a zároveň uklidňovaly.

Jedné deštivé listopadové soboty, když bylo Tommymu deset, seděl na stoličce za ponkem v garáži pro čtyři auta a pozoroval Běžícího jelena, jak spravuje elektrický nůž, kterým soudce obvykle porcoval krocana na Den díkůvzdání a o vánocích. Vzduch byl příjemně chladný a na Phoenix neobvykle vlhký. Běžící jelen a Tommy se bavili o dešti, o nadcházejících prázdninách, o událostech, které se staly v poslední době ve škole. Ne vždy mluvili o znameních a osudu, neboť pak by Tommy Indiána tolik nemiloval. Běžící jelen dokázal i pozorně naslouchat.

Když Indián nůž opravil, zapojil ho do zásuvky a spustil. Ostří se pohybovalo tam a zpět tak rychle, že hrany obou pilek se proměnily v rozmazanou šmouhu.

Tommy zatleskal.

„ Vidíš?“ zeptal se Běžící jelen, zvedl nůž do výše a zašilhal po něm ve světle zářivky.

Pulsující ostří vrhalo jasné záblesky, jako by ve spěchu krájelo samo světlo.

„ Co?“ zeptal se Tommy.

„ Ten nůž, Malý šéfe. Je to stroj. Nicotný stroj, nic opravdu důležitého jako auto nebo letadlo nebo elektrické křeslo pro invalidu. Můj bratr je… mrzák… a musí si vystačit s pojízdným křeslem. Věděls to, Malý šéfe?“

„ Ne.“

„ Jeden z mých bratrů zemřel, druhý je zmrzačený.“

„ To je mi líto.“

„ Jsou to jen nevlastní bratři, ale jediní, které mám.“

„ Jak se jim to stalo? Proč?“

Běžící jelen otázku ignoroval. „ I když se tímhle přístrojem krájí pouze krocan, který se dá stejně dobře naporcovat normálním nožem, je výkonný a chytrý. Většina strojů je výkonnějších a chytřejších než lidé.“

Indián nůž trochu sklonil a obrátil se obličejem k Tommymu. Držel bručící mechanismus mezi nimi a přes vibrující ostří hleděl Tommymu do očí.

Chlapec cítil, že se ho zmocňuje stejné kouzlo, jaké zažívá, když sní kaktusové cukroví, přestože dnes žádné neměl.

„ Bílý muž vidí velkou budoucnost ve strojích,“ pokračoval Běžící jelen. „ Myslí si, že stroje jsou daleko spolehlivější a chytřejší než lidé. Když chceš být opravdu velký ve světě bílých mužů, Malý šéfe, musíš se připodobnit stroji, jak nejvíc dokážeš. Musíš být výkonný. Nesmíš znát únavu stejně jako stroj. Musíš si přesně určit cíl, vzdát se všech tužeb a citů, které by tě rozptylovaly.“

Pohnul pulsujícím ostřím pomalu k Tommy ho obličeji, dokud chlapec nezašilhal, jak se pokoušel zaměřit na čepele.

„ S tímhle bych ti mohl ušmiknout nos, na plátky nakrájet rty, odříznout tváře nebo uši…“

Tommy chtěl vyskočit ze stoličky a utéct.

Ale nedokázal se pohnout.

Uvědomil si, že ho Indián drží za jedno zápěstí.

Dokonce i kdyby ho nedržel, nebyl by schopný upláchnout. Byl naprosto ochromený. Ne jenom strachem, třebaže tím taky. Na tomhle okamžiku bylo něco lákavého; potenciální násilí podivným způsobem… vzrušovalo.

„ … uříznout tvoji kulaťoučkou bradičku, skalpovat tě, obnažit kosti, abys vykrvácel k smrti nebo umřel z nějakého jiného důvodu nebo…“

Ostří nebylo ani pět centimetrů od Tommova nosu.

„ … ale stroj by pokračoval dál…“

Dva centimetry.

„ … nůž by se i pak pohyboval sem a tam a krájel by tenké krajíčky, tam a zpět, krájel…“

Centimetr.

„ … protože stroj neumírá…“

Tommy cítil slabý, slaboulinký závan od pohybujících se čepelí.

„ … stroje jsou výkonné a spolehlivé. Když chceš dobře obstát ve světě – bílých mužů, Malý šéfe, musíš být jako stroj“

Běžící jelen zastavil nůž. Odložil ho.

Pořád Tommyho držel.

Naklonil se k němu co nejblíž a vydechl: „ Když chceš být velký, když chceš vyhovět duchům a udělat to, o co tě požádají, až ti pošlou znamení měsíčního jestřába, musíš být rozhodný, neúnavný, chladný, cílevědomý, nestarat se o následky, přesně jako stroj.“

Poté – zvláště když spolu snědli kaktusové cukroví – často hovořili o možnosti zaměřit se k jedinému cíli a být tak spolehlivý jako stroj. Když se blížila puberta, Tommyho sny naplňovaly sexuální představy mnohem méně než představa měsíčního jestřába a vize lidí, kteří navenek vypadají normálně, ale uvnitř jsou protkáni dráty, tranzistory a cvakajícími kovovými přepínači.

Ve dvanáctém roce života, když už strávil sedm let ve společnosti Indiána, se chlapec dozvěděl, co se stalo nevlastním bratrům Běžícího jelena. Alespoň něco z pravdy. Zbytek si domyslel.

Seděli s Indiánem v patiu, obědvali a pozorovali duhu, která se klenula ve spršce z vodotrysků kropících trávník. Od toho zážitku za ponkem v garáži před více než půldruhým rokem se už párkrát Indiána ptal na bratry, ale Indián mu nikdy neodpověděl. Nicméně tentokrát, s pohledem upřeným k vzdáleným mlžným vrcholkům hor, Běžící jelen spustil: „ To, co ti řeknu, je tajemství.“

„ V pořádku.“

„ Takové tajemství jako všechna znamení, která jsi dostal.“

„ Jistě.“

„ Nějací bílí muži z koleje se opili a brousili kolem, snad hledali ženskou, ale jistě chtěli dělat potíže. Naneštěstí narazili na mé bratry, na parkovišti u restaurace. Jeden bratr byl ženatý a jeho žena byla s nimi, a ti študáci si začali dělat z Indiánů srandičky, ale taky se moc chtěli podívat na bratrovu manželku a trochu si s ní pošpásovat. Zmocnit se jí.“

Tommyho to odhalení omráčilo.

Nakonec vyhrkl: „ Nenávidím bílé muže.“

Běžící jelen se zasmál.

„ Opravdu nenávidím,“ opakoval Tommy. „ Co se stalo s těmi chlapíky, kteří jí to udělali? Zavřeli je?“

„ Nikoho nezavřeli,“ usmál se na chlapce Běžící jelen. Krutým, neveselým úsměvem. „ Jejich tatíčkové byli mocní. Měli prachy. A vliv. Takže soudce je nechal jít pro nedostatek důkazů.“

„ Ten soudce nemohl být můj otec. Ten by je nepustil.“

„ Nepustil?“ zeptal se Indián.

„ Nikdy.“

„ Seš si tak jistý?“

Tommy ze sebe pomalu vysoukal: „ No… jistý, jistý, jo a ne.“

Indián mlčel.

„ Nenávidím bílé muže,“ vykřikl Tommy, tentokrát spíš proto, aby prokázal Indiánovi službu a poskytl mu satisfakci, než z přesvědčení.

Běžící jelen se znovu zasmál a poplácal Tommyho po ruce.

Na sklonku zářivého srpnového dne téhož léta přišel Indián k Tommymu a hlasem naplněným zlou předtuchou i věštbou řekl: „ Dnes večer bude úplněk, Malý šéfe. Jdi dozadu na dvorek a chvilku se dívej. Věřím, že v noci přijde konečně znamení, nejdůležitější ze všech.“

Jakmile padla noc a vyšel měsíc, Tommy se vykradl ven a postavivše na okraj bazénu, kde mu Běžící jelen ukázal před sedmi lety hada-samopožírače. Dlouho zíral na kouli měsíce, jehož prodloužený odraz se blyštěl na povrchu bazénu. Obrovská žlutá luna pověšená nízko na obloze.

Zanedlouho přišel do patia soudce a zavolal na něj.

„ Tady,“ ozval se Tommy.

Soudce se k němu připojil u bazénu. „ Co tu děláš, Thomasi?“

„ Pozoruju…“

„ Co pozoruješ?“

Pak Tommy spatřil jestřába, jak se jeho silueta mihla přes měsíc. Léta mu bylo vštěpováno, že to jednoho dne uvidí. Byl připraven. Věděl, co to všechno znamená, a náhle se to stalo, pták na zlomek vteřiny ztuhl v letu proti obrovské lampě měsíce.

„ Tam!“ vyhrkl. Zapomněl na chvíli, že nemá důvěřovat nikomu kromě Indiána.

„ Co je tam?“ zeptal se soudce.

„ Neviděl jsi?“

„ Jen měsíc.“

„ Asi ses nedíval, jinak by sis toho všiml.“

„ Čeho bych si měl všimnout?“

Otcova slepota k znamením jen Tommymu potvrdila, že on sám je skutečně vyvolený a že tohle znamení zla bylo určené jen jeho očím – což mu připomnělo, že nesmí důvěřovat ani vlastnímu otci. S námahou ze sebe vypravil: „ Ale… padající hvězdy.“

„ To tady stojíš, jen abys pozoroval padající hvězdy?“

„ Jsou to ve skutečnosti meteory,“ řekl Tommy překotně. „ Víš, dnes v noci Země nejspíš prochází kolem pásma meteoritů, bude jich spousta.“

„ Odkdy se zajímáš o astronomii?“

„ Nezajímám se,“ pokrčil Tommy rameny. „ Jen jsem chtěl vědět, jak vypadají. Je to pěkná nuda.“ Obrátil se od bazénu a zamířil k domu. Soudce ho následoval.

Druhý den, ve středu, řekl chlapec Běžícímu jelenovi o měsíčním jestřábovi. „ Ale nedostal jsem od něj žádné poselství. Nevím, co ode mě duchové chtějí, aby si mě prověřili.“

Indián se usmál a tiše, dlouho na něj hleděl, až to Tommovi začalo být nepříjemné. „ Pohovoříme si o tom při obědě, Malý šéfe.“

Slečna Karvalová měla středy volné a Běžící jelen s Tommym byli doma sami. Seděli vedle sebe opět v patiu v křeslech a obědvali. Zdálo se, že si Indián vezme jen kaktusové cukroví a Tommy také neměl chuť na nic jiného.

Už dávno přestal chlapec jíst tohle cukroví pro jeho lahodnou chuť, hltal je pro jeho účinky. Během let nabývaly na intenzitě.

Chlapec se brzy ocitl na tolik vytoužené planině, kde barvy jsou veselé a zvuky hlasité a vůně ostré a všechny věci útěšné a přitažlivé. On a Indián spolu hovořili skoro hodinu, a ke konci té doby Tommy pochopil, co od něho velcí duchové očekávají. Musí zabít otce i matku, a to za čtyři dny, v neděli ráno. „ Ten den mám volno,“ řekl Běžící jelen, „ takže tu nebudu, abych pomohl. Ale ve skutečnosti je to úradek duchů a ty musíš sám prokázat své schopnosti. Nakonec máme ještě pár dnů, abychom spolu všechno naplánovali, takže až nadejde neděle, budeš připraven.“

Později téhož odpoledne přišel soudce z nějakého obchodního jednání, které následovalo po zasedání soudu. Stěžoval si na vedro a šel si rovnou dát sprchu. Tommyho matka se vrátila už před půl hodinou. Seděla v křesle v obývacím pokoji, nohy na nízké čalouněné stoličce, četla poslední vydání časopisu Town and Country a ucucávala něco, co sama nazývala předkoktejl před hodinou koktejlu. Sotva zvedla oči, když soudce nakoukl dovnitř a oznámil svůj úmysl jít se osprchovat.

Jakmile otec vyšel nahoru do koupelny, Tommy zaběhl do kuchyně a vzal si z poličky nad sporákem dranžírovací nůž.

Běžící jelen byl venku a sekal trávník.

Tommy vstoupil do obýváku, došel až k matce a políbil ji na tvář. Ten polibek ji překvapil, ale ještě víc ji překvapil nůž, který jí vrazil třikrát do prsou. Se stejným nožem vystoupil Tommy nahoru a zabořil ho vší silou do soudcova žaludku, jakmile vyšel ze sprchy.

Pak se vrátil do svého pokoje a svlékl si šaty. Na botách neměl žádnou krev, jen trochu na džínách, ale spoustu na košili. Rychle se v koupelně omyl a v umyvadle spláchl všechny stopy krve. Pak si vzal na sebe čisté džíny a košili. Opatrně sbalil krvavé šatstvo do starého ručníku a odnesl je do výklenku, kde je schoval v koutě za námořnickým kufrem. S nimi si poradí později.

Dole prošel kolem obýváku, aniž pohledem zavadil o mrtvou matku. Namířil si to přímo k psacímu stolu v soudcové pracovně a otevřel pravou spodní zásuvku. Zpoza hromady spisů vytáhl revolver.

V kuchyni zhasl stropní zářivku, takže jediné světlo přicházelo oknem zvenčí. Úplně stačilo, ale některé části místnosti se topily v chladném šeru. Řeznický nůž položil na pult vedle lednice tak, že ho skryl stín. Revolver dal na jednu z židlí u kuchyňského stolu a trochu tu židli povytáhl, takže na zbraň jednoduše dosáhl, ale jen stěží ji mohl někdo zahlédnout.

Prošel francouzským oknem, které spojovalo kuchyň s patiem, a zavolal na Běžícího jelena. Indián ho neslyšel pro rachot sekačky, ale náhodou zvedl hlavu a viděl, jak na něj chlapec mává. Zamračil se, vypnul motor a přešel přes napůl ostříhaný trávník do patia. „ Ano, Thomasi?“ zeptal se, protože věděl, že soudce i paní Shaddacková jsou doma.

„ Matka potřebuje s něčím pomoct,“ řekl Tommy. „ Požádala mě, abych pro tebe skočil.“

„ Mám tam jít?“

„ Ano. Je v obýváku.“

„ Co chce?“

„ Potřebuje pomoct s… no, lepší bude ti to rovnou ukázat než vysvětlovat.“

Indián prošel za ním francouzským oknem do velké kuchyně, kolem lednice a dál ke dveřím do haly.

Tommy se náhle zastavil a prudce se otočil: „ Málem bych zapomněl, matka říkala, že budeš potřebovat tenhle nůž, ten za tebou na lince vedle lednice.“

Běžící jelen se ohlédl, spatřil nůž ve stinném koutě a zvedl ho. Oči se mu rázem rozšířily. „Na tom noži je krev, Malý šéfe, je tam krev…“

Tommy již zvedl z kuchyňské židle revolver. Když se k němu Indián otočil s výrazem naprostého překvapení, Tommy držel zbraň oběma rukama a pálil, dokud nevyprázdnil celý zásobník, ačkoli zpětné nárazy ho bolestivě tloukly do paží a ramen a málem ho srazily k zemi. Běžícího jelena zasáhly nejméně dvě střely, jedna z nich mu roztrhla hrdlo.

Indián se ztěžka sesul k zemi. Nůž mu s bouchnutím vypadl z ruky a odkutálel se kousek po podlaze.

Jednou botou Tommy odkopl nůž blíž k mrtvole, aby to upevnilo dojem, že ho umírající muž před smrtí třímal.

Chlapec porozuměl poselství velkých duchů líp než jeho učitel. Chtěli, aby se najednou osvobodil od každého, kdo má nad ním byť jen nepatrnou moc: Soudce, matka a Běžící jelen. Pouze pak bude schopný splnit své poslání.

Naplánoval tyhle tři vraždy s chladnokrevností počítače a vykonal je s účinností a přesností stroje. Necítil nic. Emoce jeho akci nerušily. No, po pravdě řečeno byl trochu vyděšený a trochu vzrušený – dokonce v jakési euforii –, ale tyhle city ho netrápily.

Chvíli zíral na mrtvolu Běžícího jelena, pak odešel k aparátu v kuchyni, vytočil číslo policie a hystericky jim sdělil, že Indián zabil rodiče, řval přitom něco o odplatě a že on, Tommy, zabil Indiána otcovou zbraní. Ale nevyprávěl to souvisle. Byl tak hysterický, že z něj všechno museli páčit. Vlastně byl natolik otřesený a dezorientovaný tím, co se stalo, že se museli trpělivě namáhat tři čtyři minuty, aby přestal blábolit a udal jim své jméno a adresu. V duchu si ten výstup cvičil celé odpoledne, od společného oběda s Indiánem. Teď ho potěšilo, že zní tak věrohodně. Vyšel z domu. sedl si na příjezdovou cestu a vzlykal, dokud nepřijela policie. Jeho slzy byly ještě pravější než hysterický záchvat. Plakal z pocitu úlevy.

Později v životě viděl jestřába na pozadí úplňku ještě dvakrát. Spatřil ho vždycky, když potřeboval ujistit, že v určité akci postupuje správně.

Ale nikoho už nezabil – protože to už nikdy nebylo nutné.

Matčini rodiče si ho vzali k sobě a vychovali ho v jiné části Phoenixu. Protože prožil takovou tragédii, povolili a dali mu víceméně všechno, co si přál, jako by odepření čehokoli bylo příliš kruté a jako by to mohlo být posledním gramem břemene, pod jehož tíhou by se zcela zlomil. Stal se jediným dědicem majetku svého otce, který byl navíc rozhojněn tučnou životní pojistkou. Proto mu bylo dopřáno prvotřídní vychování a vzdělání a získal obrovský kapitál, s nímž mohl začít po absolvování univerzity. Svět plný možností mu ležel u nohou. A díky Běžícímu jelenovi se mu dostalo ujištění, že ho nepochybně čeká velká budoucnost a že síly osudu i nebes chtějí, aby dosáhl nesmírné moci nad ostatními lidmi.

Pouze blázen vraždí bez závažných důvodů.

Ale až na malé výjimky vražda prostě není účinnou metodou, jak řešit problémy.

Teď, stočený na ložné ploše dodávky v setmělé garáži Pauly Parkinsové, si Shaddack znovu připomněl, že je dítětem štěstěny, že viděl třikrát v životě měsíčního jestřába. Vyhnal z myšlenek veškerý strach z Lomana Watkinse i z vlastního neúspěchu. Vzdychl a propadl se do spánku. Zdál se mu známý sen. Obrovský stroj. Napůl kov, napůl lidské maso. Ocelové písty se pohybovaly. Lidská srdce spolehlivě pumpovala mazadla všeho druhu. Krev a olej, železo a kosti, umělé hmoty a šlachy, dráty a nervy.

9

Chrissie ohromilo, jak se páter Castelli cpe. Stůl ve farské kuchyni se prohýbal pod jídlem: obrovský talíř klobásek, vejce, hora topinek, velké balení sladkých loupáků, borůvkové vdolečky, mísa šťouchaných brambor zapečených v troubě, čerstvé ovoce a pytel marshmallows do horkého kakaa. Páter Castelli byl zavalitý, to ano, ale Chrissie si vždycky o farářích myslela, že si odříkají mnoho věcí, přinejmenším potěšení z jídla a pití, stejně jako manželství. Jestli páter Castelli spotřebuje tolik potravin při každém jídle, měl by vážit dvakrát tolik, než váží. Ne, třikrát tolik.

Při jídle mu vyprávěla o vetřelcích, jak se zmocnili jejích nejbližších. Vzhledem k zaměření pátera Castelliho na duchovní otázky i proto, že si chtěla udržet jeho pozornost, nechávala si Chrissie pootevřená dvířka pro posedlost ďáblem, ačkoli ona osobně dávala přednost vysvětlení, že došlo k invazi mimozemšťanů. Řekla mu, co včera spatřila nahoře v hale, jak ji zamkli v komoře a jak ji později pronásledovali rodiče a Tucker v podivně novém převtělení.

Kněz vyjádřil překvapení a účast a několikrát po ní chtěl, aby opakovala podrobnosti, ale ani na moment nepřerušil jídlo. Ve skutečnosti se ládoval s tak nepředstavitelnou chutí, že společenské chování bralo za své. Chrissie překvapilo, jak je celý pobryndaný, udivily ji i rozměry jeho apetitu. Párkrát si umazal bradu žloutkem, a když v sobě našla odvahu a poukázala na to, jen na svůj účet zažertoval a okamžitě se otřel. Ale o chvilku později vzhlédla od jídla a on měl bradu zapatlanou ještě hůř. Upustil pár miniaturních marshmallows a zdálo se, že mu to vůbec nevadí. Černou košili na prsou pokrývaly zbytky topinek, uvízlo na ní pár kousků konzervovaných klobásek, několik mastných brambor, drobečky z loupáků a vdolečků…

Opravdu si začínala myslet, že se páter Castelli dopouští hříchů jako jiní lidé, a to především hříchu obžerství.

Ale milovala ho navzdory ne příliš vybraným způsobům, protože ani jednou nezapochyboval o její příčetnosti nebo nedal najevo, že by té divoké historce nevěřil. Poslouchal se zájmem a patřičnou vážností a zdálo se, že je ohromen, dokonce vystrašen tím, co mu řekla. „ Dobrá, Chrissie, bylo natočeno tisíce filmů o tom, jak zemi přepadli vetřelci, nepřátelské příšery z jiných světů, a taky o tom bylo napsáno tisíce knih, a já jsem vždycky říkal, že si lidé nedovedou představit, co všechno je ve světě našeho Pána možné. Takže kdo ví? Proč by nemohli přistát zrovna tady v Moonlight Cove? Já osobně jsem filmový fanoušek a ze všeho nejraději mám strašidelné filmy, ale nikdy jsem si nepředstavoval, že se jednou ocitnu uprostřed děsivého filmu ve skutečném světě.“ Byl srdečný. A nechoval se povýšeně.

Ačkoli páter Castelli pořád jedl s neutuchající chutí, Chrissie skončila snídani zároveň se svým vyprávěním. Protože v kuchyni bylo teplo, rychle prosychala a pouze místo, na němž seděla, a sportovní boty zůstaly mokré. Cítila, že se jí dostatečně obnovily síly a že se bude moci soustředit na to, co ji čeká, teď, když se jí dostalo pomoci. „ Co dál? Musíme zavolat armádu, nemyslíte, důstojnosti?“

„ Nejspíš armádu a námořnictvo,“ řekl po chvilce uvažování. „ Námořnictvo by mohlo být na tyhle věci vhodnější.“

„ Myslíte…“

„ Co, milé dítě?“

„ Myslíte, že je nějaká možnost… no, nějaká možnost, že mi vrátí rodiče? Takové, jací bývali, myslím?“

Položil vdoleček, který zrovna nesl k ústům, a natáhl se přes stůl mezi talíři a dalším nádobím, aby ji vzal za ruku. Prsty měl mírně zapatlané od másla, ale jí to nevadilo, protože jí dokázal vrátit sebedůvěru a ukonejšit ji, a ona zrovna Teď potřebovala sebedůvěru a útěchu ze všeho nejvíc.

„ Se svými rodiči se znovu setkáš,“ promluvil páter Castelli s přesvědčením. „Zaručuju ti, že se s nimi setkáš.“

Kousla se do spodního rtu, aby zadržela slzy.

„ Zaručuju ti to,“ opakoval.

Náhle se jeho tvář vyboulila. Ne tak pravidelně, jako když se plní balón. Spíš se vyfoukla na určitých místech a na jiných propadla, zavlnila se a pulsovala, jako by se mu lebeční kosti rozmělnily a těsně pod kůží se mu kroutilo a svíjelo klubko červů.

„ To ti garantuju!“

Chrissie byla příliš vyděšená, než aby vykřikla. Na okamžik se nedokázala pohnout. Byla ochromená strachem, přimrazená k židli, neschopná ovládat alespoň trochu vlastní pohyby, aby zamrkala nebo popadla dech.

Slyšela, jak mu kosti praskají, lámou se a štěpí, jako by se drolily a rozpouštěly a měnily nepředstavitelnou rychlostí tvar. Svaly vydávaly nechutný, vlhký, mlaskavý zvuk vosku, který se přelévá do nových forem.

Farářova lebka nahoře nabobtnala a za praskotu kostí se protáhla dozadu, jeho obličej ztratil většinu lidských proporcí. Připomínal trochu kraba, trochu hmyz, něčím vosu a navíc šakala s planoucíma, nenávistnýma očima.

Konečně Chrissie vykřikla: „ Ne!“ Srdce jí prudce bušilo, každý úder bolel. „ Ne, jděte pryč, nechte mě být, nechte mě odejít!“

Čelisti se mu prodloužily, pak sklouzly zpátky skoro k uším v hrozivém úšklebku, zdůrazněném dvojitou řadou nesmírně ostrých zubů.

„ Ne, ne!“

Pokusila se zvednout.

Uvědomila si, že ji stále drží za ruku.

Vyrážel slova způsobem, jenž mírně připomínal hlasy rodičů a Tuckera, když se za ní minulou noc hnali až k ústí odvodňovací stoky.

„ … potřebuju, potřebuju… chci… dej mi… dej mi… potřebuju…“

Svým vzezřením jí rodiče nepřipomínal vůbec. Proč ti vetřelci nevypadají všichni stejně?

Roztáhl doširoka ústa a zasyčel; husté žluté sliny se táhly jako provazce z karamely od horních zubů k dolním. Uvnitř úst se mu něco kvedlalo, snad nějaký podivný jazyk. Vymrštilo se to k ní jako čertík na pérku, byla to ústa v ústech, další sada menších a dokonce ještě ostřejších zubů na jakémsi stonku, uzpůsobených dostat se do těsných otvorů a zakousnout tam kořist.

Farář Castelli se stával něčím překvapivě povědomým: Stvořením z filmu Vetřelec. Ne přesně tou příšerou ve všech detailech, ale ďábelsky se mu podobal.

Uvízla v pasti filmového hororu, přesně tak, jak řekl kněz, horor ve skutečném životě; bezpochyby jeho oblíbený. Je páter Castelli schopný vzít na sebe jakoukoli podobu, stal se touhle bestií jenom proto, že ho to těší a protože to nejlépe vyhovuje Chrissieiným představám o útočnících z jiných planet?

To je šílenství.

Farářovo tělo se pod šaty také začalo měnit. Košile na některých místech zplihle visela, na jiných praskala ve švech, jak se mu nově formovala kostra a tvořily se nelidské výrůstky. Knoflíky u košile ulítly. Vlákna se trhala. Katolický kolárek na jedné straně odletěl a zůstal viset nakřivo na ohyzdně znetvořeném krku.

Popadala dech, vyrážela podivné hýkavé zvuky, neschopná přestat, pokoušela se osvobodit. Stoupla si, odkopla židli, až ji převrhla, ale on ji stále pevně svíral – měl obrovskou sílu. Nemohla se od něj odtrhnout.

Také ruka se mu začínala měnit. Prsty se prodloužily. Pomalu je pokrývala rohovitá hmota – tvrdá a svítivě černá, na povrchu sametová –, připomínaly spíš klepeta než lidské ruce.

„ …potřebuju… chci, chci… potřebuju…“

Popadla ze stolu nůž, zvedla ho vysoko nad hlavu a veškerou silou, jaké byla schopná, mu ho zabodla do předloktí těsně nad zápěstím, kde maso vypadalo stále spíš lidské. Doufala, že ho probodne, ale nenapadlo ji, že by nůž dokázal projet masem i dřevem pod ním.

Výkřik byl tak pronikavý a ostrý, že rozechvěl Chrissie až do morku kostí.

Obrněná ďábelská ruka se v křeči rozevřela. Konečně se Chrissie vyškubla.

Naštěstí byla rychlá, protože klepeta se o zlomek vteřiny později znovu zaklapla, zachytila špičky jejích prstů, ale už ji nezadržela.

Kuchyňské dveře byly otevřené, ale na straně, kde seděl farář. Nemohla k nim doběhnout, aniž by mu nenastavila záda.

S křikem, který byl napůl lidský řev a napůl zvířecí skučení, vytrhl nůž z paže a mrštil jím na stranu. Jedním máchnutím bizarně mutované ruky, která byla Teď o čtvrt metru delší, než bývala, smetl ze stolu nádobí i jídlo. Pařát vykukoval z manžet černé košile v strašidelně deformovaných tvarech, byla to zkroucená, temná chitinová hmota jako pancíř členovců.

Svatá Marie, matko Boží, oroduj za mě! Matko nejčistší, oroduj za mě. Neposkvrněná matko, oroduj za mě. Prosím, mlela v duchu Chrissie.

Kněz popadl stůl a odhodil ho stranou, jako by vážil pár deka. Narazil na lednici.

Teď už ji od něj nic neoddělovalo.

Od toho.

Předstírala, že jde ke kuchyňským dveřím, popošla pár kroků…

Kněz – ve skutečnosti žádný kněz, ale bytost, která se za kněze občas zamaskovala – sebou mrskl doprava s úmyslem odříznout jí cestu a chňapnout po ní.

Chrissie se prudce obrátila, tak jak to od začátku zamýšlela, a rozběhla se opačným směrem, skočila k otevřeným dveřím přes rozsypané topinky a nožičky klobásek a pádila do haly. Ta lest se povedla. Mokré boty mlaskaly na linoleu, proběhla kolem faráře, ještě než mu došlo, že ve skutečnosti utíká vlevo.

Podezírala ho, že je stejně rychlý jako silný. Rychlejší než ona, bezpochyby. Už ho slyšela, jak ji dohání.

Kdyby se jí podařilo doběhnout k předním dveřím, dostat se na verandu a dál na dvůr, byla by nejspíš v bezpečí. Věřila, že by ji nepronásledoval na ulici, kde by ho mohli spatřit ostatní. Vždyť vetřelci v Moonlight Cove určitě nepřemohli všechny lidi – a dokud se nezmocní posledního skutečného člověka, nebudou si venku vykračovat v transformovaném stavu a beztrestně požírat malé holčičky.

Není to daleko. Jen k předním dveřím a pár kroků za ně.

Překonala už dvě třetiny vzdálenosti, pořád očekávala, že z ní nějaká pracka serve košili, když se dveře před ní náhle otevřely. Druhý kněz, páter O’Brien, překročil práh a zamrkal překvapením.

Okamžitě věděla, že mu nesmí věřit. Nemohl by žít pod jednou střechou s páterem Castellim, aniž by do něj vetřelci nezanesli své sémě. Sémě, stopu, nějakého kluzkého parazita, ducha – cokoli, čím ovládali lidi. Páter O’Brien to měl nepochybně v sobě, nebo dostal injekci.

Neschopná jít dopředu nebo zpátky, bez chuti uhnout arkýřem po pravé ruce nebo běžet do obýváku, což byla slepá ulička – v pravém smyslu toho slova, chytila se za sloupek zábradlí, které zrovna míjela, a vyšvihla se na schody. Běžela bezhlavě do prvního patra.

Přední dveře pod ní se přibouchly.

Ve chvíli, kdy se na odpočívadle otočila a začala stoupat druhým křídlem, uslyšela, jak za ní oba pospíchají.

Horní hala měla bílé stěny, podlahu z tmavého dřeva a obkládaný strop. Po obou stranách byly místnosti.

Sprintovala na konec haly a do ložnice, zařízené jednoduchým prádelníkem, nočním stolkem, dvojitou postelí s bílým žinylkovým přehozem, knihovnou plnou paperbacků a krucifixem na stěně. Zabouchla za sebou prudce dveře, ale nezkoušela je zavřít nebo zatarasit. Nezbýval čas. V každém případě se ti dva během několika vteřin stejně probourají.

Stále bez dechu šeptala: „ Matko boží, matko boží,“ a proběhla místností k oknu, orámovanému smaragdově zelenými závěsy. Po skle stékal déšť.

Pronásledovatelé byli v horní hale. Jejich kroky duněly domem. Popadla rukojeť okna a pokoušela se je vytáhnout. Ani se nepohnulo. Tápala po zástrčce, ale ani ta nešla uvolnit.

Za ní v hale nad schodištěm bouchly dveře. Hledali ji.

Okno bylo buď slepené barvou, nebo vlhkem nabobtnalo. Odstoupila od něj.

Dveře se s třeskotem otevřely a něco za ní zavrčelo.

Aniž se ohlédla, sklonila hlavu, rukama si zakryla obličej a proskočila oknem s myšlenkou, zda se může zabít skokem z prvního patra. Záleží na tom, kam dopadne. Tráva by byla dobrá. Chodník špatný. Ostré hroty tepaného plotu by byly nejhorší.

Ve vzduchu ještě visel zvuk tříštěného skla, když dopadla na střechu verandy půl metru pod oknem, což byl skutečně zázrak – ani nebyla pořezaná –, takže se se jménem panenky Marie na rtech skutálela k okraji šindelové střechy. Lilo. Na chvilku zůstala viset levou půlkou těla na střeše, pravou podepřenou skřípajícím a rychle povolujícím okapem. Ohlédla se k oknu.

Sledovala ji groteskní bytost podobná vlku.

Skočila. Otřesená přistála na levé straně cestičky, zuby o sebe tvrdě cvakly, div si je nevyrazila, jednu ruku si ošklivě odřela o beton.

Ale nezůstala ležet, aby se litovala. Zvedla se, chvíli se na bobku choulila bolestí, ale pak se otočila k domu zády a pospíchala ven na ulici.

Bohužel nebyla u hlavního vchodu, ale za farou, na zadním dvoře. Z pravé strany ohraničoval kostel trávník, zbytek parcely byl obehnán dvoumetrovou cihlovou zdí.

Protože Zeď a stromy po obou stranách stínily ve výhledu, neviděla ani sousední domy na druhé straně uličky, která se táhla podél pozemku. Když ovšem ona nevidí farářovy sousedy, nemohou vidět ji, ani kdyby se náhodou dívali z okna. To naprosté soukromí vysvětlovalo, proč si ta vlčí příšera troufne vylézt na střechu a pronásledovat ji i na volném prostranství a za denního světla, třebaže poněkud šedivého a zkaleného.

Bleskově zvážila možnost vrátit se do domu, proběhnout kuchyní, dolů do haly, ven předními dveřmi, na ulici, protože to je poslední věc, kterou by očekávali. Ale pak si řekla, že by byla cvok.

Ani se neobtěžovala nějakým voláním o pomoc. Srdce jí bušilo, div se nezadusila, plíce měly příliš málo místa, stěží lapala po vzduchu, aby zůstala při vědomí, na nohách, v pohybu. Na výkřik nemohla ani pomyslet. Kromě toho, i kdyby lidé uslyšeli její volání o pomoc, nemuseli by nezbytně poznat, odkud se nese. Než by ji našli, byla by buď roztrhaná na kusy, nebo uchvácená, protože výkřik by ji zpomalil o životně důležitý zlomek vteřiny.

Místo toho pospíchala přes zadní trávník. Trochu pokulhávala, aby ulevila nataženému svalu, ale neztratila přitom žádný čas. Věděla, že nemůže jen tak překonat dvoumetrovou zeď, zvláště s jednou rukou trýzněnou palčivou bolestí, takže si v běhu prohlížela stromy. Potřebovala nějaký blízko zdi, možná že by se jí podařilo vyšplhat po větvích a seskočit do uličky na sousedním dvoře.

V čvachtajícím lijáku za sebou uslyšela vrčení. Bála se vůbec ohlédnout. Tušila, že ta vlčí příšera s cáry košile, bez bot a kalhot, která bývala páterem O’Brienem, právě skočila ze střechy verandy, aby ji dostihla.

Nakonec spatřila vhodný strom – a o mžik později i branku v jihozápadním rohu zdi. Neviděla ji dřív, protože ji zakrývaly nějaké keře, kolem nichž Teď letěla.

Lapala po dechu, sklonila hlavu, paže přitiskla k tělu a vrazila do branky. Jednou rukou se dotkla západky, vytrhla ji z otvoru, v němž byla usazená, a vpadla jako vítr do úzké uličky. Zatočila vlevo, pryč od Ocean Avenue, směrem k Jacobi Street. Pádila loužemi skoro na konec bloku, než to riskla a ohlédla se.

Od branky fary ji nic nepronásledovalo.

Dvakrát byla ve spárech vetřelců a dvakrát jim utekla. Věděla, že už nebude mít tolik štěstí, aby jim unikla potřetí.

10

Těsně před devátou, po necelých čtyřech hodinách spánku, vzbudilo Sama Bookera tiché cinkání a klapot, jak někdo pracoval v kuchyni. Posadil se na pohovce v obýváku, protřel si zalepené oči, natáhl si boty, připjal pouzdro s pistolí a sešel dolů do haly.

Tessa Locklandová si tiše pobrukovala, rovnala pánve, misky a potraviny na nízký pojízdný pultík poblíž sporáku, aby mohla připravit snídani..

„ Dobré ráno,“ obrátila se k Samovi s úsměvem.

„ Co je na něm dobrého?“

„ Jen si poslechněte ten déšť,“ vysvětlovala. „ Vždycky když prší, cítím se čisťoučká a svěží.“

„ Na mě to působí spíš depresivně.“

„ A je to velmi příjemné být ve vyhřáté suché kuchyni, poslouchat hromobití a sám si připadat jako v pokojíčku.“

Poškrábal se ve strnisku vousů na neoholených tvářích. „ Zdá se mi to tady trochu nevětraný.“

„ To je, ale v každém případě jsme naživu, a to je dobré.“

„ Doufám.“

„ Pane bože!“ bouchla pánví o sporák a zaškaredila se. „ Jsou všichni agenti FBI takoví jako vy?“

„ V jakém smyslu?“

„ Jsou všichni takoví otravové?“

„ Já nejsem otrava.“

„ Jste typickej morous.“

„ Dobrá, život není karneval.“

„ Opravdu?“

„ Život je tvrdý a ošklivý.“

„ Možná. Ale není taky trochu karneval?“

„ Jsou všichni dokumentaristi jako vy?“

„ V jakém smyslu?“

„ Pollyanny.“

„ To je směšné. Já nejsem žádná Pollyanna.“

„ Opravdu?“

„ Ne.“

„ Jsme chycení do pasti ve městě, kde se skutečnost dočasně zastavila, kde lidi trhá na kusy neznámý živočišný druh a po setmělých ulicích se toulají bubáci, kde nějaký šílený počítačový génius nejspíš obrátil naruby zákony biologie člověka a kde nás do dnešní půlnoci s největší pravděpodobností zabijou a konvertujou. Když jsem sem přišel, šklebila jste se a vůbec se tvářila bujaře a pobrukovala jste si nějakou písničku od Beatles.“

„ To nebyli Beatles.“

„ Uf.“

„ To byli Rolling Stones.“

„ Jaký je v tom rozdíl?“

Povzdychla si. „ Poslyšte, jestli se hodláte podílet na snídani jako strávník, měl byste mi pomoct ji připravit, a ne tu stát a koukat na mě jak sedm čertů.“

„ Jasně, tak dobrá, co mám dělat?“

„ Nejdřív běžte a zavolejte domácím telefonem Harryho, jestli je už vzhůru. Řekněte mu, že snídaně bude za… no… za čtyřicet minut. Lívance, vajíčka a pečené plátky šunky.“

Sam zmáčkl tlačítko interkomu. „ Haló, Harry.“ Harry se ozval okamžitě, zřejmě už nespal. Slíbil, že přijde asi za půl hodiny.

„ Co teď?“ obrátil se Sam na Tessu.

„ Vezmete z lednice vejce a mléko – ale proboha nedívejte se do těch krabic.“

„ Proč ne?“

Zašklebila se. „ Vajíčka by se zkazila a mlíko srazilo.“

„ Moc velká legrace.“

„ Taky si myslím.“

Začala si připravovat těsto na lívance a vedle roztloukla šest vajec do skleněných kalíšků, tak aby je mohla rychle vylít na pánev, až je bude chtít usmažit. Sam podle jejích instrukcí připravoval stůl a pomáhal při dalších drobných pracech. Nasekal cibulku a tence nakrájel šunku. Tessa si střídavě pobrukovala a nahlas zpívala písničku Patti La Belle a Pointer Sisters. Sam věděl, čí jsou to písničky, protože Tessa každou ohlašovala jako diskžokej, snad doufala, že ho donutí trochu se odvázat. Zatímco pracovala, zpívala a tančila na místě, natřásala zadek, kroutila se v bocích a ramenou a občas luskla prsty, když se do toho opravdu vžila.

Upřímně se bavila, ale on věděl, že ho taky trochu popichuje a že z toho má maličko švandu. Snažil se držet svého smutku, nehnul ani brvou, když se na něj usmála, ale zatraceně, vypadala rozkošně. Nebyla namalovaná, vlasy měla rozcuchané a šaty po těch pár hodinách spánku zmačkané, ale neupravený zevnějšek jí nic neubral na půvabu.

Občas si přestala pobrukovat a zpívat a na něco se zeptala, ale když jí odpovídal, znovu se dala do zpěvu: „ Už jste přišel na to, jak se dostaneme z tý šlamastyky?“

„ Něco mě napadlo.“

„ Patti La Belle, New Attitude“ oznamovala název dalšího songu. „ A to je ten nápad takový tajemství?“

„ Ne. Ale musím ho probrat s Harrym a zeptat se ho na pár věcí, takže to oběma řeknu u snídaně.“

Stál proti ní, ohnutý nad nízkým pultem, krájel tenké plátky z cihly čedaru, když znovu přerušila píseň a zeptala se: „ Proč říkáte, že život je tvrdý a ošklivý?“

„ Protože takový je.“

„ Ale je taky plný radosti…“

„ Není.“

„ … krásy…“

„ Není.“

„ … a naděje…“

„ Kecy.“

„ To nejsou kecy.“

„ Že ne?“

„ Jistěže ne.“

„ Proč jste takový negativ?“

„ Protože chci.“

„ Ale proč chcete?“

„ Ježíšmarjá, vy jste jak štěnice.“

„ Pointer Sisters, Neutron Dance.“ Začala zpívat, tančila na místě a pouštěla přitom vaječné skořápky a jiné zbytky do odpadové roury. Pak zmlkla a zeptala se přímo: „ Proč si myslíte, že život je jen těžký a ošklivý? Co se vám stalo?“

„ Vždyť to nechcete vědět.“

„ Ale chci.“

Dokrájel sýr a odložil kráječ. „ Vás to opravdu zajímá?“

„ Opravdu.“

„ Moje matka zahynula při automobilové nehodě, když mi bylo sedm. Byl jsem v tom autě, skoro mrtvý, chycený v troskách vedle ní víc než hodinu, tváří v tvář jsem hleděl do prázdného očního důlku, celou jednu stranu obličeje měla rozmašírovanou. Pak jsem musel žít s otcem, s nímž se matka dala dávno rozvést, a to byl hnusnej mizera a násoska, ani vám nemůžu říct, kolikrát mě zbil nebo alespoň vyhrožoval, že mi namlátí, nebo mě přivázal k židli v kuchyni na celé hodiny, až jsem to nevydržel a počural se do kalhot, a pak mě konečně rozvázal a potrestal za to, co jsem provedl.“

Divil se, jak to z něj vyklouzlo, jako by někdo uvolnil stavidla podvědomí a za nimi se vyvalil všechen ten kal, který tam ulpěl za léta stoického sebeovládání.

„ Jakmile jsem absolvoval střední školu, odešel jsem z domu, vydělával jsem si na studia v koleji, žil v levných podnájmech, každou noc jsem sdílel postel s armádou švábů. Pak, sotva to bylo možné, jsem požádal o přijetí do FBI, protože jsem chtěl vidět, jak vypadá na světě spravedlnost. Přál jsem si stát se její součástí a přinášet ji světu, snad proto, že v mém životě bylo spravedlnosti a férovosti tak málo. Ale přišel jsem na to, že minimálně v polovině případů spravedlnost nevítězí. Gauneři jí unikají, a vůbec nezáleží na tom, jak moc se člověk nadře, aby je dostal, protože tihle hoši jsou zpropadeně chytří, a slušní chlapíci nikdy nedokážou být špatní, jak by měli, aby se věc podařila. Jako agent FBI vidíte především zkaženou spodinu společnosti, s tou máte nejvíc co do činění, jeden šlendrián za druhým, den po dni to z vás dělá většího cynika, jste znechucená lidmi a je vám z nich čím dál víc špatně.“

Chrlil ze sebe slova tak rychle, že sotva popadal dech.

Přestala zpívat.

Už neovládal své city, mluvil tak překotně, že se jednotlivé věty slévaly. „ Zemřela mi žena, Karen, byla báječná, líbila by se vám, každý ji měl rád, ale dostala rakovinu a umřela, v bolestech, hrozně, se strašným utrpením, ne tak snadno jako Ali McGraw ve filmu, ne jen s povzdechem a úsměvem a tichým sbohem, ale ve smrtelných mukách. A pak jsem ztratil syna. O ne, žije, je mu šestnáct, když mu bylo devět, matka odešla, fyzicky je živ, i duševně, ale uvnitř je úplně vyhaslý. Má rád počítače a počítačové hry a televizi a poslouchá black metal. Víte, co je to black metal? Je to heavymetalová muzika s přídechem satanismu, což se mu líbí, protože mu to potvrzuje, že ve světě neexistují žádné morální hodnoty, že všechno je relativní, že odcizení je v pořádku, že jeho vnitřní prázdnota je v pořádku, dokazuje mu to, že všechno, co cítí, je správné. Víte, co mi jednou řekl?“

Potřásla zamítavě hlavou.

„ Lidi prý nejsou důležitý. S lidmi se nepočítá. Pouze věci jsou důležitý. Peníze jsou důležitý. Chlast, jeho stereo je důležitý, všechno, kvůli čemu se cítí dobře, je důležitý, ale on důležitý není. Řekl mi, že jaderné bomby jsou důležité, protože jednoho dne rozmetají ty krásné věci, ne proto, že rozmetají lidi – nakonec lidi nejsou nic, jenom zvířata, která znečisťují přírodu a kazí svět. To mi řekl. Tomu věří. Říká, že může prokázat svou pravdu. Říká, že až příště uvidím shluk lidí kolem nejnovějšího porsche, jak obdivují tu mašinu, mám se jim pozorně podívat do obličeje. Prý poznám, že je zajímá daleko víc to auto než druzí lidé. Neobdivují zručnost, alespoň ne zručnost konkrétních lidí, kteří to auto vyrobili. Jako by porsche byl živý organismus, který nějak vyrostl nebo se sám narodil. Obdivují to auto pro auto samé, ne proto, že představuje řemeslnou dovednost a technickou vyspělost. Ten vůz je víc živý než my. Čerpají z něj energii, z jeho ladných křivek, ze vzrušujícího pomyšlení na to, jakou sílu mají v rukou, takže to auto se stane daleko důležitější než všichni ti, kteří ho obdivují.“

„ To jsou samé žvásty,“ vyhrkla Tessa s přesvědčením.

„ Ale to mi říká on. Já vím, že je to blbost, snažil jsem se s ním rozumně promluvit, ale on už všechny odpovědi zná předem, alespoň si to myslí. A někdy se bojím… kdybych sám tolik nezatrpkl, kdyby se mi z lidí nezvedal žaludek, dokázal bych ho spíš získat na svou stranu? Kdybych nebyl tím, čím jsem, byl bych víc schopný zachránit svého syna?“

Zmlkl.

Uvědomil si, že se chvěje.

Ani jeden nic neříkal.

Pak porušil ticho Sam: „ To je to, proč říkám, že život je tvrdý a ošklivý.“

„ Promiňte, Same.“

„ To není vaše chyba.“

„ Ani vaše ne.“

Zabalil čedar do fólie a uložil do lednice, zatímco Tessa se vrátila k těstu na lívance.

„ Ale měl jste Karen,“ řekla. „ Prožil jste i krásu a lásku.“

„ Jistě.“

„ Dobrá, pak ale…“

„ Ale netrvala věčně.“

„ Nic netrvá věčně.“

„ Přece to říkám.“

„ Ale to neznamená, že se nemůžete těšit z požehnání, když se nám ho dostává. Jestli se budete pořád dívat dopředu a starat se, kdy ten šťastný okamžik skončí, nikdy nepoznáte opravdové radosti života.“

„ Přesně to říkám.“

Nechala dřevěnou měchačku ve velké kovové misce a obrátila k němu obličej. „ Ale to je špatné. Tím chci říct, že život je plný zázračných, krásných a veselých okamžiků… a když je propásneme, když nikdy neodvrátíme myšlenky od budoucnosti a nepocítíme úlevu z dané chvíle, pak nám nezůstane jediná radostná vzpomínka, která by nám pomohla přenést se přes špatné časy – a žádná naděje.“

Hleděl na ni a obdivoval její krásu a vitalitu. Ale pak si představil, jak zestárne, jak začne postonávat a umře tak, jak umřou ostatní, a pohled na ni už dál neunesl. Místo toho se zadíval na okno nad výlevkou, smáčené proudy deště. „ Je mi líto, jestli jsem vás poděsil, ale musíte připustit, že jste se ptala vy. Vy jste trvala na tom, abych vám vysvětlil, proč jsem takový morous.“

„ Ó ne, vy nejste morous,“ řekla. „ Vy jste něco daleko horšího. Vy jste pravý doktor Doom.“

Otřásl se.

Vrátili se zpět ke kulinářským záležitostem.

11

Poté co uprchla z fary zadními vrátky, zůstala Chrissie přes hodinu na místě a přemýšlela co dál. Měla v plánu zaběhnout do školy a vyprávět všechno paní Tokawové, kdyby páter Castelli selhal, ale Teď se už nedokázala přimět jí věřit. Po zkušenosti s farářem došla k závěru, že mimozemšťané nejspíš přemohli všechny úřední osoby v Moonlight Cove, což byl jejich první krok k vítězství. Už věděla, že kněze přemohli. Byla si jistá, že i policie se ocitla v jejich područí, takže bylo jen logické, že učitelé se stali také prvními oběťmi.

Jak se tak sunula od domu k domu, proklínala déšť a zase mu blahořečila. Boty, džíny a flanelová košile znovu nasákly vodou a ona byla zmrzlá jak rampouch. Ale ponuré, šedivé denní světlo a déšť držely lidi doma a jí poskytly jakýs takýs úkryt. Navíc se utišil vítr a od moře přitáhla řídká ledová mlha, ne takové cáry jako včera večer, ale souvislý povlak, který jako vousy visel ze stromů a dostatečně zahaloval i malou holčičku na nepřátelských ulicích.

Také bouřka ze včerejší noci ustala. Už jí nehrozilo, že do ní uhodí blesk a ugriluje ji, což bylo přinejmenším potěšující.

BLESK UPEKL MALOU DÍVENKU DOKŘUPAVA. STALA SE POTRAVOU VETŘELCŮ. PŘÍŠERY Z VESMÍRU MILUJÍ SMAŽENÉ KROKETY Z LIDSKÉHO MASA. „ KDYBYCHOM JE MOHLI PŘIPRAVOVAT NA LANÝŽÍCH,“ ŘÍKÁ KRÁLOVNA MATKA, „ BYLY BY BÁJEČNÉ S CIBULOVOU ZÁLIVKOU.“

Pokud to šlo, pohybovala se zadními uličkami a dvorky, hlavní ulice přecházela rychle a jen když to bylo nezbytně nutné, protože venku zahlédla příliš mnoho párů očí v zasmušilých obličejích, muže s ostrými pohledy v pomalu se sunoucích autech, bezpochyby hlídky. Dvakrát jim málem vletěla do náruče a musela se ukrýt do podrostu, dřív než si jí všimli. Asi čtvrt hodiny poté, co vyběhla brankou z fary, zpozorovala, že se v té oblasti pohybuje víc lidí v autech i na chodnících. Ti. co šli po svých, ji děsili nejvíc. Dvojice mužů v dlouhých gumácích mohly lépe řídit pátrání a bylo daleko těžší před nimi uprchnout než před těmi v autech. Děsila se, že jim nečekaně padne do rukou.

Vlastně strávila víc času ukrýváním než samotným útěkem. Jednou se skrčila za shlukem popelnic v uličce. Taky zůstala pod mohutným smrkem, jehož spodní větve se jako sukně téměř dotýkaly země a poskytovaly temný, skoro suchý úkryt. Dvakrát se nasoukala pod auto a chvíli tam ležela.

Nikde nezůstala déle než pět deset minut. Bála se, že by ji nějaký všetečka, kterého už vetřelci dostali, mohl zahlédnout a nahlásit to policii, takže by se ocitla v pasti.

Za chvíli došla na volné prostranství na Juniper Lane, za Callanovým pohřebním ústavem, a zalezla do podrostu z křovin, suché trávy a ostrých kapradin. Měla čím dál větší starost, jestli se vůbec může na někoho obrátit s prosbou o pomoc. Poprvé od chvíle, kdy začaly její trampoty, ztrácela naději.

Mohutná jedle rozprostírala větve přes část parcely a hustý podrost dosahoval až pod ně, což ji chránilo před nejhorším lijákem. A co bylo důležitější, ve vysoké trávě ji nemohli spatřit ani z ulice, ani z blízkých domů.

Nicméně každou chvilku zvedla opatrně hlavu, aby se rozhlédla a ujistila, že se k ní nikdo neplíží. Pohled jí zaletěl na východ za uličku na konci pozemku směrem ke Conquistadoru a spočinul na vykukující části velkého domu, kombinaci sekvojového dřeva a skla. Talbotova parcela. Náhle si vybavila muže na vozíku.

Minulý rok přišel do školy Thomase Jeffersona, aby přednášel v páté a šesté třídě během vzpomínkových dnů, v týdenním programu přednášek, které byly většinou ztrátou času, i když on sám byl zajímavý. Vyprávěl jim o potížích i překvapujících schopnostech mrzáků:

Nejprve se v Chrissie zvedla vlna soucitu, k smrti ho litovala, protože vypadal tak žalostně: seděl v pojízdném křesle, tělo měl zpoloviny ochromené, hlavu mírně skloněnou k jedné straně a byl s to pohybovat pouze jednou rukou. Ale pak ho začala vnímat a přišla na to, že má báječný smysl pro humor, a už ho nelitovala, protože jí lítost připadala čím dál absurdnější. Mohli mu klást jakékoli otázky a on jim vyjevil i intimní podrobnosti svého života, smutky a radosti. Nakonec ho začala obdivovat.

A ten jeho pes Moose byl kouzelný.

Teď, když se přes ostrá stébla trávy dívala na dům postavený v kombinaci skla a sekvojového dřeva a přemýšlela o Harrym Talbotovi a Moosovi, napadlo ji, jestli právě tohle není to místo, kde najde pomoc.

Sklouzla zpátky do podrostu a pár minut uvažovala.

Mrzák na kolečkovém křesle je jistě jeden z posledních, o koho se vetřelci budou zajímat – jestli ho vůbec budou chtít uchvátit.

Okamžitě se za své myšlenky zastyděla. Mrzák připoutaný k pojízdnému křeslu přece není žádný podřadný člověk. Může mimozemšťanům nabídnout totéž co jiní lidé.

Ale na druhé straně… sdílí tlupa vetřelců takový osvícený názor na invalidy? Neočekává od nich Chrissie příliš mnoho? Přece jen jsou to tvorové z jiné planety. Určitě neuznávají stejné hodnoty jako lidi. Jestli tady zasévají sémě –nebo stopy nebo nějaké malinké slimáky nebo cokoli jiného – a jestli jedí lidi, nedá se od nich očekávat, že budou s mrzáky zacházet s patřičným respektem, nanejvýš by snad pomohli stařence na přechodu.

Harry Talbot.

Čím víc o něm Chrissie přemýšlela, tím víc si byla jistá, že byl dosud uchráněn od hrůzné pozornosti vetřelců.

12

Tessa pomazala pánev tukem, aby se lívance nepřipalovaly, zapnula troubu a vložila do ní misku, v níž zůstanou horké.

Potom tónem, který Samovi okamžitě naznačil, že se nevzdala, řekla: „ Povězte mi –“

„ Nemůžete se na to zatím vykašlat?“

„ Ne.“

Povzdychl si.

„ Když jste tak zatracený morous, proč…“

„ Proč se nezabiju?“

„ Proč ne?“

Hořce se zasmál. „ Když jsem sem jel ze San Franciska, hrál jsem se sebou takovou hru, počítal jsem, kolik mám důvodů k životu. Našel jsem pouze čtyři, ale hádám, že je to dost, když tady pořád zacláním.“

„ Jaké to jsou?“

„ Za prvé – dobré mexické jídlo.“

„ S tím souhlasím.“

„ Za druhé – Guinness.“

„ Já mám radši černý Heineken.“

„ To je taky dobrý, ale jako důvod k životu nestačí. Guinness ano.“

„ A za třetí?“

„ Goldie Hawnová.“

„ Vy se znáte s Goldie Hawnovou?“

„ Ani náhodou. Možná že bych ani nechtěl, možná že bych byl rozčarovaný. Mluvím o její podobě z filmového plátna, o idealizované Goldie Hawnové.“

„ Takže je to dívka vašich snů?“

„ Víc než to. Ona… k čertu, nevím… vypadá tak panensky, nedotčená životem, vitální a šťastná a nevinná a … a zábavná.“

„ Představoval jste si, že byste se s ní někdy setkal?“

„ Nedělejte si ze mě srandu.“

„ Víte co?“

„ Co?“

„ Kdybyste se setkal s Goldie Hawnovou, kdyby k vám přišla na nějaké party a řekla vám něco legračního, něco milého, a zasmála se tak, jak se vždycky směje, ani byste ji nepoznal.“

„ Ale tu bych poznal, ne že ne.“

„ Ne, nepoznal byste ji. Měl byste plnou hlavu toho, jak je život nespravedlivý, nefér, těžký a krutý, pochmurný, skličující a hloupý. Ani byste ten moment nepostřehl. Topil byste se až po uši ve svým smutku, než byste si uvědomil, kdo je to. A teď, jaký máte další důvod k životu?“

Chvíli váhal: „ Strach ze smrti.“

Zamrkala. „ Tomu nerozumím. Když je život tak hrozný, proč byste se měl bát umřít?“

„ Už jsem se ocitl na pokraji smrti. Přivezli mě na chirurgii, aby mi z prsou vyndali kulku, a málem jsem zařval. Vstal jsem z vlastního těla, vznesl se ke stropu, chvíli pozoroval chirurgy a pak jsem se náhle ocitl v temném tunelu, letěl jsem čím dál rychleji k omračujícímu světlu – úplně absurdní scénář.“

Ta představa na ni udělala dojem a uchvátila ji. Jasné modré oči měla doširoka rozevřené zájmem. „ A?“

„ Viděl jsem, co leží na druhé straně.“

„ Mluvíte vážně, že ano.“

„ Smrtelně vážně.“

„ Říkáte mi, že víte, co nás po smrti čeká?“

„ Ano.“

„ Bůh.“

„ Ano.“

Překvapeně vyhrkla. „ Ale když víte, že v tom dalším světě je Bůh, víte taky, že život má smysl, význam.“

„ Opravdu?“

„ Ano, právě v pochybnostech o smyslu života jsou zakořeněné všechny lidské chmury a deprese. Většina z nás, kdybychom prošli tou zkušeností jako vy… ano, už nikdy bychom si nedělali zbytečné starosti. Měli bychom sílu čelit nepřízni osudu, protože bychom věděli, že život má smysl, že po smrti nás také čeká život. Tak co je to s vámi, pane? Jste jen paličatý mezek, nebo co?“

„ Mezek?“

„ Na něco jsem se ptala.“

Výtah v přízemí klapl a začal stoupat.

„ Harry už jde,“ řekl Sam.

„ Odpovězte mi na otázku,“ opakovala.

„ Zatím vám prozradím, že to, co jsem uviděl, mi žádnou naději nedalo. Jen mě to k smrti vyděsilo.“

„ Dobrá. Nenechte mě v tom plácat. Co jste spatřil na druhé straně?“

„ Když vám to řeknu, budete si myslet, že jsem blázen.“

„ Už stejně nemáte co ztratit, nic jiného si o vás nemyslím.“

Povzdechl, potřásl hlavou a přál si, aby o tom nikdy nezačal. Jak se jí podařilo, že se tak dokonale otevřel?

Výtah dojel do druhého patra a zastavil.

Tessa odstoupila od kuchyňské linky a přiblížila se k Samovi. „ Krucipísek řekněte mi, co jste tam viděl.“

„ Tomu byste nerozuměla.“

„ Myslíte, že jsem debil?“

„ Ale ne, rozuměla byste tomu, co jsem tam viděl, jenže byste nepochopila, co to znamená pro mě.“

„ A vy jste to pochopil?“

„ Jistě,“ přitakal Sam vážně.

„ Řeknete mi to dobrovolně, nebo mám vzít z poličky vidličku na maso a vyrazit to z vás mučením?“

Výtah sjížděl z druhého patra.

Pohlédl k hale. „ Opravdu o tom nechci mluvit.“

„ Tak vy nechcete?“

„ Ne.“

„ Viděl jste Boha a nechcete o tom mluvit.“

„ Přesně tak.“

„ Pro většinu chlapíků, co viděli Boha, je to jediná věc, o které melou pořád dokola. Spousta jich zakládá náboženské sekty. Právě proto, že se s ním setkali, vykládají o tom miliónům lidí.“

„ Ale já –“

„ Podle toho, co jsem četla, se prý většina lidí, která prošla zkušeností na pokraji smrti, navždy změnila. A vždycky k lepšímu. Pesimisté se stali optimisty, ateisté věřícími. Hodnoty pro ně dostaly jiný význam, naučili se milovat život pro život sám, jsou to zpropadeně nádherní lidé. Ale vy ne! Vy jste ještě víc zapškl, jste vzteklejší a máte čím dál chmurnější náladu.“

Výtah dorazil do přízemí a ztichl.

„ Harry už jde,“ upozornil Sam.

„ Řekněte mi, co jste viděl.“

„ Možná že vám to řeknu,“ připustil, sám překvapený, že si opravdu přeje s ní o tom mluvit, v pravý čas a na správném místě. „ Vám možná ano. Ale později.“

Moose vťapkal do kuchyně, přátelsky na ně cenil zuby, Harry jel těsně za ním.

„ Dobré ráno,“ zvolal vesele.

„ Vyspal jste se dobře?“ zeptala se Tessa a obdařila ho krásným, laskavým úsměvem, který mu Sam záviděl.

„ Bezvadně,“ odpověděl Harry, „ ale ne tak bezvadně, jako kdybych byl mrtvý – díky Bohu.“

„ Lívance?“ zeptala se Tessa.

„ Pořádný kopec, prosím.“

„ Vejce?“

„ Tucty!“

„ Topinky?“

„ Z několika bochníků.“

„ Zbožňuju lidi, co mají chuť k jídlu.“

„ Celou noc jsem lítal, mám šílený hlad,“ zasmál se Harry.

„ Lítal?“

„ Ve snech. Honili mě bubáci.“

Zatímco si Harry podal balení žrádla pro psy a nasypal ho do misky v koutě, Tessa se vrátila k pánvi, znovu ji namazala, poručila Samovi, aby hlídal vajíčka, a začala lít těsto z mísy na první pánev. Za chvíli oznámila: „ Patti La Belle, Stirlt Up,“ a začala znovu zpívat a na místě tancovat.

„ Hej,“ zvolal Harry, „ můžu pustit trochu muziky, když chcete hudbu.“

Zajel k věži zabudované pod pultem, které si ani Tessa ani Sam nevšimli, cvakl vypínačem, projel ladicím knoflíkem stupnici, až našel stanici, kde vysílali hudbu. I Heard lt Through the Grapevine od Gladys Knightové a Pips.

„ Výborně,“ zatleskala Tessa a začala se svíjet a kroutit v bocích a vrtět zadkem s takovým nadšením, že Sam vůbec nechápal, jak při tom dokáže lít těsto na pánev v naprosto úhledných loužičkách.

Harry se smál a otáčel pojízdným křeslem, jako by tancoval s ní.

„ Copak nevíte, že kolem nás nastává konec světa?“ houkl na ně Sam.

Úplně ho ignorovali, což bylo přesně to, co si zasluhoval.

13

Po několika oklikách, chráněná deštěm, mlhou a všemi dostupnými stíny, došla Chrissie do úzké uličky východně od Conquistadoru, vstoupila na Talbotův zadní dvorek brankou v sekvojovém plotu a poskakovala od jedné skupinky keřů ke druhé. Dvakrát málem šlápla do psí hromádky – Moose je okouzlující pes, ale taky má své chyby –, až došla ke schodům na verandu.

Zevnitř slyšela hudbu. Některé staré šlágry z časů, kdy jejím rodičům bylo patnáct. Vzpomněla si, že to byla jedna z jejich nejoblíbenějších písniček. I když si Chrissie nepamatovala název, vybavila se jí skupina – Junior Walker s All-Stars.

Došlo jí, že ta muzika spolu s bubnujícím deštěm překryje veškerý hluk, který dělá, a tak vylezla po schodech na sekvojovou verandu a v podřepu cupitala k nejbližšímu oknu. Chvíli se hrbila pod parapetem a naslouchala. Uvnitř si povídali, často se zasmáli, občas přizvukovali melodii v rádiu.

Nezdálo se, že jsou to vetřelci. Vypadalo to, že jsou spíš obyčejní lidé.

Dá se předpokládat, že by mimozemšťané měli rádi Stevie Wondera a Four Tops a Pointer Sisters? Těžko. Lidským uším by mimozemská hudba taky zněla spíš jako zvuky vydávané tlupou rytířů, kteří vrzají na dudy a koulejí se přitom po dlouhém schodišti se smečkou rozzuřených honících psů v patách.

Schválně se postavila tak, aby mohla nakukovat přes parapet škvírou mezi závěsy. Spatřila Talbota na vozíčku, Moose a neznámého muže se ženou. Pan Talbot taktoval jedinou zdravou rukou a Moose vrtěl temperamentně ocasem. Muž podebíral špachtlí vejce na dvou pánvích a přenášel je na talíře, občas se na ženu zamračil, možná proto, že nesouhlasil se způsobem, jak prožívala tu píseň, ale přitom pravou nohou podupával do rytmu. Žena smažila lívance a hotové dávala na nahřátou mísu v troubě. Při práci se natřásala, kroutila a poskakovala; měla ladné pohyby.

Chrissie si znovu dřepla a přemýšlela o tom, co viděla. Nic konkrétního na chování těch tří ji neudivovalo, jestliže jsou to obyčejní smrtelníci. Vetřelci by si však určitě při přípravě snídaně nepouštěli rádio. A stěží věřila tomu, že by mimozemšťané – jako třeba tvor zakuklený za pátera Castelliho – mohli mít smysl pro humor či rytmus. Vetřelci mají bezesporu starosti s tím, jak se dokonale zmocnit nových hostitelů a kde přijít k originálním receptům na kuchyňskou úpravu křehkých dětiček.

Nicméně se rozhodla, že počká, až bude moci trojici pozorovat při jídle. Z toho, co včera v noci na louce slyšela od matky a Tuckera, a z toho, co spatřila při snídani s příšerkou podobnou páteru Castellimu, věřila, že vetřelci jsou žraví, vybavení chutí k jídlu jako deset chlapů. Jestli se Harry Talbot a jeho hosté nebudou chovat u stolu jako čuňata, pravděpodobně jim může důvěřovat.

14

Loman zůstal v Peyserově domě, aby dohlédl na úklid a uložení dvou regresivistů do Callanova pohřebního vozu. Bál se nechat své podřízené, aby to vyřídili sami, měl strach, že by v nich pohled na změněná těla a pach krve zažehl jiskru a oni sami by hledali alternovaný stav. Věděl, že všichni – včetně jeho – balancují nad propastí. Ze stejného důvodu doprovodil pohřební vůz až do krematoria a zůstal s Callanem a jeho pomocníkem, dokud plameny a žár nestrávily Sholnickovu a Peyserovu mrtvolu.

Prověřil si, jak pokročilo hledání Bookera, Locklandové a Chrissie Fosterové, a zařídil několik změn v rozložení hlídek. Zrovna byl na velitelství, když přišla zpráva od Castelliho, a jel rovnou k Panně Marii Milosrdné, aby se z první ruky dozvěděl, jak se děvčeti podařilo vyklouznout. Omlouvali se, ale ne příliš duchaplně. Podezíral je, že regresovali jen tak, aby si s tím děckem zašpásovali, jenom pro to vzrušení, a tou hrou jí poskytli šanci k útěku. Samozřejmě že regresi popírali.

Loman posílil hlídky v blízkém okolí, ale po dívce se slehla zem. Úplně se propadla. Ale ať si to namíří do města nebo ven, pravděpodobně ji chytí a konvertují dřív, než skončí den.

V devět hodin se vrátil domů na Iceberry Way, aby se nasnídal. Od chvíle, co málem degeneroval v Peyserově ložnici prosycené pachem krve, šaty na něm jen visely. Ztratil pár kilo při katabolickém procesu, který pohltil jeho vlastní tkáň, aby získal obrovskou energii potřebnou k regresi – a k tomu, aby jí odolal.

Dům byl tmavý a tichý. Denny nade vší pochybnost sedí u sebe nahoře před počítačem jako předešlý večer. Grace odešla do školy Thomase Jeffersona, kde učí. Musí předstírat obyčejný život, dokud každý v Moonlight Cove nebude konvertován.

Žádné dítě pod dvanáct roků dosud neprošlo Změnou, částečně proto, že technici v New Wave měli zpočátku nějaké těžkosti se správným dávkováním pro mladší adepty konverze. Teď už jsou všechny problémy vyřešeny a dnes v noci se děcka zařadí do stáda.

Loman chvíli postál v kuchyni a naslouchal bubnování deště na okna a tikání hodin.

Nad výlevkou si natočil sklenici vody. Vypil ji, pak další a ještě dvě. Po tom utrpení u Peysera byl dehydrovaný.

Lednici měli nabitou pětilibrovými fláky šunky, rostbífem, napůl snědeným krocanem, talířem vepřových kotlet, kuřecími prsíčky, klobásami, několika balíčky boloňského salámu a sušeným hovězím. Zrychlený metabolismus Nových lidí vyžadoval stravu bohatou na bílkoviny. Kromě toho měli neodolatelnou chuť na maso.

Z chlebníku si vzal veku pumprniklu, tmavého chleba, přidal rostbíft, šunku a kelímek hořčice a posadil se s tím ke stolu. Chvíli tak zůstal, krájel si a trhal maso a pokládal je na chleba namazaný hořčicí. Rval zuby velké kusy. Jídlo pro něj představovalo jen o trochu větší potěšení, než když byl Starým člověkem. Teď v něm chuť i vůně vzbuzovaly animální vzrušení, horečnatou hltavost a bezmeznou žravost. Do určité míry ho odpuzoval způsob, jak rve sousta a polyká je bez kousání, ale každý pokus držet se zpátky a potlačovat v sobě tu touhu vyvolal jen ještě dychtivější konzumaci. Byl napolo omráčený, hypnotizovaný rytmem žvýkání a polykání. V jedné chvíli se mu v hlavě vyjasnilo, uvědomil si, že vyndal z lednice syrová kuřecí prsíčka a Teď se jimi nadšeně láduje. Vzápětí se však propadl do milosrdného stavu ochromení.

Když byl konečně s jídlem hotov, zamířil podívat se na Dennyho.

Otevřel dveře synova pokoje. Všechno na první pohled vypadalo přesně jako předešlé noci. Žaluzie byly spuštěné, záclony zatažené, místnost se topila ve tmě kromě zelenkavého světla z monitoru. Chlapec seděl před počítačem, plně soustředěný na údaje, které se mihotaly na obrazovce.

Pak Loman postřehl něco, z čeho mu naskočila husí kůže.

Zavřel oči.

Čekal.

Pak je znovu otevřel.

Ale nebylo to žádné šálení smyslů.

Udělalo se mu zle. Chtěl couvnout zpátky do haly a zavřít dveře, zapomenout na to, co viděl, a utéct. Ale nemohl se pohnout ani odvrátit pohled.

Denny odpojil klávesnici počítače a dal ji na podlahu vedle židle. Ruce položil do klína, ale po pravdě řečeno už to žádné ruce nebyly. Prsty se mu divoce prodloužily, zašpičatěly se ne do hrotu nebo dlouhých nehtů, ale do drátků, které vypadaly jako kovové, podobaly se tenkému vláknu v žárovce, plazily se jako hadi do vnitřností stroje a tam se ztrácely.

Denny už klávesnici nepotřeboval.

Stal se součástí systému. Prostřednictvím svého počítače a jeho modemu se propracoval do New Wave a splynul se Sluncem.

„ Denny?“

Vzal na sebe alternovanou podobu, ale ne takovou, jakou hledali regresivisti.

„ Denny?“

Chlapec neodpověděl.

„ Denny!“

Z počítače vycházelo podivné měkké cvakání a elektronické pulsování.

Loman váhavě popošel k psacímu stolu. Pohlédl na syna a otřásl se.

Denny měl široce otevřená ústa. Po bradě mu stékaly sliny. Byl tak unesený kontaktem s počítačem, že se nestaral o jídlo, nebo třeba o koupelnu. Počural se rovnou do kalhot.

Taky oči zmizely. Místo nich se objevily dvě koule z taveného stříbra, blýskavé jako zrcadlo. Odrážely údaje, které přejížděly obrazovkou.

Pulsující zvuky – měkké elektronické vibrování – nevycházely z počítače, ale z Dennyho.

15

Vajíčka byla dobrá, lívance ještě lepší a káva natolik silná, že by mohla rozleptat porcelánový povrch hrníčků, ale ne zas tolik, aby se dala žvýkat. Při jídle Sam nastínil způsob, jak se pokusí dát zprávu ven z města do Úřadu.

„Telefon máte pořád hluchý, Harry. Zkoušel jsem to ráno. A nemyslím, že můžeme riskovat a pustit se na dálnici, ať po svých, nebo v autě, určitě ne s hlídkami a silničními zátarasy, které všude rozestavěli. To si necháme jako poslední možnost. Kromě toho jsme nejspíš jediní lidé, kteří si uvědomují, že se tu děje něco opravdu… podivného a že je potřeba okamžitě zasáhnout. My a možná to Fosterovic děvče, o kterém mluvil ten policajt prostřednictvím počítače včera večer.“

„Jestli je to opravdu děvčátko,“ začala Tessa, „ jen děcko, třeba i taková šestnáctka, nemá proti nim moc šancí. Musíme počítat s tím, že ji chytí, jestli se to už nestalo.“

Sam přikývl. „ A když chytí i nás, až se pokusíme jim zmizet, nezůstane tu nikdo, kdo by za nás tu práci dodělal. Takže napřed musíme prubnout něco míň nebezpečného.“

„Máme vůbec na výběr nějaké menší nebezpečí?“ zeptal se Harry a vytíral přitom kouskem topinky žloutek na talíři. Jedl pomalu, s dojemnou přesností člověka, který je odkázaný jen na jednu ruku.

Sam si nalil na lívance další javorový sirup, překvapený nezvyklou chutí k jídlu. Připisoval ji skutečnosti, že je to nejspíš jeho poslední snídaně v životě. „ Podívejte,“ ozval se po chvíli, „ tohle město je celé zadrátované.“

„Zadrátované?“

„Pospojované počítači. New Wave dala počítače policii, takže jsou vlastně chyceni v jedné síti.“

„ A taky školám,“ dodal Harry. „ Pamatuju se, že jsem o tom četl na jaře nebo v létě v novinách. Věnovali spoustu počítačů i se softwarem základním i středním školám. Projev občanské angažovanosti tomu říkali.“

„To vypadá ještě děsivěji, nemám pravdu?“ řekla Tessa.

„Kruci, to máte.“

„Vypadá to,“ pokračovala Tessa, „ že chtěli mít ve škole počítače ze stejného důvodu, z jakého jimi vybavili policii –, aby si je připoutali k New Wave, aby je sledovali a kontrolovali.“

Sam odložil vidličku. „ New Wave zaměstnává kolik…, asi tak třetinu obyvatel města?“

„Tak asi,“ souhlasil Harry. „ Moonlight Cove se opravdu vzmohlo, když se sem před deseti lety přistěhovala New Wave. V určitém smyslu je to staromódní společnost – nejenom že obživa závisí hlavně na jednom zaměstnavateli, ale taky se kolem točí celý společenský život.“

Sam usrkl kávy, tak silné, že se v účincích vyrovnala brandy. „ Ta třetina…,“ začal váhavě, „ která tam pracuje, představuje asi čtyřicet procent dospělého obyvatelstva.“

„Hádám že jo,“ souhlasil Harry.

„A musíme si uvědomit, že každý v New Wave je součástí spiknutí, že byli mezi prvními, které… konvertovali.“

Tessa přikývla: „ Řekla bych, že tak nějak to bude.“

„Oni se zajímají o kompjútry víc, než je běžné, samozřejmě, protože v tom odvětví pracují, takže se vsadím, že skoro každý nebo všichni mají doma počítače.“

S tím Harry také souhlasil.

„A zároveň nepochybuji o tom, že jejich domácí počítače, většina nebo všechny, jsou přes modem přímo napojeny na New Wave, takže lidé mohou pracovat doma po večerech nebo o víkendech. A vsadím se, že teď, když se plán konverzí chýlí k závěru, jedou bez přestání. Údaje musí poletovat sem a tam přes telefonní linky i v noci. Když mi Hany řekne o někom v sousedství, kdo pracuje pro New Wave –“

„Pár jich tady je.“ potvrdil Harry.

„- pak můžu proklouznout deštěm a podívat se, jestli jsou doma. Touhle dobou musí být pravděpodobně v práci. Když tam nikdo nebude, možná že bych mohl použít jejich telefon.“

„Počkat, počkat,“ řekla Tessa. „ Co to melete o telefonech? Telefony nefungují.“

Sam potřásl hlavou. „ Víme jen, že nefugují veřejné stanice a takové jako Harryho. Ale uvědomte si: New Wave má pod palcem počítač společnosti spojů, takže si nejspíš mohou vybírat, které linky vyřadí. Vsadil bych se, že neposkytují služby těm, kdo ještě neprošli tou… konverzí. Sami sobě by přece neodepřeli komunikaci. Zvláště teď, v rozhodném stadiu, když se projekt chýlí k závěru. Máme padesátiprocentní šanci, že nefungují jen ty linky, o nichž se domnívají, že bychom je mohli použít – budky na ulicích, aparáty na veřejných místech, jako třeba v motelu, a telefony u lidí, kteří ještě nebyli konvertováni.“

16

Lomana Watkinse zachvátil strach. Zaplavil ho natolik, že kdyby se zhmotnil, prýštil by mu póry v množství, které by mohlo soupeřit s proudy vod, valícími se z otevřeného bouřlivého nebe. Bál se o sebe, o to, co by se ještě mohlo přihodit. Bál se i o syna, který seděl u počítače v naprosto cizím přestrojení. Taky měl ze svého syna strach, a vůbec nepomáhalo si to nepřiznat, byl z něho k smrti vyděšený a neschopný se ho dotknout.

Po obrazovce proudila záplava údajů v rozmazaných zelených vlnách. Dennyho třpytivé, křišťálově průzračné stříbrné oči – jako loužičky rtuti v očních důlcích – odrážely světélkující řádky písmen, čísel, grafů a map. Ani jednou nemrkly.

Loman si vybavil, co řekl Shaddack v Peyserově domě, když viděl muže s vlčí podobou, která nemohla být součástí genetického dědictví lidstva. Regrese není pouze – nebo dokonce v první řadě – fyzický proces. Je to příklad vítězství ducha nad hmotou, kdy vědomí diktuje formu. Protože už nemohou být obyčejnými lidmi, ale přitom nesnesou citově prázdný život Nových lidí, hledají alternovaný stav, v němž by holá existence byla snesitelnější. Taky jeho syn hledal změnu, a nejspíš si přál stát se touto groteskní věcí.

„Denny?“

Žádná odpověď.

Chlapec oněměl. Dokonce z něj už nevycházely ani elektronické zvuky.

Kovová vlákna, do nichž ústily Dennyho prsty, se neustále chvěla a občas sebou cukala. Zdálo se, že v nich nepravidelně pulsuje hustá, nelidská krev, protéká jimi a koluje mezi organickými a anorganickými částmi celého mechanismu.

Lomanovi tlouklo srdce tak zběsile, jak by nejspíš bušily jeho prchající nohy, kdyby dokázal utéct. Ale váha šíleného strachu ho doslova přikovala. Celý se zpotil a snažil se nevyzvrátit obrovské množství jídla, které zrovna pozřel.

Zoufale si uvědomoval, co musí udělat, a první věc, která ho napadla, bylo zavolat Shaddackovi a hledat u něj pomoc. Shaddack by jistě rozuměl tomu, co se stalo, a věděl by, jak zvrátit tuhle děsivou přeměnu a znovu vzkřísit v Dennym člověka.

Ale v tomhle případě zůstalo jen u přání. Projekt Moonhawk se vymkl kontrole a rozvíjí se v temných cestičkách půlnočních hororů, které Thomas Shaddack nikdy nepředvídal a jimž nemůže zabránit.

Kromě toho by Shaddack nebyl vyděšený tím, co se Dennymu stalo. Okouzlilo by ho to, víc než potěšilo. Shaddack by chápal chlapcovu přeměnu jako vyšší stupeň Změny, přesně ten, po němž toužil stejně intenzívně, jako chtěl zabránit degeneraci regresivistů, jíž opovrhoval. Tohle bylo to, co Shaddack

ve skutečnosti hledal, urychlený vývoj člověka na úroveň stroje.

Dokonce ještě Teď v duchu slyšel Shaddacka, jak vzrušeně hovoří v Peyserově krví potřísněné ložnici: „ … čemu nerozumím, je, proč si regresivisti vybrali polozvířecí formu. Jistě máte v sobě sílu procházet evolucí spíš než degenerací, pozvednout se z pouhého člověka k něčemu vyššímu, čistšímu, průzračnějšímu…“

Loman byl přesvědčený, že Dennyho vtělení do slintající bytosti se stříbrnýma očima není žádná vyšší forma evoluce člověka, ani čistší, ani průzračnější. Je to stejná degenerace jako regrese Mikea Peysera do vlčí podoby, nebo Coombsův pád na úroveň obyčejné opice. Denny kapituloval jako Peyser, vzdal se intelektuální individuality, aby unikl životu Nových lidí bez emocí. Místo aby se stal pouze jedním ze smečky nelidských bestií, včlenil se jako jedna z mnoha paměťových jednotek do komplexu sítě superpočítače. Vzdal se nakonec toho posledního, co v něm zůstalo z člověka – svého myšlení –, a stal se něčím jednodušším než tolik opěvovanou lidskou bytostí.

Dennymu ukápla z brady slina a zanechala na džínách mokrý flek.

Víš ještě, co je to strach? ptal se ho v duchu Watkins. Nemůžeš milovat. Už nikdy nemůžeš milovat, stejně jako já. Ale bojíš se Teď něčeho?

Určitě ne. Stroje přece strach nemají.

Ačkoli konverze neponechala Lomanovi jiné city než strach a ačkoli se jeho dny i noci staly jediným velkým utrpením, které pramenilo z úzkosti, určitým zvráceným způsobem začal svůj strach milovat, hýčkat ho, protože to byl jediný pocit spojující ho s nekonvertovaným člověkem, kterým kdysi býval. Kdyby ho oloupili i o strach, stal by se vlastně strojem vyrobeným z lidského masa. Jeho život by ztratil lidské rozměry.

Denny se vzdal svého posledního vzácného citu. Všechno, co mu Teď mělo vyplňovat šedé, jednotvárné dny, byla logika a rozum, nekonečný řetěz výpočtů, nepřetržité přijímání a chrlení údajů. A jestli měl Shaddack pravdu o dlouhověkosti Nových lidí, tak se jeho roky mohou počítat na staletí.

Náhle z chlapce začaly vycházet děsivé elektronické skřeky. Odrážely se od všech stěn.

Tyhle zvuky byly tak cizí a podivné jako smutné pohřební písně či pláč některých živočichů žijících v nejhlubších vodách oceánu.

Kdyby zavolal Shaddackovi a odhalil před ním Dennyho podobu, ještě by to toho šílence povzbudilo v jeho choromyslném úsilí. Kdyby jednou spatřil, co se jeho synovi stalo, mohl by najít způsob, jak donutit všechny Nové lidi, aby se transformovali stejným způsobem na dokonalá kybernetická stvoření. Podobné vyhlídky Lomanův strach jen znásobily.

Ta věc, co bývala chlapcem, znovu ztichla.

Loman vytáhl z pouzdra revolver. Ruka se mu silně třásla.

Údaje přebíhaly přes obrazovku šílenou rychlostí a zároveň plavaly na povrchu Dennyho žhnoucích očí.

S pohledem upřeným na stvoření, které bývalo jeho synem, snažil se Loman vydolovat vzpomínky na život před Změnou, zoufale se pokoušel vybavit si alespoň něco z toho, co kdysi k Dennymu cítil – lásku otce k synovi, sladký pocit pýchy a naděje, s nímž hleděl na chlapcovu budoucnost. Vzpomněl si na výlety, kdy spolu lovili ryby, na večery strávené u televize, oblíbené knížky, o kterých si povídali, na dlouhé hodiny, v nichž šťastně řešili nějaké odborné úkoly ze školy, vánoce, kdy Denny dostal první kolo, chlapcovu první schůzku, když celý nervózní představil dívku rodičům… Loman mohl sestavit do nejmenších podrobností celou mozaiku vzpomínek, ale ty obrázky neměly v sobě sílu ho rozehřát. Věděl, že by měl něco cítit, když se chystá zabít vlastní dítě, něco víc než strach, ale tuhle schopnost už ztratil. Aby se aspoň trochu přidržel toho, co v něm zbylo z člověka, měl by dokázat uronit třeba jen jednu slzu, zmáčknout ji v koutku oka tak, jako zmáčkl svůj Smith & Wesson. Ale oči zůstaly suché.

Něco se bez varování vymrštilo z Dennyho čela.

Loman zařval překvapením a couvl dva kroky.

Nejdřív si myslel, že ta věc je červ, protože byla tlustá jako tužka, matně se leskla a skládala se z mnoha dílků. Ale pořád to vylézalo, poznal, že je to spíš kovové než organického původu, zakončené něčím, co připomínalo háček na ryby v průměru třikrát silnější než ten „červ“ sám. Jako tykadlo podivuhodně odporného hmyzu se to pohybovalo tam a zpět před Dennyho obličejem a neustále to rostlo, dokud to nedosáhlo až do počítače.

On chtěl, aby se to stalo, uvědomil si Loman.

Tohle je vítězství myšlenky nad hmotou, ne žádná zkratová genetika. Nejenom biologická podstata, ale duševní síla propadla naprostému šílenství. Tohle je, čím se chtěl chlapec stát, a jestli je to jediný život, který by toleroval, jediná existence, po níž by toužil, tak proč by ji neměl dostat?

Chapadlo podobné šerednému červu ohmatávalo otevřený mechanismus v místech, kde býval kryt. Zmizelo uvnitř, aby umožnilo chlapci dosáhnout ještě těsnějšího spojení se Sluncem, než zprostředkovaly znetvořené ruce a oči ze rtuti.

Z chlapcových úst se vydralo duté elektronické zavytí, po němž tuhla krev v žilách, i když ani rty, ani jazyk se nepohnuly. Lomanův strach z toho, co hodlá udělat, nakonec převážil strach z možnosti, že neudělá nic. Pokročil dopředu, přiložil ústí pistole k chlapcovu pravému spánku a vypálil dvě dávky.

17

Chrissie se krčila na zadní verandě, opírala se o Zeď domu a občas vstala, aby se podívala oknem na ty tři u kuchyňského stolu. Pomalu začínala být přesvědčená, že jim může důvěřovat. Na pozadí monotónního skučení větru a pleskání deště zaslechla přes zavřené okno pouze útržky konverzace. Nicméně za chvíli poznala, že vědí o Moonlight Cove něco děsivého. Zdálo se, že se ti dva cizinci schovávají v Talbotově domě a že jsou na útěku stejně jako ona. Viditelně mají v úmyslu požádat o pomoc úřady mimo město.

Rozhodla se, že na dveře nezaklepe. Byly ze solidního dřeva, bez skleněných výplní v horní polovině, takže by se nemohli podívat, kdo ťuká. Slyšela dost na to, aby si uvědomila, jak mají vybičované nervy, možná že ne tak úplně jako ona, ale v každém případě jsou na pokraji sil. Neočekávaný zvuk by mohl přivodit hromadný infarkt – nebo by mohli vytáhnout zbraně a rozstřílet dveře na třísky, a ji s nimi.

Místo toho se postavila tak, aby ji bylo celou vidět, a zaťukala na okno.

Pan Talbot sebou překvapeně škubl a ukázal na ni prstem, ale ve stejném okamžiku ten druhý muž a žena vyskočili tak prudce, že připomínali loutky na provázku. Moose štěkl, pak ještě jednou. Ti tři lidé – a pes – hleděli na Chrissie ohromeně. Podle výrazu v obličejích neviděli za sklem jedenáctiletou ucouranou dívenku, ale šíleného maniaka, který mává řetězovou pilou a přes hlavu má přetaženou kápi, aby zakryl znetvořenou tvář.

Předpokládala, že zrovna teď, kdy je Moonlight Cove zaplavené vetřelci, se může i žalostná postava promočené a vyčerpané holčičky stát předmětem hrůzy pro ty, kdo nevědí, že stále patří k lidem. S vírou, že zmírní jejich strach, zavolala přes skleněnou tabuli:

„Pomozte mi. Prosím, pomozte!“

18

Stroj zařval. Lebka se otřásla pod údery dvou dávek, tělo se vymrštilo ze židle, svalilo se na zem ložnice a židli strhlo s sebou. Prodloužené prsty odpadly od počítače. Článkovaná sonda se roztrhla na půli cesty mezi počítačem a čelem, z něhož vyskočila. Ta věc ležela na zemi, kroutila se, svíjela a převalovala.

Loman musel myslet na Dennyho jako na věc. Nemohl v té věci vidět svého syna. To by bylo příliš strašlivé.

Obličej byl zdeformovaný, zhroucený do nepravidelné, neskutečné masky řadou kulek, které prošly lebkou.

Stříbřité oči potemněly. Teď připomínaly jezera nafty.

Mezi úlomky roztříštěných kostí nespatřil Loman šedou hmotu, jak očekával, ale něco, co připomínalo stočené dráty a lesknoucí se keramické střepy podivných tvarů. Krev stříkající z ran doprovázely obláčky modrého kouře.

Ale stroj pořád křičel.

Elektronický jekot už nevydávala ta věc, co bývala chlapcem, ale počítač na stole. Bizarní zvuky jako by pocházely napůl ze stroje, napůl z živého organismu.

Lomanovi došlo, že to není jen elektronické vytí. Neslo se v tónině, která byla svým charakterem k zbláznění lidská.

Přes obrazovku přestala proudit čísla. Objevilo se jediné slovo, opakovalo se stokrát, tisíckrát, plnilo řádku za řádkou.

NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE NE …

Náhle s jistotou věděl, že Denny je jen napůl mrtvý. Část chlapcova vědomí, která vězela v jeho těle, zhasla, ale druhá půlka stále nějak existovala, udržovaná při životě křemíkovými vlákny místo mozkovou tkání. Křičela chladným hlasem stroje.

KDE MÁM ZBYTEK KDE MÁM ZBYTEK KDE MÁM ZBYTEK KDE MÁM ZBYTEK NE NE NE NE NE …

Loman cítil, že se mu krev proměnila v pomalu tuhnoucí ledovou tříšť. Dosud nepoznal chlad, který by mu pronikl takhle hluboko.

Odstoupil od zhroucené mrtvoly, která se nakonec přestala svíjet, a obrátil revolver proti stroji. Nejprve explodovala obrazovka, pak zbytek počítače. Žaluzie i záclony byly stažené. V setmělé ložnici se vznášely tisíce jisker, jak z paměťové jednotky vyletovaly rozstřílené systémy obvodů. Ale s posledním praskotem a zajiskřením stroj umřel a místnost se opět ponořila do tmy.

Vzduch byl cítit spálenou izolací. A ještě něčím daleko odpornějším.

Loman odešel z pokoje a zamířil ke schodišti. Chvilku postál, opíraje se o zábradlí, pak sestoupil do haly.

Znovu nabil revolver a uložil ho do pouzdra.

Vyšel do deště.

Vlezl do auta a nastartoval.

„Shaddack,“ řekl nahlas.

19

Tessa se okamžitě ujala děvčátka. Zavedla je nahoru a Harryho, Sama i Moose vykázala do kuchyně.

„Cvakají ti zuby, miláčku,“ řekla, když ji svlékla z mokrých šatů.

„Jsem šťastná, že vůbec mám nějaké zuby, které mi mohou cvakat.“

„Kůži máš dočista promodralou.“

„Jsem ráda, že vůbec nějakou kůži mám.“

„Koukala jsem, že trochu kulháš.“

„Ano, podvrkla jsem si kotník.“

„Víš jistě, že to není nic vážného?“

„Určitě, je jen trochu namožený. Kromě toho…“

„Já vím,“ usmála se Tessa, „jsi ráda, že vůbec máš kotníky.“

„Správně. Pokud vím, mimozemšťanům připadají kotníky neobyčejně chutné, něco jako některým lidem vepřové pacičky. Fuj.“

Seděla na pelesti v hostinském pokoji, na nahém těle vlněnou přikrývku, a čekala, než Tessa připraví prostěradlo a několik zavíracích špendlíků, které našla v krabici se šitím.

„Harry má moc velké číslo, zatím tě zabalím do prostěradla. Než ti v sušičce uschnou šaty, můžeš nám dole všechno vyprávět.“

„To tedy bylo dobrodružství,“ vzdychlo děvče.

„Vypadáš, jako bys toho dost prožila.“

„To jo, vydalo by to na celou knížku.“

„Máš ráda knihy?“

„Jéje, miluju je.“

Začervenala se, ale s viditelným odhodláním brát všechno š nadhledem odhodila deku a dovolila Tesse obtočit kolem ní prostěradlo a zachytit ho několika špendlíky jako tógu.

Tessa špendlila a Chrissie nepřestávala mlít pantem.

„Myslím, že jednou o tom napíšu knížku. Bude se jmenovat Pohroma z nebes nebo možná Královna matka, ačkoli to samozřejmě nenazvu Královna matka, pokud se neprokáže, že nějakou královnu matku mají. Možná že jejich základní životní forma je vegetativní. Kdo ví? Jestli je to tak, budu muset ten román pojmenovat Semena z vesmíru nebo Zelenina v beztížném stavu nebo možná Vraždící vesmírné václavky. Někdy je to docela fajn užít v titulu a literace. Nelíbí se vám to slovo? Zní tak pěkně. Miluju slova. Jistě, můžete nabídnout daleko poetičtější titul, přitažlivější, jako třeba Kořeny vetřelců nebo Listoví vetřelců. Jestli patří k zelenině, můžeme být šťastní, protože by je eventuálně mohly vyhubit mšice nebo dešťovky, dokud se nestanou imunní vůči škodlivému hmyzu, pamatujete, jak pár slabounkých mikroorganismů zabilo mocné Marťany ve Válce světů.“

Tessa váhala, jestli má prozradit, že nepřítel nepřišel z vesmíru, protože se jí k zbláznění líbilo dívčino tlachání neúměrné jejímu věku. Pak si všimla, že Chrissie má poraněnou, levou ruku. Dlaň měla ošklivě sedřenou, uprostřed až na živé maso.

„To jsem si udělala, když jsem sletěla ze střechy verandy na faře,“ vysvětlovala dívka.

„Ty jsi spadla ze střechy?“

„Jasně. Panečku, to byly nervy. Víte, ta potvora, co se podobala vlku, se za mnou vrhla oknem a já nemohla dělat nic jiného. Při tom jsem si taky podvrtla kotník a pak jsem utíkala přes dvůr k zadní brance, než mě chytí. Víte, slečno Locklandová –“

„Prosím tě, říkej mi Tesso.“

Chrissie nebyla zvyklá oslovovat dospělé křestními jmény. Zamračila se a chvilku mlčela, vnitřně se vyrovnávala s takovou familiárností. Nakonec se rozhodla, že se nemůže chovat nezdvořile. „Dobře… Tesso. No, v každém případě by mě zajímalo, co by mimozemšťani dělali, kdyby nás chytli. Dali by si naše ledvinky? Nebo by nás snědli úplně? Možná že by nám jen prostrčili do ucha nějakého jejich doktora, aby se doplazil k mozku a zmocnil se ho. Každopádně si myslím, že se to docela vyplatilo spadnout ze střechy a zbavit se jich.“

Tessa naaranžovala tógu a odvedla Chrissie do koupelny, aby se v lékárničce podívala, čím by mohla ošetřit odřenou dlaň. Našla lahvičku s jódovou tinkturou bez nálepky, asi půl roličky leukoplasti a nenačaté balení gázových polštářků tak staré, že papírový obal zažloutl stářím. Gáza vypadala čistá a čerstvá a jód byl pořád dost silný, aby štípal.

Chrissie seděla na sklopeném prkýnku u záchodu, zabalená do tógy, blonďaté vlasy se jí vlnily v kudrlinkách, jak zrovna usychaly. Stoicky se podrobila, neprotestovala, neplakala ani nesykala bolestí.

Ale pořád mlela svou: „To je podruhé, co jsem slítla ze střechy, takže předpokládám, že musím mít strážného andělíčka. Asi před půldruhým rokem na jaře takoví ptáci – špačci to myslím byli – si postavili hnízdo na střeše jedné naší stáje a já prostě musela vidět, jak vypadají mláďata, takže když naši nebyli poblíž, rychle jsem vylezla, jen abych se jukla. Teda řeknu ti, než jim naroste peří, jsou to ty nejpříšernější ohavové, který můžeš vidět – ovšem kromě vetřelců, samozřejmě. Každý je povadlý a celý zmačkaný, jen zobák a oči, křidýlka připomínají pahýlky deformovaných ručiček. Kdyby miminka v dávnověku vypadala takhle otřesně, pračlověci před pár miliónama let by je museli spláchnout do záchodu – kdyby ovšem nějaký záchod měli – a o další by se ani nepokoušeli a celá rasa by vyhynula dávno předtím, než by se skutečně rozjela.“

Tessa pořád ošetřovala ránu jódem a zadržovala smích, až náhle pohlédla na Chrissie, jak pevně tiskne víčka, krčí nos a snaží se ze všech sil být statečná.

„Pak přišli táta s mámou těch ptáčků,“ pokračovalo děvčátko, „a viděli mě u hnízda a vletěli mi s řevem do obličeje. Tak mě vyděsili, že jsem uklouzla a spadla z tý střechy. Ani jsem si neublížila, protože jsem spadla rovnou do hnoje. A na tom není nic hroznýho. Mám koně ráda, ale bylo by mi samozřejmě daleko milejší, kdyby se naučili chodit do krabice jako kočky.“

Tessa byla do té dívenky úplný blázen.

20

Sam se lokty opíral o kuchyňský stůl a pozorně naslouchal vyprávění Chrissie Fosterové. Ačkoli Tessa slyšela bubáky uprostřed těch jatek v Cove Lodge a jednoho zahlédla pod prahem pokoje, ačkoli Harry je na dálku pozoroval v noci a mlze a Sam dva z nich sledoval večer oknem z Harryho obýváku, byla dívka jediná, kdo se s nimi setkal tváří v tvář, a ne jednou.

Ale Samův zájem nevzbudil jen její zážitek. Uchvátilo ho její bujaré chování, dobrá nálada a schopnost se vyjadřovat. Bezesporu oplývala pořádnou vnitřní silou a neobyčejnou houževnatostí, protože jinak by nepřežila minulou noc i události dnešního rána. A přitom zůstávala kouzelně nevinná, pevná, ale ne tvrdá. Patřila k těm dětem, které dávají naději celému lidskému pokolení.

Dětem, k nimž kdysi náležel i Scott.

Právě to Sama k Chrissie přitahovalo. Viděl v ní dítě, kterým Scott kdysi býval. Předtím… než se změnil. S lítostí tak palčivou, že tupě bodala v prsou a bolestivě stahovala hrdlo, pozoroval děvče a naslouchal mu. Nejen proto, aby se mu dostalo informací, ale iracionálně očekával, že prostým vnímáním téhle bytůstky nakonec porozumí, proč jeho syn ztratil naději i nevinnost.

21

V temnotě sklepa kolonie Ikarus Tucker a jeho smečka nespali, protože spánek prostě nepotřebovali. Leželi stočeni v hluboké noci. Čas od času jeden nebo druhý se samičkou kopulovali, rvali se v zuřivém šílenství, rozdírali si kůži, která se okamžitě zacelovala, sekali se do krve, jen pro tu nádhernou vůni rudé tekutiny – nesmrtelné hříčky přírody.

Temnota a neviditelné hranice jejich betonového brlohu zvyšovaly Tuckerovu dezorientaci. Hodinu od hodiny si pamatoval míň a míň ze své předchozí existence, která ležela před tím vzrušujícím nočním lovem. Ztrácel ponětí sám o sobě. Ve smečce tam venku se nedařilo individualitám a v doupěti to bylo ještě horší. Žít harmonicky v prostoru bez oken, který vzbuzoval pocity klaustrofobie, znamenalo vzdát se svého já ve prospěch celku.

Snil s otevřenýma očima, plný představ temných a divokých stínů, kradoucích se nočními lesy a loukami zalitými měsícem. Když se mu hlavou občas mihla vzpomínka na podobu člověka, bylo mu záhadou, odkud vyvěrá. Víc než to, byl jí poděšen a rychle obracel fantazii k výjevům z lovu, zabíjení a kopulování, v nichž byl jen součástí smečky, jeden článek celistvého stínu, jeden výrůstek většího organismu, osvobozený od potřeby myslet, od všech přání kromě bytí samotného.

V jisté chvíli si uvědomil, že vyklouzl z podoby vlka, která ho příliš svazovala. Už nechtěl být vůdcem smečky, protože tohle postavení s sebou přináší příliš mnoho odpovědnosti. Nechtěl vůbec přemýšlet. Jen být. Být. Omezení jakoukoli fyzickou formou se zdálo nesnesitelné.

Tušil, že samec i samička si jeho degeneraci uvědomují a následují jeho příkladu.

Cítil, jak svaly povolují, kosti se rozpouštějí, orgány i cévní systém kapitulují před svými funkcemi. Degeneroval dál a dál – za primitivní opice, daleko za ty čtyřnohé příšery, které se před tisíciletími vyhrabaly z pradávných moří, dál, dál, dokud z něj nebyla jen pulsující tkáň, tekutá směs základních prvků, protoplazma, škubající sebou v temném sklepě kolonie Ikarus.

22

Loman zazvonil na zvonek Shaddackova sídla v severním cípu zátoky. Ozval se sluha Evans.

„Je mi líto, šéfe, ale pan Shaddack tu není.“

„Kam šel?“

„To nevím.“

Evans patřil k Novým lidem. Aby měl jistotu, že ho opravdu poslal na onen svět, Loman Watkins mu vypálil dvě dávky do hlavy a dvě do prsou. Když už ležel na podlaze haly, prostřelil mu mozek i srdce. Nebo data procesor a pumpu. Kterou terminologii si zvolit – biologickou nebo mechanickou? Jak moc už se přiblížili strojům?

Loman zavřel dveře a překročil Evansovu mrtvolu. Doplnil zásobník a místnost po místnosti procházel obrovským domem, patro po patře, všude hledal Shaddacka.

Ačkoli si přál, aby ho vedla touha po pomstě, aby ho spaloval prudký hněv, který by utišil jen zběsilý útok na Shaddacka, hloubka jeho citů ho zradila. Ani synova smrt nerozpustila na srdci ledový krunýř. Necítil smutek, nelomcoval jím běs.

Místo nich ho poháněl strach. Chtěl zabít Shaddacka, dřív než jim ten šílenec provede ještě něco daleko horšího.

Tím, že zabije Shaddacka, který je napojený jednoduchým telemetrickým zařízením na superpočítač v New Wave, Loman aktivuje program ve Slunci, jež vyšle mikrovlnný rozsudek smrti, a biologicky interaktivní počítač v každém Novém člověku okamžitě umlčí srdce svého hostitele. Všichni konvertovaní lidé v Moonlight Cove zahynou. On taky.

Ale to už mu nevadilo. Strach ze smrti neznamenal nic ve srovnání se strachem ze života, zvláště když si mohl vybrat jen mezi existencí regresivisty a ještě daleko děsivější podobou, jakou na sebe vzal Denny.

V duchu viděl sám sebe v znetvořeném těle – planoucí rtuťové oči, červ, který bez krve vystřelí z čela, aby vyhledal obscénní spojení s počítačem. Kdyby mohl vyskočit z kůže, určitě by to udělal.

Shaddacka doma nenašel. Zamířil proto k New Wave, kde stvořitel nového světa nepochybně uspěchává další projekty na rozšíření toho pekla, které sám nazývá rájem.

23

Když krátce po jedenácté Sam odcházel, vyšla s ním Tessa na zadní verandu, zavřela dveře a zanechala Harryho s Chrissie v kuchyni. Stromy za domem byly dostatečně vysoké a snadno je izolovaly od sousedů, zvláště těch na kopci. Byla si jistá, že je v hlubších stínech verandy nemohou spatřit.

„Poslyšte,“ spustila, „nemá smysl chodit sám.“

Vzduch byl ostrý a vlhký. Otřásla se.

„Mohla bych zazvonit u hlavních dveří, abych odvrátila pozornost, kdyby byli doma, a vy byste mezitím proklouzl zadem.“

„Nechci se navíc strachovat ještě o vás.“

„Dokážu se o sebe postarat.“

„Jistě, vůbec o tom nepochybuju.“

„No a co teda?“

„Já pracuju sám.“

„Nejspíš děláte všechno sám.“

Slabě se usmál. „Budeme se znovu hádat, jestli život je čajový dýchánek nebo peklo na zemi?“

„To nebyla žádná hádka, to byla diskuse.“

„Dobrá, ale v každém případě mě posílají na tajné úkoly právě proto, že vždycky pracuju sám. Už nikdy nechci žádného parťáka, Tesso, protože už žádného nechci vidět umírat.“

Věděla, že se to nevztahuje jen na agenty FBI zavražděné ve službě, ale také na zesnulou ženu.

„Zůstaňte s tím děvčetem,“ řekl. „Postarejte se o ni, kdyby něco. Konečně – je jako vy.“

„Prosím?“

„Patří k těm, kteří dokážou milovat život. Opravdu a hluboce milovat, bez ohledu na to, co se děje. To je vzácný talent.“

„Vy to dokážete taky.“

„Ne, nikdy jsem to neuměl.“

„Hrome, každý se narodí s láskou k životu. Máte ji pořád v sobě, Same. Jen jste s ní ztratil kontakt, ale zase ji najdete.“

„Postarejte se o ni,“ zopakoval, otočil se a sestoupil schody na verandě do deště.

„Krucinál, raději se vraťte. Slíbil jste, že mi povíte, co jste viděl na opačném konci tunelu, na Druhé straně. Bude prostě lepší, když přijdete nazpátek!“

Sam odcházel stříbrnými kapkami deště a slabými cáry šedé mlhy.

Když ho tak Tessa pozorovala, uvědomila si, že i kdyby jí nikdy neřekl o Druhé straně, chtěla by, aby se vrátil, z mnoha dalších důvodů, složitých a překvapivých.

24

Coltraneův jednopatrový dům stál ob jedny dveře jižněji od Talbotových na Conquistadoru. Byl obložený omšelým cedrovým dřevem, místo zadní verandy měl zastřešené patio.

Sam rychle proklouzl kolem zadní stěny domu, kde se ze střechy patia valila voda. Její zvuk mu připomínal praskání ohně. Nakoukl posuvnými dveřmi do pochmurného obývacího pokoje a francouzským oknem do neosvětlené kuchyně. Když došel k jejím dveřím, vytáhl z pouzdra pod koženou bundou revolver a sklonil ho podél stehna.

Mohl by jít k hlavnímu vchodu a zazvonit, což by místním lidem jistě nepřipadalo podezřelé, ale znamenalo by to vejít na ulici, kde by ho mohli spatřit nejen sousedé, ale i hlídky, o nichž mluvila Chrissie.

Zaťukal na dveře, čtyřikrát rychle za sebou. Nikdo neodpovídal. Zaťukal znovu, hlasitěji, a pak ještě jednou pořádně. Kdyby byl někdo doma, určitě by se na takové bouchání ozval.

Harley a Sue Coltraneovi jsou nejspíš v New Wave, kde oba pracují.

Dveře byly zamčené, jen doufal, že zevnitř nemají řetěz.

Ačkoli ostatní nářadí nechal u Harryho, vzal si s sebou slabounký ohebný kovový pásek. V televizních inscenacích se snaží divákům namluvit, že se lupič dostane do zamčených dveří naprosto spolehlivě a pohodlně třeba s kreditní kartou, ale tyhle plastikové obdélníky se často rozštípnou a prasknou, ještě než zámek povolí. Dával přednost náčiní, které prověřil čas. Zastrčil pásek pod zámek, mezi dveře a rám dveří, pomalu ho sunul nahoru a vyvíjel tlak, až se setkal s odporem. Zámek povolil. Zkusil dveře, naštěstí nebyly jištěné řetězem. Otevřely se s tichým zavrzáním.

Vešel dovnitř a opatrně za sebou zavřel, aby se ujistil, že zámek nezacvakne. Kdyby musel rychle utíkat, nechtěl by se potýkat se západkou.

Kuchyň byla osvětlená pouze bezútěšným kalným světlem deštivého dne, které stěží pronikalo oknem. Linoleum z PVC, tapety a dlaždičky měly zjevně bledý odstín, protože v šeru se všechno zdálo šedivé.

Stál skoro minutu a pozorně naslouchal.

Kuchyňské hodiny odtikávaly čas.

Na střechu patia bubnoval déšť.

Vlasy se mu lepily k čelu. Odhrnul si je z očí.

Když se pohnul, mokré boty hlasitě čvachtaly.

Šel rovnou k telefonu, který byl namontovaný na stěně nad rohovou skříňkou. Když zvedl sluchátko, neslyšel volací tón, ale linka hluchá nebyla. Naplňovaly ji podivné zvuky: cvakání, hluboké pípání, měkká vibrace – vše dohromady slité do cizí, pohřební melodie elektronického žalozpěvu.

Sama polil studený pot.

Opatrně, tiše vložil sluchátko zpátky do vidlice.

Přemýšlel, jaké zvuky to zaslechl v telefonu, který se zřejmě užívá jako modem. Je někdo z Coltraneů doma, spojený domácím počítačem s New Wave?

Šestým smyslem vycítil, že vysvětlení těch zvuků není tak jednoduché. Že je zatraceně hrozivější.

Jídelna ležela za kuchyní. Dvě velká okna zakrývaly vzdušné záclony, stůl a židle vypadaly jako slitina černých a břidlicově šedých stínů.

Znovu se zastavil a naslouchal. Opět neslyšel nic neobvyklého.

Dům odpovídal klasickému kalifornskému řešení, dole nebyla hala, ale vzdušné místnosti navazovaly jedna na druhou. Obloukem arkýře vstoupil do velkého obýváku, vděčný, že v domě jsou koberce po celé ploše místností a mokré boty nedělají rámus.

V obývacím pokoji nebyla taková tma, třebaže i tady patřila k nejživějším barvám perlová šeď. Západní okno stínila přední veranda, ale déšť na ně stejně dopadal, hnaný větrem k severu. Olověné denní světlo pronikalo skleněnými tabulkami a kropilo místnost stovkami šedých stínů vodních kapek. Stékaly po skle a Sam celý vynervovaný skoro cítil, jak po něm ty malé měňavkovité přeludy lezou.

Pochmurné osvětlení i skličující nálada v něm vyvolávaly dojem, že se ocitl ve starém filmu. V jednom z těch deprimujících černobílých experimentů.

Obývák zel prázdnotou, ale náhle k němu dolehl zvuk z poslední místnosti v přízemí. V jihozápadním rohu. Hned vedle předsíně. Byl to ostrý, nervy drásající výkřik, doprovázený zoufalým pláčem, který nepatřil ani člověku, ani stroji, ale něčemu mezi tím, polokovový hlas zrůzněný strachem a beznadějí. Pak následovalo elektronické pulsování připomínající rychlý tlukot srdce.

Nakonec se rozhostilo ticho.

Zvedl revolver. Držel ho před sebou připravený k výstřelu, jakmile se cokoli pohne. Ale všechno bylo klidné a tiché.

Zavytí, hrozivý výkřik a pravidelné pulsování rozhodně nemohl spojovat s bubáky, které spatřil před domem Harryho Talbota, nebo s lidmi měnícími svůj tvar, jak je popsala Chrissie. Dosud se střetnutí s nimi bál ze všeho nejvíc.

Ale tahle neznámá bytost v zapadlém doupěti připadala Samovi daleko hrozivější.

Čekal.

Nic víc se neozvalo.

Měl podivný pocit, že něco číhá na jeho pohyby, stejně napjatě, jako čeká on.

Uvažoval, jestli by se neměl vrátit k Harrymu a promyslet jiný způsob, jak poslat do Úřadu zprávu, protože mexické jídlo, pivo značky Guinness a filmy Goldie Hawnové teď vypadaly jako drahokamy, žádný ubohý důvod k životu, ale potěšení tak výjimečné, že se ani nedalo popsat.

Jediná věc, která ho tu držela, byla Chrissie Fosterová. Vzpomínka na její jasné oči. Nevinnou tvář. Zanícení a nadšení, s jakým vyprávěla svá dobrodružství. Možná že zklamal u Scotta a snad je pro chlapce už příliš pozdě, aby ho vrátil na správnou cestu. Ale Chrissie je pořád živá v tom nejpravějším slova smyslu – fyzicky, intelektuálně i citově – a její osud závisí na něm. Nikdo jiný ji od konverze nespasí.

Do půlnoci zbývalo jen něco málo přes dvanáct hodin.

Přešel napříč obývákem a tiše přeběhl předsíň. Stál zády ke zdi vedle napůl otevřených dveří do místnosti, z níž vycházely ty tajuplné zvuky.

Něco tam cvakalo.

Ztuhl.

Hluboké, tiché cvakání. Ne ťuk-ťuk-ťuk pařátů, jaké slyšel na okně včera večer. Spíš dlouhá série cvakajících relé, desítky vypínačů, které se zhasínají a zase rozsvěcují, kostky domina kutálející se jedna přes druhou: klapy-klap-klapy-klap-klapity-klap-klapity-klap…

Zase ticho.

Sam se s revolverem v obou rukou postavil proti dveřím a nohou otevřel. Přešel práh a zaujal střeleckou pozici přímo v místnosti.

Okna zakrývaly vnitřní rolety a jediné světlo vycházelo z obrazovek dvou počítačů. Oba byly opatřeny filtry, černý text se odrážel na jantarovém pozadí. Všechno, co v místnosti nepohltily stíny, zalévala zlatá záře.

U terminálů seděli dva lidé, jeden vpravo, druhý vlevo, zády proti sobě.

„Ani hnout,“ vykřikl Sam ostře.

Nepohnuli se, ani nepromluvili. Byli tak tiší, že si zprvu myslel že zemřeli.

Podivně jasné světlo odhalovalo míň než pohasínající den za okny. Když se oči přizpůsobily, Sam poznal, že ti dva u počítačů nejsou jen nepřirozeně tiší, ale že to nejsou skuteční lidé. Ucítil ledový závan hrůzy.

Nahý muž, nejspíš Harley Coltrane, seděl v pojízdném otočném křesle u počítače napravo ode dveří proti západní stěně a vůbec se o Sama nestaral. Byl spojený s počítačem párem kabelů silných jako prst, připomínaly spíš kov než organickou hmotu a vlhce se blýskaly v jantarovém světle. Vycházely z vnitřností procesorové jednotky, z níž byl odstraněn kryt, a ústily do mužova nahého trupu pod hrudním košem, kde se bez krvácení spojovaly s masem. Pulsovaly.

„Pane Bože,“ zašeptal Sam.

Z Coltraneova předloktí zbyly jen zlatavé kosti. Svaly ramenní části paže končily dva palce pod loktem. Z tohoto pahýlu vyrážely kosti tak čistě jako kabely robotů z kovového pouzdra. Jako pár svorek je pevně obemykaly kostnaté ruce.

Když Sam popošel ke Coltraneovi a podíval se zblízka, viděl, že jednotlivé kosti se už nedají rozlišit, že jsou napůl spečené do sebe. A co víc, jsou obtočené kovem. Kabely pulsovaly s takovou energií, že začaly divoce vibrovat. Kdyby je tak pevně nedržely svorky rukou, mohly by se na konci utrhnout.

Vypadni.

To promluvil vnitřní hlas, radil mu, aby utekl, ale nepatřil přitom dospělému Samu Bookerovi. Patřil dítěti, kterým kdysi býval, a nabádal ho k návratu. Extrémní hrůza funguje jako stroj času, tisíckrát účinněji než nostalgie. Mrští nás zpátky přes dlouhá desetiletí, do zapomenutého, nesnesitelného pocitu nemohoucnosti, v němž jsme strávili většinu dětství.

Vypadni, uteč, uteč, vypadni odsud!

Sam tomu volání odolával.

Chtěl všemu porozumět. Co se to tu děje? Čím se stali tihle lidé? Proč? Co to má společného s bubáky, kteří se kradou nocí? Prostřednictvím mikrotechnologie našel Thomas Shaddack bezesporu způsob, jak změnit, radikálně a navždy, lidskou biologii. Až potud to bylo Samovi jasné, ale vědět jenom tohle a nic dalšího bylo jako žít u moře a v životě nespatřit rybu. Tolik toho leželo pod povrchem, neznámého, záhadného.

Vypadni.

Ani muž před ním, ani žena na opačném konci místnosti nevypadali, že by o něm měli ponětí. Zjevně nebyl v bezprostředním nebezpečí.

Uteč, našeptával mu ten poděšený chlapec v něm.

Přes jantarovou obrazovku protékaly jako běsnící povodeň potoky údajů – tisíce slov, čísel, map a grafů. Harley Coltrane nehnutě zíral na temný blikající displej. Nemohl ho vidět jako obyčejný smrtelník, protože neměl oči. Něco mu je vyrvalo z důlků a nahradilo svazkem jiných čidel: tenkými kapkami rubínového skla, malými uzlíky drátů, plátky slabými jako oplatka z keramického materiálu. Všechno se ježilo z hlubokých černých děr v lebce.

Sam teď držel revolver jen v jedné ruce. Prst měl raději položený na lučíku spouště než na spoušti samé, protože se klepal tak neovladatelně, že by mohl nechtěně vystřelit. Hrud toho člověka-stroje se zdvíhala a zase klesala. Z otevřených úst mu v rytmických vlnách vycházel odporný kyselý dech.

Na spáncích a strašlivě zvětšených tepnách na krku byl viditelný rychlý puls. Zachvíval se i v místech, kde nic pulsovat nemělo: uprostřed čela, podél čelistí, na čtyřech místech prsou a na břiše, v horní části paže, kde tmavé provazcovité žíly zesílily a draly se na povrch podkožním tukem, potažené pouze kůží. Oběhový systém se zdál přebudovaný a rozšířený, aby pomáhal udržovat nové funkce, k nimž bylo tělo povoláno. Puls bil v podivných synkopách, jako by uvnitř bytosti tloukla přinejmenším dvě srdce.

Z rozšklebených úst té příšery se vydral jekot. Sam sebou škubl a zařval překvapením. Podobalo se to nelidským skřekům, které slyšel před chvílí v obýváku a o nichž se domníval, že pocházejí z počítače.

Elektronické vytí stoupalo a klesalo v bolestivých decibelech a Sam s vyděšeným úšklebkem na rtech sklouzl pohledem z úst člověka-stroje k jeho „očím“. V důlcích stále blýskala čidla. Kapky rubínového skla svítily vnitřním žárem a Sam se strachoval, zda ho neregistrují na infračerveném spektru nebo jiným způsobem. Vidí ho vůbec Coltrane? Možná že tohle monstrum vyměnilo svět lidí za jinou skutečnost, přeneslo se z původního fyzického stavu do nové roviny a Sam se pro něj stal irelevantní veličinou, kterou nedokáže zaregistrovat.

Jekot se pomalu vytrácel, až náhle zmlkl.

Aniž si uvědomil, co dělá, pozvedl Sam revolver a ze vzdálenosti necelého půl metru namířil na obličej Harleyho Coltranea. Vyděsilo ho, když si uvědomil, že mu prst sklouzl z lučíku na spoušť a že je odhodlaný tu obludnost zničit.

Zaváhal. Coltrane je, přesto přese všechno, pořád člověk – přinejmenším do určité míry. Kdo může říct, že nelpí na své současné existenci víc než na životě obyčejného člověka? Kdo může tvrdit, že takhle není šťastný? Sam se cítil nesvůj v roli soudce, a ještě hůř v roli popravčího. Jako jedinec, který věří, že život je peklo na zemi, musel zvažovat možnost, že Coltraneův stav je zlepšení a ne útěk.

Mezi mužem a počítačem klepaly blyštící se poloorganické kabely. Rachotily proti kostnatým rukám, v nichž byly zasunuty.

Coltraneova tvář, zalitá odstínem zlaté, vypadala jako zmrzlá do věčného výkřiku. Žíly pulsující na spáncích a podél čelistí připomínaly spíš svíjení nějakých parazitů pod kůží než projev srdečního tepu.

Sam se zachvěl odporem a zmáčkl spoušť. Výstřel zaduněl ve stísněné místnosti jako hrom.

Coltraneovu hlavu odrazila rána dozadu, pak dopředu, padla bradou na prsa, kouřila a krvácela.

Ohavné kabely se stále smršťovaly a napínaly, napínaly a smršťovaly, jak v nich rytmicky proudila tekutina.

Sam podvědomě vycítil, že ten člověk není ještě mrtvý. Obrátil zbraň proti obrazovce počítače.

Jedna Coltraneova kostnatá paže osvobodila kabel, kolem něhož byla pevně připnutá. S chřestěním holých kostí se vybičovala a popadla svého vraha za zápěstí.

Sam zařval.

Místnost se zaplnila elektronickým klepáním, cvakáním, pípáním a trylkováním.

Pekelná ruka ho držela tak pevně a s tak nepředstavitelnou silou, že kostnaté prsty propíchly maso a začaly se prodírat dál. Cítil, jak mu pod rukávem košile prýští horká krev. V záchvatu paniky si uvědomil, že nelidská síla tohohle muže-stroje je s to zlomit mu a rozdrtit zápěstí a úplně ho zmrzačit. V nejlepším případě mu paže rychle ochrne a on pustí revolver.

Coltrane se snažil pozvednout napůl rozstřílenou hlavu.

Sam si vybavil matku ve vraku auta. tvář rozšklebenou, cenila na něj zuby, tichá a nehybná, s věčným úsměvem na rtech…

Divoce odkopl Coltraneovu židli v naději, že se odvalí dál a převrátí. Kolečka však byla napevno přichycená k podlaze.

Kostnatá ruka se sevřela pevněji a Sam vykřikl. Před očima se mu zatmělo.

Náhle viděl, že se Coltraneova hlava pomalu, pomaloučku zvedá.

Panebože, nechci se koukat na ten zničený obličej.

Sam kopl pravou nohou, vložil do toho veškerou sílu, jednou, dvakrát, třikrát praštil do kabelů mezi Coltranem a počítačem. Odtrhly se, s děsivým zvukem se vyvalily z masa a muž na židli se zhroutil. Zároveň se rozevřela kostnatá ruka a odpadla Samovi ze zápěstí. S tvrdým rachotem bouchla o plastickou rohožku pod židlí.

Basové elektronické pulsy tlumeně bubnovaly a odrážely se od zdí, zatímco pod nimi třemi tóny kolísalo slabé bečení.

Sam sotva popadal dech. Napůl v šoku sevřel si levou rukou krvácející zápěstí v marném pokusu utišit bodavou bolest.

Něco mu vrazilo do nohy.

Pohlédl dolů a spatřil poloorganické kabely jako bledé bezhlavé hady, stále připojené k počítači a plné zlovolného života. Zdálo se. že se od chvíle, kdy propojily Coltraneovo tělo se strojem, dvakrát prodloužily. Jeden popadl Samův levý kotník, druhý se obtočil kolem pravého lýtka.

Sam se pokoušel vyškubnout.

Držely ho pevně.

Instinktivně cítil, že hledají holé maso v horní části těla. a jakmile najdou kontakt, zaboří se do něj a učiní ho součástí systému.

Ještě pořád držel revolver v krví zalité pravačce. Namířil na obrazovku.

Přes zlatavé pole už neproudila řeka údajů. Místo toho hleděl z displeje Coltraneův obličej. Oči měl na svých místech a zdálo se. že Sama vidí. Dokonce k němu mluvil.

„… potřebuju… potřebuju… chci, potřebuju …“

Aniž chápal souvislosti, jedno věděl Sam jistě: Coltrane nezemřel – nebo z něho alespoň neunikl všechen život.

Jako by chtěl potvrdit Samův názor, Coltrane donutil obrazovku vzdát se skleněných vypouklin a přizpůsobit se obrysům jeho obličeje. Sklo pružilo, nadouvalo se jako želatina. pulsovalo, jako by Coltrane fyzicky opravdu existoval uvnitř stroje a teď strkal hlavu ven.

To nebylo možné. Nicméně se to dělo. Harley Coltrane nejspíš kontroloval hmotu silou myšlenek, myšlenek, které už nemají nic společného s lidským tělem.

Sam byl ochromený strachem, přimrazený, paralyzovaný. Prst mu nehybně ležel na spoušti.

Došlo k naprosté roztržce s realitou, a touhle trhlinou pronikal svět nočních můr a nekonečně děsivých možností do skutečného světa, který Sam znal a – náhle – miloval.

Jeden z hadovitých kabelů se mu doplazil k hrudníku a našel si cestu pod košilí na holou kůži. Jako by se ho dotklo doběla rozžhavené želízko – a bolest prolomila jeho ochromení.

Vypálil dvě dávky do počítače, nejdřív roztříštil obrazovku, která byla Coltraneovou druhou tváří, do níž předtím vystřílel celý zásobník osmatřicítky. Ačkoli napůl očekával, že stroj stráví kulku bez sebemenšího účinku, obrazovka explodovala, jako by byla stále ze skla.

Druhá dávka zamíchala vnitřnosti procesorové jednotky a ukončila život té věci, která bývala Coltranem.

Bledá, mastná chapadla ochabla a pustila svého zajatce. Naběhla, začala se nafukovat a bublat, rozkládala se přímo před očima.

I nadále naplňovalo místnost děsivé elektronické pípání, praskání a oscilace, ne již uši rozdírající zvuk, i když stále zlověstně ostrý.

Když se Sam ohlédl k ženě u druhého počítače, spatřil, že se slizovité kabely mezi ní a strojem prodloužily a dovolily jí obrátit se i se židlí. Bez ohledu na tato napůl organická spojení a nahotu byla jiná než její manžel, ale o nic méně děsivější. Její oči zmizely, v důlcích se neblýskaly sensory. Místo toho zářily z těch míst dvě zarudlé koule, třikrát větší než obyčejné bulvy, a zcela zaplňovaly rozšířené oční důlky v obličeji, který se díky jim změnil. Byly to receptory ve tvaru očí, bezpochyby schopné vidět více barev spektra, a Sam se nemohl zbavit představy, že se i on sám odráží v rudých čočkách jako negativ. Nohy, břicho, prsa, paže, krk a obličej byly těsně pod kůží protkané pulsujícími cévami. Zdálo se, že pokožku napínají až k hranici únosnosti, takže připomínala rýsovací prkno s projektem rozvětveného systému soustavy obvodů. V některých žilách samozřejmě mohla proudit krev, jiné se zachvívaly vlnami připomínajícími radioaktivní záření, některé zelené, jiné sírově žluté.

Z čela jí vylétla článkovaná sonda silná jak tužka. Ve zlomku sekundy překonala ty tři metry a udeřila Sama nad pravé oko, ještě než mohl uhnout. Ostrý konec se mu zařízl pod kůži, aby se s ním spojil. Slyšel vrčení, jako by tenké břitvy rotovaly rychlostí několika tisíc otáček za minutu. Nad obočím mu crčela krev a stékala kolem nosu. Ale ještě předtím stačil vypálit dvě rány. Oba výstřely našly svůj cíl. Jeden narazil do horní části těla paní Coltraneové, druhý vyřadil počítač ve spršce jisker a praskajících elektrických blesků. Sonda ochabla a upadla, ještě než stačila propojit oba mozky, což zjevně zamýšlela.

Kromě šedivého denního světla, které pronikalo škvírami v roletách, byla místnost temná.

Sam si bláznivě vybavil, co na semináři říkali odborníci na počítače, když jim vysvětlovali nový systém v Úřadu: Počítače pracují daleko výkonněji, když jsou propojené, dovolují souběžné zpracování údajů.

S krvácejícím čelem a zápěstím couvl ke dveřím a cvakl vypínačem, aby rozsvítil stojací lampu. Držel se co nejdál od těch dvou groteskních mrtvol, ale tak, aby je mohl pořád sledovat, když začal znovu nabíjet revolver střelivem, které vydoloval z kapsy bundy.

Místnost byla nepřirozeně tichá.

Nic se nehýbalo.

Samovi bušilo srdce tak prudce, že se mu v hrudi ozývala s každým úderem bolest.

Ruce se mu třásly, dvakrát upustil náboje. Ani se neshýbl, aby je sebral. Byl napůl přesvědčený, že jakmile nebude připravený střílet nebo alespoň utéct, jedna z těch mrtvých příšer – které jsou mrtvé jen zdánlivě – k němu rychlostí blesku přiskočí a popadne ho, ještě než se mu podaří narovnat se a odklidit z cesty.

Postupně začal vnímat déšť. Ráno trochu polevil, ale teď zhoustl ještě víc než včera večer při bouřce. Vzduchem neotřásaly hromy a blesky, ale divoké bubnování deště a snad i izolace stěn střelbu dostatečně zdusily, takže sousedé nemohli nic slyšet. Alespoň se modlil k Bohu, že je to tak. Jinak teď přijdou a zabrání mu v útěku.

Z čela mu neustále skapávala krev a trochu se jí dostalo do pravého oka. Štípalo. Otřel si je rukávem a zamrkal, aby se zbavil slz.

Zápěstí ho pálilo jak čert. Ale kdyby musel, dokázal by držet revolver v levé ruce a střílel by v tomhle malém prostoru stejně dobře.

Když znovu nabil, pomalu se sunul zpátky do místnosti, k čadícímu počítači na stole u západní stěny, kde se změněné tělo Harleyho Coltranea zhroutilo v křesle a ruce, napůl z kovu, napůl kostnaté, visely volně k zemi. S jedním okem upřeným na mrtvého vyrval telefon z modemu a zavěsil. Pak zvedl sluchátko a ohromně se mu ulevilo, když uslyšel volný tón.

Ústa měl tak vyschlá, že si nebyl jistý, zda bude vůbec schopný mluvit srozumitelně, jestli dostane spojení.

Vyťukal číslo Úřadu v Los Angeles.

V sluchátku cvakalo. Ticho.

Pak se ozval hlas ze záznamu: „Omlouváme se, že vás právě teď nemůžeme spojit.“

Zavěsil a zkusil to ještě jednou.

„Omlouváme se, že vás právě teď…“

Znovu položil sluchátko.

Ne všechny telefony v Moonlight Cove fungovaly. A z těch, které byly v provozu, se dalo dovolat jen na určitá čísla. Prověřená čísla. Místní telefonní společnost byla zredukovaná na propracovaný interkom, aby sloužila konvertovaným.

Jak se odvracel od aparátu, zaslechl za sebou pohyb. Kradmý a rychlý.

Bleskově se otočil a tři stopy od něj byla ta žena. Už nebyla připojená k zničenému počítači, ale jeden z těch organicky vyhlížejících kabelů se jí táhl od konce páteře přes podlahu do elektrické zásuvky.

V Samovi ta hrůza vyvolala volné asociace: Kam se hrabou tvé pokusné balónky, doktore Frankensteine, kam s těmi hromy a blesky, které jste potřeboval. Nám stačí zapojit příšery do zásuvky a pustit do nich trochu šťávy, s laskavou pomocí energetické společnosti Pacific Power & Light.

Z ženského monstra vyšel hadí sykot. Natáhlo se pro Sama, jenže místo prstů končila ruka přípojkou s třemi zástrčkami, podobnou té, jakými se spojují jednotlivé části domácího počítače, až na to, že tahle vidlice měla konce zašpičatělé jako nehty.

Sam uskočil stranou, zakopl o židli, v níž seděl zhroucený Harley Coltrane, a málem upadl. Cestou pálil z osmatřicítky do té kdysi ženské bytosti.

První tři dávky ji srazily zpátky. Další dvě prolétly naprázdno vzduchem a odlouply pořádné kusy omítky, protože příliš zpanikařil a nedokázal přestat mačkat spoušť.

Pokoušela se vstát.

Potřeboval něco jako dřevěný kůl, kříž nebo stříbrnou kulku, ale na vysoké technické úrovni.

Tepenné obvody, které ovíjely nahé tělo, stále pulsovaly a vydávaly podivnou záři, ačkoli v několika místech jiskřily, tak jako počítače, když do nich napálil dvě dávky.

V revolveru nezůstalo žádné střelivo.

Sáhl si do kapes.

Byly prázdné.

Vypadni.

Bytost vydala elektronické zavytí, ne ohlušující, ale drásalo nervy daleko víc než tisíce ostrých nehtů škrábajících naráz po tabuli skla.

Z čela jí vystřelily dvě článkovité sondy a letěly přímo k Samovi. Obě dopadly pár centimetrů před ním, jako známka unikající energie, a vrátily se k ní jako pramínky rtuti proudící zpátky do matečné hmoty.

Postava se zvedla.

Sam dolezl ke dveřím, sklonil se a popadl dva náboje, které upustil, když si znovu nabíjel zbraň. Otevřel bubínek, vytřepal prázdné mosazné nábojnice a připravil si poslední dávku.

„… potřebujůůůůůů… potřebujůůůůů…“

Už stála na nohou a blížila se k němu.

Tentokrát držel revolver pevně oběma rukama, pečlivě mířil a vypálil jí přímo doprostřed hlavy.

Prostřelil jsem jí dataprocesor, pomyslel si se zábleskem černého humoru. Je to jediný způsob, jak vyřadit tenhle stroj, odhodlaný ke všemu. Když mu zničím paměťovou jednotku, stane se z něj jen hromada šrotu.

Ta bytost se svalila na zem. Červené světlo v nelidských očích pohaslo, důlky zůstaly černé.

Ztichla.

Náhle jí z rozstřílené lebky vyrazily plameny, šlehaly z rány, z očí, nosních dírek i rozevřených úst.

Rychle doběhl k zásuvce, kam byla stále připojená, kopl do poloorganické zástrčky a uvolnil ji.

Jenže plameny se nevzdávaly.

Nemohl si dovolit požár. Brzo by přišli na ty dvě mrtvoly a prohledali by okolí dům od domu, včetně příbytku Harryho. Rozhlížel se, čím by plameny udusil, ale oheň uvnitř lebky pomalu skomíral. Ve chvíli dohořel sám od sebe.

Vzduch se chvěl tuctem odporných zápachů, některé přesahovaly lidské chápání.

Sam pocítil závrať. Přemohla ho nevolnost. Zvedl se mu žaludek, ale stiskl zuby, aby se nepozvracel. I když zoufale toužil dostat se odtud, dopřál si čas a odpojil oba počítače ze zásuvek. Nefungovaly a byly zcela zničené, ale z nějakého iracionálního důvodu se obával, že by – podobně jako umělý člověk doktora Frankensteina v televizním seriálu – mohly znovu ožít, kdyby měly přístup k elektrickému proudu.

Ve dveřích zaváhal, opřel se o zárubeň, aby se mu zas vlila síla do roztřesených nohou, a chvíli si prohlížel podivné mrtvoly. Očekával, že se jim vrátí původní podoba, když už nežijí, jako se vrací vlkodlakům, když je někdo zasáhne stříbrnou kulkou do srdce nebo je probodne kopím se stříbrným hrotem. Vždycky se nakonec promění. Utrpení skončí, člověk se osvobodí od svého prokletí. Bohužel však tohle není film ani chorobná fantazie duševně nemocného člověka. Není to ani nadpřirozené neštěstí, je to něco horšího. Tohle přinesl člověk bez pomoci démonů nebo duchů, kteří se prohánějí nocí. Tihle Coltraneovi zůstali, jak byli, monstra stvořená z kovu i masa, z krve a silikonu – lidé i stroje.

Nemohl pochopit, jak se stali tím, čím byli, ale matně si vzpomínal, že pro ně existuje pojmenování, a v té chvíli se mu vybavilo slovo kyborg: člověk, jehož fyziologické funkce jsou podporovány mechanickými či elektronickými přístroji nebo na nich zcela závisí. Lidé s voperovaným pacemakerem, regulujícím srdeční arytmii, jsou kyborgové, a to je dobrý vynález. Ti, jejichž ledviny selhaly a kteří jsou závislí na dialýze, jsou také kyborgové, a i to je dobré. Ale Coltraneovi dovedli ten koncept do extrému. Byli noční můrou pokroku v kybernetice, v níž stroj podporuje nejen fyziologické funkce, ale i duševní, přesněji řečeno obě jsou na něm závislé.

Sam začal znovu dávit. Rychle se odvrátil a vycouval z kouřem zahaleného doupěte ke kuchyňským dveřím, jimiž vstoupil.

S každým krokem na té cestě vzrůstalo přesvědčení, že za sebou uslyší výkřik napůl lidský, napůl elektronický – „potřebujůůůů“ — a spatří jednoho z Coltraneů, jak se k němu pomalu sune, znovu oživený malou dávkou proudu, schovanou v buňkách baterií.

25

U hlavního vchodu do New Wave Microtechnology na pahorcích při severní hranici Moonlight Cove stála stráž v černém plášti do deště se znakem společnosti na prsou a úkosem pozorovala blížící se policejní auto. Jakmile rozpoznala Lomana, jen mu zamávala a pustila ho dovnitř bez zbytečného zdržování. Watkinse tu znali daleko dřív, než se z nich stali Noví lidé.

Moc, prestiž a rentabilita New Wave se v hlavní budově závodu nijak neskrývaly. Místo projektoval přední architekt, který dával přednost oblým rohům, mírným úhlům a zajímavému řešení stěn – některé byly vypouklé dovnitř, jiné ven. Dvě velké dvoupatrové budovy, postavené v rozmezí čtyř let, byly obložené žlutohnědým kamenem, měly mohutná tónovaná okna a dobře zapadaly do krajiny.

Z čtrnácti set zaměstnanců jich skoro tisíc žilo přímo v Moonlight Cove. Zbytek v přilehlých místech okresu. Všichni samozřejmě bydleli v dostupné vzdálenosti od mikrovlnného vysílače, umístěného na střeše hlavní budovy.

Loman zvolna projížděl hlavní příjezdovou cestou kolem obrovské budovy k zadnímu parkovišti. Je to jasné jak facka, pomyslel si, Shaddack je náš nový reverend Jim Jones. Potřebuje si být jistý, že vezme každého ze svých oddaných stoupenců s sebou do věčných lovišť, jakmile si zamane. Moderní faraón. Když umře, zemřou s ním, jako by očekával, že ho budou provázet i na onom světě. Hovno. Copak ještě můžeme věřit v nějaký další svět?

Ne. Náboženská víra v sobě zahrnuje naději a ta vyžaduje citovou oddanost.

Noví lidé nevěří v Boha o nic víc než v Santa Clause. Jediná věc, v niž věří, je moc a síla strojů a kybernetický osud lidstva.

Možná že někteří nevěří ani v to.

Loman nevěřil. Už nevěřil v nic, vůbec v nic – což ho vyděsilo, protože kdysi věřil v tolik věcí.

Produktivita práce a zisky, měřeno počtem zaměstnanců, byly vysoké i v oboru mikrotechnologie a schopnost této společnosti platit za nejlepší mozky se odrážela v procentu supermoderních aut na dvou obrovských parkovištích. Mercedesy. BMW. Porsche. Corvetty. Cadillaky. Sevilley. Jaguáry. Nejmodernější japonské vozy s posledními vymoženostmi. Na parkovišti byla asi jen polovina obvyklého počtu aut. Vypadalo to, že druhá polovina zaměstnanců pracuje doma díky spojem přes modem. Kolik z nich dopadlo jako Denny?

Jak stály jeden vedle druhého na lesknoucím se makadamu, připomínaly vozy Lomanovi pravidelné řady náhrobních kamenů na hřbitově. Všechny ty nehybné motory, všechen chladný kov, stovky předních skel, topících se v dešti a odrážejících plochu podzimní oblohy, náhle vypadaly jako předtucha smrti. Pro Lomana tohle parkoviště symbolizovalo budoucnost celého města: ticho, klid, děsivý, nekonečný mír hromadného pohřebiště.

Jestliže úřady za hranicemi Moonlight Cove konečně přijdou věci na kloub, jestli se z každého Nového člověka stane regresivista, nebo se ukáže, že celý projekt Moonhawk katastrofálně selhal, lékem nebude jed, jako to provedl reverend Jim Jones svým ovečkám tenkrát v Jonestownu. Smrtící pokyn vyšle mikrovlnný vysílač a přijmou ho mikrosféry počítačů uvnitř každého Nového člověka podle předem stanoveného programu. Tisíce srdcí se zastaví v jednom okamžiku. Noví lidé se zhroutí jako jeden muž a z Moonlight Cove se ve vteřině stane obrovský hřbitov nepochovaných.

Loman projel první parkoviště a vydal se na druhé. Pak zamířil k řadě míst rezervovaných pro špičku vedení.

Kdybych čekal, až se Shaddack přesvědčí, že je s projektem Moonhawk zle, a až nás vezme s sebou, pomyslel si Loman, asi bych se nedočkal. Mně záleží na tom, aby po sobě to svinstvo uklidil, jenže tomu zasranýmu pavoučímu albínovi je to nejspíš fuk. Vezme nás s sebou jen pro své potěšení, musí odejít s velkým třeskem, aby svět strnul v úctě a hrůze nad jeho mocí, tak nepředstavitelnou mocí, že dokáže poručit tisícům zemřít v jedné chvíli společně s ním.

Dost cvoků se na něj bude dívat jako na hrdinu, stane se pro ně idolem. Nějaký nadějný mladý génius se mu bude chtít podobat. To je přesně to, co Shaddack zamýšlí. Kdyby dovedl projekt Moonhawk ke zdárnému konci a celé lidstvo by bylo konvertované, stal by se doslova pánem světa. Když se všechno zvrtne a on bude muset spáchat sebevraždu, aby nepadl do rukou úřadů, stane se pro mnohé posvátnou osobou i temnou inspirací, zhoubná legenda o něm povzbudí řadu bláznů a šílenců toužících po moci. Hitler silikonového věku.

Loman zabrzdil na konci řady aut.

Otřel si zpocený obličej. Ruka se mu chvěla.

Zalila ho touha zbavit se odpovědnosti a vyhledat existenci bez vnějších tlaků a omezení.

Ale odolal.

Jestli zabije Shaddacka, dřív než se Velký stvořitel stačí zabít sám, legenda ztratí na lesku. Loman sice zemře pár vteřin po Shaddackovi jako všichni Noví lidé, ale k nebezpečné legendě se přinejmenším přidá skutečnost, že ten technicky dokonalý Jim Jones zahynul rukou zrůdy, kterou stvořil. Ukáže se, že jeho moc není neomezená. Budou se na něj dívat jako na defektního Boha, který v sobě nese aroganci i osud doktora Moreaua, a jeho práci budou ve světě považovat za pošetilost.

Loman zahnul doprava a dojel na místo určené pro vedení. Rozladilo ho, že nevidí ani Shaddackův mercedes, ani jeho hnědou dodávku. Ale to může být. Někdo ho mohl přivézt, nebo parkuje jinde.

Loman zajel se svým vozem na Shaddackovo místo a vypnul motor.

Na boku mu viselo pouzdro s revolverem. Dvakrát se přesvědčil, že má nabito. Zkontroloval to ještě jednou.

Cestou sem – mezi Shaddackovým domem a podnikem New Wave – na chvilku zastavil, aby napsal zprávu, kterou teď nechá u Shaddackovy mrtvoly. Vysvětluje v ní srozumitelně, že zabil svého stvořitele. Když příslušní činitelé vstoupí do města z nekonvertovaného světa za hranicemi Moonlight Cove, najdou tu jeho vzkaz a porozumějí.

Popraví Shaddacka ne z nějakých vyšších pohnutek. Takové ušlechtilé sebeobětování vyžaduje hloubku citů, jíž on už nemůže dosáhnout. Zabije ho z jediného důvodu: Shaddack by se mohl dovědět o Dennym, nebo by objevil další, kteří se změnili jako jeho syn, a našel by způsob, jak zařídit, aby všichni vstoupili do tohoto nesvatého spojení se stroji.

Loužičky stříbrných očí…

Sliny tekoucí z rozšklebených úst…

Článkovaná sonda vymrštěná z chlapcova čela a hledající vaginální teplo kompjútru…

Tyhle představy i řada dalších, po nichž tuhne v žilách krev, se Lomanovi odvíjely v hlavě jako nekonečná smyčka vzpomínek.

Zabije Shaddacka, aby zachránil sám sebe, aby nebyl donucen stát se tím čím Denny. Destrukce legendy o Shaddackovi bude jen žádoucím vedlejším efektem.

Uložil zbraň do pouzdra a vystoupil z auta. Proběhl deštěm k hlavnímu vchodu, proklouzl skleněnými dveřmi do mramorem obkládaného vestibulu, zahnul doprava a přistoupil k přepážce. Co se luxusního zařízení týče, mohla budova soupeřit s ústředím vysoce technicky vyspělých společností v mnohem známějším Silikonovém údolí kousek dál k jihu. Mramorové římsy, blýskající se mosazná zábradlí, krásné křišťálové svícny a moderní lustry byly důkazem úspěšnosti podniku.

Službu měla Dora Hankinsová. Znal ji celý život. Byla jen o rok starší, na střední škole chvilku chodil s její sestrou.

Zvedla hlavu, ale neřekla nic.

„Je tam Shaddack?“

„Není.“

„Víš to jistě?“

„Jo.“

„Kdy má přijít?“

„To bude vědět jeho sekretářka.“

„Tak půjdu nahoru.“

„Prima.“

Když nastoupil do výtahu a zmáčkl tlačítko, vybavily se mu krátké rozhovory, které vedli s Dorou Hankinsovou ještě předtím, než oba prošli. Změnou. Dobírali si jeden druhého, sdělovali si novinky o svých rodinách a klábosili o počasí. Teď ne. Drobné tlachání patřilo k radostem jejich bývalého světa. Nyní, když byli konvertováni, postrádali k takovým hovorům motiv. Ačkoli si Loman vybavoval do detailů někdejší krátké dialogy, které patřily k civilizovanému životu, za žádnou cenu si nedokázal vzpomenout, proč mu kdysi připadaly tak důležité a jaké mu přinášely potěšení.

Shaddackovo služební apartmá leželo v severozápadním rohu druhého poschodí. První místnost z chodby byla přijímací hala, pokrytá béžovým plyšovým kobercem – originál, přímo od Edwarda Fieldse –, působivě zařízená pohodlnými koženými klubovkami a mosaznými stolky se skleněnou deskou, na palec tlustou. Jedinou dekorací byl obraz od Jaspera Johnse – taky žádná kopie.

Co se stane s umělci v tomhle nadcházejícím novém světě? napadlo Lomana.

Ale odpověď už znal. Umělci nebudou. Umění znamená city začleněné do malby na plátně, do slov na stránkách knih, hudby znějící v koncertních síních. V novém světě žádné umění nebude. A jestliže ano, pak to bude umění strachu. Nejoblíbenějšími slovy spisovatele se stanou všechna synonyma temnoty. Skladatelé budou komponovat na jedno brdo pohřební písně a žalmy. Pro malíře bude existovat jen černá.

Za stolem seděla Vicky Lanardová, Shaddackova osobní sekretářka. „Není tam,“ řekla suše.

Dveře do obrovské kanceláře byly otevřené. V místnosti se nesvítilo. Žaluziemi v šedavých paprscích pronikalo kalné světlo pochmurného dne.

„Kdy přijde?“ zeptal se Loman.

„Nevím.“

„Nemá žádnou schůzku?“

„Ne.“

„Víte, kde je?“

„Nevím.“

Loman vyšel ven. Chvíli se toulal napůl opuštěnými chodbami, kancelářemi, laboratořemi, místnostmi techniků a výrobními halami s nadějí, že Shaddacka potká.

Nicméně už předtím došel k závěru, že se na pozemcích firmy nezdržuje. Ten velký muž poslední den konverze v Moonlight Cove evidentně lítá po městě sem a tam.

Kvůli mně, pomyslel si Loman. Kvůli tomu. co jsem mu řekl včera večer u Peyserů. Bojí se mě a zůstává pořád v pohybu, nebo se někde skrývá, abych ho nedokázal najít.

Loman opustil budovu, vrátil se do hlídkového vozu a vydal se hledat dál svého stvořitele.

26

V koupelně vedle kuchyně seděl na zavřené komodě do pasu svlečený Sam a Tessa ho ošetřovala podobně jako předtím Chrissie. Jenže Samova zranění byla daleko vážnější.

Nad pravým okem měl kulatý otvor velikosti desetníku, kůži doslova staženou a uprostřed úplně vyrvané maso, které odhalovalo malý flíček holé kosti asi čtyři milimetry v průměru. Aby zastavila bolestivé krvácení z vlásečnic, musela Tessa zranění několik minut pevně tisknout tampónem, pak natřít jódem, přiložit gázový polštářek a nakonec přelepit náplastí a převázat gázou. Ale i po všem tom snažení začal obvaz zvolna tmavnout rudou krví.

Mezitím Sam vyprávěl, co se stalo:

„… takže kdybych ji nestřelil přímo do hlavy, tak bych… kdybych byl o vteřinku o dvě pomalejší, myslím, že by se mi ta zpropadená věc, ta sonda nebo co to je, zavrtala přímo do hlavy a dál do mozku. A ta ženská by se se mnou spojila tak, jak se sdružují počítače.“

Místo prostěradla měla už Chrissie na sobě suché džíny a košili. Stála v koupelně, bílá jak křída, ale chtěla všechno slyšet.

Harry zaparkoval své křeslo mezi dveřmi.

Moose ležel na Samových nohou místo na Harryho. Nejspíš usoudil, že host teď potřebuje útěchu spíš než jeho pán.

Sam se chvěl mnohem víc, než mohl mít na svědomí studený déšť. Klepal se a pravidelné záchvěvy s ním cloumaly tak mocně, že se mu rozcvakaly zuby.

Čím déle Sam vyprávěl, tím silněji Tessa pociťovala, že na ni sáhla smrt. Roztřásla se jako on.

Pravé zápěstí měl na obou stranách prořízlé, jak ho Harley Coltrane sevřel mocnou kostnatou rukou. Žádná z hlavních cév však nebyla porušena a ani dlouhá řezná rána nevyžadovala šití. Tessa poměrně rychle zastavila krvácení. Modřiny, které se začaly objevovat a které se vybarví až za pár hodin, vypadaly hůř než ostatní zranění. Stěžoval si na bolesti v kloubech, ruku měl slabou, ale kosti zřejmě nebyly zlomené ani naštíplé.

„… jako by měli schopnost kontrolovat fyzickou podobu,“ vyprávěl Sam a otřásl se. „Jako by ze sebe dokázali udělat, cokoli se jim zachce, myšlenky ovládající hmotu, přesně tak, jak vyprávěla Chrissie o tom knězi, jak se začal převtělovat do té příšery z filmu…“

Děvče přikývlo.

„Chci tím říct, že se mi měnili přímo před očima, prodlužovali kabely, zkoušeli mě propíchnout. Naprosto nepředstavitelně kontrolovali svá těla, svou fyzickou podstatu. Ale to, co viditelně chtěli ze sebe udělat, bylo… jak noční můra.“

Rána na břiše byla ze všech nejmenší. I tady měl kůži vyrvanou v průměru desetníku, ačkoli to vypadalo, že sonda se dovnitř spíš propálila, nikoli prořezala. Kůži měl sežehlou a okolí rány bylo vyleptané.

„Same,“ ozval se Harry ze svého křesla, „myslíš, že ti lidé mají nad sebou skutečnou kontrolu, že si dobrovolně zvolili spojení se strojem, nebo je někdo přemohl proti jejich vůli?“

„Nevím,“ přiznal Sam. „Může to být obojí, předpokládám.“

„Ale jak se jich mohli zmocnit? Jak se to všechno může stát, jak by se taková změna lidského těla dala provést? A jak to, co se stalo Coltraneům, souvisí s bubáky?“

„To kdybych k čertu věděl,“ vzdychl Sam. „Nějak to je všechno spojené s New Wave. Bůhsuď jak. A o téhle technologii nemáme ani páru, takže nám chybějí základní znalosti, abychom nad velkým rébusem alespoň inteligentně uvažovali. To už vůbec nemluvím o kouzlech a nadpřirozených věcech. Skutečně tomu porozumíme jen tehdy, když se nám dostane pomoci zvenčí, když dáme Moonlight Cove do karantény, zmocníme se laboratoří a záznamů v New Wave a zrekonstruujeme všechno tak, jako když náčelníci hasičů zjišťují příčiny požáru z toho, co prosejí z popela.“

„Popela?“ zeptala se Tessa, když Sam vstal a ona mu pomáhala do košile. „Ty řeči o ohni a popelu – a dalších věcech, o kterých jsi mluvil… vypadá to, jako by sis myslel, že se události v Moonlight Cove ženou nezadržitelně k výbuchu nebo něčemu podobnému.“

„Tak to je.“

Nejdřív se pokoušel zapnout košili jednou rukou, ale pak Tesse dovolil, aby to udělala za něj. Všimla si, že kůži má pořád studenou a že chvění nepovolilo.

„Všechny ty vraždy, které museli zakamuflovat, ty bytosti, které se kradou nocí… cítím, že kolaps se blíží. Ať už se tady zkouší cokoli, nedaří se to zřejmě tak, jak očekávali, a to urychluje naprosté zhroucení.“ Dýchal příliš rychle a mělce. Naráz přestal a zhluboka vtáhl vzduch do plic. „To, co jsem viděl u Coltraneů… to nevypadalo jako něco plánovaného, nic, co byste chtěli udělat lidem, nebo co by lidi chtěli udělat sami sobě. Připadalo mi to jako experiment, který se vymkl kontrole, jako biologický amok, skutečnost obrácená naruby. A přísahám Bohu, že jestli domy v Moonlight Cove skrývají podobná tajemství, tak se celý ten projekt sype právě v New Wave. Rychle a tvrdě se valí na jejich hlavy, ať si to připouštějí či ne. Všechno se chystá vyletět do vzduchu, teď, právě teď, v jedné jediné explozi, a my jsme v epicentru.“

Od chvíle, kdy se propotácel kuchyňskými dveřmi tolik promoklý a zakrvácený, po celou dobu, kdy mu čistila a převazovala rány, uvědomovala si Tessa něco, co ji vyděsilo víc, než jeho bledost a neustálá roztřesenost. Pořád se jich dotýkal. Vzal ji do náruče a v kuchyni ji objal, když zalapala po dechu nad krvácející ránou na čele. Držel ji, opíral se o ni a ujišťoval ji, že je všechno, jak má být. Nejdřív to vypadalo, že se jen přesvědčuje, zda ona, Harry a Chrissie jsou v pořádku, jako by očekával, že se vrátí a najde je změněné. Přivinul k sobě Chrissie, jako by to byla jeho vlastní dcera. „Všechno bude v pořádku, všechno dobře dopadne,“ říkal, když viděl, jak je vylekaná. Harry pozvedl ruku na znamení účasti a Sam ji popadl a dlouho váhal, má-li ji pustit.

V koupelně se stále dotýkal jejích paží a rukou, jednou jí pohladil tvář, jako by se strachoval o teplo a měkkost její pokožky. Natáhl se, aby se mohl dotknout Chrissie, která stála mezi dveřmi koupelny, poplácal ji po rameni, na chvilku podržel její ruku v dlani a konejšivě ji stiskl. Dosud se nikdy nikoho takhle nedotýkal. Byl odměřený, ovládal se, držel si určitý odstup. Ale během té čtvrthodinky, kterou strávil v Coltraneově domě, jím tak hluboce otřáslo vše, co viděl, že slupka dobrovolného osamění praskla. Přišel na to, že mu chybí přímý kontakt s lidmi, který ještě před maličkou chvílí nepovažoval za tak potřebný jako dobré mexické jídlo, pivo značky Guinness a filmy Goldie Hawnové.

Když se Tessa zamyslela nad tím, jak intenzívní ta hrůza musela být, aby ho tak dokonale a náhle změnila, doopravdy se vyděsila. Protože vykoupení Sama Bookera se navlas podobalo vykoupení hříšníka, který se na smrtelné posteli před bránou pekelnou zoufale obrací k Bohu, jímž dosud opovrhoval, a hledá útěchu a odpuštění. Nejspíš potřebuje lidský kontakt, který si tolik let odpíral, protože věří, že zbývají pouze hodiny, v nichž se může těšit ze společenství svého vlastního druhu, než se nad nimi rozprostře nekonečná temnota.

27

Shaddack se probudil z povědomého, uklidňujícího snu o lidských a mechanických částech, spojených v obrovský stroj nevyčíslitelné síly a tajemného účelu. Cítil se jako vždy, osvěžený snem i spánkem samým.

Vystoupil z dodávky a protáhl se. Vzal nářadí, které našel v garáži, a násilím otevřel spojovací dveře do domu zesnulé Pauly Parkinsové. Došel si na toaletu a pak si opláchl ruce a obličej.

Když se vrátil do garáže, odemkl vrata a vyjel ven na cestu, kde se dalo lépe vysílat i přijímat mikrovlnné vysílání.

Pořád pršelo a prohlubně na trávníku se zaplnily vodou. V nehybném vzduchu se začaly tvořit chomáče mlhy, což nejspíš znamenalo, že se později přivalí od moře hradba ještě temnější než minulou noc.

Vzal si z chladničky další šunkový sendvič s colou. Pustil se do nich, zatímco si prostřednictvím počítače prověřoval, jak postupuje projekt Moonhawk. Právě probíhal program pro čtyři sta padesát konverzí mezi šestou ráno a šestou večer. Ve 12.50, za necelých sedm hodin z dvanáctihodinového programu, dostalo plnou dávku mikrosfér už tři sta devadesát lidí. Konverze se uskutečňovala rychleji.

Zkontroloval, jestli je něco nového v pátrání po Samovi Bookerovi a té Locklandové.

Nenašli ani jednoho.

Shaddacka by jejich zmizení mělo znepokojovat. Ale nedělal si těžkou hlavu. Ostatně spatřil měsíčního jestřába, ne jednou, ale třikrát, takže vůbec nepochyboval, že nakonec svých cílů dosáhne.

Také malá Fosterová zmizela. Ani s ní si nedělal velké starosti. Nejspíš narazila v noci na něco smrtelného. Občas se regresivisti hodí.

Možná že se Booker a ta Locklandová stali kořistí stejných bytostí. Bylo by ironií, kdyby se regresivisté – jediná trhlina v celém plánu a potenciálně pěkně vážná – podíleli na uchování tajemství projektu Moonhawk.

Pokoušel se dostihnout Tuckera v New Wave, pak doma, ale ten muž nebyl k nalezení. Že by měl Watkins pravdu? Je Trucker regresivista jako Peyser, neschopný najít cestu zpět k člověku? Zůstal snad v okolních lesích, chycený do pasti změněné podoby?

Shaddack vypnul počítač a povzdechl si. Až bude dnes o půlnoci každý konvertovaný, první fáze projektu Moonhawk skončí. Ale ne úplně. Evidentně zbude nějaký svinčík, který musí uklidit.

28

Ve sklepě kolonie Ikarus se ze tří těl stalo jediné. Výsledná bytost neměla pevný tvar, kosti, pravidelné rysy, byla to masa pulsující tkáně, která žila navzdory tomu, že neměla srdce, mozek a cévy, nic, co by se podobalo živočišným orgánům. Byla to primární hustá bílkovinná tekutina, bez mozku, ale s vědomím, bez očí, ale vidomá, bez uší, ale slyšící, bez vnitřností, ale hladová.

Shluky silikonových mikrosfér se v ní rozpustily. Zabudovaný počítač přestal v radikálně změněném stavu této kreatury fungovat a na druhé straně ta ohavná hmota nedokázala využít biologickou asistenci mikrosfér, které byly pro ni vyprojektovány. Teď už nebyla napojená na Slunce, na počítač v New Wave. Jestliže jednou mikrovlnný vysílač vynese rozsudek smrti, ona ten rozkaz nepřijme – a bude žít dál.

To tělo se stalo pánem své fyziologie tím, že se zredukovalo na nekomplikovanou podstatu fyzické existence.

Také původní tři paměti se slily v jednu. Vědomí spočívající v temnotě bylo ve své formě tak omezené jako amorfní rosolovité tělo, které obývalo.

Masa tkáně se vzdala svého vědomí a vzpomínek, protože vzpomínky se nevyhnutelně spojují s událostmi a vztahy, které mají následky – dobré či zlé – a implikují odpovědnost za vykonané činy. Útěk od odpovědnosti dovedl to stvoření k regresi. Bolest je dalším důvodem, proč ztratit paměť – bolest nad tím, co bylo nenávratně pryč.

Podobně se to stvoření vzdalo schopnosti uvažovat o budoucnosti, plánovat a snít.

Teď nemělo žádnou minulost, kterou by si uvědomovalo, a představa o dalších dnech přesahovala jeho chápání. Žilo pro pouhý okamžik, bez myšlenek, bez citu, bez starostí.

Mělo jen jednu potřebu. Přežít.

A k přežití potřebovalo jedinou věc. Potravu.

29

Nádobí od snídaně sklidili ze stolu v době, kdy Sam v Coltraneově domě bojoval s monstry, která zjevně byla částečně lidmi, částečně počítači, trochu zombie – a možná – co on ví – malinko opékače topinek. Když ho Tessa ošetřila, znovu se sešli u kuchyňského stolu, aby prodiskutovali co dál.

Moose se držel Chrissie, zbožně na ni hleděl oduševnělýma hnědýma očima, jako by ji miloval víc než svůj život. Nemohla odolat, aby ho pořád nehladila a neškrábala za ušima, tak jak se mu to líbilo.

„Největší problém našeho věku,“ řekl Sam, „je udržet na uzdě zrychlující se vývoj techniky, užívat ji a vylepšovat s ní kvalitu života tak, aby nás nepřemohla. Je možné vymýšlet nové a nové programy, aby nám předělaly svět a naše životy, a nehledět přitom na počítače s úctou?“ Mrkl na Tessu. „To není hloupá otázka.“

Tessa se zamračila: „Neříkám, že je. Někdy však strojům slepě věříme, máme sklon domnívat se, že všechno, co nám počítač sdělí, je evangelium –“

„Nezapomínejme na staré přísloví, které říká, že jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá,“ utrousil Harry.

„Přesně,“ souhlasila Tessa. „když dostaneme údaje či analýzy z počítače, zacházíme s nimi, jako by stroje byly neomylné. Což je nebezpečné, protože počítač mohl být naprogramován bláznem, pravděpodobně ne tak snadno jako dobrotivým géniem, ale určitě stejně účinně.“

„Přitom lidé chtějí – ne, dokonce po tom hluboce touží – být závislí na strojích,“ rozvíjel Sam.

„To jo,“ ozval se Harry, „to je ta naše zpropadeně smutná potřeba přesouvat odpovědnost, kam jen to jde. Bezcharakterní touha být z obliga je v našich genech. Přísahám, že je, a jediný způsob, jak se světem pohnout, je neustále bojovat proti přirozeným sklonům k naprosté nechuti zodpovídat za vlastní činy. Někdy se ptám, jestli nám tohle nedal ďábel, když Eva poslechla hada a snědla jablko – tuhle averzi k odpovědnosti. Většina zla má kořeny právě v ní.“

Chrissie vycítila, že tohle téma Harryho rozehřálo. S pomocí jediné zdravé paže a polozmrzačené nohy se v kolečkovém křesle nadzvedával. Do bledých tváří se mu vrátila barva. Ruku zaťal v pěst a hleděl na ni upřeně, jako by v ní držel něco vzácného, jako by tam svíral samu myšlenku a nechtěl ji nechat uniknout, dokud ji zcela nevytěží.

„Lidé kradou,“ pokračoval Harry, „a zabíjejí a lžou a pomlouvají, protože necítí žádnou odpovědnost za druhé. Celebrity chtějí moc a chtějí jásot a souhlasný aplaus, když má jejich politika úspěch, ale zřídkakdy se napřímí a převezmou odpovědnost za porážku a nezdar. Svět je plný lidí, kteří vám budou vykládat, jak máte žít, jak udělat nebe přímo na zemi, ale když se ukáže, že jejich nápady jsou nedomyšlené a přihlouplé, když všechno skončí v Dachau nebo gulagu nebo masovými vraždami, jaké následovaly po našem příjezdu z jihovýchodní Asie, otočí hlavu, odvrátí pohled a předstírají, že za ta jatka nenesou žádnou odpovědnost.“

Otřásl se a Chrissie se otřásla s ním, ačkoli si nebyla jistá, že úplně rozuměla všemu, co říkal.

„Panebože,“ pokračoval, „přemýšlel jsem o tom ne jednou, ale tisíckrát, možná stotisíckrát, snad v souvislosti s válkou.“

„Myslíš Vietnam?“ zeptala se Tessa.

Harry přikývl. Pořád zíral na sevřenou pěst. „Ve válce, když chceš přežít, musíš nést odpovědnost minutu co minutu a bez váhání – za sebe, za každou akci. Musíš nést odpovědnost i za své podřízené, protože přežití není záležitostí jednotlivce. To je snad jediná kladná věc na válčení – zjednodušuje myšlení a přiměje člověka uvědomit si, že smysl pro odpovědnost je to, co odděluje dobré lidi od křiváků. Nelituji té války, dokonce ani když uvážím, co udělala se mnou, co se mi tam stalo. Dostal jsem pořádně za vyučenou, naučil jsem se být ve všech oblastech zodpovědný a pořád cítím odpovědnost za lidi, s nimiž jsem válčil. Vždycky budu. A někdy, když si uvědomím, jak jsem je zanechal jejich osudu na válečném poli a masovým hrobům, ležím v noci beze spánku a pláču. Protože jsem byl součástí toho procesu a oni na mně záviseli, a byl jsem to já, kdo je nechal na holičkách.“

Všichni mlčeli.

Chrissie tížil zvláštní tlak na prsou, znala to ze školy, když učitel – bez ohledu na předmět – začal mluvit o něčem, co předtím nevěděla a co v ní zanechalo takový dojem, že to změnilo její nazírání na svět. Nestávalo se to často, ale pokaždé jí to nahánělo strach a zároveň ji to vzrušovalo. Teď to také cítila, kvůli tomu, co řekl Harry, ale vzrušení bylo stokrát silnější než kdykoli předtím.

„Harry,“ ozvala se Tessa, „myslím, že tvůj smysl pro odpovědnost je v tomto případě přehnaný.“

Po chvíli zvedl Harry oči od zaťaté pěsti. „Ne. Nikdy nemůže být. Smysl pro odpovědnost za drahé nikdy nemůže být přehnaný.“ Usmál se na ni. „Ale já tě znám dost dobře na to, abych si byl jistý, že to víš, Tesso, ať si to uvědomuješ nebo ne.“ Pohlédl na Sama. „Mnozí, kteří prošli válkou, na ní neviděli nic užitečného. Když se s nimi setkám, mám vždycky dojem, že si z ní nevzali žádné poučení, a těm se pak vyhýbám –, ačkoli vím, že to není fér. Ale nemůžu si pomoct. Naopak když hovořím s kamarádem z války a poznám, že se poučil, svěřil bych mu život. K čertu, svěřil bych mu i duši – což v tomhle případě je nejspíš to, co chtějí ukrást. Ty nás z toho dostaneš, Same.“ Nakonec pěst otevřel. „Vůbec o tom nepochybuji.“

Tessa zírala překvapeně a pak se zeptala: „Tys byl ve Vietnamu, Same?“

Sam přikývl. „Mezi školou a službou u FBI.“

„Ale vůbec ses o tom nezmínil. Dneska ráno, když jsme dělali snídani, když jsi mi vykládal všechny ty důvody, proč vidíš svět odlišně ode mne, zmínil ses o tom, že ti zemřela manželka, o vraždách partnerů, o situaci se synem, ale o tomhle ani slovo.“

Sam hleděl na obvázané zápěstí a nakonec zamumlal: „Válka je pro mě tím nejosobnějším zážitkem v životě.“

„To je dost divné, co říkáš.“

„Vůbec ne,“ namítl Harry. „Nejintenzivnějším a nejprivátnějším.“

„Kdybych se s tím nevyrovnal,“ vysvětloval Sam, „pravděpodobně bych o tom mluvil, nejspíš bych se v tom pořád babral. Ale já se s tím musel vyrovnat, porozumět tomu všemu. A kdybych se o tom jen tak s někým bavil, s někým, koho sotva znám, to by… tím bych všechno znesvětil, předpokládám.“

Tessa pohlédla na Harryho: „Ale tys to věděl, že byl ve Vietnamu?“

„Ano.“

„Jen tak jsi to poznal?“

„Ano.“

Sam se nakláněl nad stolem, teď se opřel v židli. „Harry, přísahám, že udělám, co je v mých silách, abych nás odsud vytáhl. Ale kéž bych líp chápal, proti čemu vůbec stojíme. Všechno to pochází z New Wave. Ale co přesně dělají a jak je můžeme zastavit? A jak můžu doufat, že si s nimi poradím, když nic nechápu?“

Až dosud Chrissie cítila, že rozhovor přesahuje meze jejího rozumu, přestože to všechno bylo vzrušující a přestože něco z toho pořádně zamíchalo jejími pocity. Ale teď potřebovala taky něco říct: „Jste si opravdu jistý, že to nejsou mimozemšťani?“

„Naprosto,“ odpověděla Tessa a usmála se. Sam jí cuchal vlasy.

„No,“ nedala se Chrissie, „já si myslím, že mimozemšťani mohli přistát v New Wave a užívají je jako základnu. A všechny nás třeba chtějí přeměnit na stroje, jako Coltraneovy, abychom jim sloužili jako otroci – což, když se nad tím zamyslíte, je mnohem rozumnější, než kdyby nás snědli. Nicméně jsou to vetřelci, a to znamená, že mají jiné žaludeční šťávy a nejspíš jsme pro ně dost těžký na trávení, asi je po nás pálí žáha nebo mají průjem.“

Sam, který seděl na židli vedle Chrissie, opatrně podržel obě její sedřené dlaně ve svých, aby jí ani sobě neublížil. „Chrissie, nevím, jestli jsi sledovala, co říkal Harry –“

„Ale ano,“ vyhrkla. „Úplně všechno.“

„Dobrá, pak snad pochopíš, že snaha svalit vinu na vetřelce je jen další způsob, jak přenést odpovědnost z těch, na nichž opravdu spočívá –, z nás, z člověka, z nekonečné lidské schopnosti ubližovat jeden druhému. Je těžké uvěřit, že by kdokoli, dokonce i úplný blázen, chtěl provést Coltraneům to, co zjevně provedl. Ale někdo to opravdu udělal. Kdybychom se pokusili svést to na mimozemšťany – nebo na ďábla, zlé skřítky či kohokoli jiného –, nebyli bychom schopni vidět situaci jasně a nenašli bychom cestu, jak se ze všeho dostat. Rozumíš mi?“

„Tak trochu.“

Usmál se na ni. Měl krásný úsměv, ale nijak s ním neplýtval. „Myslím, že tomu rozumíš víc než jen trochu.“

„Víc než trochu,“ souhlasila Chrissie. „Bylo by krásné, kdyby to byli vetřelci, protože to by pak stačilo najít jejich hnízdo nebo úl či co, pořádně ho vypálit, nebo vyhodit do vzduchu kosmickou loď, a bylo by po všem. Ale když to nejsou mimozemšťané, když jsou to lidi jako my, tak tohle možná nikdy úplně neskončí.“

30

Loman Watkins křižoval v dešti z jednoho konce Moonlight Cove na druhý se vzrůstajícím pocitem marnosti, tam a zpátky, pořád dokola. Znovu navštívil dům v severní špici zátoky, aby se ubezpečil, že se Shaddack nevrátil, a taky nakoukl do garáže, aby zjistil, který vůz chybí. Teď hledal Shaddackovu hnědou dodávku se zabarvenými skly, ale nebyl schopný ho zaměřit.

Kamkoli se vrtl, narazil na pátrající skupiny a pracovní týmy, které prováděly konverzi. Ačkoli lidé, kteří ještě neprošli Změnou, nejspíš vůbec nezaznamenali něco neobvyklého, Loman si jejich přítomnost neustále uvědomoval.

U zátarasů blokujících severní a jižní výjezd na okresní silnici a u hlavního zátarasu na východním konci Ocean Avenue, kde začínala výpadovka na mezistátní dálnici, se Lomanovi důstojníci i nadále snažili odbývat lidi, kteří se chtěli dostat do Moonlight Cove. Z hlídkových vozů, jejichž motory běžely naprázdno, stoupaly výfukové plyny a mísily se s cáry mlhy, která se začala proplétat mezi kapkami deště. Červená a modrá světla výstražných majáků se odrážela na mokrém makadamu a spolu s vodou se valila jako potoky okysličené a neokysličené krve podél chodníků.

Nesjelo se tam mnoho náhodných návštěvníků, protože Moonlight Cove nebylo ani okresní město, ani nějaké význačné nákupní centrum pro přilehlou oblast. A co víc, kousek za ním končila okresní silnice a dál už nebylo nic. Většinu se podařilo vrátit s povídačkou o toxickém spadu v New Wave. Ti, kteří se tvářili na tohle vysvětlení přece jen skepticky, byli zatčeni, odvezeni do vězení a zamčeni v celách, dokud se nerozhodne, jestli je zabijí nebo konvertují. Od vyhlášení karantény v časných ranních hodinách zastavili u zátarasů jen asi dvacítku lidí a pouze šest jich zadrželi.

Shaddack si zvolil místo pro své pokusy dobře. Moonlight Cove bylo relativně izolované, a proto snáze kontrolovatelné.

Loman měl sto chutí nařídit, aby mu odstranili bariéru, a odjet do Aberdeen Wells, kde by mohl vyzvonit celý příběh okresnímu šerifovi. Chtěl, aby se o projektu Moonhawk vědělo široko daleko.

Už se nebál Shaddackova vzteku ani smrti.

Ne… tak to nebylo. Bál se Shaddacka i smrti, ale vyvolávaly v něm menší strach než vyhlídka na podobný osud, jaký potkal Dennyho. Raději by se vydal na milost a nemilost šerifovi v Aberdeenu a federálním úřadům – dokonce i vědcům, kteří by mohli být ve vážném pokušení ho rozřezat, až uklidí tu spoušť v Moonlight Cove. Rozhodně by to bylo lepší, než zůstat ve městě a nevyhnutelně ztratit posledních pár zlomků lidskosti regresí nebo přízračným sňatkem lidského já s počítačem.

Ale kdyby poručil svým podřízeným, aby se klidili, mohlo by se jich zmocnit podezření. A jejich loajalita patří spíš Shaddackovi než jemu, protože je k šílenému géniovi poutá hrůza. Pořád se bojí mistra z New Wave víc než kohokoli jiného. Neviděli, v co se změnil Denny, a dosud jim nedošlo, že jejich budoucnost v sobě může skrývat něco daleko horšího než regresi. Jako lidská zvěř doktora Moreaua dodržují zákony, jak nejlépe umějí, a netroufají si – alespoň dosud ne – zradit svého stvořitele. Nejspíš by Lomana zastavili, aby nemohl projekt Moonhawk sabotovat, a skončil by jako mrtvola, nebo – což je ještě horší – za mřížemi vězeňské cely.

Nemůže riskovat a přiznat své kontrarevoluční smýšlení, protože pak by už nikdy neměl možnost skoncovat se Shaddackem. V duchu viděl sám sebe ve vězení a Shaddacka, jak se chladně usmívá skrz mříže a sleduje počítač, s nímž ho zamýšlí nějakým způsobem spojit.

Roztavené stříbrné oči…

Rozhodl se dál pojíždět v deštivém dni a pruhovaným sklem pozorovat okolí. Stěrače pravidelně cvakaly, jako by odtikávaly čas. Jasně si uvědomoval, že se půlnoc blíží.

Byl muž-puma na čekané. A Moreau číhal někde venku v džungli ostrova, v nějž se proměnilo Moonlight Cove.

31

Zpočátku bylo to bílkovinné stvoření spokojené s tím, co našlo v dosahu svých chapadel v kanálku na podlaze sklepa, v prasklinách zdí a ve vlhké zemi kolem. Brouky. Ponravy. Žížaly. Už to neznalo jejich pojmenování, ale dychtivě je to požíralo.

Nicméně brzo vyčerpalo zásoby hmyzu a červů v okruhu devíti metrů. Potřebovalo to daleko výživnější potravu.

Vřelo to, kypělo, pravděpodobně se to snažilo zmobilizovat amorfní tkáň do tvaru, který by umožnil opustit sklep a hledat kořist. Ale vůbec si to nepamatovalo předchozí formy a nepociťovalo touhu po uspořádání do jakéhokoli morfologického řádu.

Vědomí, které se v třaslavé mase usadilo, mělo jen mlhavou představu o sobě samém, i když bylo stále schopné vzít na sebe podobu, která by uspokojila jeho potřeby. Náhle se rosolovitá hmota otevřela dvacítkou bezzubých, bezretných úst. Vybuchla zvukem daleko za hranicemi lidského vnímání.

V celé téhle trouchnivějící stavbě nad amorfní bytostí cupkaly sem a tam, honily se za potravou či stavěly hnízda stovky myší. Náhle se jako na povel zastavily, když k nim ze sklepa dolehlo zavřískání.

Stvoření je skrz popraskané zdi cítilo, i když o nich neuvažovalo jako o myších, ale jako o malých teplých kouscích živého masa. Jako o potravě. Palivu. Chtělo je. Potřebovalo je.

Snažilo se vtělit tu potřebu do neodolatelné výzvy beze slov.

Ve všech koutech domu sebou myši škubly. Tlapkami si omývaly čumáky, jako by prolezly pavouci sítí a pokoušely se seškrábnout lepkavá vlákna z kožíšků.

Ve vikýři žila kolonie osmi netopýrů a i oni reagovali na naléhavou výzvu. Pustili se trámů, na nichž viseli, a lítali v podivných bláznivých kruzích pod dlouhou střechou a opakovaně naráželi do zdí a jeden do druhého.

Ale stvoření dole zůstávalo opuštěné. Ačkoli jeho volání dostihlo malá zvířátka, jimž bylo určeno, neprobudilo patřičnou odezvu.

Beztvará věc zmlkla.

Spousta jejích úst se zavřela.

Jeden po druhém vraceli se netopýři na trámy ve vikýři.

Myši seděly chvilku v šoku a pak pokračovaly ve svém šmejdění.

O pár minut později vydalo bílkovinné zvíře trochu jiný zvuk, pořád mimo vnímání člověka, ale daleko vábivější.

Netopýři se vymrštili z trámů a hnali se vikýřem v takovém zmatku, až by si náhodný pozorovatel mohl myslet, že jich jsou stovky místo osmi. Mlácení křídel přehlušovalo bubnování deště na děravou střechu.

Všude kolem strnuly myši na zadních tlapkách, seděly napjatě, uši nastražené. Ty blíž domu, blíž ke zdroji výzvy, se divoce chvěly, jako by spatřily přikrčenou, vrčící kočku.

Netopýři s vřískotem proletěli dírou v podlaze do prázdné místnosti v prvním patře, kde ustavičně kroužili a lítali mezi stropem a zemí.

V přízemí si to dvě myši zamířily o překot ke kuchyni, kde zůstaly otevřené dveře do sklepa. Obě se na prahu zastavily, poděšené a zmatené.

Pod nimi beztvará bytost ztrojnásobila intenzitu svého volání.

Jedna z myší náhle začala krvácet z uší a pošla.

Nahoře netopýři naráželi do zdí, jak byl zasažen jejich radar.

Obyvatel sklepa ubral na síle vábivého zvuku.

Netopýři okamžitě vylétli z horní místnosti do předsíně, letěli dolů nad schodištěm a přízemní halou, pod nimi dupkaly desítky myší.

Spousta úst rosolovité bytosti se spojila a utvořila velký vstupní otvor uprostřed pulsující masy.

Jeden za druhým vlétli netopýři přímo do rozevřené tlamy jako černé karty, které někdo postupně odhazuje do popelnice. Dosedli do slizu protoplazmy a mocné trávicí kyseliny je okamžitě rozpustily.

Armáda myší a čtyři krysy – dokonce dvě deňky, které dychtivě opustily hnízdo ve zdi jídelny –, se hemžily po schodech do sklepa, padaly jedna přes druhou a vzrušeně pištěly. Šly dobrovolně do jícnu čekající záhuby.

Po tomhle přívalu horečnatého pohybu se dům ztišil.

Stvoření přestalo zpívat píseň sirény. Pro tuto chvíli.

32

Policista Neil Penniworth hlídkoval v severozápadním čtverci Moonlight Cove. Byl v autě sám, protože dokonce i se stovkou zaměstnanců New Wave, vy pomáhajících během noci, se lidské síly nedostávalo.

Zrovna teď raději pracoval bez partnera. Od události v Peyserově domě, kde pach krve a pohled na Peyserovu změněnou podobu nutily Penniwortha k regresi, bál se mít kolem sebe další lidi. Včera unikl totální degeneraci… ale jen tak tak. Kdyby byl znovu svědkem regrese, mohl by pocítit novou touhu, a tentokrát si nebyl jistý, jestli by úspěšně odolal.

Ale zároveň se samoty bál. Zápas o udržení zbývajících cárů lidskosti i snaha vzdorovat chaosu a odpovědnosti byly únavné, a on toužil uniknout novému, těžkému životu. Kdyby začal podléhat regresi a vzdávat se své podstaty a nikdo by mu to nevymlouval ani proti degeneraci neprotestoval, byl by ztracený.

Břemeno jeho strachu bylo hmatatelné jako pořádný kus železa, mačkalo z něho život. Chvílemi jen těžko popadal dech, jako by plíce stahovala ocelová obruč a bránila jim pořádně nabrat vzduch.

Rozměry černobílého vozu se zdánlivě smršťovaly, stěny se změnily ve svěrací kazajku a drtily ho. Metronomické bušení stěračů nabývalo na síle jako nekonečná série dělových salv. Mnohokrát během rána a časného dopoledne sjel ze silnice, prudce otevřel dveře a vyhrabal se na déšť, aby se zhluboka nadechl skutečného vzduchu. Nicméně jak den pokračoval, dokonce i svět vně auta mu připadal menší, než býval. Zastavil na Holliwell Road, půl míle od hlavních budov New Wave, vystoupil, ale lépe se necítil. Nízká vrstva šedých mraků mu odepřela pohled na modrou nekonečnou oblohu. Mezi ním a zbytkem světa ležel déšť a mlha jako polopropustná záclona z lesklého hedvábí. Vlhkost byla skoro stoprocentní, vzduch dusil. Déšť přetékal z okapů, bublal a vířil v blátivých záplavách v příkopech podél cest, odkapával z větví a listů každého stromu, pleskal na makadamové chodníky, dopadal dutě na hlídkový vůz, prskal a šlehal do obličeje, tloukl do něj s takovou silou, jako by ho srážely tisíce malých kladívek na kolena, každé příliš drobounké, aby bylo samo účinné, ale dohromady s brutálním výsledným efektem.

Neil si vlezl do auta stejně dychtivě, jako z něj předtím vylezl.

Věděl dobře, že tak depresivně na něj nepůsobí ani vnitřek hlídkového vozu, vyvolávající klaustrofobii, ani nervující deštivá clona, které se zoufale snaží uniknout. Skutečným tyranem je život Nového člověka. Člověk schopný pociťovat pouze strach je citově omezený tak neuvěřitelně malým prostorem, že se v něm vůbec nemůže pohybovat. Dusí se ne kvůli vnějším překážkám a omezením, ale je spoutaný uvnitř, tím, co z něj Shaddack udělal.

Což znamenalo, že není úniku.

Pravděpodobně kromě regrese.

Nemohl stávající život unést. Na druhé straně ho odpuzovala a děsila myšlenka na degeneraci.

Takové dilema se zdálo neřešitelné.

Neschopnost rozhodnout se na téhle křižovatce ho zahnala do úzkých… Vrtala mu pořád v hlavě. Nemohl se na všechno vykašlat.

Snad jen když pracoval na počítači v hlídkovém voze, dokázal tomu alespoň zčásti uniknout.

Když na obrazovce sledoval přehled zpráv, nebo nějaké vzkazy, když si vyhledal program projektu Moonhawk a zjišťoval, jak daleko konverze pokročila, nebo když dostal od počítače úkol, soustředil se na komunikaci se strojem, která rychle snížila jeho rozrušení a potlačila klaustrofobii.

Od doby dospívání se Neil zajímal o počítače, ačkoli se nikdy nestal bláznivým fanouškem. Nebyl tak posedlý jako kompjútroši. Samozřejmě že začal s počítačovými hrami, ale pak dostal poměrně laciné pé-céčko. Ještě později si koupil modem za peníze, které si vydělal na letní brigádě. Ačkoli si nemohl dovolit příliš dlouhé telefonické spojení a nikdy nestrávil příjemné hodiny tím, že by pronikal přes modem do úchvatné sítě dat mimo stojaté vody Moonlight Cove, loupežné nájezdy do vnějších systémů ho okouzlovaly a strhovaly.

Před obrazovkou v zaparkovaném voze na Holliwell Road myslel na to, jak je svět počítačů obdivuhodně čistý, nesrovnatelně jednodušší, předvídavý a logický. Ne jako lidská společnost, ať už se jedná o Nové lidi nebo o Staré. Tady vládne logika a rozum. Příčina, následek a vedlejší efekty jsou vždycky analyzovány a vyčerpávajícím způsobem objasněny. Tady je všechno černé a bílé, anebo když už je to šedivé, šedá je opatrně změřena, kvalifikována a kvantifikována. S holými fakty se zachází líp než s city. Vesmír stvořený pouze z dat, abstrahovaný od hmoty a událostí, vypadá mnohem přitažlivější než skutečný vesmír, kde existuje chlad a horko, krutost a otupělost, hrubost, smrt a pokrytectví, bolest a strach.

Neil si vyvolával menu po menu a pronikal stále hlouběji do výzkumných registrů uložených ve Slunci. Nepotřeboval žádné z těch údajů, ale nacházel potěšení jen v tom, jak je vyhledával.

Začínal vnímat terminál ne jako obrazovku, na níž jsou mu předkládány informace, ale jako okno do jiného světa. Do světa údajů. Světa osvobozeného od znepokojujících kontradikcí… a odpovědnosti. Tam nikdo nic necítí. Tam je pouze známé a neznámé, záplava faktů, nebo jejich nedostatek, ale žádné city. Nikdy žádné city. City jsou prokletím těch, jejichž existence závisí na kostech a mase.

Okno do jiného světa…

Neil se dotkl obrazovky.

Kéž by to okno bylo otevřené a on mohl prolézt na místo rozumu, pořádku a míru.

Prsty pravé ruky opisovaly kružnice přes horké sklo.

Podivné, ale myslel na Dorothy, smetenou z plání Kansasu i se psem Totem, vznášející se vysoko v tornádu a mrštěnou z šedivého, depresivního světa do světa mnohem úchvatnějšího. Kdyby tak z terminálu vybuchlo nějaké elektronické tornádo a odneslo ho na lepší místo…

Prsty se vnořily do obrazovky.

Ucukl překvapením.

Sklo nebylo porušené. Řetězce slov a čísel zářily na obrazovce jako předtím.

Nejprve se snažil přesvědčit sám sebe, že to byla jen halucinace. Ale nevěřil tomu.

Ohnul prsty. Zůstaly nezraněné.

Pohlédl do bouřlivého dne. Stěrače odpočívaly. Déšť bubnoval do čelního skla a zkresloval svět venku. Všechno vypadalo pokroucené, zdeformované, podivné. Na takovémhle místě nemůže být nikdy pořádek, zdravý rozum a klid.

Zase se váhavě dotkl obrazovky. Zdála se celistvá.

Znovu pomyslel na to, jak žádoucí by byl čistý, předvídavý svět počítačů – a jako předtím mu ruka prošla sklem, tentokrát až po zápěstí. Obrazovka se rozstoupila, obemkla ho, jako by to byla organická membrána. Data, slova i čísla zářila a tvořila řádky kolem uvízlé ruky.

Srdce mu splašeně bilo. Bál se, ale zároveň ho to vzrušovalo.

Zkoušel pohybovat prsty v tom záhadném vnitřním teple. Necítil je. Začínal si myslet, že se rozpustily nebo je něco odřízlo, a až je vyndá, pahýl zápěstí zalije krev.

Vytáhl je ven.

Paže byla celá.

Ale už to vlastně nebyla paže. Maso na hřbetě ruky od konečků prstů k zápěstí se zdálo obtočené mědí a skleněnými vlákny. Bušil v nich pravidelný světélkující puls.

Otočil ruku. Spodní strana prstů a dlaň odrážely povrch obrazovky. Zářila tam data, zelená písmenka na hladkém tmavém pozadí. Když porovnal slova a čísla na dlani a na obrazovce, poznal, že jsou totožná. Informace na terminálu se změnily, zároveň se změnily i na jeho ruce.

Náhle pochopil, že regrese do zvířecí podoby není jedinou únikovou cestou. Že může vstoupit do světa elektronických myšlenek a magnetické paměti. Znalosti bez tělesné touhy, vědomí bez citů. Nebylo to poznání ve své podstatě rozumové, ale ani zcela instinktivní. Určitým způsobem, hlubším než jakýkoli intelekt či instinkt, najednou věděl, že se může změnit daleko důkladněji, než zamýšlel sám Shaddack.

Odtáhl ruku od skleněné obrazovky a položil ji na dataprocesor na nosníku mezi sedadly. Stejně jako pronikl sklem, prošla ruka přes kryt klávesnice do vnitřností stroje.

Byl jako duch, který prochází zdí.

Rukou mu postupoval chlad.

Data na obrazovce vystřídaly záhadné světelné vzory.

Opřel se do sedadla.

Chlad dosáhl až k rameni. Přeléval se na krk.

Vzdychl.

Cítil, že se něco děje s jeho zrakem. Nebyl si jistý co. Mohl se podívat do zpětného zrcátka. Ale bylo mu to fuk.

Rozhodl se zavřít oči a nechat je, ať se stanou tím, čím mají, při jeho druhé, dokonalejší konverzi.

Tenhle alternovaný stav je nekonečně přitažlivější než život regresivistů. Neodolatelný.

Teď už chlad zasáhl obličej. Ústa znecitlivěla.

Něco se dělo uvnitř lebky. Začal si uvědomovat vnitřní geografii svého mozku, jeho okruhy a synapse, jako by patřily vnějšímu světu. Tělo už nebylo takovou součástí jeho osobnosti jako kdysi. Cítil jím daleko míň, jako by se nervy otupily. Nemohl dokonce rozlišit, jestli je v autě horko nebo zima, dokud se nesoustředil na hromadící se údaje. Jeho tělo se stalo jen krytem stroje, poličkou na čidla, navrženou tak, aby chránila vnitřní myšlenkové pochody a sloužila jim.

Chlad už byl v lebce.

Měl pocit, že mu mozkem lezou desítky, stovky, tisíce ledových pavouků a zavrtávají se do něj.

Znenadání si vzpomněl, že Dorothy pokládala Oz za ošklivý zlý sen a náhle chtěla zoufale najít cestu zpátky do Kansasu. Taky Alenka našla bláznovství a hrůzu v králičí noře, za zrcadlem…

Milióny chladných pavouků.

Uvnitř lebky.

Miliardy.

Ohavných, ledově chladných.

Zavrtávali se.

33

Při své okružní cestě za Shaddackem zahlédl Loman na ulici dva regresivisty.

Projížděl jižní částí Moonlight Cove na Paddock Lane, kde byly dost velké parcely, aby tam lidé mohli chovat koně. Po obou stranách ležely ranče s malými soukromými stájemi. Domy stály kus od silnice za kovovými nebo bílými dřevěnými ploty a všude rostla šťavnatá tráva.

Pár regresivistů vyskočil z husté řady vzrostlých azalek, v tomto pozdním období stále zelených, ale bez květů. Na všech čtyřech přehopkali silnici, přeskočili příkop a ztratili se v hloží.

Ačkoli Paddock Lane lemovaly vysoké rozložité borovice, které dávaly spoustu stínu v už tak temném dni, Loman si byl jistý tím, co viděl. Připomínali spíš pohádkové bytosti než určité zvíře: byli částečně vlci, částečně kočky, trochu plazi. Byli hbití a vypadali mohutně. Jeden k němu otočil hlavu, ve stínu zářily jeho oči načervenale jako oči krysy.

Zpomalil, ale nezastavil. Už se vůbec nestaral o to, zda regresivisty identifikuje či zadrží. Protože si je ke své spokojenosti jednou provždy identifikoval: patřili k nim všichni konvertovaní. Věděl, že je může zastavit pouze tím, že zastaví Shaddacka. Měl políčeno na mnohem větší škodnou.

Nicméně ho znervózňovalo, že je vidí tak bezostyšně lítat za denního světla v půl třetí odpoledne. Až dosud se skrývali pod pláštíkem noci, schovávali hanbu regrese tím, že se převtělovali až po setmění. Když si troufají vyrazit před západem slunce, projekt Moonhawk se ocitl v naprostém chaosu dokonce rychleji, než očekával. Moonlight Cove nebalancuje jen na hranici pekla, ale už přes ni sklouzlo a řítí se přímo do hlubin.

34

Byli znovu v Harryho ložnici v druhém patře, kde strávili poslední hodinku a půl, dávali k dobrému své nápady a zvažovali vyhlídky. Lampy zůstaly zhasnuté, místnost osvětlovalo kalné odpolední světlo a podporovalo chmurnou náladu.

„Takže jsme se dohodli, že existují dva způsoby, jak odeslat zprávu z města,“ řekl Sam.

„Ale v obou případech,“ ozvala se Tessa znepokojeně, „musíš jít ven a pořádně se krýt, aby ses dostal tam, kam potřebuješ.“

Sam se zachvěl.

Tessa a Chrissie si sundaly boty a seděly na matraci, zády opřené o čelo postele. Dívenka chtěla očividně zůstat Tesse co nejblíž. Tulila se k ní jako právě vylíhlé kuře, které se tiskne k nejbližší slepici, ať už je to kvočna či ne.

„To nebude tak lehké jako proklouznout do Coltraneova domu,“ pokračovala Tessa. „Určitě ne za denního světla.“

„Myslíš, že bych měl počkat, až se setmí?“ zeptal se Sam.

„Určitě. Taky mlha k večeru zhoustne.“

Myslela to tak, jak říkala, ačkoli se bála odkladu. Během hodin, které zbývají do půlnoci, bude konvertována spousta lidí. Moonlight Cove se stává stále nepřátelštějším, nebezpečnějším městem a vůbec místem plným překvapení.

Sam se obrátil na Harryho. „V kolik se začíná stmívat?“

Moose se vrátil k pánovi a vnutil mu svou rozložitou hlavu pod opěradlem křesla na klín, smířený s touhle nepohodlnou pozicí, za niž byl odměněn trochou laskání, škrábání a občasným slůvkem útěchy.

„Teď už se smráká před šestou.“

Sam seděl u dalekohledu, i když se zrovna nedíval do okuláru. Před chvílí prozkoumal celou ulici a hlásil větší ruch než předtím – spoustu aut a pěších hlídek. Protože zbývá čím dál méně nekonvertovaných usedlíků, spiklenci kolem projektu Moonhawk jsou pořád drzejší a při policejních akcích se prakticky nestarají o to, zda upoutávají pozornost.

Sam pohlédl na hodinky. „Netvrdím, že by se mi líbila myšlenka ztrácet tři hodiny. Čím dřív odešleme zprávu, tím víc lidí zachráníme od… od toho, co se jim má stát, ať je to cokoli.“

„Ale když tě chytí, protože jsi nepočkal,“ uvažovala nahlas Tessa, „pak se možnost záchrany sakramentsky smrskne.“

„Dáma uhodila hřebíček na hlavičku,“ řekl Harry.

„To jo,“ ozvala se také Chrissie. „I když to nejsou mimozemšťané, neznamená to, že bude snadnější s nimi něco pořídit.“

Už se vzdali naděje, že mohou zatelefonovat, protože i fungující aparáty umožňují spojení pouze s prověřenými čísly uvnitř města. Ale Sam zjistil, že jakýkoli počítač napojený přes modem na superpočítač v New Wave – Harry mu říkal Slunce – může zajistit cestu z města ven, elektronickou dálnici, jíž obejdou současná omezení telefonních linek i silniční zátarasy.

Jak Sam objevil včera večer, když si hrál s počítačem v policejním voze, Slunce operuje přímými kontakty s desítkami jiných počítačů – včetně několika databází FBI, což mu zajišťuje široký přístup kamkoli a především možnost dostat se ke všem agentům FBI. Kdyby Sam mohl sedět u počítače, spojit se se Sluncem a jeho prostřednictvím proniknout do počítače v Úřadu, pak by mohl vyslat volání o pomoc, které se objeví na všech terminálech v Úřadě a otiskne se i v laserové tiskárně u nich v kanceláři.

To všechno samozřejmě za předpokladu, že přerušení telefonního spojení za hranice Moonlight Cove se nevztahuje na linky, jimiž Slunce proniká do vnějšího světa. Kdyby i cesty přes Slunce byly zataraseny, nezbývala by naprosto žádná naděje.

Pochopitelně že Sam váhal vstoupit do domů lidí, kteří pracovali pro New Wave. Obával se, že by mohl narazit na více takových, jako byli Coltraneovi. Zůstávaly pouze dva způsoby, jak získat přístup k počítači, kterým se mohou spojit se Sluncem.

Za prvé by mohl znovu vlézt do černobílého policejního vozu a použít jejich pohyblivé terminály, jak to udělal včera večer. Jenže teď o jejich existenci vědí a dávají si pozor, což celou situaci komplikuje. A co víc, všechny vozy jsou v téhle době nejspíš vytížené, jak policajti vytrvale hledají jeho a bezesporu i Tessu a Chrissie. Ale i kdyby ten vůz byl zaparkovaný za budovou obecního úřadu, v tuhle chvíli tam bude poněkud rušněji než posledně.

A za druhé by mohli použít počítače ve škole na Roshmore Way. New Wave školy nedotovala proto, že by jí ležela na srdci kvalita vyučování místních vzdělávacích ústavů, ale kvůli tomu, že to byl další způsob, jak společnost držet na uzdě. Sam věřil, a Tessa s ním souhlasila, že školní terminály jsou nejspíš schopné spojit se se Sluncem.

Centrální škola v Moonlight Cove, jak nazývali kombinaci základní a střední školy, stála na Roshmore Way, dva bloky na západ od Harryho domu a o celý blok jižněji. Za dobrých časů to znamenalo pět minut příjemné chůze. S ulicemi plnými hlídek a s okolními domy, kde se mohou skrývat potenciální nepřátelé, se však pokus dojít nepozorovaně do Centrální školy zdál stejně nesnadný jako procházka minovým polem.

„Kromě toho,“ připomněla Chrissie, „ještě probíhá vyučování. Nemůžete tam jen tak jít a sednout si k počítači.“

„Zvláště když uvážíš, že učitelé byli konvertováni mezi prvními,“ přidala se Tessa.

„Kdy končí vyučování?“ zeptal se Sam.

„No, ve škole Thomase Jeffersona končíme ve tři, ale v Centrální mají půl hodiny navíc.“

„Takže v půl čtvrté,“ upřesnil Sam.

Harry pohlédl na hodinky: „Ještě čtyřicet sedm minut. Ale i pak jsou tam nějaké kroužky, nebo ne?“

„Jistě,“ potvrdila Chrissie. „Myslím že hudební, asi fotbal, a pár dalších, co se nescházejí v normální vyučovací době.“

„Kdy to všechno končí?“

„Vím, že soubor má zkoušku od tri čtvrtě na čtyři do tři čtvrtě na pět,“ vysvětlovala Chrissie, „protože se kamarádím s dětmi o rok staršími, co tam hrajou. Já pískám na klarinet. Taky chci do kapely, příští rok. Jestli teda bude. Jestli bude příští rok.“

„Takže, řekněme… v pět bude volno.“

„Fotbal trvá dýl.“

„Myslíš, že dneska hrajou, když tak leje?“

„Nejspíš ne.“

„Když hodláš čekat do půl páté,“ uvažovala nahlas Tessa, „to už můžeš rovnou počkat kapku dýl a vyrazit po setmění.“

Sam přikývl. „Taky si myslím.“

„Same, na něco jsi zapomněl,“ ozval se Harry.

„Na co?“

„Někdy krátce potom, co odejdeš, možná přesně v šest hodin, mě přijdou konvertovat.“

„Ježíši, to máš pravdu,“ vykřikl Sam.

Moose vyklouzl hlavou z pánova klína a zpod opěradla kolečkové židle. Posadil se zpříma, černé uši nastražené, jako by rozuměl, o čem se hovoří, a už očekával zvonek nebo klepání na dveře.

„Věřím, že je třeba počkat, až se setmí, abys měl lepší šanci,“ řekl Harry, „ale pak s sebou musíš vzít Tessu a Chrissie. Nebylo by to bezpečné nechat je tu.“

„Vezmeme vás s sebou,“ vyhrkla Chrissie. „Vás i Moose. Nevím, jestli konvertují psy, ale Moose vzít musíme, abychom se pojistili. Nechci myslet na to, že by z něj udělali stroj či něco podobného.“

Moose zabafal.

„Můžeme mu věřit, že nezačne štěkat?“ ujišťovala se Chrissie. „V tak důležitých chvílích by neměl ňafat. Co kdybychom odvinuli kus gázy a namotali mu ji kolem čumáku, takový náhubek. Je to sice trochu kruté a nejspíš se to dotkne jeho citů. protože náhubek je vlastně projev nedůvěry, ale fyzicky ho to nezraní, samozřejmě, a určitě mu to později vynahradíme pořádným šťavnatým biftekem nebo…“

Náhle rozpoznala neobvyklou vážnost v tichu svých společníků a taky zmlkla. Mrkla k Harrymu a Samovi a zamračila se na Tessu, která pořád tiše seděla na posteli vedle ní.

Od chvíle, kdy přišli nahoru, se obloha zatahovala stále temnějšími mraky a místnost pohlcovaly mocnější stíny. Ale na okamžik zahlédla Tessa obličej Harryho Talbota až příliš jasně. Uvědomila si, jak se snaží zakrýt strach – a většinou se mu to daří – srdečnými úsměvy a klidným tónem hlasu. Jen výmluvný výraz očí ho zradil.

„Nepůjdu s vámi, miláčku,“ řekl Harry Chrissie.

„Ó,“ vyrazilo děvče. Znovu se na něj podívala, oči jí sklouzly na kolečkové křeslo. „Ale byl jste u nás ve škole a mluvil jste k nám. Vždyť chodíte ven, alespoň někdy. Musíte vědět, jak se odsud dostat.“

Harry se usmál. „Výtah jede rovnou do garáže na úrovni sklepa. Teď už neřídím, takže tam žádné auto není, klidně můžu vyjet rovnou na příjezdovou cestu a pak na chodník.“

„No tak vidíte!“ zvolala Chrissie.

Harry upřel pohled na Sama. „Ale nedokážu jet bez pomoci po ulicích, jsou příliš příkré, alespoň někde. To křeslo má brzdy a motor docela táhne, ale na ty svahy ani z poloviny nestačí.“

„Budeme s vámi,“ slibovala Chrissie vroucně. „Pomůžeme vám.“

„Děvče drahý, nemůžeš se rychle proplížit třemi bloky, jít obydleným územím a zároveň mě s sebou táhnout,“ odmítl Harry pevně. „Protože za prvé se musíš držet pokud možno stranou, zatímco já můžu jet jen po chodníku, zvláště v tomhle počasí, když je půda nacucaná vodou.“

„Můžeme vás nést.“

„Ne,“ ozval se Sam. „Nemůžeme. Rozhodně ne, když se potřebujeme dostat do školy a poslat zprávu Úřadu. Je to jen kousek, ale plný nebezpečí, a my musíme jít nalehko. Promiň, Harry.“

„Nemusíš se omlouvat,“ ujišťoval ho Harry. „Já to taky jinak nevidím. Myslíš, že chci, abyste mě táhli nebo nesli přes rameno jako pytel cementu přes půlku města?“

S očividným strachem vyskočila Chrissie z postele a postavila se s oběma drobnýma ručkama zaťatýma v pěsti. Podívala se z Tessy na Sama a zase zpět a beze slov je prosila, aby se snažili trochu přemýšlet, jak zachránit Harryho.

Venku se šedivá obloha pokryla ohavnými, téměř černými mraky.

Déšť polevil, ale Tessa cítila, že je to jen krátké období klidu, po němž přijde pořádný liják a bude se valit s ještě větší silou než předtím.

Deprese, duševní i fyzická, se prohloubila.

Moose jemně kňučel.

Chrissie se v očích třpytily slzy a zdálo se, že pohled na Harryho neunese. Popošla k severnímu oknu a pozorovala dům pod nimi, tak daleko od skla, aby ji nikdo zespoda nemohl spatřit.

Tessa jí chtěla dodat odvahu.

Chtěla povzbudit i Harryho.

Víc než to… chtěla udělat všechno správně.

Jako scénáristka, producentka a režisérka byla hybnou silou, vyznala se v řízení i v tom, jak uvádět věci do života. Vždycky dokázala vyřešit problémy, věděla, co musí podniknout v krizových okamžicích, jak udržet kamery v chodu, když se už jednou projekt rozjel. Ale teď byla v koncích. Nemohla donutit skutečnost, aby se chovala podle scénáře. Někdy se prostě reálný svět odmítl přizpůsobit jejím požadavkům. Snad proto dala přednost kariéře před manželstvím, dokonce i když jako dítě zažila hřejivou atmosféru rodiny. Skutečnost každodenního života se všemi jeho zápasy byla sentimentální, nepředvídatelná a plná neukončených příběhů. Nemohla počítat s tím, že je dokáže uzavřít, jako je toho v mnoha ohledech schopna u filmu, když šikovně sestříhá filmový pásek. Život je život, široký a bohatý… Film je jen jeho výtažek. Možná že si poradí líp s touhle esencí než se životem ve všech jeho nechutných podrobnostech.

Genetické vybavení Locklandovým optimismem, původně tak jasným jako paprsky reflektoru, ji neopustilo, i když v téhle chvíli optimismus zcela vyhasl.

„To bude v pořádku,“ řekl Harry.

„Prosím tě… jak?“ zeptal se Sam.

„Jsem nejspíš na tom seznamu poslední,“ vysvětloval Harry. „Určitě si nedělají starosti s mrzáky a slepci. I kdybychom se dozvěděli, že se něco děje, stejně nemůžeme utéct z města a najít pomoc. Paní Segerianová – bydlí tady kousek na Pinecrest – je slepá, a vsadím se, že my dva jsme na programu poslední. Počkají s námi až k půlnoci. Uvidíte, že to tak bude. Dám na to krk. Takže teď musíte jít do školy, spojit se s Úřadem a přivést pronto pomoc, než odbije dvanáct. Pak bude všechno v pořádku.“

Chrissie se odvrátila od okna, tváře zvlhlé slzami. „To si opravdu myslíte, pane Talbote? Opravdu myslíte, že sem nepřijdou do půlnoci?“

S hlavou mírně nahnutou k jedné straně, což působilo buď jako dobré nebo politováníhodné gesto, podle toho, jak se na ně člověk díval, Harry na děvče mrkl, ačkoli od něj byla dál než Tessa a pravděpodobně si toho ani nevšimla. „Jestli si z tebe dělám psinu, miláčku, tak ať do mě hrom uhodí.“

Pršelo, ale ani jednou se nezablýsklo.

Ačkoli dívka chtěla věřit téhle variantě, kterou vykreslil Harry, Tessa věděla, že na ni nemohou spoléhat. To, co říkal, dávalo určitý smysl, ale přání tady bylo příliš otcem myšlenky. Jako v příběhu vtěleném do filmového scénáře. Skutečný život, jak si sama připomněla, je nahodilý, nepředvídatelný. Zoufale chtěla s Harrym věřit, že zůstane v pořádku až skoro do půlnoci, ale skutečnost byla taková, že se ocitne v extrémním nebezpečí, jakmile hodiny odbijí šestou a spustí se poslední série konverzí.

35

Shaddack zůstal v garáži Pauly Parkinsové skoro celé odpoledne.

Dvakrát zvedl velké dveře, nastartoval a vyjel na příjezdovou cestu, aby lépe monitoroval postup prací na projektu Moonhawk. Spokojeně se vždy vrátil do garáže a znovu spustil dveře.

Celý mechanismus do sebe zapadal. Navrhl ho, vybudoval, rozpracoval do detailů a zmáčkl startér. Teď už všechno půjde svým tempem bez jeho přímého zásahu.

Trávil hodiny za volantem a s otevřenýma očima snil o tom, že přijde čas a on dokončí i poslední stadium projektu Moonhawk a všechny ovečky na světě sežene do jednoho stáda. Až nebudou existovat žádní Staří lidé, bude třeba znovu definovat pojem „síla“ a „moc“. Protože žádný člověk před ním v celých dějinách nepoznal tak naprostou kontrolu. Tím, že změní živočišný druh, může přizpůsobit jeho osud svým touhám. Celé lidstvo bude jeden velký včelín, pilně bzučící, zcela splňující jeho představy. Jak tak snil, přirození se mu ztopořilo, až začalo skutečně bolet.

Shaddack znal mnoho vědců, kteří upřímně věřili, že cílem technického pokroku je zlepšit osud lidí, pozvednout svůj druh z bláta a nakonec ho vynést ke hvězdám. On se na věci díval jinak. Při jeho způsobu uvažování jediným cílem bylo soustředit moc v jeho rukou. Předchozí rádoby tvůrci nových světů se spoléhali na politickou sílu, což v konečné fázi znamenalo spoléhat na zbraně. Hitler, Stalin, Mao, Pol Pot a ostatní, kteří upevňovali moc prostřednictvím zastrašování a masových vražd, se ke svým trůnům brodili potoky krve. A všichni nakonec ztroskotali a nedosáhli toho, co Shaddackovi zajistí silikonové obvody. Pero nebylo mocnější než meč, ale mikroprocesory jsou schopnější než nekonečné šiky armád.

Kdyby ostatní vědci věděli, co podniká a o čem sní, prakticky všichni by řekli, že je nemocný, duševně vyšinutý a perverzní. Ale to mu nevadilo. Neměli pravdu, samozřejmě. Protože si neuvědomovali, kdo on je! Dítě měsíčního jestřába. Zničil ty, kteří se stavěli do role jeho rodičů, a nikdo ho neodhalil ani nepotrestal, což jen potvrdilo, že pravidla a zákony, které platí pro ostatní lidi, se na něj nevztahují. Jeho skutečnou matkou a skutečným otcem byly mocné duchovní síly, zbavené tělesnosti. Ochránily ho před potrestáním, protože vraždy, které před mnoha lety spáchal ve Phoenixu, byly oběťmi zasvěcenými jeho opravdovým prapředkům a potvrzením jeho osudu. Ostatní vědci by mu nerozuměli, protože nevědí, že je středem světa. Vždyť vesmír sám existuje jen proto, že existuje on, a jestli někdy zemře – což je nepravděpodobné –, pak přestane existovat i vesmír. Byl ústřední postavou stvoření. Jediným člověkem, na kterém skutečně záleží. Velcí duchové mu to řekli. Velcí duchové mu tyhle pravdy šeptali do ucha a budili ho ze spaní víc než třicet let.

Dítě měsíčního jestřába…

Jak odpoledne dohasínalo, stále více ho vzrušovalo blížící se završení prvního stadia ,projektu’. Nemohl již déle prodlužovat dočasný exil v Parkinsově garáži. Ačkoli se zdálo rozumné nezdržovat se na místech, kde by ho Loman Watkins mohl najít, dělalo mu čím dál větší potíže omlouvat svou zbabělost. Události, které se staly včera večer u Mikea Peysera, mu už nepřipadaly tak katastrofální, spíš jako malý nezdar. Byl si jistý, že problém regresivistů skutečně vyřeší. Jeho genialita pochází z přímé spojnice mezi ním a vyššími duchovními mocnostmi a neexistuje pro něj žádná překážka, kterou by nedokázal překonat, když si to velcí duchové přejí. Hrozba, kterou cítil od Lomana, se mu postupně vytrácela z paměti, až se slib šéfa policie zdál prázdný, zbytečně patetický.

Byl dítětem měsíčního jestřába. Samotného ho překvapovalo, že na tak důležitou pravdu zapomněl a vůbec se vylekal. Samozřejmě dokonce i Ježíš strávil nějaký čas v zahradě getsemanské, na chvilku vyděšený bojem s démony. Jak to tak Shaddack viděl, stala se garáž paní Parkinsové jeho getsemanskou zahradou, kde se schoval, aby zahnal poslední pochyby, které ho tížily.

Byl dítětem měsíčního jestřába.

V půl páté otevřel dveře.

Nastartoval vůz a pomalu sjížděl po příjezdové cestě.

Byl dítětem měsíčního jestřába.

Obrátil k okresní silnici a zamířil k městu.

Byl dítětem měsíčního jestřába, dědicem koruny světla, který o půlnoci nastoupí na trůn.

36

Pack Martin – jmenoval se ve skutečnosti Packard, protože matka ho pokřtila po autě, na něž byl její otec pyšný – žil v obytném přívěsu na jihovýchodním okraji města. Byl to starý přívěs, jeho pestrobarevný nátěr oprýskal jako glazura na staré váze. Na několika místech byl prorezavělý a promáčklý, usazený na betonových základech, na plácku, který byl z velké části zarostlý plevelem. Pack věděl, že mnoho lidí v Moonlight Cove považuje tuhle končinu za odpudivou, ale jemu to prostě bylo jedno.

Přívěs měl zavedený elektrický proud, olejový radiátor, vodu i sociální zařízení, což bylo dost pro jeho potřeby. Byl v teple, v suchu a měl místo, kde může uchovávat pivo. Pravý ráj.

A nejlepší bylo, že ten přívěs splatil před pětadvaceti lety penězi, které zdědil po matce, takže na něm nevězela žádná hypotéka. Něco z dědictví si nechal stranou, ale málokdy sahal na podstatu. Úroky dělaly skoro tři stovky dolarů měsíčně a také dostával nějaké sociální příspěvky pro nemohoucnost, k nimž přišel díky úrazu, který utrpěl tři týdny poté, co narukoval. Jedinou skutečnou prací, o niž se v životě zajímal, bylo studium všech příznaků vážného poškození páteře v době, kdy měl nastoupit na povolávací rozkaz.

Narodil se už jako líný člověk. Věděl to o sobě od nejútlejšího věku. S prací neměl nic společného. Vydedukoval si, že měl podle plánu přijít na svět v bohaté rodině, ale něco se zvrtlo a on se narodil jako syn číšnice, která byla naštěstí dost pilná na to, aby ho vybavila minimálním dědictvím.

Ale nikomu nezáviděl. Každý měsíc si koupil dvanáct nebo čtrnáct balení levného piva v jednotkovém obchodě u dálnice, měl televizi a s občasným přilepšením špagetami a chlebíčky s hořčicí, možná i pomfritky, byl celkem šťastný.

V úterý ve čtyři hodiny odpoledne se Pack chystal pustit do druhého kartónu piva. Šest jich už udělal a teď se rozvaloval v rozedraném křesle a sledoval nějaké show, v němž vnady dívenek v rozpuku, odhalované pod kratičkými šaty, byly mnohem zajímavější než konferenciér, soutěžící nebo otázky.

„Tak co si vyberete?“ halasil konferenciér. „To, co je za plentou číslo jedna, dvě nebo tři?“

Pack odpověděl za soutěžícího: „Já si vemu, co má ten zajda pod blůzkou, děkuju srdečně,“ a přihnul si z další plechovky.

Vtom někdo zaklepal na dveře.

Pack se ani nezvedl, ani nedal jinak na srozuměnou, že by to zaklepání zaregistroval. Neměl žádné přátele, takže návštěvy ho nezajímaly. Bývali to buď lidé z dobročinných spolků, kteří přinášeli krabice s jídlem, o něž nestál, nebo se nabízeli, že vysekají plevel a uklidí mu, což už nechtěl vůbec, protože měl ten plevel rád.

Zaťukali znovu.

Pack odpověděl tím, že pustil televizi na plné pecky.

Zabušili hlasitěji.

„Táhněte pryč,“ zvolal Pack.

Navalili se na dveře, doslova otřásali celým přívěsem.

„K čertu… co je?“ zařval Pack. Vypnul televizi a vstal.

Bouchání se znovu neozvalo, ale Pack slyšel podivný skřípavý zvuk vzadu za jeho obydlím.

Zvenčí to vrzalo, což se občas stávalo, když vál silný vítr. Dnes ale bylo bezvětří.

Děcka, došlo Packovi.

Aikhornovi, kteří žijí přes okresní silnici a necelých dvě stě metrů k jihu, mají takové malé mizery, že by je měli uspat injekcí, napustit formaldehydem a vystavovat v nějakém muzeu kriminálníků. Tyhle fakany jednou vyrazil kvůli tomu, že položili rozbušku do otvorů mezi základy pod přívěsem a vzbudili ho v noci obrovským výbuchem.

Škrábání na stěně přívěsu přestalo, ale páreček děcek se zrovna špacíroval po střeše.

To už bylo moc. Kovová střecha neprotékala, ale dávno měla lepší časy za sebou a nebylo těžké ji prohnout nebo dokonce rozpojit ve svárech pod tíhou dvou harantů.

Pack otevřel dveře, vyšel do deště a vychrlil příval sprostot. Ale když vzhlédl, nespatřil na střeše žádné děti. To, co spatřil, pocházelo z filmů padesátých let, velké jako člověk, s chřestícími kusadly, složenýma očima a ústy orámovanými malými klepety. Ta zvláštní postava měla jen pár lidských rysů v monstrózním výrazu obličeje, ale to stačilo, aby téměř s určitostí poznal Daryla Aikhorna, otce těch spratků. „Potřebujůůůů,“ řeklo to hlasem, který napůl patřil Aikhornovi, napůl nějakému hmyzu. Poskočilo to k němu, a jak se to přiblížilo, z odporného těla vylezlo děsivě ostré žihadlo. Dokonce ještě předtím, než mu metrový zubatý meč probodl břicho a razil si cestu jeho tělem, Pack věděl, že dny s pivem, boloňskými sendviči a hranolky nenávratně minuly, spolu s šeky pro invalidy a děvčaty, která dělala vnadné křoví v televizních soutěžích.

Čtrnáctiletý Randy Hapgood se po kolena brodil špinavými stružkami přetékajícího odvodňovacího kanálu a opovržlivě se šklebil, jako by chtěl říct, že si příroda může vymyslet daleko působivější překážky, než je tahle, ale on s ní dokáže udržet krok. Odmítal nosit pršiplášť a galoše, protože takový ohoz vůbec neodpovídá poslední módě. Copak jste viděli radikální blondýny, které se procházejí zavěšené do nějakého šeredy, co nosí deštník? Pokud jde o to, ne že by se za ním nějaké holky otáčely, ale došlo mu, že si prostě ještě nestačily všimnout, jakej je frajer, jak kašle na počasí a všechno, za čím se ženou ostatní kluci.

Byl promoklý do nitě a cítil se hrozně, ale navzdory pocitům si furiantsky pískal. Vracel se ze školy dvacet minut před pátou po tréninku, který kvůli počasí skončil dřív. Svlékl si promoklou džínovou bundu a pověsil ji na zadní stranu dveří do komory. Vyklouzl z vodou nacucaných tenisek.

„Jsem tadýýý,“ zakřičel tónem, který parodoval malé děvčátko ve filmu Poltergeist.

Nikdo mu neodpověděl.

Věděl, že rodiče jsou doma, protože světla svítila a dveře nebyly zamčené. Poslední dobou pracovali doma stále častěji. Podíleli se nějak na výzkumu v New Wave a dokázali zůstat celý den nahoře v zadní místnosti u dvojitých terminálů, aniž ve skutečnosti šli do podniku.

Randy si vyndal z lednice colu, zatáhl za ouško, pořádně si lokl a zamířil nahoru, aby se osušil, zatímco bude Petovi a Marshe vykládat, co celý den dělal. Neříkal jim mami a tati, a to na nich bylo fajn. Byli prostě skvělí. Někdy si myslel, že jsou skvělí až příliš. Jezdili porschem, jejich věci měly tak půl roku náskok před všemi ostatními a mluvili s ním o všem, doslova o všem, včetně sexu, tak otevřeně, jako by byl jejich kamarád. Kdyby někdy potkal nějakou radikální blondýnu, která by s ním chtěla chodit, docela by se ji bál přivést domů a seznámit ji se svými nejbližšími, aby si nemyslela, že jeho otec je nekonečně skvělejší než on sám. Někdy si přál, aby Pete a Marsha byli tlustí, trochu neupravení, chodili v hadrech, které už dávno vyšly z módy, a staromódně trvali na tom, aby jim říkal taťko a mamko. Soutěžení mezi spolužáky ve škole kvůli známkám a popularitě bylo i tak dost zběsilé a odporné, tak proč ještě soutěžit doma s vlastními rodiči.

Když došel na konec schodiště, znovu zavolal: „Jak říká nesmrtelný americký intelektuál John Rambo: Čau!“

Pořád neodpovídali.

Zrovna když docházel k otevřeným dveřím pracovny, naskočila mu husí kůže. Otřásl se a zamračil, ale nezastavil se, protože jeho představa o ledovém klidu mu nedovolovala být vyděšený.

Překročil práh, připravený komentovat fakt, že se mu neozvali, nějakou vtipnou poznámkou. Příliš pozdě, na místě ztuhl strachem.

Pete a Marsha seděli na opačných stranách velkého pracovního stolu, na němž stály zády k sobě terminály. Ne, přesněji řečeno neseděli. Byli přidrátovaní k židli i počítači stovkami ohavných článkovaných kabelů, které vyrůstaly přímo z nich – nebo ze stroje, bylo to těžké přesně určit –, a nebyly zakotveny jen v kompjútrech, ale i v podlaze, kde se ztrácely. Ještě pořád mohl rozpoznat obličeje rodičů, i když se divoce změnily, napůl bledé maso, napůl kov, a slévaly se v jednotný výraz.

Randy nemohl dýchat.

Ale náhle se pohnul a po čtyřech lezl zpátky.

Dveře za ním se zabouchly.

Prudce se otočil.

Ze zdi vystřelila chapadla – napůl organická, napůl kovová. Zdálo se mu, že celá místnost je protkána dráty, zlovolně živými, anebo možná že je do zdí zabudované mechanické zařízení mimozemšťanů. Chapadla byla rychlá. Obtočila ho, připíchla mu ruce, celého ho lapila a obrátila k rodičům.

Stále tiše spočívali na židlích, ale už nepozorovali počítače. Hleděli na něj zářícíma očima, které se v očních důlcích doslova vařily, probublávaly a šuměly.

Randy zařval. Otřásl se, ale chapadla ho držela pevně.

Pete otevřel ústa a z nich vystřelilo půl tuctu stříbrných kuliček jako velké kuličkové ložisko a zasáhlo Randyho do hrudníku.

V chlapci explodovala bolest. Ale netrvala déle než pár vteřin. Spalující bolest se proměnila v chladivou, pomalu zachvacovala smysly, které pracovaly v jeho těle, stoupala až nahoru do obličeje.

Pokusil se znovu zařvat. Ale nevydal žádný zvuk.

Chapadla ucukla a stáhla se zpátky do zdi, táhla ho s sebou, dokud neměl záda pevně přitisknutá k omítce.

Chlad se zmocnil jeho hlavy. Stále sílil.

Randy se znovu pokusil zařvat. Tentokrát se mu podařilo vydat zvuk. Slabou elektronickou oscilaci.

V úterý odpoledne seděla Mag Hendersonová u kuchyňského stolu vedle okna se skleničkou chenin blanc, talířkem krekerů s cibulí, skrojkem goudy a románem o Nero Wolfovi od Rexe Stouta. Měla na sobě teplé vlněné kalhoty, triko s dlouhým rukávem a pulovr, protože zjistila, že je v těchto dnech těžké ohřát se. Přečetla všechny romány s Wolfem už dávno, ale vracela se k nim znovu a znovu. To, že člověk znovu otvíral známé tituly, bylo uklidňující, protože lidé v nich se neměnili. Wolfe byl pořád génius a gurmán. Archie muž činu. Fritz nepřestal být nejlepším kuchařem na světě. Žádný z nich nezestárl od té doby, co se s nimi setkala naposled. Což byl ostatně trik, který by se od nich ráda naučila.

Mag bylo osmdesát a vypadala na osmdesát. Nebalamutila sama sebe. Příležitostně, když zachytila svůj obraz v zrcadle, hleděla na sebe s úžasem, jako by s tímhle obličejem nežila větší část století a teď pozorovala cizince. Nějak očekávala, že by mohla spatřit odraz svého mládí, protože uvnitř byla pořád ta malá dívenka. Bohužel se na osmdesát necítila. Kosti jí vrzaly a svaly měla tak uvolněné jako Jabba v třetím dílu Hvězdných válek, na který se zrovna dívala minulý týden, ale neměla artritidu ani žádné jiné zvláštní problémy, díky Bohu. Pořád bydlela v bungalovu v Concord Circle, podivné malé uličce, která se srpkovitě stáčela a začínala i končila na Serra Avenue na východním okraji města. Koupili to tady s Frankem před čtyřiceti lety, když oba učili ve škole Thomase Jeffersona, v dobách, kdy to byla kombinovaná škola pro všechny stupně. Tenkrát bylo Moonlight Cove daleko menší. Čtrnáct let od chvíle, kdy Frank umřel, žila v tom bungalovu sama. Na všechno stačila, uklízela si a vařila, za což byla osudu vděčná.

Mnohem vděčnější byla za duševní bystrost. Víc než fyzické vetchosti se děsila senility nebo mrtvice, které by ji fyzicky nezničily, ale připravily by ji o paměť a podstatu osobnosti. Pokoušela se udržet duševní svěžest četbou různých žánrů, tím, že si půjčovala spoustu videokazet a že se za každou cenu bránila těm blivaninám, které vysílali v televizi.

V půl páté v úterý odpoledne byla asi v polovině knížky, ačkoli na konci každé kapitoly vyhlédla ven, aby se podívala, jak leje. Měla ráda déšť. Měla ráda všechno počasí, které se Bůh rozhodl seslat na zem – bouřky, krupobití, vítr, mráz i vedro –, protože různost i extrémy dělaly život krásný.

Jak se tak koukala do deště, který se jednu chvíli změnil z lijáku na mrholení, ale už zase divoce padal, zahlédla tri velká, temná a naprosto fantastická stvoření, jež se objevila u řady stromů na konci její parcely, patnáct metrů od okna, kde seděla. Na chvilku se zastavily s cáry mlhy kolem nohou, jako by se jednalo o fantastické příšery, které se z té mlhy zhmotnily a mohou se rozplynout stejně náhle, jako se zrodily. Ale pak se rozeběhly k její zadní verandě.

Jak se rychle přibližovaly, Megin první dojem se ještě umocnil. Nepodobaly se ničemu, co znala… snad kromě oblud, které oživly a slezly ze střechy katedrály.

Náhle věděla, že to musí být počáteční fáze opravdu ošklivého záchvatu mrtvice, které se vždycky bála. Ale překvapilo ji, že začíná právě takhle, s tak děsivou halucinací.

Samozřejmě to mohla být halucinace, která předchází výronu krve a tlačí na mozek. Čekala na bolestivý výbuch uvnitř lebky, čekala, až se jí obličej i tělo zkroutí na jednu stranu a ochrne.

Dokonce když první obluda prorazila okno, převrhla stůl, vylila víno, srazila ji ze židle a padla na ni na všech čtyřech, kousala a drápala, žasla Mag nad tím, že mrtvice může přivodit tak živé a přesvědčivé představy, ačkoli ji nepřekvapovala intenzita bolesti. Vždycky věděla, že smrt bude bolestivá.

Dora Hankinsová, recepční v hlavní hale New Wave, byla zvyklá vídat lidi, jak opouštějí pracoviště už kolem půl páté. I když oficiální konec byl v pět, dělali přesčas u svých osobních počítačů, takže nikdo nikoho nenutil striktně dodržovat osmihodinovou pracovní dobu. Od chvíle, kdy byli konvertováni, nikdo nepotřeboval žádná pravidla, protože stejně všichni pracovali pro stejný cíl, pro nový svět, který přichází, a jediné, co potřebovali, byl strach z Shaddacka – a toho měli plno.

Za pět minut pět, když zatím vůbec nikdo neprošel vrátnicí, zmocnily se Dory obavy. Budova byla podivně tichá, ačkoli v ní pracovaly stovky lidí v kancelářích a laboratořích v přízemí i ve dvou podlažích nahoře. Ve skutečnosti to místo vypadalo opuštěně.

Pořád nikdo neodcházel… Dora se rozhodla, že se podívá, co se děje. Opustila své místo v hlavní vrátnici, prošla na konec velké mramorové přijímací haly a mosaznými dveřmi do další, trochu menší chodby s podlahou pokrytou dlaždicemi z PVC. Po obou stranách byly kanceláře. Vstoupila do první po levé straně, kde sloužilo osm žen jako sekretariát pro malé oddělení vedoucích, kteří neměli vlastní administrativní síly.

Těch osm sedělo u obrazovek. Ve světélkující záři nedělalo Doře žádné potíže rozeznat, jak úzce je maso se stroji spojené. Strach byl jediným citem, který Dora v posledních týdnech prožívala. Myslela si, že už ho zná ve všech stupních a odstínech. Ale teď ji zachvátil větší, temnější a daleko intenzivnější silou než kdykoli předtím.

Blýskavá sonda vylétla ze zdi po Dorině pravici. Byla spíš kovová, i když z ní skapával žlutavý sliz. Ta věc letěla přímo k jedné ze sekretářek a bez kapky krve jí pronikla týlem. Z temena druhé ženy vylétla další sonda, rostla a kroutila se jako had před pištcem, zaváhala a pak s překvapivou rychlostí zamířila ke stropu, projela hladce obložením proti hluku a zmizela v místnosti nahoře.

Dora cítila, že počítače a lidé v New Wave se nějakým způsobem propojili v jedinou bytost a že budova sama o sobě patří k nim. Chtěla utéct, ale nemohla se pohnout – možná proto, že věděla, že žádný pokus o únik nemůže vyjít.

O chvilku později se začlenila do systému.

Betsy Soldonnová pečlivě lepila nápis na zeď za stolem v městské knihovně Moonlight Cove. Byl součástí propagačního týdne, který měl přivést děti ve městě k četbě beletrie.

Betsy byla pomocnicí knihovnice, ale v úterý, kdy si obvykle její šéfová Cora Dankerová brala volno, pracovala samostatně. Nic proti Coře neměla, ale tady byla ráda sama. Cora příliš žvanila, vykládala pořád dokola městské drby nebo únavné závěry o postavách a zápletkách jejích oblíbených televizních seriálů. Betsy, bibliofil posedlý knihami, by ráda nekonečně tlachala o tom, co četla, ale Cora, ačkoli byla vedoucí knihovnicí, čtení moc nedala.

Betsy utrhla čtvrtý kus pásky z nádobky se samolepkou a připevnila poslední roh plakátu. Odstoupila, aby obdivovala vlastní dílo. Byla pyšná na svůj umělecký talent. Na kresbě drželi chlapec s dívkou knihy a s vypoulenýma očima hleděli do otevřených stránek. Vlasy se jim ježily. Zdálo se, že obočí toho děvčete vypadne z obličeje stejně jako chlapcovy uši. Nad nimi stálo: KNIHY JSOU PŘENOSNÁ PANOPTIKA, PLNÁ HRŮZY A PŘEKVAPENÍ.

Za poličkami na opačném konci knihovny zaslechla podivný zvuk –zavrčení, kuckavý kašel a cosi, co připomínalo chrochtání. Pak se s rachotem začaly sypat knihy.

Jedinou osobou v knihovně kromě Betsy byl Dale Foy, důchodce, který až do penze dělal pokladníka v Luckyho supermarketu. Vždycky hledal autory thrillerů, které ještě nečetl, a stěžoval si, že žádný z nich není tak dobrý jako vypravěč z dávných časů, čímž myslel spíš Johna Buchana než Roberta Louise Stevensona.

Betsy měla náhle nepříjemný pocit, že pan Foy dostal srdeční záchvat v jedné z těch uliček mezi regály, že chroptěl o pomoc a že strhl knihy na zem, když se pokoušel zachytit poličky. V duchu ho viděla, jak se svíjí v agónii, neschopný dýchat, obličej mu modrá, oči vylézají z důlků a na rtech mu bublá tenký pramének krve…

Léta neustálého čtení vybrousila Betsyinu představivost, až byla ostrá jako čepel břitvy z německé oceli.

Rychle oběhla stůl a zamířila do uličky, nakukovala do úzkých mezer obklopených třímetrovými regály.

„Pane Foyi! Pane Foyi, jste v pořádku?“

V poslední uličce našla spadlé knihy, ale ani známku po panu Foyovi. Zmateně se otočila, aby se vrátila tam, odkud přišla, a tam pana Foya objevila. Změněného. Ale ani se zostřenou představivostí nedokázala Betsy Soldonnová pochopit, čím se pan Foy stal a co hodlá udělat. Následujících několik minut bylo tak naplněných překvapením jako žádná z těch stovek knih, které přečetla, ačkoli tady chyběl happy end.

Protože oblohu pokrývaly temné mraky, na Moonlight Cove padlo časné stmívání. Celé město vypadalo jako na oslavě týdne vzrušující četby. Umírající den byl pro mnohé naplněn výkřiky hrůzy a překvapení – jako v jednotlivých stanech panoptika na nejmorbidnějším karnevalu světa.

Sam pročesával s baterkou v ruce podkroví. Podlahu mělo z hrubých prken, ale žádné světlo. Nic se tu neschovávalo kromě prachu, pavučin a miliónů mrtvých suchých vos, které si na trámech během léta budovaly hnízda a zemřely buď přímo díky šestinohému nepříteli, nebo v jeho sítích.

Spokojeně se vrátil k padacím dvířkům a sestoupil po dřevěných příčlích do skříně v ložnici ve drahém patře. Odstranili řadu šatů na ramínkách, aby mohli padací dvířka otevřít a vysunout skládací schody.

Tessa, Chrissie, Harry a Moose na něj čekali venku přede dveřmi šatny v šeřící se místnosti.

„Jo, to půjde,“ přikývl Sam.

„Byl jsem nahoře naposled před válkou,“ řekl Harry.

„Je to tam trochu špinavé, pár pavouků, ale budeš v bezpečí. Jestli nejsi na konci seznamu, jestli pro tebe přijdou dřív, najdou dům prázdný a nikdy nepomyslí na podkroví. Protože jak by se tam dostal člověk s dvěma nehybnýma nohama a jednou rukou?“

Sam si nebyl jistý, že věří tomu, co říká. Ale pro klid duše, své i Harryho, tomu věřil chtěl.

„Můžu si tam vzít Moose?“

„Vezmi si revolver, o kterém jsi mluvil,“ ozvala se Tessa, „ale Moose ne. I když je vychovaný, mohl by zaštěkat v nevhodný okamžik.“

„Bude tady Moose v bezpečí… když přijdou?“ starala se Chrissie.

„Samozřejmě že ano,“ odpověděl Sam. „Nechtějí psy. Jen lidi.“

„Bude lepší, když si pospíšíme, Harry,“ řekla Tessa. „Je za deset minut půl šesté. Už brzo musíme vyrazit.“

Místnost se plnila stíny skoro tak rychle, jako se sklenice naplňuje vínem rudým jako krev.

III.

ROZBŘESK V HÁDU

Nedokázal jsem zastavit něco,

o čem jsem věděl, že je to špatné.

Měl jsem strašný pocit bezmoci.

Andrej Sacharov

Moc zbavuje rozumu dokonce víc,

než korumpuje,

protože snižuje bdělost předvídavosti

a navštěvuje zbrklostí.

Will a Ariel Duratovi

1

Na pahorcích zarostlých křovinami, které obklopovaly opuštěnou kolonii Ikarus, se sysli, hraboši, králíci a několik lišek vyškrabali ze svých doupat. Třásli se v dešti a naslouchali. Uprostřed dvou nejbližších remízků, porostlých borovicemi, ambroněmi a břízami, teď na podzim už holými, stáli v pozoru veverky a mývalové.

První zareagovali ptáci. Navzdory dešti vyletěli z hnízd ukrytých ve větvích stromů, v zchátralé stodole a rozpadajících se okapech hlavní budovy. S krákáním a vřískotem vyrazili k obloze, zakroužili, slétli dolů a zase k nebi, a pak si to namířili rovnou k domu. Špačci, střízlíci, vrány, sovy a jestřábi, všichni divoce pleskali křídly. Někteří se rozletěli přímo proti zdi, jako by je ranila slepota, ustavičně na ni naráželi, dokud si nesrazili vaz nebo se nepotloukli. Padali na zem, třepetali křídly a pištěli, až nakonec zemřeli vyčerpáním. Jiní, také zdivočelí, našli otevřené dveře a okna a proletěli jimi bez zranění.

Ačkoli vše živé v dosahu dvou set metrů slyšelo to volání, jen nejbližší zvířátka poslechla bez reptání. Králíci hopkali, veverky lezly, kojoti plavně skákali, lišky spěchaly a mývalové se podivně kolébali svým charakteristickým způsobem mokrou travou přes stonky, ohnuté pod tíhou deště a bláta, tam, odkud volala ta siréna. Někteří byli svou přirozeností draví, jiní velmi plaché oběti, ale pohybovali se bok po boku, aniž došlo ke konfliktu. Mohla by to být scénka z nějakého filmu Walta Disneye. Dobří sousedé z polí a lesů se ženou za písní kytary či harmoniky, za starým černochem, který jim bude vyprávět pohádky plné kouzel a překvapivých dobrodružství. Ale nečekal na ně žádný starý dobrý černoch a hudba, která je vábila do temnot, mrazila a postrádala melodii.

2

Zatímco se Sam snažil vytáhnout Harryho po žebříku nahoru do podkroví, Tessa a Chrissie dovezly křeslo do suterénní garáže. Byl to stabilní model zatížený motorem, žádné křesílko, které by se dalo lehce převrhnout či prostrčit úzkým průlezem. Tessa a Chrissie ho zaparkovaly hned vedle vrat do garáže, aby to vypadalo, že Harry dojel co nejdál a opustil dům nejspíš v autě nějakého přítele.

„Myslíš, že na to naletí?“ vyzvídala ustaraně Chrissie.

„Je tu alespoň naděje,“ ujišťovala ji Tessa.

„Mohli by si dokonce myslet, že Harry odjel z města už včera, ještě než postavili zátarasy.“

Tessa souhlasila, ale věděla – a podezírala dívenku, že ona to ví také –, že šance jsou malé. Kdyby si Sam a Harry byli jistí, že jejich trik s podkrovím vyjde, alespoň tak, jak předstírali, určitě by tam schovali i Chrissie a nehnali by ji do bouřlivého, strašidelného světa Moonlight Cove.

Vyjeli výtahem zpátky do druhého patra, kde Sam zrovna skládal žebřík a zajišťoval padací dvířka. Moose je se zájmem pozoroval.

„Pět čtyřicet pět,“ poznamenala Tessa při pohledu na hodinky.

Sam popadl konzoli, kterou předtím ze skříně odstranil, aby mohl stáhnout schody, a znovu ji nasadil do úchytů. „Pomozte mi tam nandat zpátky ty šaty.“

Košile a kalhoty, pořád ještě na ramínkách, ležely na posteli. Pracovali jako parta amatérských hasičů, kteří si podávají kbelíky vody, a rychle uvedli skříň do původního stavu.

Tessa si všimla, že silným obvazem na Samově zápěstí prosakuje čerstvá krev. Rány se tou námahou otevřely. Ačkoli to nebyla smrtelná zranění, musela hodně bolet, a cokoli bude Sama v nejbližší době zeslabovat nebo trápit, sníží jejich šanci na úspěch.

Sam zavřel dveře a vydechl: „Panebože, je mi z toho nanic, když ho tu nechávám samotného.“

Tessa si oblékla koženou bundu a Chrissie vklouzla do Harryho nepromokavé větrovky, která jí byla veliká. Sam znovu nabil revolver. U Coltraneových vystřílel všechny náboje. Ale Harry vlastnil pětačtyřicítku revolver a pistoli osmatřicítku – obě si vzal nahoru do podkroví –, a měl taky krabici se střelivem, odkud si Sam nabral pár desítek nábojů do své osmatřicítky.

Zasunul zbraň do pouzdra, popošel k dalekohledu a pečlivě prozkoumával ulice, které ležely směrem na jih a na západ a vedly k Centrální škole. „Pořád je tam rušno,“ hlásil.

„Hlídky?“ zeptala se Tessa.

„A taky tam pěkně leje. Mlha je čím dál hustší.“

Díky bouřlivému počasí se snášel časný soumrak. Nad převalujícími se mraky stále prosvítalo slabé světlo, mokré stísněné město potáhl smuteční flór. Noc může padnout co nevidět.

„Pět padesát,“ upozornila Tessa.

„Jestli je pan Talbot na začátku toho seznamu, mohou tu být každou chvíli,“ ozvala se Chrissie.

„Tak dobře,“ řekl Sam a odvrátil pohled od dalekohledu. „Jdeme.“

Tessa a Chrissie za ním vyšly z ložnice. Seběhli po schodech do prvního patra.

Moose si přivolal výtah.

3

Shaddack byl opět dítětem.

Křižoval Moonlight Cove, od moře k pahorkům, z Holliwell Road na Paddock Lane, od západu k východu, od severu k jihu. Snad nikdy neměl tak dobrou náladu. Měnil trasu své hlídky, především aby se ujistil, že obsáhne každý blok každičké ulice ve městě; pohled na všechny ty domy i občasné chodce v něm vyvolával pocit, jaký nikdy předtím nepoznal. Brzy budou jeho, takoví, jak si přeje on.

Naplnilo ho vzrušené očekávání, podobné tomu, které naposled zažil v dětství na Štědrý večer. Moonlight Cove bylo hračkou a během několika hodin, až odbije půlnoc, až se temný svatvečer překulí v Boží hod, čeká ho s tímhle nádherným dárkem spousta legrace. Užije si jako nikdy předtím, bude se oddávat hrám, které si už dávno chtěl zkusit, ale které si musel odpírat. A ať jsou ty hry jakkoli krvavé či jinak odporné, nebudou žádní soudci, žádní arbitři či úřady, kteří by ho mohli potrestat.

A jako děcko šmátrající tajně ve skříni, aby čmajzlo tátovi z kabátu pár drobných na zmrzlinu, byl tak naprosto unesený úvahami o odměně, že vlastně zapomněl na možnost katastrofy. Minutu po minutě se mu hrozba regresivistů vytrácela z paměti. Ne že by úplně zapomněl na Lomana Watkinse, ale nebyl s to si přesně vybavit, proč se vlastně před šéfem policie v domě paní Parkinsové celý den schovával.

Víc než třicet let nepřetržité sebekontroly od chvíle, kdy zavraždil rodiče a Běžícího jelena, třicet let usilovného a pevného uplatňování duševních a fyzických schopností, potlačování potřeb, přání a tužeb, nahrazovaných prací, ho nakonec přivedlo na pokraj splnění životních snů. Nesměl pochybovat. Pochybovat o svém poslání nebo si dělat starosti s tím, co přinese, by znamenalo pochybovat o posvátném osudu a urazit velké duchy, kteří si ho oblíbili. Nebyl vůbec schopný vidět druhou stránku mince. Přestal si připouštět byť sebemenší myšlenku na jakoukoli pohromu.

V bouři tušil velké duchy.

Cítil, jak se tajně pohybují městem.

Jsou tady, aby se stali svědky jeho nanebevstoupení, dosednutí na trůn osudu.

Od chvíle, kdy zavraždil matku, otce a Indiána, nesnědl ani ždibíček kaktusového cukroví, ale během let se stal obětí divokých závanů vzpomínek. Přicházely k němu neočekávaně. V jednom okamžiku se pohyboval na tomto světě, o chvíli později se mohl octnout na jiné planetě, v děsivé existenci paralelní s tou, k níž ho dovádělo kaktusové cukroví, ve skutečnosti plné drsných i něžných barev zároveň, kde každý předmět měl zdánlivě víc úhlů a rozměrů než na Zemi, kde si připadal podivně beztížný, nadnášel se jako héliový balón a kde k němu promlouvaly hlasy duchů. V roce následujícím po vraždách byly tyto záblesky časté, zasahovaly ho dvakrát týdně, pak během celého dospívání postupně ztrácely na četnosti – i když ne na intenzitě. Tahle snová údobí, v nichž míval amnézii, jakési okno, obvykle trvala hodinu či dvě, ale občas ho uchvátila na půl dne. V rodině a u učitelů získal pověst samotářského dítěte. Všichni s ním cítili, přirozeně, protože se domnívali, že ta netečnost je důsledkem traumatu, jež prožil.

Teď se na své pouti ulicemi pozvolna dostával do stavu jako po požití kaktusového cukroví. Ano, neočekával návrat vzpomínek, mihly se mu vědomím, ale jinak než dřív. Svým způsobem do nich… vplul, hlouběji a hlouběji se do nich nořil. S přibývajícím časem se zvyšovalo i podezření, že tentokrát nebude tvrdě vržen zpět z říše vyššího vědomí. Odteďka bude žít v obou světech, tak, jak žijí velcí duchové, stane se součástí vyšší i nižší existence. Dokonce ho napadlo, že právě prožívá konverzi sebe samého, tisíckrát hlubší než tu. kterou procházejí obyvatelé Moonlight Cove.

V tomhle exaltovaném stavu bylo pro Shaddacka všechno zvláštní a okouzlující. Mihotavá světla města zalitého deštěm vypadala jako drahokamy rozstřikované padající temnotou. Stříbřitá krása deště ho překvapovala stejně jako rychlé pohasínání nesmírně bouřlivé šedé oblohy.

Když zastavil na křižovatce Paddock Lane a Saddleback Drive, dotkl se prsou a ucítil na řetízku telemetrické zařízení. Na chvilku si nemohl vybavit, k čemu slouží, zdálo se mu záhadné a nádherné zároveň. Pak si vzpomněl, že tohle zařízení monitoruje a vysílá tlukot jeho srdce. Je účinné na vzdálenost osmi kilometrů a pracuje, dokonce i když je někde v budově. Kdyby se příjem jeho tepu v jednotce v New Wave přerušil na více než minutu, Slunce podle programu vyšle příkaz k destrukci mikrovlnnému vysílači a jeho prostřednictvím i mikrosférám implatovaným Novým lidem.

Za pár minut logika rozpomínání vyprchala. Dotkl se toho zařízení, pocítil, jak je to mocný předmět, když jeho nositel drží v rukou životy ostatních, a dítě s velkou obrazotvorností v něm rozhodlo, že to musí být nějaký amulet, který mu věnovali velcí duchové. Je to jistě další znamení, že stojí nohama na dvou březích, jednou v obyčejném světě tuctových lidí, druhou v království velkých duchů, božstev kaktusového cukroví.

Pomalý proud vzpomínek jako zvolna podávaná medicína ho odnesl zpátky do dětství, přinejmenším do těch sedmi let, která žil jako otrok Běžícího jelena. Byl dítětem. A byl polobohem. Byl miláčkem měsíčního jestřába, takže mohl dělat cokoli a komukoli, komukoli. Jel dál a cestou fantazíroval o tom, co všechno může udělat… a komu.

Sem tam se pousmál, občas se ostře uchechtl, oči mu žhnuly jako krutému a zkaženému klukovi, který pozoruje následky požáru na zajatých mravencích.

4

Moose se motal kolem a vrtěl ocasem tak rázně, div mu neuletěl. Chrissie čekala se Samem a Tessou v kuchyni, až ještě trochu vykrvácí světlo dohasínajícího dne.

„Tak dobře,“ kývl Sam nakonec. „Držte se při sobě a dělejte, co vám řeknu.“

Dlouze se na Tessu a Chrissie zadíval, než opravdu otevřel dveře. Beze slova se k sobě přitulili. Tessa políbila Chrissie na obličej, Sam políbil ji a Chrissie mu polibky vrátila. Nikdo jí nemusel říkat, proč má každý v sobě tolik lásky. Jsou lidé, skuteční lidé, dokážou dát najevo své city, a tahle schopnost je velmi důležitá, protože než uplyne noc, nemusí už mít s lidmi nic společného. Možná že již nikdy nepocítí to, co cítí člověk, takže tahle chvíle má cenu zlata. Kdo ví, jakými smysly jsou vybaveny tamty tajuplné améby? Kdo o to stojí to vědět?

Kromě toho nedojdou-li do Centrální školy, bude to proto, že narazí na pátrací skupinu nebo na bubáky, a ti je uzemní. Takže teď mají poslední možnost říci si sbohem.

Nakonec je Sam vyvedl na verandu.

Chrissie za všemi třemi opatrně zavřela dveře. Moose se ani nepokoušel dostat se ven. Byl poslušný pes, příliš hrdý na tak laciné triky. Ale strkal čenich do úzké mezery, šťouchal do ní a snažil se děvčátku olizovat ruku. Bála se, aby mu nepřiskřípla čumák. Na poslední chvíli couvl a dveře zaklaply.

Sam je vedl dolů po schodech přes dvůr k stavení, které sousedilo z jižní strany s Harryho domem. Všude bylo zhasnuto. Chrissie doufala, že nikdo není doma, ale v duchu počítala s tím, že za jedním oknem je neznámá obluda, pronikavě na ně hledí a zálibně pomlaskává.

Déšť se zdál proti včerejší noci chladnější, ale to mohlo být proto, že právě vyšla z vytopeného, suchého domu. Západní oblohu ještě stále zalévala bledá, našedlá záře. Ostré ledové kapky jako by rvaly poslední světlo z mraků, snášely ho na zem a strhávaly s sebou hlubokou, mokrou temnotu. Ještě než dorazili k plotu, Chrissie vděčně ocenila velkou nepromokavou větrovku s kapucou, přestože v ní vyvolávala pocit, že si hraje jako nějaké mrně na dospěláky a strojí se do máminých šatů.

Byl to jen laťkový plot, nebylo těžké ho přelézt. Obě šly za Samem přes sousedův zadní dvorek k dalšímu ohrazení. Chrissie s Tessou v patách už ho zdolala, když si náhle uvědomila, že jsou vlastně u Coltraneových.

Pohlédla k temným, prázdným oknům a zaplavila ji úleva. Protože kdyby se tam svítilo, znamenalo by to, že někdo objevil, co zbylo z Coltraneových po střetnutí se Samem.

Cestou k dalšímu plotu přemohl Chrissie strach, že Coltraneovi nějak oživli, i když do nich Sam napálil všechnu munici, že stojí v kuchyni a přesně v téhle chvíli pozorují z okna svého mstitele a jeho dva společníky. Už už otvírají zadní dveře. Očekávala, že se k nim ze tmy přiblíží, budou chřestit kovovými pažemi a manipulovat masivníma rukama, plechová verze zombie ze starých filmů. Na hlavách se jim budou pořád dokola točit miniaturní antény a z ventilů v těle bude syčet pára.

Ten strach jí musel svázat nohy, protože Tessa do ní málem zezadu narazila a pak ji trochu popostrčila, aby zrychlily. Chrissie se přikrčila a pospíchala k jižnímu konci dvora.

Sam jí pomohl přelézt tepaný kovový plot s tyčkami zakončenými jako kopí. Nejspíš by se nabodla, kdyby ho měla zdolávat sama. Chrissie na rožni…

V další vilce byli lidé doma a Sam se schoval za keře, aby se zorientoval, než půjdou dál.

Když přelézala poslední plot, odřela si poraněnou ruku, přestože ji měla zafačovanou. Bolelo to, ale stiskla zuby a vůbec si nepostěžovala.

Nakonec se dostali z dosahu větví morušovníku a Chrissie se zadívala na dům vzdálený necelých šest metrů. Zírala na čtyři lidi za kuchyňským oknem. Připravovali společně večeři – pár ve středních letech, šedovlasý muž a asi patnáctiletá dívka. Zajímalo ji, jestli jsou konvertovaní. Měla dojem, že ne, ale kdo si mohl být jistý. Od té doby, co se roboti a bubáci chytře přestrojují za lidi, nemůže člověk věřit nikomu, ani nejlepšímu příteli… ani vlastním rodičům. Je to vlastně totéž, jako by je přemohli mimozemšťané.

„I kdyby se podívali ven, neviděli by nás,“ ujistil je Sam. „Pojďme.“

Chrissie vyšla z úkrytu pod morušovníkem a přes otevřený trávník se za Samem pustila k hranici další parcely. Děkovala Bohu za mlhu, která každou minutou houstla.

Konečně dorazili k domu na konci bloku. Na jihu jeho zahrada sousedila s Bergenwood Way, příčnou ulicí, vedoucí dolů ke Conquistadoru.

Když byli asi ve dvou třetinách trávníku, necelých šest metrů od ulice, vynořilo se v kopci auto a pustilo se dolů. Podle Samova příkladu padla Chrissie jak dlouhá tak široká do mokré trávy, protože poblíž nerostl žádný morušovník ani keř, za který by se mohli skrýt. Kdyby se snažili dostat dál, řidič by se mohl příliš přiblížit a zahlédnout je, zatímco by se marně pokoušeli nalézt úkryt.

Na Bergenwood Way chyběly lampy, měli štěstí. Ze západní oblohy zmizelo poslední slabé světlo – další požehnání.

Vůz se přibližoval pomaloučku, buď kvůli špatnému počasí, nebo proto, že jeho osádka patřila k hlídkám. Paprsky světlometů se rozpíjely v mlze, takže se zdálo, jako by zářila vlastní radiací. Odhalovaly i předměty na dvorech po obou stranách silnice a společně s pomalu vířícími přízemními světélkujícími mraky zkreslovaly tvary. Vtom někdo vzadu rozsvítil silnou baterku. Přejížděl jí trávníky před domy s vchody vedoucími na Bergenwood Way i ty v postranních ulicích. Na okamžik nasměroval paprsek na odvrácenou jižní stranu. Klidně by se mohli otočit a propátrávat i severní stranu Bergenwood Way.

„Zpátky,“ sykl ostře Sam. „Ale držte se při zemi a plazit se, plazit.“

Auto dojelo ke křižovatce, asi půl bloku nad nimi.

Chrissie se plížila za Samem, ne tou cestou, kudy přišli, ale k nedalekému domu. Neviděla nic, kam by se Sam mohl schovat, protože zábradlí zadní verandy bylo pěkně odkryté a chyběly i velké keře. Možná že chce proběhnout kolem domu, dokud hlídka nepřejede. Ale nemyslela si, že by to ona s Tessou zvládly včas.

Pohlédla přes rameno a tam spatřila světlo baterky. Stále ohmatávalo přední trávníky a prostor mezi domy po levé straně ulice. Nicméně museli počítat i s reflektory, za pár vteřin omyjí právě tenhle trávník.

Napůl se plížila, napůl se rychle klouzala po břiše, i když bezpochyby rozmačkávala slimáky a žížaly, pasoucí se v mokré trávě, což bylo nesnesitelné pomyšlení. Dorazila k betonovému chodníčku blízko domu – a zjistila, že se Sam ztratil.

Zastavila se na všech čtyřech a rozhlížela se.

„Schody do sklepa, miláčku. Pospěš si!“ pobídla ji nečekaně Tessa.

Doškrábala se kousek dopředu a objevila pár schodů vedoucích ke sklepu. Sam se krčil dole, kolem něj bublala dešťová voda, kterou chrlila odtoková roura před zavřenými dveřmi do sklepa. Chrissie zmizela pod úroveň země a Tessa za ní. V několika vteřinách přejelo světlo baterky zeď domu a chvilku se jim chvělo nad hlavami na betonovém okraji schodiště.

Choulili se k sobě v tichu, nehybně, minutu, dvě, dokud světla nezmizela a auto nepřejelo. Chrissie si byla jistá, že někdo uvnitř domu je slyšel, že dveře za Samem se každou vteřinou prudce otevřou, že něco na ně vletí, příšera –napůl vlk, napůl kompjútr, vrčící a pípající, ústa plná blýskavých zubů a programových klíčů – a řekne něco na způsob: „Chcete-li být zavražděni, prosím, zmáčkněte tlačítko ENTER a pokračujte.“

Ulevilo sejí, když nakonec Sam zašeptal: „Jdeme.“

5

Přešli trávník Bergenwood Way. Tentokrát byla ulice příjemně opuštěná.

Přesně jak Harry předpověděl, vedl podél Bergenwood kamenný odvodňovací kanál. Podle Harryho, který si v něm v dětství hrál, byl kanál asi devadesát centimetrů široký a možná půldruhého metru hluboký. Soudě podle těchto údajů výška dešťové vody buď dosahovala třiceti nebo i více centimetrů. Prudký, skoro černý proud jen občas odhalil pod temným vírem dno koryta.

Kanál nabízel podstatně méně nápadnou cestu než otevřená ulice. Šli kousek do kopce, dokud po několika metrech nenarazili na místo, kde byly ve zdi uchycené kovové skoby. Harry tvrdil, že je najdou každých třicet metrů na otevřených úsecích kanálu. Sam sestoupil první, Chrissie po něm a Tessa jako poslední.

Sam se ohnul, aby schoval hlavu pod úroveň ulice, Tessa se musela shýbnout o trochu méně, ale Chrissie mohla jít vzpřímeně. Když je vám jedenáct, má to také své výhody, zvláště když prcháte před vlkodlaky nebo dravými vetřelci, roboty či nacisty, a ona už utíká celých čtyřiadvacet hodin, před těmi třemi, ne před nacisty, díkybohu, ačkoli kdo ví, co se stane příště.

Proudící voda studila do chodidel a lýtek. Udivilo ji, že ačkoli dosahuje sotva ke kolenům, má tak povážlivou sílu. Strkala a tahala neúnavně, jako by to byla živá věc s podivnou touhou podrazit jí nohy. Nehrozilo jí, že upadne, dokud stojí na jednom místě s nohama široce rozkročenýma, ale nebyla si jistá, jak dlouho dokáže udržet rovnováhu, až vyrazí. Koryto se svažovalo prudce dolů. Staré kamenné dno bylo po desetiletích deštivých údobí vyhlazeno proudy odtékající vody. Díky této kombinaci byl kanál úplně nejlepší věc hned po vodní skluzavce v zábavním parku.

Když upadne, smete ji to dolů, jen půl bloku od strmého srázu, kde se kanál rozšiřuje a padá prudce přímo do země. Harry říkal cosi o bezpečnostních mřížích, které rozdělují průchod na úzké otvory těsně nad svislým svodem dešťové vody, ale představovala si, že kdyby ji to tam smetlo a ona se spoléhala na mříže, ukáže se, že buď chybějí, nebo jsou prorezavělé tak, že jimi začíná pád na dno. Systém ústí na povrch až dole pod útesy, pak vede kousek přes pláž a odevzdává vodu písku, nebo při přílivu přímo moři.

Nedělalo jí žádné potíže představit si sama sebe, jak se bezmocně potácí a svíjí, dusí se hnusnou vodou, zoufale, ale neúspěšně hrabe v kamenném korytu po nějakém záchytném bodě, střemhlav padá pár set metrů, tluče se o zdi šachty, kosti se jí lámou a hlava rozbíjí na maděru, když dopadne na dno…

Dobře, ano, tohle všechno si mohla představovat, ale náhle neviděla sebemenší důvod, proč by něco takového měla dělat.

Naštěstí je Harry na ten problém upozornil, takže Sam byl připravený. Pod bundou schovával starý provaz, který sebral v garáži. Odmotal kus a ujišťoval je, že je dost silný. Chrissie doufala, že má pravdu. Uvázal si ho kolem pasu, než opustili dům. Teď prostrčil druhý konec Chrissieiným páskem a uvázal ho také kolem pasu Tesse. Nechal mezi každým z nich asi metr a půl volného provazu. Kdyby jeden spadl – a bylo daleko nejpravděpodobnější, že spadne Chrissie a bude smetena k mokré a krvavé smrti –, druzí se mohou držet a čekat, až se zas postaví na nohy.

V každém případě to byl plán-.

Bezpečně spojeni začali sestupovat kanálem. Sam a Tessa se sklonili, aby projíždějící hlídky nemohly vidět, jak se jim nad úrovní kamenného okraje bimbají hlavy, a Chrissie se malinko nahrbila, jen aby udržela nohy široce rozkročené, trochu jako včera v noci, když přikrčená cupkala tím tunelem pod loukou.

Podle Samových instrukcí oběma rukama držela provaz před sebou, namotávala si smyčku, aby na něj nešlápla, když se k Samovi přiblížila, pak lano zase popouštěla, jakmile pár kroků zaostala. Tessa za ní dělala totéž. Chrissie cítila na břiše jemný tah lana.

Směřovali k můstku přes stoku o půl bloku níž. Kanál vstupoval do země na Conquistadoru a zůstal v podzemí nejen pod křižovatkou, ale ještě celé dva bloky dál. Na povrch se vynořil až na Roshmore. Chrissie spatřila před Samem ústí roury a vůbec se jí nelíbila. Byla kulatá, spíš betonová než kamenná, širší než obdélníkový průřez kanálu, měla bezpochyby kolem metru a půl v průměru, takže se dělníci snadno dostanou dovnitř a mohou uklidit, když už se zahlcuje odpadky. Nicméně ani tvar ani rozměr nebyly pravým důvodem jejích pocitů. Mohla za ně absolutní tma, z níž se jí ježily chlupy na krku, protože byla temnější než esence noci na dně samotného odvodňovacího kanálu –absolutně, ale absolutně černá. Zdálo se, že pochodují do rozevřené tlamy prehistorické obludy.

Přes Bergenwood Way přejelo pomalu auto, druhé po Conquistadoru. Paprsky reflektorů se lámaly o postupující hradbu mlhy, noc sama zdánlivě zářila, kousek z toho podivného osvětlení dosáhl až k proudu vody. Nic však neproniklo do ústí stoky.

Když Sam překročil práh tunelu a po dvou krocích se jí zcela ztratil z očí, Chrissie šla za ním bez váhání, ale ne bez úzkosti. Pokračovali pomalým tempem, protože trativod se prudce svažoval a dno měl kulaté a daleko zrádnější než kamenný odvodňovací kanál.

Sam měl baterku, ale Chrissie tušila, že ji nechce použít u ústí tunelu. Záblesk by mohl přilákat pozornost hlídky.

Trativod byl naprosto temný jako břicho velryby. Ne že by věděla, jak vypadá uvnitř břicho velryby, ale pochybovala, že by bylo vybavené lucernami, nebo dokonce nočními světýlky s kačerem Donaldem, jaké měla ona, když byla o pár let mladší. Představa velrybího břicha seděla – vzbuzovala v ní hrůzostrašný pocit, že ta roura je skutečný žaludek a valící se voda trávicí šťávy a že tenisky a nohy v džínách se rozpouštějí v záplavě žíraviny.

Pak upadla. Nohy jí po něčem sklouzly, nejspíš po houbě, která roste na dně a drží se tak pevně betonu, že ji ani proud vody neodtrhne. Pustila se provazu a zamávala rukama ve snaze získat ztracenou rovnováhu, ale padala, padala s velkým cákáním, až náhle zjistila, že ji unáší voda.

Měla natolik všech pět pohromadě, že nevykřikla. Výkřik by přivolal hlídky – nebo něco daleko horšího.

Lapala po dechu, plivala, jak se jí voda dostala do úst, až zakopla o Samovu nohu a podtrhla mu ji. Cítila, že i on padá. Sevřel ji strach, jak dlouho tam všichni budou ležet, mrtví a rozkládající se, na dně dlouhého kolmého kanálu, pod srázem, než se nafouknou a vyvalí se jejich purpurové pozůstatky.

V temné hrobce uslyšela i Tessa, že děvčátko spadlo, a okamžitě se zastavila. Rozkročila se co nejvíc, tak pevně, jak jen mohla na svažujícím se zaobleném dnu, a oběma rukama chytila záchranné lano. Ve vteřině se provaz napnul, jak Chrissie smetla voda.

Sam zaklel a Tessa pochopila, že to dívku unáší k němu. Na chvilku se na provaze udělala volná smyčka, ale pak se znovu napjal a táhl Tessu dopředu. Věděla, co to znamená: Sam ztratil rovnováhu, naklonil se dopředu a pokouší se udržet na nohou, aby mu je Chrissie nepodtrhla. Kdyby to do divokého proudu smetlo i Sama, tak by provaz stáhl taky Tessu.

Slyšela vpředu spoustu cákání. A slabé Samovo klení.

Voda stoupala. Nejprve si myslela, že se jí to jen zdá, ale pak pochopila, že příval vody opravdu dosáhl ke kolenům.

Nejhorší byla ta prokletá tma, která znemožňovala zjistit, co se vlastně děje.

Náhle ji to mrštilo dopředu. Dva, tři – pane Bože – půl tuctu kroků.

Same, nepadej!

Škobrtla, skoro ztratila rovnováhu, bylo jí jasné, že jsou na pokraji katastrofy. Zapřela se na laně, zaklonila se dozadu, využívala toho, jak je napjaté, aby získala stabilitu. Modlila se k Bohu, aby vydržela a nenechala se násilím odvléci.

Naklonila se ještě víc. Lano se jí zařízlo v pase a táhlo. Bez smyčky, kterou by mohla rukama popustit, nedokázala udržet delší kus provazu.

Tlak vody na záda a na nohy vzrůstal.

Nohy jí podklouzly.

Jako videopáska, která se odvíjí zvýšenou rychlostí, letěly jí hlavou podivné myšlenky, desítky nápadů v pár vteřinách, spontánní a v mnohém překvapivé. Uvažovala o životě, o přežití, o tom, že nechce umřít, ale to nebylo to, co ji ohromovalo, přemýšlela o Chrissie, nemůže přece to děvčátko nechat na holičkách. V duchu viděla velmi přesný obrázek sebe s Chrissie, jak spolu kdesi v útulném domě žijí jako matka s dcerou, a udivilo ji, jak moc si to přeje. Pak se jí to zdálo špatné, protože Chrissieiny rodiče nezemřeli, alespoň pokud ví, třeba nejsou beznadějně změněni, protože konverze – ať je to co je –může být vratná. Chrissieina rodina se možná zase sejde. Tessa však nechtěla tenhle obrázek vidět. Nezdál se jí ani tak pravděpodobný jako to, že by žily s Chrissie. Ale stát by se to mohlo. Pak jí do myšlenek vnikl Sam, skutečnost, že vlastně neměla možnost se s ním milovat, a to ji polekalo, protože i když byl přitažlivý, opravdu ji předtím nenapadlo, že by ji vábil nějakým romantickým způsobem. Samozřejmě, nezdolná odvaha, kterou prokázal tváří v tvář duševnímu zoufalství, imponovala, a jeho perfektně promyšlené čtyři důvody k životu byly pro ni fascinující výzvou. Mohla by mu poskytnout pátý? Mohla by nahradit Goldie Hawnovou…? Dokud nebalancovala na hranici smrti, neuvědomila si, jak moc ji Sam přitahuje.

Nohy jí znovu podklouzly. Pod vířící vodou bylo dno daleko víc kluzké než v kamenném korytě, jako by z betonu vyrůstal nějaký mech. Tessa se pokoušela zapřít se patami.

Sam klel a sotva popadal dech. Chrissie se zakuckávala.

Hloubka vody uprostřed tunelu stoupla na čtyřicet až pětačtyřicet centimetrů.

O chvilku později sebou lano cuklo ještě víc a nakonec se naprosto uvolnilo.

Provaz se přetrhl. Sam a Chrissie byli smeteni dolů do tunelu.

Bublání, pleskání a víření vody se odráželo od zdí, jedna ozvěna přehlušovala druhou. Tesse bušilo srdce tak hlasitě, že ho slyšela, ale pořád vnímala jejich výkřiky, jak je unášel proud. Pak na jeden hrozný okamžik zmlkli.

Chrissie zakašlala. Jen pár kroků od ní.

Blesklo světlo baterky. Sam kryl dlaní žárovku.

Chrissie se držela u stěny tunelu, kde na ni nemohl tlačit nejdivočejší proud, záda a dlaně obou rukou opírala do zdi.

Sam stál s nohama široce rozkročenýma. Voda mu kolem nich vířila a proudila. Otočil se. Pohlédl nahoru.

Provaz se nepřetrhl, to jen ochablo pnutí, protože Sam i Chrissie znovu získali rovnováhu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se šeptem Chrissie.

Přikývla a přitom vyplivovala špinavou vodu, které se nalokala. Kroutila zhnuseně obličejem, znovu odplivla, jednou, dvakrát a pak si oddychla.

Sam pohlédl na Tessu a zeptal se: „V pořádku?“

Nemohla mluvit. V hrdle jí narostl knedlík. Párkrát polkla a zamrkala. Zpožděná vlna úlevy jí projela tělem a trochu zmírnila téměř neúnosný tlak v prsou. Konečně promluvila: „Okej. Jsem v pořádku.“

6

Samovi se ulevilo, když se dostali na konec stoky bez další kolize. Na chvilku se zastavil při ústí a šťastně pohlédl na nebe. Protože byla hustá mlha, nemohl skutečně spatřit oblohu, ale v technickém smyslu slova ji viděl. Zalil ho pocit úlevy, že je znovu na čerstvém vzduchu, i když pořád po kolena v bahnité vodě.

Stáli prakticky v řece. Buď zhoustl déšť nad vzdálenými pahorky na východním okraji města, nebo se zhroutila nějaká hráz v odvodňovacím systému. Vody rychle přibývalo, až sahala Samovi do poloviny stehen a Chrissie skoro do pasu. Z kanálu se rostoucí silou valila záplava. Každou vteřinou bylo obtížnější udržet se v tom vodopádu.

Otočil se, podal děvčátku ruku a přitáhl je k sobě: „Odtud tě budu držet pevněji.“

Přikývla.

Noc byla temná jako hrob a dokonce pár centimetrů od obličeje viděl Sam pouze nejasné obrysy. Když pohlédl na Tessu, která stála kousek za dívkou, byla jen o něco víc než černý stín a vlastně to vůbec nemusela být Tessa.

Přitáhl si Chrissie k sobě a znovu se zadíval dopředu.

Tunel se táhl ještě dva bloky, než se vylil do otevřeného kanálu, lemujícího další blok, přesně tak, jak si Harry z dětství pamatoval. Přes všechna varování i výtky si v odvodňovacím systému jako malý hrával – díky Bohu za neposlušné děti!

Jeden blok před nimi napájelo kamenné koryto další stoku. Tahle roura podle Harryho končila u ústí dlouhého příčného odvodňovacího příkopu na západním konci města. V posledních třech metrech svažujícího se hlavního potrubí by měla být řada pevných mříží od podlahy ke stropu, vzdálených asi třicet centimetrů od sebe, které vytvářely zábranu, jíž může projít pouze voda a menší předměty. Člověk prakticky nemohl být smeten k šedesát metrů hlubokému spádu.

Ale Sam nechtěl riskovat. Už žádné pády. Kdyby je to spláchlo až k záchranným bariérám a oni by šťastnou náhodou neměli přelámané kosti a dokázali by se postavit na nohy a pohnout, cesta zpátky dlouhým potrubím, strmým svahem proti síle proudící vody, nepatřila k údělu, který by si vybral.

Celý život cítil, že nesplňuje očekávání lidí. Přestože mu bylo jen sedm, když matka zahynula při autonehodě, vždycky se v souvislosti s její smrtí užíral pocitem viny. Jako by ji mohl zachránit navzdory tomu, že byl malinký a seděl slisovaný vedle ní ve vraku auta. Později věděl, že nikdy nedokázal potěšit toho parchanta, věčně namazaného, ničemného, politováníhodného otce – a bolestně trpěl kvůli tomu selhání. Jako Harry i on cítil, že nechal na holičkách své lidi ve Vietnamu, ačkoli rozhodnutí opustit je učinili nadřízení, kteří měli daleko vyšší hodnost než on. Neměl na ně žádný vliv. Ani agenti FBI nezemřeli při společné akci kvůli němu, nicméně cítil, že nesplnil jejich očekávání. Selhal i u Karen, nějak, přestože mu lidé říkali, že je úplný blázen, když si myslí, že nese za její rakovinu sebemenší odpovědnost. Nemohl si pomoci, pořád byl přesvědčený, že kdyby ji miloval víc, usilovněji, našla by v sobě větší sílu a vůli, aby se přes tu nemoc přenesla. A Bůh ví, že naprosto nesplnil očekávání Scotta, svého syna.

Chrissie mu stiskla ruku.

Opětoval to stisknutí.

Vypadala tak maličká.

Před hodnou chvílí vedli v Harryho kuchyni dialog na tohle téma. Teď náhle poznal, že jeho smysl pro odpovědnost je vyvinutý tak, že to až hraničí s posedlostí. Ale pořád souhlasil s tím, co tvrdil Harry: Odpovědnost jednoho člověka k druhým, zvláště k přátelům a rodině, nemůže být nikdy přehnaná. Nikdy ho nenapadlo, že klíčový okamžik jeho života přijde, až bude stát skoro po pás v blátivé vodě v odvodňovacím kanálu, na útěku před nepřítelem – lidským i nelidským zároveň –, ale bylo tomu tak. Poznal, že jeho problém nespočívá v ochotě, s jakou na sebe bere břemeno odpovědnosti, či neobvyklé váze toho břemena, kterou si přeje nést. Krucinál ne, on jen dopustil, že smysl pro odpovědnost u něj převážil schopnost vyrovnat se s nezdarem. Každý člověk čas od času selže a leckdy ten nezdar nezávisí ani na člověku samém, je to prostě osud. Když selhal, měl se naučit žít dál, těšit se z toho, že může dýchat. Nezdar by mu neměl dovolit vzdát se každodenních radostí. Takové odvrácení od života je rouhání, jestliže člověk věří v Boha – a úplná hovadina, když nevěří. Je to, jako by říkal: „Člověk selhává, ale já nesmím, protože jsem víc než obyčejný smrtelník, patřím někam mezi anděly a Boha.“ Teď viděl, proč ztratil Scotta, protože ztratil lásku k životu, smysl pro humor, přestal s chlapcem sdílet společné zájmy, přestal se starat, jestli si v něčem rozumějí – neudělal nic, aby zastavil Scottův sestup k nihilismu, jakmile ten pád začal.

V této chvíli, kdy se zas pokoušel spočítat své důvody k životu, měl seznam náhle víc než čtyři položky. Měl jich stovky. Tisíce.

Celé tohle poznání mu svitlo náhle a nečekaně, zatímco svíral Chrissieinu ručičku, jako by se běh času natáhl nějakou fintou relativity. Pochopil, že když se mu nepodaří zachránit děvčátko nebo Tessu, ale on sám se z té šlamastyky dostane, bude se radovat ze své záchrany a bude žít dál. Ačkoli jejich situace byla temná a vyhlídky i naděje malé, nálada se mu zvedla a skoro se rozchechtal nahlas. Živá noční můra nad Moonlight Cove jím dokonale otřásla, vyburcovala v něm důležité pravdy, které jsou jednoduché a které mohl vidět i v těch nekonečných trýznivých letech. Jenže byl natvrdlý a zahleděný příliš do sebe. Teď je s povděkem a navzdory předchozí slepotě přijal. Možná že pravda je vždycky jednoduchá, když ji člověk objeví.

Ano, dobře, možná že teď bude pokračovat, dokonce i když selže co do odpovědnosti k druhým, dokonce i když ztratí Chrissie a Tessu – ale, doprdele, copak je hodlá ztratit? Ať ho čert vezme, jestli ano!

Držel Chrissieinu packu a opatrně se posouval kamenným kanálem, vděčný za drsný povrch. Voda v něm vzbuzovala pocit, že se vznáší, přestože musel tahat nohy po dně.

V necelé minutě došli k soustavě kovových tyčí, které byly zacementované ve zděné konstrukci kanálu. Tessa se k nim přidala a chvilku tam všichni svírali kusy železa, vděční za pocit jistoty a za kotvu, kterou poskytují.

Déšť náhle ustal. Sam byl připravený jít dál. Dával si pozor, aby nešlápl Tesse či Chrissie na ruku, vylezl po několika příčlích a rozhlédl se ulicí.

V mlze se nic nehýbalo.

Tahle část otevřeného řečiště přiléhala k Centrální škole v Moonlight Cove. Hřiště bylo jen pár metrů od něho a za otevřeným prostranstvím, sotva viditelná v temnu a mlze, stála budova, osvětlená jen dvěma mdlými bezpečnostními světly.

Parcelu vytyčoval plot vysoký necelé tři metry a spojený řetězy. Ale Sam se jím nedal zastrašit. Každý plot musí mít vrata.

7

Harry v podkroví doufal v nejlepší a očekával nejhorší.

Seděl opřený o zeď dlouhé neosvětlené komory v nejzazším koutě od padacích dvířek, kterými ho sem zvedli. V té místnosti nebylo nic, za co by se schoval.

Ale když někdo zajde tak daleko a vyklidí v ložnici celou skříň, sklopí dvířka, vysune schody a strčí hlavu dovnitř, možná že nebude tak přičinlivý, aby pátral ve všech koutech. Když v záblesku příruční svítilny uvidí holou podlahu a pavouky v pilné práci, možná že cvakne vypínačem a zmizí.

Což je samozřejmě absurdní. Každý, kdo si dá práci s tím, aby se vyšplhal do podkroví, všechno pořádně prohlédne, důkladně prozkoumá každý koutek. Ale ať ta představa byla absurdní či ne, Harry se jí držel. Dokázal si uchovat naději, dokázal jí trochu vymačkat i z toho nejslabšího výrazu, protože polovinu života byla naděje to jediné, co mu zůstalo.

Cítil se celkem pohodlně, byl na nevytopené podkroví připravený. Se Samovou pomocí si vzal vlněné ponožky, silnější tepláky, než obvykle nosil, a dva svetry.

Je to legrační, jak si spousta lidí myslí, že ochrnutí lidé v znehybnělých končetinách nic nevnímají. V některých případech to je pravda; všechny nervy jsou otupené, ztratily cit. Ale zranění páteře jsou stovky druhů. Lidé jsou zbaveni bolesti, ale rozsah citlivosti se případ od případu podstatně liší.

Harry, ačkoli ztratil schopnost užívat obě nohy a jednu ruku, pociťoval chlad i horko. Když ho něco píchlo, pořád si to uvědomoval – ne-li bolest, přinejmenším tupý tlak.

Po fyzické stránce vnímal mnohem míň než v dobách, kdy býval celým mužem, o tom není sporu. Ale všechny pocity nejsou fyzického původu. Přirozeně se z něj stal v určitém smyslu samotář, ale naučil se kompenzovat nedostatek lidského kontaktu. Pomáhaly mu knihy – otvíraly před ním svět. A dalekohled. Ale především pevná vůle vést co nejplnější život ho udržovala čilého psychicky i citově.

Jestliže tohle jsou jeho poslední hodiny, sfoukne svíčku bez hořkosti. Litoval toho, co ztratil, ale jako poklad uchovával to, co mu zůstalo. To bylo důležitější. Cítil, že když se vše pečlivě uváží, žil dobrý, hodnotný a drahocenný život.

Měl s sebou dvě zbraně. Revolver pětačtyřicítku a pistoli osmatřicítku. Jestli si pro něj do podkroví přijdou, obrátí proti nim pistoli a bude střílet, dokud nebude prázdná. Pak jim ještě nechá ochutnat celou dávku z revolveru, až na poslední náboj. Poslední náboj schová pro sebe.

Nebral si žádné zásoby střeliva. V takové situaci nemůže člověk s jednou rukou nabíjet natolik rychle, aby jeho úsilí nevyústilo ve víc než komickou tečku.

Bubnování deště na střechu polevilo. Zajímalo by ho, jestli je to jen chvilková pauza, nebo konečně přestává pršet.

Bylo by krásné vidět znovu slunce.

Víc než o sebe se bál o Moose. Chudák pejsek je dole sám. Jestli bubáci nebo jejich stvořitelé nakonec přijdou, snad psovi neublíží. A jestli přijdou do podkroví a donutí ho prohnat si hlavou kulku, snad Moose nezůstane dlouho bez dobrých lidí.

8

Loman objížděl Moonlight Cove. Město mu připadalo mrtvé i plné života zároveň.

Kdyby měl soudit podle známek obvyklého denního ruchu na malém městě, připomínalo prázdný lusk. Bylo natolik pusté, že se dalo srovnávat se strašidelným, sluncem vysušeným městem v srdci Mohavské pouště. V obchodech, hospodách, barech a restauracích nikdo neobsluhoval. Dokonce i Perézův rodinný podnik byl zavřený, tmavý. Nikdo se nenamáhal hledět si svých obchodů. Jedinými chodci v tom nečase byly hlídky a týmy, které prováděly konverzi. Podobně i policejní jednotky a dvoučlenné osádky v soukromých autech měly silnice samy pro sebe.

Nicméně město překypovalo zvráceným životem. Několikrát zahlédl podivné rychlé postavy, pohybující se tmou a mlhou, pořád tajuplné, ale daleko drzejší než předešlé noci. Když se zastavil nebo zpomalil, aby si prohlédl tyhle záškodníky, někteří se schovali v hlubokých stínech a upřeně si ho prohlíželi uhrančivýma žlutýma, zelenýma či žhnoucíma rudýma očima. Snad zvažovali, jaké mají šance, když napadnou černobílý vůz a jeho vytáhnou ven, ještě než sundá nohu z brzdy a ujede. Pozoroval je se vzrůstající touhou opustit auto a vykašlat se na šaty i další omezení lidské podoby, s niterným přáním následovat je do jejich jednoduššího světa, plného lovu, žrádla a páření. Pokaždé se od nich rychle odvrátil a jel dál, aby nepodlehli – nebo aby on nepodlehl – impulsívnímu jednání. Sem tam míjel domy hořící uvnitř děsivými, tajuplnými světly. Za okny se míhaly stíny postav tak groteskních a nadpozemských, že se mu zrychlil tep a zpotily dlaně, ačkoli byl od nich dostatečně vzdálený a pravděpodobně z dosahu jejich touhy. Nezastavil, aby prozkoumal, jaké příšery obývají tahle místa, nebo k čemu jsou určeny, protože cítil, že se podobají tomu, čím se stal Denny, a že jsou v mnoha směrech daleko nebezpečnější než kradoucí se regresivisté.

Teď žil ve světě povídek pana Lovecrafta, ve světě prvotních a kosmických sil, monstrózních bytostí plížících se nocí, kde je množina lidí zredukovaná na něco míň než stádo dobytka, kde židovsko-křesťanský vesmír milujícího Boha nahradili staří bohové, vedení temnými chtíči, krutostí a nikdy neuspokojenou žízní po moci. Vzduch, chuchvalce mlhy, stromy ponořené do stínů a deště, neosvětlené ulice a dokonce i hlavní tepny ozářené sodíkovými lampami, všechno obestírala pronikavá jistota, že se tuhle noc neděje nic dobrého… ale že se ještě může něco stát, a vůbec nezáleží, jak divoké a bizarní to bude.

Za dlouhá léta přečetl nepřeberné množství paperbacků a byl vlastně s autorem sci-fi příběhů Lovecraftem jedna ruka. Ne že by ho měl raději než Louise L’Amoura, protože L’Amour se držel spíš skutečnosti, zatímco H. P. Lovecraft hauzíroval s nemožným. Nebo tak se to alespoň tehdy Lomanovi zdálo. Teď věděl, že člověk je schopný vytvořit ve skutečném světě peklo srovnatelné s kterýmkoli ďábelským vynálezem, jaký si vysní spisovatel obdařený tou nejbujnější fantazií.

Lovecraftovské zoufalství a hrůza se přelily přes Moonlight Cove v přívalech daleko mohutnějších, než jsou ty, které spadly v nedávných deštích. Loman pojížděl změněnými ulicemi a v dosahu ruky na sedadle spolujezdce měl služební revolver.

Shaddack.

Musí najít Shaddacka.

Jak sjížděl po Juniper Lane, přibrzdil na křižovatce s Ocean Avenue. Ve stejné chvíli zastavilo na semaforech přímo proti němu jiné černobílé auto.

Na Ocean Avenue nebyl žádný provoz. Spustil okénko a pomalu se sunul křižovatkou k druhému hlídkovému vozu. Zastavil. Nedělilo je ani třicet centimetrů.

Podle čísla na dveřích nad znakem policejní stanice Loman poznal, že je to vůz Neila Penniwortha. Ale když se podíval postranním oknem, vůbec nespatřil mladého policistu. Viděl něco, co mohlo kdysi být Neilem Penniworthem, jen mlhavě lidskou postavu, osvětlenou žárovkami na přístrojové desce, ale spíš září z obrazovky přenosného počítače. Z Penniworthovy lebky se vinuly dvojité kabely, podobné tomu, který explodoval z Dennyho čela, aby chlapce připojil ještě těsněji ke kompjútru. A ačkoli světlo bylo slabé, zdálo se, že se jeden z těch výhonků plazí jako had skrz volant do přístrojové desky, zatímco druhý se spustil do zabudovaného počítače. Penniworthova lebka se také neuvěřitelně změnila, protáhla se dopředu a ježila se ostrými výběžky, které musely být jakýmisi čidly. Měkce svítily jako vyleštěný kov ve světle terminálu. Ramena se mladému policistovi rozšířila, na okrajích byla prapodivně hrbolatá a zašpičatělá. Vážně vypadal, jako by se zhlédl v nějakých vyumělkovaných robotech. Nedržel volant rukama, nejspíš žádné ruce neměl. Loman ho podezíral, že se právě stal součástí hlídkového vozu.

Penniworth k němu pomalu otočil hlavu.

V důlcích bez očí praskaly bílé proužky elektřiny, bez přestání se chvěly a třepetaly.

Shaddack tvrdil, že osvobození Nových lidí od pocitů jim propůjčuje schopnost využít mnohem víc přirozených mozkových sil, dokonce do té míry, že získají duchovní kontrolu nad formou a funkcí hmoty. Jejich vědomí teď diktuje formu. Aby unikli světu, v němž neexistují city, mohou si zvolit existenci podle svého přání – jen se nemohou vrátit ke Starým lidem, kterými bývali. Život kyborga je viditelně oproštěný od pocitů úzkosti, proto Penniworth našel uvolnění od strachu a tužeb v téhle nestvůrné inkarnaci.

Ale co teď cítí? Proč to udělal? Zůstal v tomhle změněném stavu, protože si to přál? Nebo je jako Peyser – chycený v pasti. Nemůže nabýt lidskou podobu z fyzických příčin, nebo mu to nedovolí určité vyšinutí psychiky? Na druhé straně, chce se vůbec vrátit?

Loman se natáhl pro revolver.

Článkovaná sonda proletěla dveřmi na straně řidiče Penniworthova auta. Aniž by porušila kov, protáhla se, jako by se část dveří roztavila a znovu zatáhla. Napůl organická sonda bouchla do postranního okna Lomanova vozu.

Šéf policie nedokázal odtrhnout oči od kabelu, revolver v jeho zpocené dlani uhnul.

Sklo neprasklo, ale náhle v něm zabublala skvrna velikosti čtvrtdolaru, roztavila se a sonda se sunula do vozu, přímo k Lomanovu obličeji. Byla vyzbrojena masitými přísavnými ústy jako úhoř, ale vytvořenými z kovu, s ostrými hroty zubů. Uvnitř vypadala jako ocel.

Sklonil hlavu, zapomněl na revolver a dupl na plyn. Chevrolet sebou cukl, pak mu proklouzla kola a silou, která Lomana vtlačila do sedadla, vyrazil na Juniper Lane.

Na okamžik se sonda mezi oběma vozy prodloužila, aby dosáhla kontaktu, otřela se Lomanovi o kořen nosu – a pak náhle zmizela, navinula se zpátky do auta, odkud přišla.

Jel jako šílenec až na konec Juniper Lane, než zpomalil a otočil se. Vítr, který se zvedl rychlou jízdou, fičel vyleptanou dírou po sondě.

Lomanův nejhorší strach se vytrácel. Tihle Noví lidé, kteří si nezvolili regresi, se nejspíš hodlají transformovat – nebo jsou na přání Shaddacka transformováni – do pekelných hybridů člověka a stroje.

Najdi Shaddacka. Zabij stvořitele a osvoboď zmučená monstra, která stvořil.

9

Chrissie čvachtala mezi Samem a Tessou rozbředlým trávníkem stadiónu. Místy ustoupila napitá tráva kusům bláta, které se dívce hlučně lepilo na boty, a jí připadalo, že vydává tak hlasité zvuky jako nějaký potrhlý vetřelec, plahočící se na velkých nohou opatřených přísavkami.

Pak ji napadlo, že v určitém slova smyslu patří dnes v noci k vetřelcům, jinému druhu bytostí, než je většina obyvatel Moonlight Cove.

Měli za sebou asi dvě třetiny cesty, když je zastavil ostrý výkřik. Prořízl noc stejně jasně, jako by ostrá sekyra rozštípla kus suchého dřeva. Nelidské hlasy stoupaly a klesaly, divoké a nepozemské zároveň, ale povědomé. Bylo to volání jedné z těch bytostí, o nichž se domnívala, že jsou vetřelci z jiných planet. Ačkoli déšť ustal, vzduch byl nasáklý vodou, a v téhle vlhkosti se nadpozemský křik dobře rozléhal, jako jasný zvuk vzdálené trubky.

A co bylo horší, na tohle volání odpověděl jiný hlas, nejspíš zvířete příbuzného druhu. Od jižního konce Paddock Lane až po Holliwell Road na severu se náhle rozlehlo přinejmenším půl tuctu podobných zmrazujících výkřiků. Vyrážely z vysokých pahorků na východě a od útesů nad mořem pouze pár bloků odtud směrem na západ.

Chrissie si přála být zase v té chladné neosvětlené stoce, v níž jí až do pasu bublala voda tak špinavá, že by mohla pocházet rovnou z pekelné koupelny. Ve srovnání s tím se tohle otevřené prostranství zdálo mnohem nebezpečnějším.

Jeden výkřik pohasl, druhý se zvedl, stále se přibližovaly.

„Pojďte dovnitř,“ naléhal Sam.

Chrissie si začínala připouštět, že by koneckonců nebyla nejlepší hrdinkou příběhů André Nortona. Byla k smrti vyděšená, promrzlá, oči zarudlé vyčerpáním, začínala se litovat a znovu pocítila hlad. Bylo jí zle a dobrodružství měla plné zuby. Toužila po vyhřátých pokojích a líně uplývajících dnech s bezvadnými knížkami a cestami do biografu a křupavými lineckými koláčky. V téhle době by skutečná hrdinka dobrodružných příběhů vymýšlela jednu válečnou lest za druhou a dokázala by ty bestie v Moonlight Cove zničit, našla by způsob, jak přeměnit lidi-roboty na neškodné automatické mycí linky, a neochvějně by postupovala na cestě stát se královnou říše, jíž by dali jednomyslně svůj hlas vážení a vděční občané.

Pospíchali na konec hřiště, oběhli bariéry a přelétli volné parkoviště vzadu za školou.

Nic je nepřekvapilo.

Děkuji ti Bože, tvá přítelkyně Chrissie.

Něco znovu zavylo.

Někdy to vypadá, že i Bůh má své zvrhlé sklony.

Škola měla vzadu šestery dveře. Pohybovali se od jedněch ke druhým, Sam zkoušel zámky ve světle baterky, kterou stínil dlaněmi. Viditelně nechtěl otevřít ani jedny, což ji rozladilo, protože se domnívala, že agent FBI je tak dobře cvičený, že v případě nebezpečí dokáže otevřít trezor v bance jedním plivnutím a obyčejnou sponkou.

Také zkoušel všechna okna a zdálo se, že mu to trvá věčnost, jak čučí na jednotlivé tabulky a svítí si na ně baterkou. Ne že by si prohlížel místnosti za nimi, ale zkoumal rámy a parapety.

U posledních dveří – jediných, které měly v horní části skleněnou výplň, ostatní byly jen slepé obdélníky kovu – Sam zhasl baterku a podíval se vážně na Tessu. „Myslím,“ zašeptal, „že tu není poplašný systém. Můžu se mýlit. Ale nejsou tu žádné bezpečnostní pásky na skle, a pokud jsem si mohl všimnout, ani elektrické kontakty podél rámů a u okenních rámů.“

„Jiné systémy neexistují?“ zeptala se Tessa.

„No, je ještě mobilní detekční systém, který je založený buď na zvukových vysílačích nebo elektronických čidlech. Ale ty jsou pro obyčejnou školu dost složité a pravděpodobně i příliš citlivé.“

„Tak co teď?“

„Teď rozbiju okno.“

Chrissie očekávala, že vytáhne z kapsy roličku maskovací pásky a polepí jednu tabulku, aby ztlumil zvuk tříštícího se skla a zabránil lavině střepů, které by se vysypaly dovnitř. Alespoň tak to obvykle dělali v knížkách. Ale on se jen postavil ze strany, zvedl paži, zaklonil ji a loktem projel tabulkou v pravém dolním rohu pod mříží. Sklo se rozbilo a vysypalo se s rachotem na zem. Možná že si jen tu pásku zapomněl vzít.

Protáhl ruku otevřeným prostorem, zašmátral, uvolnil zámek a vstoupil dovnitř první. Chrissie šla za ním a snažila se nešlápnout na střepy.

Sam rozsvítil baterku. Už ji nestínil tak moc jako venku, ačkoli se zjevně snažil, aby se odraz světla neobjevil v okně.

Ocitli se v dlouhé chodbě. Byla plná vůně dezinfekčního prostředku a odpuzovače prachu, který školník po léta roztírá po podlaze, dokud dlaždičky nejsou tou vůní impregnované. Tenhle pach znala ze školy Thomase Jeffersona a trochu ji rozladilo, že ho tu našla. Vždycky uvažovala o Centrální škole jako o zvláštním a záhadném místě, ale jak může být záhadné a zvláštní, když užívají stejné leštidlo jako u nich na základce?

Tessa opatrně zavřela dveře.

Chvíli stáli a naslouchali.

Budova byla tichá.

Postupovali po chodbě, nahlíželi do tříd, na záchody i do skříní po obou stranách chodby a hledali počítačovou laboratoř. Asi po pětačtyřiceti metrech došli k další chodbě. Na rohu se chvíli zastavili, hlavy nachýlené, a znovu poslouchali.

Škola byla pořád tichá.

A temná. Jediné světlo vycházelo z baterky, kterou Sam nepouštěl z levé ruky, ale kterou už pravicí nezakrýval – potřeboval v ní držet revolver.

„Nikdo tu není,“ oznámil po delší odmlce.

Vypadalo to, že má pravdu.

Chrissie se okamžitě začala cítit bezpečněji.

Na druhé straně, kdyby opravdu věřil, že jsou jediní lidé ve škole, proč by nezastrčil tu zbraň zpátky do pouzdra?

10

Při objíždění svého panství se Thomas Shaddack, netrpělivý, kdy přijde půlnoc, od níž ho stále dělilo pět hodin, do značné míry vrátil do dětství. Teď, když má triumf na dosah ruky, může s úlevou odhodit masku dospělého muže, kterou tak dlouho nosil. Ve skutečnosti nikdy nedospěl, ale zůstal malým chlapcem, jehož citový vývoj se zarazil ve dvanácti letech, kdy v něm zapustilo kořeny poselství měsíčního jestřába. Od té doby pouze předstíral citový vývoj až do dospělosti, aby odpovídal jeho fyzickému růstu.

Ale dál už nebylo nutné cokoli předstírat.

Na jedné straně tohle o sobě vždycky věděl a považoval to za svou velkou přednost, za výhodu proti těm, kteří nechali dětství za sebou. Dvanáctiletý chlapec v sobě může hýčkat sen s větším odhodláním než dospělý, protože dospělí jsou pořád rozptylováni protichůdnými potřebami a touhami. Chlapec na hranici puberty se dokáže zaměřit na jedinou věc a věnovat se bezvýhradně svému Velkému snu. Dvanáctiletý chlapec je perfektní monomaniak.

Projekt Moonhawk, jeho Velký sen o božské moci, by nepřinesl ovoce, kdyby dospíval jako všichni. Přerušenému vývoji děkoval za nastávající triumf.

Je znovu chlapec, už nikdy to nebude skrývat, ale otevřeně to přizná, celý dychtivý uspokojit všechny své rozmary, vzít si, co chce, dělat cokoli proti pravidlům. Dvanáctiletí chlapci si libují v porušování řádu a zákonů, v provokování autorit. Přinejhorším jsou dvanáctiletí chlapci bezuzdní, balancují na okraji hormonálně podporované vzpoury.

Ale on byl víc než jen neovladatelný. Byl chlapec unášený kaktusovým cukrovím, které snědl už dávno, ale které zanechalo psychické, ne-li fyzické stopy. Věděl o sobě, že je Bůh. Každý chlapec má sklony ke krutosti, jenže všechny blednou před krutostí bohů.

Aby nějak přečkal čas do půlnoci, představoval si, co bude podnikat se vší tou mocí, až ovládne posledního člověka v Moonlight Cove. Otřásl se podivnou směsicí vzrušení a znechucení.

Byl na Iceberry Way, když si všiml Indiána. Pohlédl stranou a s překvapením spatřil Běžícího jelena na sedadle spolujezdce. Samozřejmě že zastavil dodávku uprostřed ulice a nevěřícně zíral, šokovaný a v obavách.

Ale Běžící jelen mu nevyhrožoval. Ve skutečnosti Indián ani nemluvil, ani se na něj nedíval, ale hleděl předním sklem přímo před sebe.

Shaddack to pomalu pochopil. Indiánův duch patří teď jemu – jako třeba ta dodávka. Velcí duchové mu seslali Indiána jako rádce, jako odměnu za to, že se mu vydařil projekt Moonhawk. On, ne Běžící jelen, bude vládnout. Indián smí promluvit, jen bude-li tázán.

„Nazdar, Runningdeere,“ řekl.

Indián na něho pohlédl: „Nazdar, Malý šéfe.“

„Teď jsi můj.“

„Ano, Malý šéfe.“

Jen na kratičký okamžik se Shaddackovi zdálo, že se zbláznil a že Běžící jelen je jen představa zplozená chorobnou myslí. Ale chlapci s monomaniakálními sklony nemají kapacitu k nějakým širším úvahám o své duševní kondici, takže myšlenka se mu z hlavy vytratila stejně rychle, jako tam vklouzla.

„Uděláš, co ti řeknu,“ oznámil Runningdeerovi.

„Vždycky.“

Nesmírně potěšený uvolnil pedál brzdy a rozjel se. Světlomety odhalily bytost podivných tvarů s jantarovýma očima, jak pije z louže na chodníku.

Odmítal o té věci uvažovat jako o následcích celého projektu, nechal tu myšlenku odplout stejně rychle, jako se ten tvor ztratil z ulice.

Vrhl na Indiána krátký pohled a zeptal se: „Víš, co jednoho dne udělám?“

„Co, Malý šéfe?“

„Až každého konvertuji, nejen lidi z Moonlight Cove, ale všechny na celém světě, až proti mně nebude nikdo stát, pak nějaký čas věnuji tomu, abych vyslídil tvou rodinu, všechny zbývající bratry, sestry, dokonce i bratrance a sestřenice, a jejich děti a všechny jejich manžele a manželky, a všechny manželky a manžele jejich dětí… a donutím je pykat za tvé zločiny, opravdu donutím, donutím je pykat.“ Do hlasu se mu vloudila kňouravá nedůtklivost. Ten tón mu neseděl, ale nemohl se ho zbavit. „Zabiju všechny muže, rozsekám je na cimprcampr, sám z nich nadělám krvavou kaši. Řeknu jim, že trpí kvůli tomu, že jsou tvoji příbuzní, budou tebou opovrhovat a budou tě nenávidět a proklínat. A budou litovat, že jsi vůbec existoval. A všechny ženy znásilním a ublížím jim, pořádně jim ublížím, opravdu hrozně, a pak je taky zabiju. Co si o tom myslíš? Ha?“

„Jestli si to opravdu přeješ, Malý šéfe…“

„K čertu, to víš, že si to přeju!“

„Pak to můžeš udělat.“ „Krucinál, to víš, že to můžu udělat.“

Shaddack se podivil, že se mu do očí derou slzy. Zastavil na křižovatce. „To nebylo správné, co jsi mi provedl.“

Indián mlčel.

„Řekni, že to nebylo správné!“

„Nebylo to správné, Malý šéfe.“

„Vůbec to nebylo správné.“

„Vůbec ne.“

Shaddack vytáhl z kapsy kapesník a vysmrkal se. Osušil si oči. Slzy brzy zmizely.

Usmál se do noční krajiny. Povzdechl. Pak pohlédl na Běžícího jelena.

Indián hleděl mlčky dopředu.

„Samozřejmě,“ ozval se po chvíli Shaddack, „bez tebe bych nikdy nebyl dítětem měsíčního jestřába.“

11

Počítačovou laboratoř našli v přízemí, asi uprostřed budovy. Okna vedla na dvůr, stropní světlo, které Sam rozsvítil, nemohlo být z ulice vidět.

Byla to velká místnost, zařízená jako jazykové laboratoře s terminály v oddělených kabinkách. Třicet počítačů s harddisky. Byly vyrovnané podél tří stěn a uprostřed místnosti ve dvou řadách zády k sobě.

Tessa si prohlížela bohatství hardwaru. „New Wave je skutečně velkorysá.“

„Možná že důkladná je lepší výraz,“ upřesnil Sam.

Pochodoval kolem řady terminálů a hledal telefonní spojení a modemy, ale žádné nenašel.

Tessa s Chrissie stály u otevřených dveří do laboratoře a nakukovaly do setmělé haly.

Sam si sedl k jednomu počítači a zapnul ho. Uprostřed obrazovky se objevil znak New Wave.

Bez telefonů, bez modemů, třeba to vybavení skutečně dostali jen pro výuku studentů, aniž zamýšleli připoutat si děcka k New Wave v určitém stadiu projektu Moonhawk.

Znak zmizel a objevilo se menu. Jednalo se o počítače s harddisky o nesmírné kapacitě, které už byly naprogramované a připravené k užití, jakmile je systém v chodu. Menu nabídlo pět chodů.

A. VÝCVIK 1.

B. VÝCVIK 2.

C. ZPRACOVÁNÍ INFORMACÍ

D. ÚČETNICTVÍ

E. OSTATNÍ

Chvíli váhal, ne proto, že by se nedokázal rozhodnout, jaké písmeno zvolit, ale protože se náhle obával použít ten stroj. Příliš živě si vzpomínal na Coltraneovy. Ačkoli to vypadalo, že se chtěli s počítačem spojit, že ta transformace pocházela z jejich hlavy, nemohl si být jistý, jestli to nebylo naopak. Možná že se ty kompjútry nějak natáhly a chňaply po nich. Zdálo se to ovšem nemožné a kromě toho díky Harrymu věděli, že lidé v Moonlight Cove byli konvertováni nějakými injekcemi, ne záhadnou silou, která prošla klávesnicí do polštářků prstů. Nicméně váhal.

Nakonec zmáčkl tlačítko E a dostal seznam školních předmětů:

A. JAZYKY

B. MATEMATIKA

C. PŘÍRODNÍ VĚDY

D. DĚJEPIS

E. ANGLIČTINA

F. OSTATNÍ

Zmáčkl F. Objevilo se třetí menu a proces pokračoval, dokud nedostal menu, na němž v konečném výběru stálo i New Wave. Zvolil tento program a přes obrazovku začala protékat slova.

NAZDAR, STUDENTI,

TEĎ JSTE NAPOJENI NA SUPERPOČÍTAČ

V NEW WAVE MICROTECHNOLOGY.

JMENUJI SE SLUNCE.

JSEM TU, ABYCH VÁM SLOUŽIL.

Školní stroje byly napojeny přímo na New Wave. Nepotřebovaly modem.

CHCETE VIDĚT MENU? NEBO MÁTE NĚJAKÉ ZVLÁŠTNÍ ZÁJMY?

Když uvážil, jak bohatou škálu menu má jen policejní systém, do něhož nahlédl včera v noci v hlídkovém voze, došlo mu, že by tu mohl sedět celou noc a prohledávat jednotlivá menu a submenu, než by našel, co potřebuje. Vyťukal Policejní oddělení v Moonlight Cove.

TENTO SEZNAM NENÍ OBECNĚ PŘÍSTUPNÝ. PROSÍM, NEPOKOUŠEJTE SE NA NĚJ NAPOJIT BEZ POMOCI UČITELE.

Předpokládal, že učitelé mají individuální kódová čísla, která – podle toho, jestli jsou konvertovaní či ne – jim buď umožní nebo neumožní přístup k zakázaným údajům. Jediná cesta, jak se strefit do jejich kódů, je zkoušet namátkově kombinace čísel od nuly do devíti. Ale vzhledem k tomu, že ani nevěděl, kolik čísel kódy mají, existovaly milióny, možná miliardy kombinací. Mohl by tu sedět, až by zešedivěl a zuby mu vypadaly, a vůbec by nemusel na správné číslo narazit.

Včera večer použil kódu Reese Dorna a zajímalo ho, jestli funguje pouze pro terminály policejního oddělení, nebo i pro všechny počítače napojené na Slunce. Nic za to nedá, když to zkusí. Vyťukal 262669.

Obrazovka potemněla. A pak se ukázalo:

NAZDAR, PORUČÍKU DORNE.

Znovu požádal o datasystém policejního oddělení. Tentokrát ho dostal.

VYBER SI JEDNO:

A. DISPEČER

B. CENTRÁLNÍ KARTOTÉKA

C. PŘEHLED ZPRÁV

D. MIMOSYSTÉMOVÝ MODEM

Zmáčkl D.

Objevil se seznam počítačů v celé zemi, k nímž má přístup prostřednictvím modemu policejní oddělení.

Dlaně se mu okamžitě zpotily. Byl si jistý, že se něco pokazí, protože nic nemůže být takhle snadné, nic od té chvíle, kdy přijel do města.

Pohlédl na Tessu. „Je všechno v pořádku?“

Zašilhala do temné chodby a pak na něj mrkla. „Vypadá to. Jak to jde?“

„No… možná.“ Znovu se obrátil k počítači a zašeptal: „Prosím…“

Našel si dlouhý seznam možných venkovních systémů. Našel FBI KEY, což byl název poslední a nejvýlučnější sítě počítačů Úřadu – vysoce bezpečné spojení mezi jednotlivými úřadovnami, systém určený k získávání a předávání údajů –, sítě, která sídlí ve Washingtonu a byla instalována teprve minulý rok. Jen prověření agenti v centrále a v jednotlivých úřadovnách mají díky speciálním kódům přístup k FBI KEY.

Tak moc se zajišťuje jeho bezpečnost.

S vědomím, že můžou nastat potíže, si Sam vybral FBI KEY. Menu zmizelo. Obrazovka zůstala na nějakou chvíli prázdná. Pak se na barevném monitoru objevil emblém v modré a zlaté. Pod ním zářilo slovo KEY.

Po obrazovce proběhla série otázek: – JAKÉ MÁTE SLUŽEBNÍ ČÍSLO? JMÉNO? DATUM NAROZENÍ? KDY JSTE BYL UVEDEN DO FUNKCE V FBI? JMÉNO MATKY ZA SVOBODNA? A když tohle všechno zodpověděl, odměnou mu byl přístup do systému.

„Bingo!“ zvolal, pokoušeje se tvářit optimisticky.

„Co se děje?“ zeptala se Tessa.

„Dostal jsem se do hlavního systému ve Washingtonu.“

„Seš jednička,“ zvolala Chrissie.

„Spíš břídil. Ale dostal jsem se tam.“

„Co teď?“ vyzvídala Tessa.

„Vyžádám si operátora. Ale nejdřív chci poslat pozdrav každé zatracené úřadovně v zemi, donutit je, aby seděli na zadku a zapisovali si.“

„Pozdrav?“

Z rozsáhlého menu FBI KEY vyvolal bod G – OKAMŽITÉ VYSÍLÁNÍ MEZI ÚŘADOVNAMI. Zamýšlel poslat zprávu do každé úřadovny v zemi, nejen do San Franciska, které je nejblíž a odkud čeká pomoc. Existovala možnost jedna ku miliónu, že noční obsluha v San Francisku přehlédne jeho zprávu mezi haldami jiných, navzdory poplašnému volání v záhlaví. Kdyby se tohle stalo, kdyby někdo zaspal v tom nejnevhodnějším okamžiku, nebudou spát dlouho, protože každá úřadovna v zemi bude bombardovat velitelství žádostmi o další podrobnosti z Moonlight Cove a bude se dožadovat vysvětlení, proč je krmí poplachem o situaci vně jejich území.

Nerozuměl polovině toho, co se v tomhle městě děje. Nemohl by vysvětlit ani to, co jakžtakž chápe. Rychle pořídil souhrn informací, o němž se domníval, že je maximálně přesný, a který jim, jak doufal, zvedne zadky ze židlí a donutí je pohnout kostrou.

VYHLÁŠENÍ POHOTOVOSTI.

MOONLIGHT COVE, KALIFORNIE.

DESÍTKY MRTVÝCH. PODMÍNKY SE ZHORŠUJÍ.

STOVKY MOHOU UMŘÍT BĚHEM NĚKOLIKA HODIN.

NEW WAVE MICROTECHNOLOGY JE ZAPLETENA

DO NEZÁKONNÝCH

EXPERIMENTŮ NA LIDSKÝCH SUBJEKTECH.

TISÍCE LIDÍ INFIKOVÁNO.

OPAKUJI, CELÁ POPULACE MĚSTA NAKAŽENA.

SITUACE JE MIMOŘÁDNĚ NEBEZPEČNÁ.

INFIKOVANÍ OBČANÉ ZTRÁCEJÍ

NORMÁLNÍ SCHOPNOSTI, TÍHNOU K

EXTRÉMNÍMU NÁSILÍ.

OPAKUJI, EXTRÉMNÍMU NÁSILÍ.

ŽÁDÁM ZAJISTIT OKAMŽITOU KARANTÉNU

ZVLÁŠTNÍMI JEDNOTKAMI ARMÁDY.

ZÁROVEŇ ŽÁDÁM OKAMŽITOU,

HROMADNOU PODPORU ARMÁDY

PRACOVNÍKY ÚŘADU.

Udal své postavení v Centrální škole na Roshmore, aby jednotky měly záchytný bod, protože si nebyl jistý, že on, Tessa a Chrissie mohou bezpečně pokračovat a ukrývat se, dokud nepřijede posila. Podepsal se plným jménem a identifikačním číslem agenta FBI.

Ta zpráva je stejně nemůže připravit na šok, který utrpí, až celou hrůzu v Moonlight Cove najdou. Ale přinejmenším je přiměje k pohybu a dodá jim kuráž, aby se přichystali na všechno.

Vyťukal VYSÍLÁNÍ, ale pak ho něco napadlo a vymazal to slovo z obrazovky. Napsal OPAKOVANÉ VYSÍLÁNÍ.

Počítač se zeptal: POČET OPAKOVÁNÍ?

99.

Počítač přijal zadání.

Pak vyťukal VYSÍLÁNÍ a zmáčkl ENTER.

KTERÉ ÚŘADY?

Napsal VŠECHNY.

Obrazovka potemněla a pak se na ní objevilo VYSÍLÁNÍ.

V téhle chvíli laserové tiskárny v systému KEY ve všech úřadovnách po celé zemi tisknou první z devětadevadesáti zpráv. Noční směna asi poleze po čtyřech.

Málem vykřikl nadšením.

Ale musel udělat ještě další věc. Ještě nejsou z té šlamastyky venku.

Rychle se vrátil k menu a vyhledal písmeno A – NOČNÍ OPERÁTOR. O pět sekund později byl v kontaktu s agentem, který zrovna sedí u počítače systému KEY v ústřední místnosti FBI ve Washingtonu. Jakési číslo přeletělo obrazovkou – identifikační číslo operátora – a po něm následovalo jméno, ANNE DENTONOVÁ. S obrovským pocitem uspokojení, že užívá vysoce technicky vyvinutého zařízení, aby přivodil pád Thomase Shaddacka, New Wave a projektu Moonhawk, vstoupil Sam do dálkového elektronického rozhovoru s Annou Dentonovou. Zamýšlel popsat do všech podrobností všechny horory, které se v Moonlight Cove odehrávají.

12

Ačkoli Lomanovi už bylo tuk, co dělá policejní oddělení, každých deset minut zapnul ve voze terminál, aby se podíval, jestli je něco nového. Očekával, že Shaddack čas od času udržuje s hlídkami kontakt. Kdyby měl štěstí a podařilo se mu napojit na rozhovor mezi Shaddackem a ostatními policajty, mohl by si odvodit, kde ten hajzl je.

Vypínal počítač, protože se ho bál. Nemyslel si, že by na něj skočil a vycucl mu mozek z lebky nebo něco podobného, ale poznal, že dlouhodobá práce s ním by mohla vzbudit snahu stát se tím, čím se stal Neil Penniworth a Denny – stejně jako blízkost regresivistů vyvolává mocnou žádost degenerovat. Byl unavený. Přibrzdil u chodníku na Holliwell Road a chystal se naladit kanál, na kterém probíhá konverze. Náhle se na obrazovce objevilo slovo POPLACH. Odtáhl ruku od klávesnice, jako by ho něco kouslo.

SLUNCE SI ŽÁDÁ ROZHOVOR, oznamoval počítač.

Slunce? Superpočítač z New Wave? Proč by ten vstupoval do systému policejního oddělení?

Než se vzpamatuje jiný policista na velitelství nebo v jiném hlídkovém voze a zeptá se stroje, Loman se chopil příležitosti a vyťukal ROZHOVOR POVOLEN.

OBJASNĚNÍ DOTAZU, řeklo mu Slunce.

Loman napsal ANO, což znamenalo POKRAČUJ.

Slunce sestavovalo otázky z ověřovacího programu, který mu umožnil monitorovat vlastní činnost, jako by samo bylo pozorovatel zvenčí. Řeklo: JSOU TELEFONICKÉ ROZHOVORY OBĚMA SMĚRY Z NEOVĚŘENÝCH ČÍSEL V MOONLIGHT COVE A VŠECH ČÍSEL VENKU STÁLE ZAKÁZANÉ?

ANO.

ZAHRNUJE VÝŠE ZMÍNĚNÝ ZÁKAZ TELEFONNÍ LINKY REZERVOVANÉ SLUNCI? zeptal se počítač z New Wave. Mluvil o sobě jako o třetí osobě.

Loman celý zmatený napsal NEJASNÉ.

Trpělivě krok za krokem mu Slunce vysvětlovalo, že jsou to jeho vlastní telefonní linky vně hlavního seznamu, jejichž prostřednictvím mohou uživatelé zavolat další počítače po celé zemi a zjednat si do nich přístup.

Tohle už věděl, takže napsal ANO.

JSOU TELEFONNÍ LINKY REZERVOVANÉ SLUNCI ZAHRNUTY VE VÝŠE ZMÍNĚNÉM SEZNAMU? opakovalo Slunce.

Kdyby se o počítače zajímal jako Denny, možná by ho to už trklo a hned by věděl, co se děje. Ale takhle byl pořád zmatený, takže vyťukal PROČ? – a myslel tím: Proč se ptáš?

MIMOSYSTÉMOVÝ MODEM JE NYNÍ UŽÍVÁN.

KÝM?

SAMUELEM BOOKEREM.

Loman by se byl rozřehtal, kdyby byl schopný škodolibé radosti. Ten agent našel cestu z Moonlight Cove. A teď se ty sračky konečně provalí.

Než se mohl dotázat Slunce, co Booker dělá a kde je, v levém horním rohu obrazovky se objevilo další jméno – Shaddack – a indikovalo, že doktor Moreau z New Wave sleduje na svém terminálu tenhle rozhovor a hodlá ho utnout. Loman byl ochoten nechat svého stvořitele v klidu konverzovat se Sluncem.

Shaddack se zeptal na pár podrobností.

Slunce odpovědělo: ZÍSKÁN PŘÍSTUP DO SYSTÉMU FBI KEY.

Loman si dovedl představit, jaký šok Shaddack právě zažil. Na obrazovce se objevilo přání pána tvorstva: MOŽNOST VOLBY.

Slunce mu dalo na vybranou pět variant, pátá byla UZAVŘÍT a tu si Shaddack zvolil.

O chvilku později Slunce hlásilo: SYSTÉM FBI KEY UZAVŘEN.

Loman doufal, že se Bookerovi podařilo odeslat podstatnou část té zprávy, co vyhodí Shaddacka i Moonlight Cove do povětří.

Na obrazovce OD SHADDACKA SLUNCI se objevilo: BOOKERŮV TERMINÁL?

ŽÁDÁŠ LOKALIZACI?

ANO.

CENTRÁLNÍ ŠKOLA V MOONLIGHT COVE, POČÍTAČOVÁ LABORATOŘ.

Loman byl jen pět minut od Centrální.

Obával se, jak asi blízko je Shaddack. Ale nakonec to bylo jedno. Daleko nebo blízko, Shaddack pohne prdelí, aby se tam dostal a zabránil Bookerovi ohrozit projekt Moonhawk – nebo aby se agentu pomstil, jestliže ho už vystavil nebezpečí.

Konečně Loman věděl, kde najde svého stvořitele.

13

Když si Sam vyměnil asi šest otázek a odpovědí s Annou Dentonovou ve Washingtonu, spojení se přerušilo. Obrazovka oslepla.

Chtěl věřit, že to způsobily obvyklé potíže na trase, ale věděl, že tohle není ten případ.

Vymrštil se ze židle tak rychle, že ji převrhl.

Chrissie poskočila překvapením a Tessa vyhrkla: „Co je? Co se děje?“

„Vědí, kde jsme,“ odpověděl Sam. „Budou tu cobydup.“

14

Harry slyšel, jak dole zařinčel zvonek.

Sevřel se mu žaludek. Měl pocit, jako by byl na vyloďovacím plavidle a právě opouštěl rampu.

Zvonek se ozval znovu.

Pak následovalo dlouhé ticho. Vědí, že je mrzák. Dávají mu čas, než otevře.

Nakonec zazvonili znovu.

Pohlédl na hodinky. Sedm hodin a čtyřiadvacet minut. Skutečnost, že ho nezařadili až na konec seznamu, ho nijak neuklidnila.

Zvonek zařinčel. Pak ještě jednou. Teď už netrpělivě.

Někde v dálce, tlumený dvěma patry, začal štěkat Moose.

15

Tessa popadla Chrissie za ruku. Vyběhli se Samem z počítačové laboratoře. Baterie musely být staré, protože paprsek světla potemněl. Doufala, že vydrží aspoň tak dlouho, aby jim pomohl najít cestu ven. Uspořádání chodeb – které se zdálo nekomplikované, když jim nešlo o život – připomínalo náhle bludiště.

Přeběhli křižovatku čtyř chodeb a vstoupili do další. Asi po dvaceti metrech Tessa poznala, že jdou špatným směrem. „Tudy jsme nešli.“

„To je fuk!“ vykřikl Sam. „Každý dveře jsou dobrý.“

Museli ujít ještě alespoň deset metrů, než skomírající světlo baterky dosáhlo na slepý konec haly.

„Tudy,“ vykřikla Chrissie, pustila se Tessy a obrátila se zpátky do tmy.

16

Shaddack došel k závěru, že nemohli proniknout do Centrální školy z žádné strany, která vede na ulici. Tam by je každý viděl – s tím souhlasil i Indián –, a proto zajel dozadu za školu. Minul kovové dveře, které představovaly příliš pevnou překážku, a prohlížel si okna, jestli nezahlédne nějakou rozbitou tabulku.

Poslední dveře vzadu, jediné se skleněnou výplní nahoře, byly v dostavbě budovy, která svírala s hlavní pravý úhel. Jel pomalu k nim, až po několika metrech upoutalo ve světle reflektorů jeho pozornost vysypané sklo v nejzazším rohu.

„Tam,“ řekl Běžícímu jelenovi.

„Ano, Malý šéfe.“

Zaparkoval poblíž dveří a sáhl za sebe pro nabitou remingtonku ráže dvanáct, poloautomatickou pistoli s pažbičkou. Krabice s náhradními náboji ležela na sedadle spolujezdce. Otevřel ji, nabral pět či šest kousků a nacpal si je do kapsy. Pak sáhl ještě po čtyřech či pěti, vystoupil z auta a namířil si to ke dveřím s rozbitou skleněnou výplní.

17

Čtyři mohutné údery se rozlehly domem a dokonce i podkrovím a Harrymu se zdálo, že slyší řinkot skla.

Moose divoce štěkal. Vyváděl jako ten nejostřejší hlídací pes, vůbec nepřipomínal sladkého černého labradora. Možná že projevuje dobrou vůli bránit dům a svého pána navzdory mírné povaze.

Nedělej to, chlapče, myslel si Harry. Nezkoušej být hrdina. Jen si někam zalez do kouta a nech je jít, oblízni jim ruce, když ti je nabídnou, ale ne –

Pes zakňučel a ztichl.

Ne! pomyslel si Harry a projela jím bodavá bolest. V té chvíli ztratil psa i nejlepšího přítele.

Moose nepostrádal smysl pro odpovědnost.

Nad domem se rozprostřelo ticho. Teď prohledají přízemí.

Harryho smutek a strach se s narůstajícím vztekem zmírňovaly. Moose. K čertu, chudák malý neškodný Moose. Cítil, jak mu vlna zlosti stoupá do hlavy. Přál si je zabít.

Vytáhl zdravou rukou osmatřicítku a podržel ji v klíně. Nějakou chvíli to bude trvat, než ho najdou, ale cítil se líp ozbrojený s pistolí v ruce.

Ještě když sloužil, vyhrál závody v přesné střelbě z pušky a výkonnosti s pistolí. Ale to už je dávno. Nestřílel víc než dvacet let, od té doby, co ho v té krásné daleké asijské zemi jednoho výjimečně jasného rána s blankytně modrou oblohou zmrzačili na celý život. Spíš ze zvyku udržoval osmatřicítku i pětačtyřicítku čisté a naolejované. Vojácké návyky v něm zakořenily na celý život – a teď byl rád.

Zařinčelo něco kovového.

Zahučel motor.

Výtah.

18

Asi v polovině té správné cesty zaslechl Sam přibližující se houkačku. V jedné ruce držel pohasínající baterku, v druhé revolver. Ne že by byli přímo za rohem, ale byli velmi blízko. Nemohl určit, jestli se hlídkový vůz skutečně blíží k zadnímu traktu školy, nebo přijíždí od hlavního vchodu.

Ani Chrissie si nebyla jistá. Zastavila se a zeptala se: „Kde to je, Same? Kde?“

„Same, dveře!“ vykřikla Tessa.

Na okamžik nevěděl, co tím chce říct. Pak viděl, jak se asi třicet metrů od nich rozlétly dveře do haly, stejné dveře, kterými přišli. Vstoupil muž. Siréna pořád vyla, přibližovala se, takže jich je na cestě víc, celý regiment. Chlapík ve dveřích je jen první – vysoký asi sto pětaosmdesát, prozatím jen stín, minimálně osvětlený nouzovým světlem zvenčí.

Sam zmáčkl spoušť a vypálil ze své osmatřicítky, aniž se namáhal zjistit, jestli ten muž je nepřítel, protože všichni jsou tu nepřátelé, jeden každý – z jejich jmen by byl celý zástup. Věděl, že rána minula cíl. Střílel bídně, poraněné zápěstí po té nehodě ve stoce bolelo jako sto čertů. Se zpětným rázem bolest vybuchla v kloubu, projela mu až do ramene a pak zase zpátky. Kristepane, bolest ho sžírala jako kyselina, od ramene do konečků prstů. Z ruky mu odešla polovina síly. Skoro pustil pistoli.

Ode zdí chodby se odrazil řev a chlapík na vzdáleném konci zahájil palbu svou vlastní těžkou artilerií. Brokovnicí. Naštěstí s ní neuměl moc zacházet. Mířil příliš vysoko, vůbec netušil, jak zpětný ráz zvedne ústí. V důsledku toho šla první dávka na strop jen deset metrů před ním, roztrhla jedno z ne-rozsvícených zářivkových těles a svazek akustického obložení. Jeho reakce potvrdila nedostatek zkušeností se zbraněmi. Přecenil zpětný ráz a sklonil ústí příliš dolů. Když zmáčkl spoušť podruhé, rána prolétla podlahou daleko od cíle.

Sam nezůstával jen nečinným pozorovatelem. Popadl Chrissie, odstrčil ji doleva, přes chodbu a skrz dveře do temné místnosti, právě když druhá série hrubých broků podobala podlahu z PVC. Tessa se ocitla těsně za ním. Práskla dveřmi a opřela se o ně, jako by si myslela, že je nějaká superžena a že se střely, které proniknou dveřmi, neškodně odrazí od jejích zad.

Sam ukázal na žalostně skomírající baterku. „S tímhle zápěstím budu potřebovat obě ruce.“

Tessa přejela slabým žlutým světlem přes místnost. Byli ve zkušebně orchestru. Napravo ode dveří se zvedalo pódium plné židlí a hudebních stojánků a stál tam dirigentský pult ze světlého dřeva s kovovou deskou. Z místnosti vedly dvoje dveře. Oboje byly otevřené.

Chrissie nepotřebovala žádné pobízení. Běžela za Tessou k těm bližším a Sam se posunul k zadním, otočil se a postavil tak, že kryl dveře, odkud přišli.

Siréna venku zmlkla. Teď se sem nahrne víc lidí.

19

Prohledali první dvě podlaží. Teď byli v ložnici ve druhém patře.

Harry slyšel jejich hlasy, pronikly k němu stropem, jeho podlahou. Ale nemohl pořádně rozeznat, co si povídají.

Skoro doufal, že si ve skříni všimnou otvoru vedoucího do podkroví a přijdou. Chtěl dostat příležitost a pár jich odprásknout. Za Moose. Po dlouhých dvaceti letech prožitých v postavení oběti mu z toho všeho bylo nanic. Přál si, aby znovu poznali, kdo je Harry Talbot, že je to člověk, s kterým se ještě musí počítat – a že ačkoli Moose byl jen pes, vyvodí pro ně z jeho smrti vážné důsledky.

20

Ve válející se mlze spatřil Loman vedle Shaddackovy dodávky osamělý hlídkový vůz. Zastavil, zrovna když se Paul Amberlay soukal od volantu. Amberlay byl dlouhán, šlachovitý a velmi bystrý, jeden z Lomanových nejlepších mladých policistů, ale teď vypadal spíš jako studentík střední školy, příliš malý na policajta, příliš vyplašený.

Když Loman vystoupil, Amberlay k němu popošel se zbraní v ruce, viditelně rozklepaný. „Jenom já a ty? Kde k čertu všichni jsou? Tohle je velký poplach.“

„Kde všichni jsou?“ opakoval Loman. „Jen si poslechni, Paule. Jen si poslechni.“

Nad městem se nesly desítky divokých hlasů v podivné písni, volaly jeden na druhého nebo vyzývaly neviditelný měsíc, který plul za clonou mraků.

Loman si pospíšil ke kufru svého vozu a otevřel ho. K výzbroji policejního auta patřila brokovnice s krátkou hlavní ráže dvacet, kterou dosud v mírumilovném Moonlight Cove nepoužil. Ale New Wave nešetřila na výzbroji, i když se zbraně nezdály nezbytné. Vytáhl brokovnici z pouzdra, které bylo přimontované na zadní stěně kufru.

Amberlay šel za ním. „Tvrdíš mi, že regresovali, všichni, každý ze stanice, kromě tebe a mě?“

„Jen si to poslechni,“ řekl zas Loman, když si opíral brokovnici o blatník.

„Ale to je šílenství!“ zvedl hlas Amberlay. „Kristepane, panebože, chceš tím naznačit, že ta věc nás čeká taky, celá tahle zpropadená šlamastyka?“

Loman hrábl po krabici s náboji, kterou skrýval podběh pravého kola. Otevřel víčko. „Necítíš to volání, Paule?“

„Ne,“ vyrazil Amberlay. Příliš rychle. „Ne, necítím, necítím nic.“

„Já ho cítím,“ přiznal Loman, dal do dvacítky pět nábojů – jeden do komory, druhé do zásobníku. „Ale k čertu, Paule, jsem si jistý, že to cítíš taky. Chtěl by sis roztrhat šaty a změnit se, změnit se a utíkat, být volný, utíkat s nimi, lovit a zabíjet, pelášit jako o závod.“

„Já ne, já nikdy,“ opakoval Amberlay.

„Lháři,“ řekl Loman. Zvedl nabitou pušku a vystřelil zblízka přímo na Amberlayho, až mu vytekl mozek z hlavy.

Nemohl mladému policajtovi důvěřovat. Nemohl by se k němu obrátit zády – ne s naléhavou potřebou regresovat a těmi hlasy, které zpívají noční vábivou píseň.

Když si cpal kapsy dalšími náboji, zaslechl uvnitř školní budovy výstřel.

Zajímalo ho, jestli tu zbraň třímá Shaddack nebo Booker. Loman zápasil se vzrůstající hrůzou, snažil se ovládnout a odehnat od sebe divokou a mocnou touhu zbavit se lidské podoby. Vstoupil dovnitř, aby ho našel.

21

Tommy Shaddack zaslechl další výstřel, ale příliš o něm nepřemýšlel, protože koneckonců jsou ve válce. Stačilo vyjít ven a zaposlouchat se do noci. Ostré výkřiky bojovníků se odrážely mezi pahorky nad mořem. Daleko víc se soustředil na to dostat Bookera, tu ženskou a tu holku, které zahlédl v hale, protože ženská nemůže být nikdo jiný než ta Locklandovic čubka a ten spratek je malá Chrissie Fosterová, ačkoli vůbec nechápal, jak se setkali.

Válka. Choval se tak, jak se chovají vojáci ve filmu. Kopl do dveří, až se rozletěly, a hned na prahu vypálil. Žádný výkřik. Nejspíš nikoho nezasáhl, takže vypálil znovu, ale pořád nikdo neřval. Asi odsud odešli, usoudil. Překročil práh, zašmátral po vypínači, našel ho a spatřil opuštěnou místnost školní kapely.

Jasně že zdrhli jedněmi z dvojích dveří. A když mu tohle došlo, dostal vztek, opravdový vztek. Jedinkrát v životě si vystřelil, tenkrát ve Phoenixu, když otcovým revolverem zabil Indiána, a to byl tak blízko, že ho nemohl minout. Ale pořád byl přesvědčený, že co se střílení týče, je dobrej. Ježíšikriste, copak neviděl dost válečných filmů, kovbojek a policajtských seriálů v televizi? Tam to nevypadalo tak těžký, ani v nejmenším, jen zamířit a zmáčknout spoušť. Ale nakonec to nebylo tak snadné, Tommy měl vztek, byl z toho celý divoký, protože nemají ukazovat, jako že je to lehký, ani v kině, ani v tý nablblý bedně, když ve skutečnosti puška poskakuje člověku v rukách jako živá.

Teď už věděl své a hodlal zaujmout pevný postoj, když bude střílet, rozkročí nohy, pořádně se zapře, takže kulky nebudou rýt díry ve stropě ani v podlaze.

Doslova se připíchne k zemi, až se mu příště naskytne šance, a budou litovat, že se za nimi musel honit, že si nelehli a nedali se prostě zastřelit, když on si tak přeje, aby chcípli.

22

Dveře ze zkušebny orchestru vedly přímo do posluchárny, která byla rozdělena na deset zvukotěsných kabinek, kde si studenti mohli falešně vrzat celé hodiny, aniž kohokoli rušili. Na konci úzké chodby strčila Tessa do dalších dveří a vymáčkla z baterky trošku světla, které stačilo odhalit místnost asi tak velkou jako zkušebna orchestru. Také v ní se zvedalo pódium. Vzadu na zdi nějaký student nakreslil nápis a doplnil ho okřídlenými zpívajícími andělíčky, svědectví, že jde o domov Nejlepšího sboru světa.

Přesně ve chvíli, kdy za ní vstoupili Sam a Chrissie, se ozval výstřel, jako by někdo střílel venku. Ale jakmile za nimi zapadly dveře, ozval se další výstřel mnohem blíž, pravděpodobně vzadu ze zkušebny orchestru. Ve stejném místě explodovala další salva.

Obdobně jako ve zkušebně orchestru i tady našli dvoje dveře. První – slepé – vedly do pracovny dirigenta.

Spěchali k dalšímu východu. Napravo od něj objevili chodbu matně osvětlenou rudým bezpečnostním nápisem, který nikdy nezhasínal – SCHODY. Žádný východ, jen SCHODY, což znamenalo, že se jedná o vnitřní schodiště. „Vem ji nahoru,“ nařídil Sam Tesse.

„Ale…“

„Povídám nahoru! Nejspíš jdou zezdola všemi vchody.“

„Ale co ty…“

„Chvilku se tu zdržím,“ odpověděl.

Dveře se prudce rozletěly a vzadu ve zkušebně orchestru práskl výstřel.

„Běžte!“ zašeptal Sam.

23

Harry slyšel, jak se dveře u skříně pod ním otvírají. V podkroví byla zima, on se však potil jako v sauně. Možná že ani nepotřeboval druhý svetr.

Zmizte, říkal si v duchu. Táhněte k čertu!

A pak si pomyslel, krucinál ne, jen Pojďte nahoru, polezte a schytáte to. Copak si myslíte, že chci žít věčně?

24

Venku před zkušebnou sboru se Sam spustil na koleno. Zaujal stabilnější pozici, aby něčím vyvážil slabost v pravém zápěstí. Držel lítačky otevřené asi na patnáct centimetrů, obě ruce prostrčené mezerou, osmatřicítku svíral pravou rukou, levou obejmul pravé zápěstí.

Viděl toho chlapíka přes místnost, jeho kontury se rýsovaly ve světle ze zkušebny orchestru, které měl v zádech. Vysoký. Tvář nerozeznával. Ale něco na něm mu připadalo povědomé.

Ten pistolník Sama nespatřil. Než vstoupil, rozprášil pro jistotu sérii kulek. Pak zmáčkl znovu spoušť. Místností se rozlehlo hlasité cvaknutí. Zatřásl zbraní. Cvaky cvak. Došly mu náboje.

To ovšem měnilo situaci. Sam vyskočil na nohy, prolétl dveřmi zpátky do zkušebny sboru, už nemohl čekat ani chvilku, než ten chlápek otočí vypínačem, anebo překročí práh, protože teď ho může dostat, dřív než znovu nabije. Čtyřikrát vypálil, pokoušel se zasáhnout každou ranou. Při druhém nebo třetím výstřelu chlap ve dveřích vykřikl. Panebože, vyjekl vysokým, pisklavým hlasem jako kluk a hodil sebou do zkušebny, aby se schoval.

Sam se pořád pohyboval, levou rukou šátral v kapse pro další střelivo, pravou otevřel bubínek a vysypal prázdné nábojnice. Když se dostal k zavřeným dveřím, jimiž zmizel jeho protivník, a do úzké chodby spojující zkušebnu sboru se zkušebnou orchestru, přitiskl se zády ke zdi a znovu nabil Smith & Wesson.

Kopnutím dveře otevřel a nahlédl do chodby, kde svítilo stropní světlo.

Byla opuštěná.

Na stěnách nespatřil žádnou krev.

Kruci. Pravou ruku měl napůl ochrnutou. Cítil, jak mu zápěstí nabíhá, obvaz byl prosáklý čerstvou krví. Uvědomoval si, že střílí čím dál hůř, nejspíš bude muset jít přímo k tomu bastardovi a požádat ho, aby laskavě zmáčkl spoušť, jinak si zásahem nebyl jistý.

Dveře zvukotěsných kabinek – pěti po každé straně – byly zavřené. Při vstupu z chodby do zkušebny orchestru byly otevřené. Uvnitř se svítilo. Ten veliký chlapík může být tam nebo v kterékoli z těch deseti místnůstek. Ale ať je kde je, nejspíš se mu podařilo pušku nabít a chvíle, kdy byl Sam ve výhodě, minula.

Sam ustoupil a nechal dveře mezi chodbou a zkušebnou zaklapnout. Už když je pouštěl, už když klouzaly na místo, zahlédl koutkem oka vysokého muže procházet otevřenými dveřmi zkušebny orchestru ve vzdálenosti necelých dvanácti metrů.

Byl to sám Shaddack.

Třeskla rána.

Zvukotěsné dveře, které se v rozhodujícím okamžiku zaklaply, byly dostatečně silné, aby zachytily kulku.

Sam se obrátil a prchal přes zkušebnu sboru do chodby a nahoru po schodech, kam poslal Tessu a Chrissie.

Když doběhl na horní odpočívadlo, uviděl je, čekaly na něj v hale v chabém rudém osvětlení od nápisu SCHODY.

Dole na schodišti se objevil Shaddack.

Sam se otočil, couvl a sestoupil o pár schodů. Opřel se o zábradlí. Dole zahlédl svého pronásledovatele a vypálil dvě rány.

Shaddack znovu zapištěl jako malý kluk. Praštil sebou zpátky ke zdi, pryč od nekrytého středu schodiště, aby ho nemohl vidět.

Sam nevěděl, jestli trefil nebo ne. Snad. Co věděl určitě, že Shaddacka nezranil smrtelně. Nezadržitelně stoupal, schod po schodu, pořád se držel při zdi. A když došel k odpočívadlu, náhle se otočil a bez rozmyslu vypálil.

Sam se tiše vytratil do haly. Šarlatové světlo z nápisu SCHODY matně ozařovalo Tessu a Chrissie. Vzbuzovalo představu krve.

25

Cink. Pak škrábání. Cink-škráb. Cink-škráb.

Harry věděl, co slyší. Ramínka na šaty kloužou po kovové tyči. Jak to můžou vědět? K čertu, snad ho tu nevyčenichali. Ostatně, potí se jak kůň. Možná že konverze zostřila jejich smysly. Cinkání a škrábání ustalo. Pak začali odstraňovat tyč na šaty, aby mohli zvednout padací dvířka.

26

Světlo baterky skomíralo, Tessa s ní třepala, aby zvýšila kontakt monočlánků a ještě na pár vteřin vymáčkla pár paprsků.

Vešli z haly do další místnosti, chemické laboratoře s černými mramorovými stoly, kovovými výlevkami a vysokými dřevěnými stoličkami. Nebylo kde se skrýt.

Prohlédli okna v naději, že pod nimi najdou střechu. Marně. Dvě podlaží nic a pak jen betonový chodník.

Z chemické laboratoře vedly dveře do skladiště tři metry na tři, plného chemikálií v zavřených plechovkách a lahvích, některých označených lebkou a zkříženými hnáty, dalších s velkým rudým nápisem Nebezpečí. Tessa předpokládala, že existuje možnost, jak užít jejich obsah k obraně, ale neměli čas nic zkoumat a poohlížet se po zajímavých substancích, které by šlo spojit. Kromě toho nikdy nevynikala v přírodních vědách, nic si z chemie nepamatovala a pravděpodobně by vyhodila sama sebe do vzduchu první lahvičkou, kterou by otevřela. Ze Samova výrazu usoudila, že ani on nevidí žádnou naději.

Zadní dveře skladiště se otvíraly do druhé laboratoře, která se navlas podobala té první a sloužila jako učebna biologie. Na stěnách visely listy z anatomického atlasu. Místnost neposkytovala o nic víc skrýší než předchozí.

Tessa k sobě tiskla Chrissie. Pohlédla na Sama.

„Co teď? Čekat tu a doufat, že nás nenajde… nebo půjdeme dál?“

„Určitě je bezpečnější nezdržovat se na jednom místě,“ zašeptal Sam. „Když tu ztvrdneme, snadno nás zažene do kouta.“

Přikývla.

Sam se protáhl kolem nich a postupoval mezi lavicemi ke dveřím do chodby.

Za ním, buď v temném skladišti nebo v neosvětlené chemické laboratoři, se ozvalo měkké, ale srozumitelné cinknutí.

Sam se zastavil, postrčil obě děvčata dopředu a otočil se tak, aby kryl vchod do skladiště.

Tessa s Chrissie přistoupily ke dveřím do haly. Tessa pomalu otočila knoflíkem a tiše otevřela.

Shaddack vystoupil z temné chodby do světla baterky a vrazil jí ústí zbraně do žaludku. „Teď toho budete litovat,“ vyhrkl vzrušeně.

27

Otevřeli padací dvířka. Prudké světlo zezdola odhalilo trámy, ale nedopadlo až do vzdáleného kouta, v němž seděl Harry s chromýma nohama nataženýma před sebe.

Zmrzačenou ruku měl položenou v klíně. Tou zdravou svíral pistoli.

Srdce mu bušilo čím dál hlasitěji a rychleji než kdykoli za posledních dvacet let od bojů v jihovýchodní Asii. Žaludek měl sevřený. Hrdlo stažené tak, že sotva dýchal. Byl celý ztuhlý strachem. Ale, panebože, cítil se tak živý.

S vrzáním a klapotem sundávali schůdky.

28

Tommy Shaddack jí vrazil ústí pistole přímo do břicha, už už jí hodlal prostřelit všechny vnitřnosti, už už se ji chystal dorazit, když si uvědomil, jak je pěkná. A pak už ji nechtěl zabít, přinejmenším ne hned, ne dokud ji nedonutí dělat s ním všechny ty věci, dělat mu všechno možné. Bude muset dělat, co on bude chtít, cokoli, cokoli jí řekne, aby udělala, nebo ji rozmázne jako mouchu na zdi, ano, teď je jeho, a bylo by lepší, kdyby si to uvědomila, nebo bude litovat, nebo ji donutí, aby litovala.

Pak si všiml dívky vedle ní, hezounké malé holčičky, tak deset dvanáct let, a vzrušil se ještě víc. Tu by mohl mít první, a pak tu starší, mohl by je mít, jakkoli si bude přát, donutí je dělat věci, spoustu různých věcí. a pak jim ublíží, bude je to bolet, to je jeho právo, nemohou mu ho upřít, jemu ne, protože teď má všechnu moc ve svých rukou, viděl přece třikrát měsíčního jestřába.

Strčil je otevřenými dveřmi dovnitř, ústí hlavně, pořád zabořené v břiše té ženské, couvala, aby mu vyhověla, a dívku přidržovala při sobě. Booker stál za nimi – s vyděšeným výrazem v obličeji. „Odhod zbraň,“ rozkázal Tommy Shaddack, „a odstup, nebo z těch čubek nadělám prejt, přísahám, že nadělám, nemůžeš být tak rychlý, abys mě zastavil.“

Booker váhal.

„Zahoď to,“ dotíral ten šílenec.

Agent upustil revolver a odstoupil pár kroků.

Ústí remingtonky tiskl Tommy pevně Tesse k žaludku, tlačil ji podél zdi, dokud nedosáhla na vypínač a nerozsvítila zářivky. Místnost se vyloupla ze stínů.

„Dejte si všichni pohov,“ řekl Shaddack, „sedněte si na tyhle židle, jo, tam, a žádný blbosti.“

Odstoupil od stěny tak, aby držel všechny tři v šachu. Vypadali vyděšeně a on se rozesmál.

Tommy začínal být vzrušený, doopravdy vzrušený, protože se rozhodl, že Bookera zabije té ženské i té holce před očima, ne rychle a čistě, ale nejdřív mu to napálí do nohy, aby se svíjel na podlaze, pak mu vystřelí vnitřnosti, ne zblízka, aby hned zkápnul, ale pěkně z dálky, aby ho jen poranil, a tu holku a ženskou nechá na všechno koukat, ukáže jim, jaký chlap je ve skutečnosti Tommy Shaddack. zatraceně tvrdý chlápek, a donutí je, aby byly vděčné, když je ušetří, tak vděčné, že polezou po kolenou a nechají ho, aby dělal věci, všechny ty věci, které chtěl dělat v těch dlouhých třiceti letech a které si musel odpírat, třicet let v něm vřely jako pára, a teď ji nechá uniknout, právě teď, dnes v noci…

29

Zvenčí přicházelo vytí, filtrované průduchy ve střeše, výzva a odpověď, nejdřív sólo a pak sbor. Znělo to, jako by se rozletěla brána pekelná a vypustila do světa Moonlight Cove své temné nájemníky.

Harry měl strach o Sama, Tessu a Chrissie.

Neviditelný tým provádějící konverzi zakotvil dole posuvný žebřík. Jeden z nich začal stoupat do podkroví.

Harry se obával, jak budou vypadat. Budou jako obyčejní lidé – starý Doc Fitz s injekční stříkačkou či párek pomocníků, kteří mu asistují? Nebo to budou bubáci? Nebo nějaký kyborg, o němž mluvil Sam?

Kdosi prostrčil hlavu otevřeným otvorem. Byl to doktor Worthy, nejmladší lékař ve městě.

Harry uvažoval, zda má vystřelit, ještě když je doktor na žebříku. Ale nestřílel už dvacet let a nechtěl plýtvat municí. Bude lépe, když počká.

Worthy neměl baterku. Zdálo se, že žádnou nepotřebuje. Díval se přímo do temného kouta.

„Jak jsi věděl, že přijdeme, Harry?“

„Mrzáci maj šestej smysl,“ odpověděl Harry sarkasticky.

Uprostřed podkroví zbývala spousta místa, kde se mohl Worthy napřímit. V podřepu se prosmýkl pod šikmými trámy, postavil se a popošel čtyři kroky dopředu. Harry to do něj dvakrát napálil.

První ranou minul, druhou ho zasáhl do hrudníku.

Worthyho to odhodilo, s žuchnutím se svalil na holou podlahu. Chvilku ležel a svíjel se, pak se posadil, zakašlal a znovu vyskočil.

Uprostřed sněhobílé košile se leskla krev. Byl těžce raněný, ale v několika vteřinách se sebral.

Harry si pamatoval, co mu řekl Sam o Coltraneových. Odmítali umřít. Musíš jít po dataprocesoru.

Zamířil Worthymu na hlavu a dvakrát vypálil, ale na takovou vzdálenost a z toho úhlu nemohl nic trefit. Váhal, protože mu v pistoli zbývaly pouze čtyři náboje.

Otvorem vystupoval druhý muž.

Harry se ho pokoušel další ranou zadržet.

Vylezl nahoru nezraněný.

V pistoli zbývaly tři náboje.

Doktor Worthy si udržoval vzdálenost a zároveň spustil: „Harry, nepřišli jsme ti ublížit. Nevím, co jsi slyšel, nebo jak ses dozvěděl o projektu, ale není to špatná věc…“

Hlas se mu vytrácel, nachýlil hlavu, jako by naslouchal nelidským výkřikům, které zaplňovaly noc venku. Zvláštní výraz touhy, viditelný dokonce i v chabém světle, které dopadalo otevřenými dvířky, mu přelétl přes tvář.

Otřásl se, zamrkal, a náhle si vzpomněl, že se pokouší prodat svůj elixír váhajícímu zákazníkovi. „Není to špatná věc, Harry. Zvláště pro tebe ne. Budeš znovu chodit, Harry. Chodit jako každý. Budeš zase celý člověk. Protože po Změně se všechno zahojí. Zbavíš se ochrnutí.“

„Ne, díky. Ne za tuhle cenu.“

„O jaké ceně mluvíš, Harry?“ zeptal se Worthy a roztáhl ruce dlaněmi nahoru. „Podívej se na mě. Nic jsem za to nedal!“

„A co svou duši?“ zeptal se Harry.

Po žebříku šplhal třetí chlapík.

Druhý naslouchal vábivému křiku, pronikajícímu ventilací v podkroví. Sevřel zuby, pevně je k sobě přitiskl a rychle zamrkal. Zvedl ruce a zakryl si obličej, jako by byl náhle zasažený mučivou úzkostí.

Worthy si svého parťáka všiml. „Vannere, jsi v pořádku?“

Vannerovy ruce se… měnily. Zápěstí mu naběhla, klouby se deformovaly, prsty se mu v několika vteřinách prodloužily. Když mu klesly ruce z obličeje, čelisti se protáhly jako uprostřed přeměny vlkodlaků. Košile mu praskla ve švech, jak se tělo přestavovalo. Zavrčel a odhalil zuby.

„… potřebuju,“ řekl Vanner, „… potřebuju, potřebuju, chci, potřebuju…“

„Ne!“ zařval Worthy.

Třetí muž, který zrovna prošel dvířky, se svalil na podlahu, měnil se, roztékal se jako vosk do naprosto odporné podoby připomínající hmyz.

Než si Harry vůbec uvědomil, co dělá, vyprázdnil osmatřicítku do toho hnusného brouka, odhodil ji stranou, popadl z podlahy revolver a vypálil z něj tři rány, nebylo pochyb, viditelně vystřelil té příšeře z lebky mozek. Zakopla, svíjela se, spadla po zádech otevřeným otvorem a už se nahoru znova nevyšplhala.

Vanner se změnil ve vlka a teď se zjevně přizpůsoboval něčemu, co znal z kina, protože se zdál Harrymu povědomý, jako by s ním viděl nějaký film, i když se na děj nepamatoval. Vanner odpovídal na výkřiky, které dovnitř posílala noc.

Worthy si divoce strhával šaty, jako by ho ten krunýř dováděl k šílenství, a měnil se do podoby zvířete naprosto odlišného od Vannera i třetího muže. V jakési groteskní převtělení, které se zrodilo z jeho vlastních šílených přání.

Harrymu zbývaly pouze tři rány; tu poslední si musel nechat pro sebe.

30

Ve stoce si Sam slíbil, že se naučí přijímat porážku. Jenže to platilo, dokud ji zase neměl na dosah ruky.

Nemůže prohrát, rozhodně ne teď, odpovídá za Chrissie a Tessu. Když se mu nenaskytne jiná možnost, přinejmenším na Shaddacka skočí těsně předtím, než si bude myslet, že ta zrůda stiskne spoušť.

Uhodnout tu chvíli nebude snadné. Shaddack vypadal jako nepříčetný a taky tak mluvil. Takže v jeho hlavě může dojít ke krátkému spojení, může zmáčknout kohoutek uprostřed jednoho z výbuchů pištivého, rychlého, nervózního chlapeckého smíchu, aniž by dal najevo, že ten okamžik nadešel.

„Hni se z tý židle,“ houkl na Sama.

„Cože?“

„Copaks mě neslyšel, ty zkurvysynu, vypadni z tý židle. Polož se na zem, tady, nebo toho budeš litovat, přísahám že jo.“ Pobídl ho ústím pušky. „Zvedni se a hned sebou mrskni na podlahu.“

Tohle Sam nechtěl, bylo mu jasné, že se od něj snaží odloučit Chrissie a Tessu, jen aby ho zabil.

Váhal, pak sklouzl ze židle, protože neměl na vybranou. Popošel mezi dvěma lavicemi do otevřeného prostoru, kam ukazoval Shaddack.

„K zemi,“ poručil mu Shaddack. „Chci vidět, jak se budeš na tý podlaze svíjet.“

Sam se pomalu spouštěl na jedno koleno, hrábl rukou do kapsy kožené bundy, vytáhl kovový pásek, kterým otvíral zámek u Coltraneových, a mrštil jím tak, jako by pohybem zápěstí odhazoval karty.

Pásek klouzal po podlaze k oknu, dokud necvakl o trnož židle a necinkl o podstavec mramorového stolu.

Šílenec obrátil remingtonku po tom zvuku.

S výkřikem plným vzteku a rozhodnosti se Sam vymrštil a skočil po Shaddackovi.

31

Tessa popadla Chrissie a hnala se od zápasících mužů ke zdi vedle dveří do chodby. Krčily se tam a doufaly, že jsou z dostřelu.

Sam uhnul dřív, než se Shaddack stačil obrátit. Sáhl levou rukou po zbrani, pravou, zeslabenou, po Shaddackově zápěstí. Zatlačil ho zpátky, strčil do něj, až ztratil rovnováhu, a mrštil jím mezi lavice.

Když Shaddack vykřikl, Sam zavrčel uspokojením, jako by se změnil v bytost podobnou těm, co se potulují nocí.

Tessa viděla, jak mu vrazil koleno mezi nohy, pěkně do rozkroku. Dlouhán zařval.

„Bezvadný, Same!“ vykřikla nadšeně Chrissie.

Shaddack lapal po dechu, prskal a svíjel se, jako by chtěl setřást bolest zraněného přirození. Sam mu vytrhl pušku, poodstoupil – a v té chvíli vešel do místnosti z příručního skladiště muž v policejní uniformě. V ruce třímal brokovnici. „Ne! Odhod zbraň. Shaddack patří mně.“

32

To stvoření, které bývalo Vannerem, se pohnulo k Harrymu. Hrdelně vrčelo a z úst mu ukapávaly žlutavé sliny. Harry dvakrát vystřelil, dvakrát ho zasáhl, ale stejně ho nezabil. Otevřené rány se zacelovaly přímo před očima.

Zbýval jediný náboj.

„… potřebuju, potřebuju…“

Harry si strčil hlaveň pětačtyřicítky do úst, přitlačil ji proti patru, dusil se horkou ocelí.

Děsivá příšera podobná vlku se nad ním vznášela. Hlava se jí zvětšila třikrát, vůbec neodpovídala proporcím ostatního těla. Větší část v ní zaujímala ústa a v nich zuby, nejen vlčí chrup, ale dovnitř zahnuté zuby žraloka. Vannerovi nestačilo vzít si jako model jednoho z přirozených dravců, chtěl ze sebe udělat něco daleko víc zabijáckého a výkonnějšího, než bylo cokoli, co stvořila příroda.

Když se Vanner přiblížil jen na necelý metr a už už se nahýbal, že rafne, Harry vytrhl zbraň z úst a zařval: „Krucinál ne!“ a střelil tu proklatou příšeru přímo do hlavy. Otočila se kolem své osy, zavrávorala, dunivě dopadla a zůstala ležet na podlaze.

Jdi po dataprocesoru.

Na chvilku se Harryho zmocnila euforie, ale neměla dlouhé trvání. Worthy dokončil vlastní transformaci a zdálo se, že je celý divý z toho masakru v podkroví a ze sílících výkřiků, které pronikají zvenčí. Obrátil k Harrymu světélkující oči a v nich se odrážel nelidský hlad.

Žádná munice už nezbývala.

33

Sam stál v pravém úhlu k zbrani toho policajta a žádný prostor k manévrování mu nezbýval. Musel pustit na zem remingtonku, kterou vzal Shaddackovi.

„Jsem při vás,“ opakoval policajt.

„Nikdo není při nás,“ zahučel Sam.

Shaddack lapal po dechu a pokoušel se stát rovně. Pozoroval policistu s výrazem nejhlubší hrůzy.

S nejchladnějším rozmyslem, jakého byl Sam kdy svědkem, bez jakéhokoli záchvěvu citu, dokonce ani vzteku ne, namířil policajt svou dvacítku na Shaddacka, který přestal být hrozbou, a vypálil čtyři střely. Jako by ho postrčil obr, Shaddack nadskočil, přelétl pozpátku dvě židle a rozplácl se o zeď.

Policajt rychle odhodil zbraň a pospíšil k mrtvému muži. Roztrhl mu pod kabátem teplákovou bundu a vyškubl podivný předmět, velký obdélníkový medailon, který visel na zlatém řetízku kolem Shaddackova krku.

Držel ten podivný amulet a říkal: „Shaddack je mrtvý. Tahle věc už nevysílá tlukot jeho srdce, takže Slunce právě spouští poslední program. Za půl minuty nám všem bude dopřán klid. Konečně klid.“

Nejprve si Sam myslel, že policajt mluví o tom, jak všichni umřou, že ta věc, kterou třímá v ruce, je všechny zabije, že je to bomba nebo něco podobného. Rychle popošel ke vchodu a viděl, že Tessa si myslí totéž. Popadla Chrissie a otevřely dveře.

Ale jestli je to bomba, musí to být nějaká tichá bomba s malým akčním rádiem. Náhle se obličej toho policajta zkroutil. Sevřenými rty vydechl „Bože“. Ale nebyl to výkřik, jen prohlášení nebo spíš nepostačující popis toho, co právě spatřil. Ve stejném okamžiku se svalil mrtev z příčiny, kterou Sam nepostřehl.

34

Když vyšli ven zadními dveřmi, kterými předtím vstoupili, první, co Sam zaznamenal, bylo naprosté ticho. Ostré výkřiky těch, kteří změnili podobu, se už nerozléhaly městem opředeným mlhou a nocí.

V zapalování dodávky zůstaly klíče.

„Můžeš řídit?“ požádal Tessu.

Zápěstí měl nateklé jako nikdy předtím. Cukalo mu v něm, záškuby bolesti pronikaly do všech vláken těla.

Usadil se na sedadle spolujezdce.

Chrissie se mu stočila na klín a on ji objal. Zdála se nezvykle tichá. Byla vyčerpaná, na pokraji zhroucení, ale Sam věděl, že příčina tkví v něčem daleko hlubším než v pouhé únavě.

Tessa přibouchla dveře a nastartovala. Nemusel jí říkat, kam má jet.

Cestou k Harryho domu objevili v ulicích plno mrtvol, ne obyčejných pozůstatků zesnulých žen i mužů – jak nade vši pochybnost odhalovaly světlomety –, ale stvoření jako vystřižených z obrázků Hieronyma Bosche, zkroucených, fantasmagorických bytostí. Jela pomalu, manévrovala mezi nimi a párkrát musela najet na chodník, aby se vyhnula celé smečce, která zahynula v jednom okamžiku, zjevně poražena stejnou neviditelnou silou, jež zničila toho policistu v Centrální škole.

Shaddack je mrtvý. Tahle věc už nevysílá tlukot jeho srdce, takže Slunce právě spouští poslední program…

Za chvilku sklonila Chrissie hlavu a zavrtala ji Samovi do prsou. Už se nechtěla koukat oknem.

Sam se pokoušel namluvit sám sobě, že ty povalující se bytosti jsou jen přízraky, že nic takového ve skutečnosti neexistuje, že nemohly vzniknout ani s pomocí nejvyšší technologie nebo černé magie. Očekával, že každou chvíli zmizí, že přes ně přepluje závoj mlhy a pak se zvedne… Ale pořád se povalovaly na chodnících, silnicích a trávnících.

Obklopen vším tím hororem a hnusem nemohl uvěřit, že byl takový blázen a nechal utíkat drahocenné roky v mrzoutství, neschopný vidět krásy života. Byl prostě úplný blázen. Až se rozední, už si nenechá ujít pohled na kytky, nikdy se nepřestane radovat z toho zázraku, z krásy, která přesahuje tvořivé schopnosti člověka.

„Řekneš mi to teď?“ zeptala se Tessa necelý blok od Harryho domu.

„Co ti mám říct?“

„Co jsi tam viděl. Svou zkušenost z blízkosti smrti. Co jsi viděl na Druhé straně, že tě to tak vyděsilo?“

Zasmál se: „Byl jsem to ale vůl.“

„Nejspíš,“ souhlasila Tessa. „Tak mi to řekni, ať to mohu posoudit.“

„No dobře, ale nemůžu ti to říct přesně. Bylo v tom spíš pochopení než vidina, spíš duchovní než fyzický pocit.“

„Takže co jsi pochopil?“

„Že všechno pokračuje. Že nás čeká nějaký další život, život po životě v nekonečné řadě míst… že budeme existovat na téhle planetě, převtělení. Nevím jak, ale hluboce jsem to cítil, věděl jsem to, když jsem dorazil na konec tunelu a spatřil světlo, oslňující světlo.“

Pohlédla na něj. „A to tě tak vyděsilo?“

„Ano.“

„Že budeš žít znovu?“

„Jo. Protože jsem považoval život za pustou, deprimující záležitost. Za sérii tragédií, plných bolesti. Ztratil jsem prostě schopnost umřít a začít znovu, nechtěl jsem tohle všechno podruhé prožívat, ne tak brzo, dokud to nebude nezbytně nutné. Konečně v tomhle životě se ze mě stal tvrdý chlap, přivykl jsem na bolest, což bylo pro mě výhodnější, než kdybych začínal zase jako děcko.“

„Takže v technickém slova smyslu čtvrtým důvodem k životu nebyl strach ze smrti.“ „Počítám že ne.“

„Byl to strach ze života.“

„Ano.“

„A teď?“

Na chvilku se zamyslel. Chrissie se mu zavrtěla v klíně. Odhrnul jí z čela vlasy. „Teď,“ řekl konečně, „teď jsem celý žhavý začít znovu.“

35

Harry zaslechl zdola hluk – výtah, pak někoho v ložnici pod sebou. Celý ztuhl a uznal, že dva zázraky by byly pro našince příliš, ale pak uslyšel Sama, jak na něj volá ze žebříku.

„Tady, Same! V pořádku. Jsem oukej!“

Za okamžik už Sam prolézal do podkroví.

„Co Tessa? A Chrissie?“ vyhrkl Harry netrpělivě.

„Jsou dole. Obě v pořádku.“

„Díku bohu.“ Harry si zhluboka vydechl, jako by zadržoval vzduch celé hodiny. „Podívej se na ty bestie, Same.“

„Radši ne.“

„Možná že Chrissie měla pravdu s těmi nájezdníky z vesmíru.“

„Je v tom něco daleko podivnějšího,“ řekl Sam.

„Co?“ vyzvídal Harry, když si Sam klekl vedle něj a bázlivě mu z nohou odstrčil Worthyho mutované tělo.

„To kdybych k čertu věděl,“ povzdechl si Sam. „Ani si. nejsem jistý, že to vědět chci.“

„Vstupujeme do věku, kdy jsme strůjci vlastní existence, že? Věda nám kousek po kousku dává možnosti. Tohle mohl udělat jen blázen.“

Sam mlčel.

„Možná,“ pokračoval Harry, „že stát se strůjci vlastní existence není rozumné.“

„Možná že přirozený řád snese sem tam nějakou úpravu a vylepšení. Myslím, že bychom to měli zkusit. Musíme jen věřit v Boha, musíme doufat, že lidé, kteří do všeho fušují, nejsou jako Shaddack. Jsi v pořádku, Harry?“

„Je mi fajn,“ usmál se Harry. „Samozřejmě kromě toho, že jsem mrzák. Dokážeš pochopit, že tahle mohutná věc bývala doktor Worthy? Zrovna se nade mnou nakláněl, že mi prokousne chřtán, už jsem neměl žádné náboje, držel mě těma prackama, a pak se najednou svalil a bylo po něm. Byl to zázrak nebo co?“

„Ten zázrak se stal po celém městě,“ vysvětloval Sam. „Vypadá to, že všichni umřeli, když vypustil duši Shaddack… byli nějak spojeni. Pojď, jdem dolů z té spouště.“

„Zabili Moose, Same.“

„Čerta zabili. S kým myslíš, že se tam dole Tessa a Chrissie muchlají?“

Harry strnul. „Ale slyšel jsem…“

„Vypadá to, že ho někdo kopl do hlavy. Má ji celou od krve, na jednom místě má sedřenou kůži na kost. Možná že na chvíli ztratil vědomí, ale nezdá se, že by měl otřes mozku.“

36

Chrissie jela v dodávce s Harrym a Moosem. Harry ji zdravou rukou držel kolem krku a Moose jí položil hlavu do klína. Pomalu se začínala cítit líp. Ještě se úplně nevzpamatovala, to ne, a možná že se už nikdy nebude cítit jako dřív, ale bylo jí líp.

Jeli do parku na začátek Ocean Avenue, na východní okraj města. Tessa přejela obrubník, nadskakovali, dokud nezaparkovala na trávě.

Sam otevřel zadní dveře, takže Chrissie a Harry mohli sedět v autě vedle sebe na přikrývkách a pozorovat je při práci.

S daleko větší odvahou, než by dokázala Chrissie, šel Sam k nedalekým parcelám, překračoval mrtvé a startoval auta, zaparkovaná na ulici. Jedno po druhém převáželi s Tessou do parku a sestavovali z nich mohutný kruh, motory nastartované a světlomety směřující doprostřed.

Sam tvrdil, že přiletí lidé ve vrtulníku, dokonce i v té mlze, a že světelná kružnice jim označí správné místo pro přistání. S dvaceti vozy, jejichž světlomety zářily dálkovými paprsky, byla plocha přehledná jako ve dne.

Chrissie se líbilo jasné světlo.

Dokonce ještě předtím, než byla přistávací plocha zcela dokončena, objevilo se na ulicích pár lidí, živých lidí, vůbec nevypadali děsivě, neměli jedovaté zuby ani tesáky, chyběla jim žihadla a pracky, stáli vzpřímeně, všichni normální – alespoň na první pohled. Samozřejmě… Chrissie věděla, že člověk nikdy nemůže spolehlivě usuzovat podle něčí vizáže, protože uvnitř se mohli změnit. Uvnitř mohou být tak odlišní, že by z toho byli paf i vydavatelé časopisu National Enquirer. Člověk si přece nemůže být jistý ani vlastními rodiči.

Ale teď o tom nechtěla přemýšlet.

Nepřála si rozebírat to, co se stalo s jejími příbuznými. Věděla, že nepatrný zbytek naděje na jejich záchranu, který v sobě stále chová, je pravděpodobně falešný, ale nicméně si ho chtěla udržet ještě alespoň pár chvil.

Lidé na ulicích se začali stahovat k parku, zatímco Tessa a Sam rovnali poslední vozy do kruhu. Všichni vypadali ohromeně. Čím víc se blížili, tím hůř se Chrissie cítila.

„Jsou v pořádku,“ uklidňoval ji Harry a něžně ji k sobě přivinul zdravou rukou.

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Copak nevidíš, že jsou strachy posraný? Promiň, asi bych neměl říkat ,posraný’, to bych tě zrovna neučil ty správný slova.“

„ ,Posraný’ je v pořádku,“ ujistila ho.

Moose malinko zakňoural a zvedl se jí na klíně. Nejspíš ho bolela hlava – jako bolí mistry karate, když prorážejí cihlovou zeď vlastní lebkou.

„Tak jo,“ přitakal Harry, „jen se na ně podívej – jsou příšerně vyděšený, což je řadí mezi nás. Ty ostatní nebyli takhle strachy bez sebe, nebo jo?“

Chvilku o tom přemýšlela. „Jo. Ten policajt, co zastřelil pana Shaddacka ve škole. Ten byl vyděšený. Měl v očích tolik strachu, mnohem víc, než jsem v životě u někoho viděla.“

„No dobře, ale tihle lidi jsou v pořádku, v každém případě,“ opakoval Harry, když se oslnění opozdilci loudali k dodávce. „Tihle měli být konvertovaní do půlnoci, ale nikdo k nim nedorazil. U nich doma musí být další, zabarikádovali se tam, bojí se vyjít ven, mají pocit, že se celý svět zbláznil, nejspíš si myslí, že se u nás utrhli ze řetězu nějací ufouni, jako sis to myslela ty. Kromě toho, kdyby to byli ti, kteří mění podobu, neblížili by se tak váhavě. Klusali by rovnou na konec, vyskočili by k nám a sežrali by nám frňáky a něco navíc, o čem by usoudili, že je to zvláštní pochoutka.“

Tohle vysvětlení na ni působilo, dokonce se slabě usmála a trochu si oddechla.

Ale o vteřinu později sebou Moose křečovitě škubl, vyštěkl a škrábal se na všechny čtyři.

Lidé, kteří se přibližovali k dodávce, začali křičet překvapením a strachem, Chrissie slyšela Sama, jak volá: „Zatraceně, co je zas tohle?“

Odhodila teplé přikrývky a vylezla z dodávky, aby se podívala, co se děje.

Harry, poděšený navzdory vlastnímu předchozímu ujišťování, se jí za zády zeptal: „Co je? Co se stalo?“

Chvilku si nebyla jistá, co všechny tak poděsilo, ale pak uviděla ta zvířátka.

Letěla parkem – desítky myší, pár hnusných špinavých krys, kočky všech velikostí a barev a snad dva tucty veverek, které sjely po kmenech stromů. Z ulic křižujících Ocean Avenue vybíhalo čím dál víc myší, krys a koček, nasycovaly tenhle hlavní tah, vzrušeně se hnaly jedna přes druhou napříč parkem a až k okresní silnici. Připomínaly jí něco, o čem kdysi četla; stála tam několik vteřin, pozorovala je, jak proudí kolem ní, než si vzpomněla: lumíci. Čas od času, když se tihle drobní hlodavci v určité oblasti přemnoží, rozběhnou se přímo k moři, do příboje, a tam se utopí. Všechna tahle zvířata se chovala jako lumíci, utíkala jedním směrem, nic je nezastavilo, nic je zjevně nepřitahovalo, ale evidentně naslouchala nějakému vnitřnímu popudu.

Moose vyskočil z dodávky a připojil se k ženoucí se mase.

„Moosi, ne!“ zařvala Chrissie.

Klopýtl, jako by zakopl o ten výkřik, otočil se, pak pohodil hlavou k okresní silnici, zdánlivě tažený na neviditelném řetěze. Prudce vyrazil.

„Moosi!“

Znovu klopýtl a tentokrát skutečně upadl, překulil se a znovu se postavil na všechny čtyři.

Chrissie nějak cítila, že představa lumíků je přesná, že tahle zvířata letí přímo do hrobu, i když ne k moři, ale k nějaké jiné, daleko děsivější smrti, která je součástí toho, co se děje v Moonlight Cove. Jestli teď Moose nezastaví, už nikdy ho nespatří.

Pes utíkal.

Hnala se za ním.

Byla k smrti utahaná, úplně vyčerpaná, bolel ji každý sval a kloub, a navíc se bála, ale našla sílu a bude pronásledovat labradora, protože se zdá, že nikdo jiný nechápe, jak spolu s ostatními zvířaty letí vstříc zkáze. Tessa a Sam, i když jsou milí a kouzelní, tomu nerozumějí. Jen stojí a s ústy dokořán sledují to divadlo. Takže Chrissie přitiskla ruce k tělu, mrskala nohama a běžela jako o závod pro všechno, co jí bylo drahé. Představovala si, že je Chrissie Fosterová, nejmladší světová šampiónka v maratónu, obíhá závěrečné kolo, tisíce diváků vstávají z lavic a povzbuzují ji (Chrissie, Chrissie, Chrissie, Chrissie…). Běžela a volala na Moose, aby zůstal, protože pokaždé, když zaslechl své jméno, trochu polevil, zaváhal a ona získala pár metrů. Ale to už proběhli parkem. Málem sletěla do příkopu, který se táhl podél okresní silnice, na poslední chvíli ho přeskočila, ne proto, že by si ho všimla, ale protože s pohledem přilepeným na Moose viděla, jak se přes něj přehoupl. Perfektně dopadla, ani neztratila tempo. Když Moose naposledy škobrtl o své jméno, byla u něj, hrábla po něm, popadla ho za obojek. Vrčel a cenil na ni zuby. „Moosi,“ říkala takovým tónem, jako by ho chtěla zahanbit. Bylo to poprvé, kdy se ji pokusil kousnout, ale Bože, dělal všechno, aby se jí vyškubl. Visela na něm, vší silou ho držela, táhl ji po cestě alespoň patnáct metrů. Jeho velké tlapy škrábaly po asfaltu, jak se pokoušel letět s vlnou malinkých zvířat, která zmizela v noci a mlze.

Za chvilku se pes uklidnil natolik, že se dal odvést do parku. „Co se stalo?“ vyptával se Sam.

„Všichni si jdou pro smrt,“ vysvětlovala Chrissie. „Nechtěla jsem, aby běžel s nima.“

„Pro smrt? Jak to víš?“ „Já nevím. Ale… co jiného by to mohlo být.“

Chvilku stáli na temné cestě zalité mlhou a hleděli za zvířaty, která se ztratila v temnotě. „Opravdu, co jiného,“ potvrdila Tessa.

37

Mlha slábla, ale viditelnost pořád nepřesahovala tři sta metrů.

Sam stál s Tessou uprostřed kruhu aut. Vrtulníky zaslechl těsně po desáté, ještě předtím, než spatřil světla. Protože mlha zkreslovala zvuk, nemohl říct, odkud se blíží, ale došlo mu, že přiletí od jihu, podél pobřeží, budou se držet pár stovek metrů nad mořem, kde nejsou žádné pahorky, kterých by se v mlze musely obávat. Vybaveni těmi nejdůmyslnějšími zařízeními mohli piloti ve skutečnosti letět naslepo. Díky ochranným brýlím k nočnímu vidění se mohli přibližovat ve výšce něco málo pod stovkou metrů.

Protože FBI dosti úzce spolupracovala s armádou, zvláště s námořnictvem, Sam moc dobře věděl, co mohou očekávat. Bude to ozbrojený průzkumný oddíl námořní pěchoty, složený ze standardních prvků, které se v takové situaci vyžadují: Jedné helikoptéry typu CH-46, která má na palubě samostatný průzkumný oddíl – nejspíš dvanáct mužů přidělených přepadovou jednotkou námořní pěchoty, a dvou ozbrojených vrtulníků typu Kobra jako doprovod.

Tessa se rozhlížela. „Já je nevidím.“

„Taky nemůžeš,“ řekl Sam, „dokud nebudou těsně nad námi.“

„Copak oni letí bez světel?“

„Ne. Jsou vybaveni modrým světlem, které není ze země skoro vidět, ale které jim umožňuje víc než dobrý rozhled, když mají ty noční ochranné brýle.“

Kdyby se měli vypořádat s nějakou teroristickou hrozbou, vrtulník CH-46 – kterému se oficiálně říká „Mořský rytíř“ a mezi námořními pěšáky „Žabák“ – by s doprovodem dvou kober letěl k východnímu okraji města. Tři čtyřčlenná družstva by pročesávala Moonlight Cove od severu k jihu, muži by obhlíželi situaci a setkali by se na druhém konci města, aby zajistili evakuaci, kdyby byla potřeba.

Ale protože vysílání zprávy, kterou Sam poslal do Úřadu přes Slunce, bylo přerušeno a protože situace nemá nic společného s teroristy a ve skutečnosti je víc než podivná, jednotka byla připravena na větší akci. Vrtulníky opakovaně přeletěly nad městem a sestoupily do výše necelých osmi metrů, těsně nad korunami stromů. Občas zahlédli jejich podivné zelenomodré světlo, ale nedalo se určit, jak vypadají nebo jak jsou velké. Protože listy vrtule byly ze skleněných vláken, daleko tišší než kovové, chvílemi se zdálo, že vrtulníky jen bezhlučně kloužou a mohou být kosmickými koráby ze světa daleko bizarnějšího, než byl tento.

Konečně zůstaly viset ve vzduchu nad osvětleným kruhem v parku.

Piloti nepřistáli okamžitě. S mocnými rotory, které rozehnaly mlhu, přejížděli světlomety přes lidi stojící mimo ozářený okruh a dlouhý čas zkoumali groteskní postavy na ulicích.

CH-46 dosedl téměř váhavě doprostřed kruhu. Kobry zůstávaly ve vzduchu. Muži, kteří se spouštěli z vrtulníku, drželi automatické zbraně v ponosu, ale jinak vůbec nevypadali jako vojáci, protože měli na sobě díky Samovu vzkazu biologicky bezpečné bílé obleky a na zádech kyslíkové přístroje. Mohli to být klidně astronauti místo námořní pěchoty.

Poručík Ross Dalgood s téměř dětským obličejem za předním sklem přilby šel přímo k Samovi a Tesse, udal jméno a hodnost a oslovil Sama jménem, zřejmě proto, že mu předtím ukázali jeho fotografii. „Hrozí biologické nebezpečí, agente Bookere?“

„Ani si nemyslím,“ usoudil Sam, když listy vrtule přešly z tvrdého rytmického rachotu do jemnějšího bafání.

„Jistý si ale nejste?“

„Ne, to nejsem,“ připustil.

„Jsme jen předvoj,“ dodal Dalgood. „Spousta jich je na cestě – pravidelná armáda a taky lidi od vás. Jedou po silnici. Brzy tu budou.“

Ti tři – Dalgood, Sam a Tessa – se protáhli mezi dvěma vozy v kruhu k jedné z mrtvol, která ležela na chodníku.

„Vůbec jsem nevěřil tomu, co jsem viděl ze vzduchu,“ vydechl Dalgood.

„Jen tomu věřte,“ řekla Tessa.

„Co to k čertu je?“ zeptal se Dalgood.

„Bubáci,“ odpověděl Sam.

38

Tessa si dělala starosti o Sama. Spolu s Chrissie a Harrym se vrátila do Talbotova domu v jednu ráno, poté co je třikrát vyslechli muži v protichemických kombinézách. Ačkoli se všem třem zdály děsivé sny, podařilo se jim pár hodin zdřímnout. Ale Sam byl pryč celou noc. Nevrátil se, ani když v jedenáct dopoledne dosnídali.

„Zřejmě si myslí, že je nezničitelný,“ řekla, „ale to není.“

„Děláš si o něj starosti?“ zeptal se Harry.

„Samozřejmě že dělám.“

„Chtěl jsem říct, jestli ti na něm záleží.“

„No… nevím.“

„Ale já vím.“

„Já taky,“ přidala se Chrissie.

Sam se vrátil v jednu hodinu po poledni, špinavý a celý zelený. Připravila mu postel s čistým povlečením a on se do ní svalil napůl oblečený.

Seděla na židli a pozorovala ho, jak spí. Občas zasténal a otřásl se. Volal je jménem, ji a Chrissie – a občas i Scotta, jako by je ztratil a potloukal se nějakým nebezpečným, osamělým místem a hledal je.

Muži z Úřadu ve svých speciálních oděvech pro něj přišli v šest, ve středu večer. Nespal ani čtyři hodiny a odešel na zbytek noci.

Mezitím byly všechny mrtvoly lidí ve změněném biologickém stavu sebrány, označeny visačkou, uloženy do plastikových pytlů a později do chladicích boxů k potřebě patologů.

Tu noc spala Tessa s Chrissie v jedné posteli. Ležely v šeru, místo nočního světýlka měly přes lampu přehozený ručník.

„Odešli,“ řeklo děvčátko.

„Kdo?“

„Maminka s tatínkem.“

„Myslím, že máš pravdu.“

„Jsou mrtví.“

„Je mi to líto, Chrissie.“

„Já vím, vím, že ti je to líto. Jseš moc fajn.“ Pak se Tesse rozplakala na rameni.

Za hodnou chvíli, když už skoro spaly, se zeptala: „Ty jsi včera mluvila se Samem, alespoň trochu. Už přišli na to… no, ta zvířátka včera v noci… kam všichni utíkali?“

„Ne,“ řekla Tessa. „Ještě na to nepřišli.“

„Hrozně mě to děsí.“

„Mě taky.“

„To, že na to nepřišli.“

„Já vím,“ přitakala Tessa. „Vždyť o tom mluvím.“

39

Do čtvrtečního rána získaly týmy techniků z FBI a civilních poradců dostatek údajů o projektu Moonhawk ze superpočítače Slunce. Mohli konstatovat, že se projekt zabýval implantací nebiologického kontrolního mechanismu, jejímž výsledkem byly neodvolatelné, hluboké biologické změny obětí. Nikdo zatím netušil, jak to funguje, jak mohou mikrosféry vyvolat tak naprostou metamorfózu, ale určitě na tom nemají žádný podíl bakterie, viry nebo řízené organismy. Je to čistě záležitost strojů.

Vojenské jednotky, které daly do karantény všechna zpravodajská média a civilisty pachtící se za senzací, pořád měly co dělat, ale muži byli vděční, že si mohou sundat ty nesmyslné obleky, v kterých jim bylo vedro. To se týkalo stovky vědců a agentů FBI, kteří bivakovali po celém Moonlight Cove.

Ačkoli Sam se bude jistě do města v dalších dnech vracet, mohl s Tessou a Chrissie v pátek ráno odjet. Soud ve složení federálních a státních úředníků s pochopením a účastí určil Tessu jako dočasnou poručnici děvčátka. A tak ti tři řekli brzy na shledanou Harrymu, ne sbohem, a byli odvezeni jedním z vrtulníků jednotky zvláštního určení.

Aby výsledky bádání vědeckých týmů nebyly podbarvovány a zkreslovány senzacechtivostí a nepřesnými závěry žurnalistů, sdělovací prostředky byly z Moonlight Cove vykázány. Sam si neuvědomoval dopad celé události, dokud neletěl nad armádními zátarasy blízko mezinárodní dálnice. Stovky vozidel masmédií parkovaly podél silnice i na polích. Pilot letěl dostatečně nízko, aby Sam mohl spatřit všechny ty kamery namířené k obloze.

„Skoro stejně špatné je to na okresní silnici, na sever od Holliwell,“ informoval je pilot. „Tam je další zátaras. Reportéři z celého světa se rozhodli spát na zemi, nejdou ani do motelu, aby jim Moonlight Cove neotevřeli v době, kdy by zrovna chrápali.“

„To se nemusejí bát,“ ujišťoval ho Sam. „Město nebude přístupné pro tisk –ani pro nikoho jiného kromě vědců – celé týdny.“

Vrtulník je dopravil na mezinárodní letiště v San Francisku, kde měli rezervované letenky na přímý let do Los Angeles. Sam si přečetl pár titulků:

ZA TRAGÉDIÍ V COVE SE SKRÝVÁ UMĚLÁ INTELIGENCE. SUPERKOMPJÚTR ZEŠÍLEL.

Samozřejmě že to byl nesmysl. Superpočítač v New Wave Slunce neměl nic společného s umělou inteligencí. Nic takového nebylo dosud sestrojeno nikde na zemi, i když se za tou představou honí stovky vědců, jen aby se staly otci skutečně myslící elektronické paměti. Slunce se nezbláznilo. Jen sloužilo, jako slouží všechny počítače.

Kdybych měl parafrázovat Shakespeara, pomyslel si Sam, chyba vězí ne v technologii, ale v nás.

Jenže teď se všechny chyby v systému svádějí na počítače – tak jako před staletími lidé mnohem méně osvícených kultur sváděli vinu na nepříznivé postavení nebeských těles.

Tessa tiše ukázala na další titulek:

TAJNÉ EXPERIMENTY PENTAGONU V POZADÍ ZÁHADNÉ KATASTROFY.

Pentagon je v některých kruzích oblíbený bubák, skoro milovaný pro svá skutečná i smyšlená zla, protože víra v ně je kořenem vší škodolibosti, jejím prostřednictvím se zdá život jednodušší a snazší. Pro ty, kteří takhle cítí, je Pentagon skoro oživlý Frankenstein, monstrum v bagančatech a příliš malém obleku, děsivé, ale pochopitelné, perverzní, ale takové, kterému je třeba se vyhnout, nicméně pohodlné, snadno vypočitatelné a milejší než úvahy o daleko komplikovanějších lumpech.

Chrissie vzala ze stánku zvláštní vydání předního bulvárního plátku, zaplněného povídačkami a příběhy z Moonlight Cove. Ukázala na hlavní titulek.

NA KALIFORNSKÉM POBŘEŽÍ PŘISTÁLI MIMOZEMŠŤANÉ. DIVOCÍ POJÍDAČI MASA POZŘELI MĚSTO.

Chvíli na sebe hleděli, pak se jim ústa roztáhla v úsměvu. Poprvé za posledních pár dnů se Chrissie zasmála. Nebyl to srdečný smích, jen takový úšklebek, možná v sobě nesl trochu melancholie i stopu ironie, příliš ostré na jedenáctileté děvčátko. Ale byl to smích. Sam vnímal ten smích a hned se cítil líp.

40

Joel Ganowicz, novinář ze společnosti United Press International, se potuloval po obvodu Moonlight Cove od jednoho zátarasu ke druhému od časného středečního rána. Přespával jen tak na zemi ve spacím pytli, užíval les jako toaletu a platil nezaměstnaného tesaře z Aberdeen Wellsu, aby mu nosil jídlo. Ještě nikdy za svou kariéru se žádnému případu nevěnoval tolik, přál si zůstat až do konce. Nebyl si jistý proč. Jistě, je to největší událost posledního desetiletí, možná že století. Ale proč úplně bytostně cítí potřebu držet se toho příběhu zuby nehty, dozvědět se každičký střípek pravdy? Proč je tak posedlý? Vlastní chování mu bylo záhadou.

Ačkoli byl ten příběh z Moonlight Cove tlumočen novinářům v celkem mírumilovné podobě před třemi dny a rozpracován do více detailů během čtyřhodinové tiskovky ve čtvrtek večer a ačkoli už vyčerpávajícím způsobem vyslechli dvě stovky lidí, kteří to přežili, nikdo pořád neměl dost. Jednoznačná hrůza smrti obětí – a jejich počet, který se blížil ke třem tisícům a o mnoho převyšoval masakr v Jonestownu – omráčily čtenáře, posluchače i diváky a vůbec nezáleželo na tom, kolikrát se informace opakovaly a probíraly do všech podrobností. V pátek ráno byla ta story ještě senzačnější než kdy předtím.

Nicméně Joel cítil, že to není jen morbidnost samotných faktů nebo dramatické statistiky, které přitahují zájem veřejnosti. Vězí v tom něco hlubšího.

V pátek v deset hodin ráno seděl Joel na matračce u okresní silnice, asi deset metrů od kontrolního bodu policie, který ležel na Holliwell Road. Vyhříval se na překvapivě teplém říjnovém slunci a právě o celé záležitosti přemýšlel. Začínal věřit, že možná ty zprávy působí proto tak hluboce, že se týkají nejen relativně moderního konfliktu člověka a stroje, ale věčného konfliktu lidstva, odpovědnosti a neodpovědnosti, konfliktu mezi civilizací a divošstvím, mezi protichůdnými lidskými impulsy k smiřování se s osudem i jeho odmítáním.

Joel pořád probíral ten problém kolem dokola, když se zvedl a šel. Občas se na cestě zastavil a o čemsi přemýšlel, ale pochodoval čím dál rozhodněji.

Nebyl sám. Nejmíň polovina lidí ze dvou stovek, které to místo obléhaly, se otočila jako jeden muž a vyrazila na východ do polí, přímo do kopce loukou, přes pahorky zarostlé křovinami, mezi remízky stromů.

Ta masa chodců vyděsila ostatní, ty, co náhlé volání necítili. Pár reportérů se k nim připojilo, ptali se, pak své otázky křičeli, ale nikdo jim neodpovídal.

Joel se nemohl zbavit pocitu, že existuje místo, kam musí jít, zvláštní místo, kde se o nic nebude muset starat, místo, kde mu ve všem vyhoví, kde nebude třeba zabývat se budoucností. Nevěděl, jak to kouzelné místo vypadá, ale bylo mu jasné, že ho pozná, až k němu dorazí. Vzrušeně pospíchal vpřed, čímsi unášený a přitahovaný.

Potřebuju.

Bílkovinná bytost ve sklepě kolonie Ikarus pociťovala svíravou potřebu. Nezemřela ve chvíli, kdy zahynuly děti měsíčního jestřába, protože mikrosféry v ní se rozpustily, když poprvé našla svobodu v naprosto beztvarém bytí. Nebyla schopná přijmout smrt vysílanou mikrovlnným vysílačem ze Slunce. A dokonce i kdyby ten rozkaz přijala, neřídila by se jím, protože pulsující příšera ve sklepě neměla srdce, které by se mohlo zastavit.

Potřebuju.

Celý povrch bytosti se proměnil v otevřená ústa. Volala do světa hlasem, který se zdál tichý, ale nebyl, hlasem, jenž se nedral k sluchu obětí, ale přímo k jejich mozkům.

A oběti přicházely.

Její potřeba bude brzo ukojena.

Plukovník Lewis Tarker, velící důstojník vojenských jednotek umístěných v parku na východním konci Ocean Avenue, dostal naléhavou zprávu od seržanta Sperlmonta, který sloužil u zátarasu na okresní silnici. Sperlmont hlásil, že postrádá šest z dvanácti mužů. Náhle se prý zvedli a odpotáceli se jako zombie spolu snad se stovkou reportérů, kteří byli v podobně divokém rozpoložení.

„Něco se děje,“ říkal Tarkerovi. „Ještě není po všem.“

Tarker se okamžitě spojil s Orenem Westromem, chlapíkem z FBI, který stál v čele vyšetřování projektu Moonhawk a s nímž byly všechny vojenské aspekty operace koordinovány.

„Ještě není po všem,“ opakoval Tarker Westromovi. „Myslím, že tihle výletníci jsou ještě zvláštnější, než popisoval Sperlmont, podivnější způsobem, který on zatím prostě nemůže pochopit. Znám ho, je mnohem vyděšenější, než sám tuší.“

Westrom obratem nařídil, aby vzlétl vrtulník. Vysvětlil situaci pilotovi – Jimovi Lobbowi: „Sperlmont chce sledovat nějaké své muže na zemi. Koukni se, kde k čertu vězej a proč. Ale kdybys větřil nějaké potíže, radši jdi dolů.“

„Jsem na cestě,“ potvrdil Lobbow.

„Máš v nádržích dost paliva?“

„Úplně přetékají.“

„Tak fajn.“

Nic kromě pilotování vrtulníku se Jimovi Lobbowovi nedařilo.

Třikrát se oženil a každé manželství skončilo rozvodem. Žil s tolika ženami, že je ani nedokázal spočítat. Dokonce ani bez tlaku manželského jha neunesl tíhu těch svazků. Měl jedno dítě, ale viděl svého chlapce maximálně třikrát do roka, nikdy ne déle než den. Ačkoli byl vychovaný jako katolík a jeho bratři a sestry chodili na mši pravidelně, pro něj to neplatilo. Neděle byla odjakživa jediným ránem, kdy se mohl prospat, a když zvažoval, že by mohl chodit do kostela ve všední den, připadalo mu to příliš složité. Ačkoli snil o tom, že se stane podnikatelem, každý malý obchod, který rozjel, byl odsouzený k nezdaru. Pořád ho děsilo, kolik práce to vyžaduje. Dokonce i případ, který žádné zvláštní řízení nepotřeboval, dřív nebo později pro něj začal být problémem.

Ale nikdo to s vrtulníkem neuměl líp než on, Jim Lobbow. Dokázal se vznést za jakéhokoli počasí, které by jiného nechalo na zemi, a uměl si sednout v jakémkoli terénu.

Podle Westromových rozkazů se vznesl nad zátaras u okresní silnice. Dostal se tam okamžitě, protože den byl jako vymalovaný a zátaras necelé dva kilometry od parku, kde stál připravený s vrtulníkem. Na zemi hrstka chlapíků z pravidelné armády ukazovala rukou na východ, nahoru do kopců.

Lobbow letěl, kam mu poručili, a v necelé minutě spatřil ty chodce, jak se o překot hrnou k pahorkům zarostlým křovím, nohama se boří do půdy, rozdírají si oděvy, ale pořád se škrábou kupředu. Bylo to naprosto fantastické.

V hlavě ucítil nezvyklé bzučení. Myslel si, že se něco stalo se sluchátky a na chvilku je strhl, ale bzučení neustalo. Ve skutečnosti to nebylo bzučení, žádný zvuk, jen pocit.

Ale co to znamená? zajímalo ho. Pokoušel se toho zbavit.

Chodci se stočili k jihovýchodu. Letěl nad nimi a hledal nějaké záchytné body, něco neobvyklého, k čemu by mohli směřovat. Náhle se ocitl nad rozpadajícím se viktoriánským domem, zchátralou stodolou a rozbořenými pomocnými budovami.

Něco na tom místě ho přitahovalo.

Zakroužil jednou, dvakrát.

Ačkoli to byla na první pohled díra, náhle ho napadla bláznivá myšlenka, že by tam byl šťastný, volný, beze všech starostí, zbavený bývalých manželek, které ho otravují, i alimentů.

Přes pahorky se hrnuli lidé, určitě stovka, možná víc, už nešli, ale běželi. Zakopli, znovu vstali, zvedli se a letěli dál.

Jim pochopil, kam jdou. Znovu zakroužil nad domem, bylo to nejpřitažlivější místo, jaké kdy viděl, počátek konce. Přál si tuhle svobodu, to uvolnění, přál si to – víc než cokoli v životě. Začal s vrtulníkem prudce stoupat, vyrovnal ho, smýkl jím na sever, na západ, na sever, na východ, blížil se zpátky k domu, k nádhernému.domu, musí tam, musí tam jít, musí, prolétl přímo dveřmi, které napůl visely na pantech, prodral se zdí a snesl se přímo do srdce domu, v němž pohřbil svůj vrtulník…

Potřebuju.

Bytost s mnoha ústy zpívala o svých potřebách a věděla, že brzy dojdou naplnění. Třásla se vzrušením.

Vibrace. Silné vibrace. A teplo.

Necouvla před tím horkem, protože odvrhla všechny nervy a biologické struktury potřebné k tomu, aby pocítila bolest.

Horko nemělo pro tu bestii žádný význam – kromě toho, že vedra se nenají, a proto neutiší její potřebu.

Vzplála, zmenšovala se, pokoušela se znovu zazpívat píseň, která by přilákala to, co potřebuje, ale praskající plameny jí zaplnily ústa a brzo ji umlčely.

Joel Ganowicz se přistihl, jak stojí asi šedesát metrů od zchátralého baráku, který vyletěl do vzduchu a okamžitě vzplál. Byl to děsivý oheň, stoupal třicet metrů k čistému nebi, černý kouř se valil vzhůru, staré zdi se s ochotou hroutily, jako by byly celé nedočkavé vzdát se už proto, jak jsou nepotřebné. Zalila ho horká vlna, donutila ho přimhouřit oči a couvat, dokonce i když nebyl nijak blízko. Nemohl pochopit, jak hromádka vyschlého dřeva může vydávat takový žár.

Došlo mu, že si nepamatuje, kdy a jak oheň začal. Stál jen náhle tady, přímo před ním.

Pravé koleno mu lezlo ven dírou v kalhotách, boty měl děsně zřízené.

Rozhlédl se a byl překvapený, když spatřil desítky lidí ve stejném stavu, roztrhaných, špinavých a omámených. Nepamatoval si, jak se sem dostal, a vůbec se mu nevybavovalo, že by šli v takové tlupě.

Nicméně dům opravdu hořel. Nezůstane ani kousíček, jen sklepy plné sazí a horkého popela.

Zamračil se a promnul si čelo.

Něco se s ním dělo. Něco… Byl reportér a jeho zvědavost se pomalu vracela. Něco se stalo a on by měl přijít na to co. Něco znepokojivého. Velmi znepokojivého. Ale nakonec – je po všem.

Otřásl se.

41

Když vešli do domu v Sherman Oaks, Scottův stereo přehrávač byl puštěný naplno, až se okna třásla.

Sam vyšel po schodech do prvního patra a pobídl Tessu i Chrissie, aby ho následovaly. Váhaly, nejspíš zděšené, necítily se tu dobře, aby nebyl si jistý, jestli by bez nich dokázal udělat to, k čemu se rozhodl.

Dveře od Scottova pokoje zívaly do haly.

Chlapec ležel na posteli, na sobě černé džíny a černou džínovou košili. Nohy měl v hlavách postele, hlavu v nohách, podloženou polštáři, takže mohl zírat na plakáty na zdi za postelí: blackmetaloví rockeři v kůži a s řetězy, někteří se zkrvavenýma rukama, jiní s krvavými rty, jako by patřili k upírům, kteří zrovna posvačili, pár jich drželo lebky a jeden z nich právě vtiskl francouzský polibek do dutiny lebeční. Poslední držel v dlaních hromadu blýskavých, vypasených červů.

Scott Sama neslyšel. Při té ohlušující muzice by neslyšel ani termojaderný výbuch ve vedlejší koupelně.

U věže Sam zaváhal, jako by se obával, jestli si počíná správně. Pak začal vnímat slova, podmalovaná akordy kytary. Byla to píseň o tom, jak zabít rodiče, o pití jejich krve a pak „se vytratíme s plynovou rourou“. Báječné. Opravdu, jak báječný námět! A to rozhodlo. Zmáčkl knoflík a přerušil cédéčko v polovině.

Celý polekaný se Scott nadzvedl na posteli: „Hééj!“

Sam sundal desku z přehrávače, hodil ji na zem a zavrtal do ní patou.

„Hééj, kristepane, co to k čertu děláš?“

Na poličce nad věží měl čtyřicet či padesát takových disků, většinou black-metalová alba. Sam je smetl na podlahu.

„Hééj, co je,“ řval Scott, „seš cvok nebo co?“

„Tohle jsem měl udělat už dávno!“

Scott si všiml Tessy a Chrissie ve dveřích: „Krucinál a kdo je tohle?“

„Tohle jsou krucinál přátelé.“

Skoro šílený vzteky chlapec vyhrkl: „Doprdele, a co tu dělaj, strejdo?“

Sam se rozesmál. Cítil se trochu jako blázen. Nebyl si jistý proč. Možná proto, že konečně dělá něco s tou situací, že za ni přebral odpovědnost. „Doprdele, přišli se mnou,“ odpověděl. A pak se znovu rozesmál.

Bylo mu líto, že něčemu takovému vystavuje Chrissie, ale pak na ni pohlédl a viděl, že to s ní neotřáslo, že se hihňá. Došlo mu, že žádný hněv a sprostá slova se jí nemohou dotknout, ne po tom, co zažila. Ve srovnání s Moonlight Cove je puberťácký Scottův nihilismus jenom taková legrácka, dokonce nevinná, děsná švanda.

Sam vylezl na postel a začal strhávat plakáty ze stěn. Scott na něj zíral a řval, muziku pustil na plné pecky v bezmezném vzteku. Sam dokončil plakáty, které mohl dostat jen z postele, slezl a obrátil se k další zdi.

Scott po něm hrábl.

Otec mírně odstrčil chlapce stranou a natáhl se pro další výzdobu.

Scott ho praštil.

Sam ránu zachytil a podíval se na syna.

Scott měl naprosto rudý obličej, nozdry rozšířené, oči vypoulené nenávistí.

Sam ho s úsměvem objal.

Nejprve Scott zjevně nerozuměl, co se děje. Myslel si, že ho chce otec potrestat, takže se pokusil uhnout. Ale náhle se mu rozbřesklo – Sam mu to viděl na očích –, pochopil, že ho k sobě tiskne, proboha, ten staroušek ho objímá, a před lidmi – před cizími lidmi. Když mu to došlo, začal opravdu zápasit, kroutil se a třásl, strkal do Sama čím dál razantněji, zoufale si přál uniknout, protože tohle neodpovídalo jeho víře ve svět postrádající lásku, zvláště když začal sám reagovat.

To je to, kruci, uvědomil si náhle Sam. Tohle je ten důvod Scottova nepřátelství. Strach z toho, že dá najevo své city, že je dá najevo, a bude odmítnut… Anebo shledá odpovědnost za své činy příliš nesnesitelnou.

Ve skutečnosti chlapec na chvilku opětoval otcovu lásku a podvědomě se k němu přimáčkl. Bylo to, jako by skutečný Scott – děcko skryté pod nánosy snahy držet krok a zůstat cynický – vykoukl ven a usmál se. Zůstalo v něm cosi dobrého a čistého, něco, co se dalo zachránit.

Ale pak začal Scott otce urážet daleko přiléhavějšími a šťavnatějšími výrazy, než jaké užil předtím. Sam ho jen ještě víc sevřel a pak mu začal říkat, jak ho má rád, hluboce a zoufale, říkal to tak, jak to neřekl nikdy předtím, ani v telefonu, když mu volal z Moonlight Cove v pondělí večer, hovořil bez jakékoli odměřenosti, která pramenila z vlastní nemohoucnosti. Tentokrát se mu hlas lámal přemírou citů, opakoval to znovu a znovu, dožadoval se, aby byl vyslyšen.

Scott plakal a Sama ani nepřekvapilo, že pláče taky. Věděl, že nepláčou ze stejných důvodů. Chlapec se stále chtěl vykroutit, jeho energie slábla, ale pořád se pral. Otec ho pevně držel a promlouval k němu. „Poslyš, chlapče, budeš dávat pozor na to, co ti říkám, tak nebo tak, dříve nebo později. Ano, ano. Musíš se dozvědět, že o tebe mám zájem, a pak budeš mít zájem o mě, ne, nejen o mě, ale i o sebe, a tam se to nezastaví, k čertu ne, musí ti dojít, že se budeš starat o spoustu lidí, je to dobrý pocit. Budeš se starat o tuhle ženu a budeš se starat o to děvče, budeš se o ni starat, jako by to byla tvá sestra, naučíš se to, vyženeš ze sebe ty zpropadené stroje a naučíš se milovat a být milován. Taky nás přijede navštívit jeden chlapík, je na obě nohy chromý a vládne jen jednou rukou, ale věří, že stojí za to žít. Možná že tu chvilku zůstane, uvidíš, jak se umí radovat ze života, možná že ti ukáže, co já jsem nedokázal – že všechno je dobré, že život je dobrý. A tenhle chlapík má báječného psa, co psa, Moose, budeš toho hafana milovat, nejspíš jeho prvního.“ Sam se smál a tiskl k sobě Scotta. „Nemůžeš říct psovi ,Táhni mi z očí’ a očekávat, že tě poslechne, zůstane u tebe a ty ho začneš mít rád ze všeho nejdřív. Ale pak se naučíš mít rád i mě, protože to je to, co hodlám být –pes, smějící se starý čokl, pořád tady budu chodit, věšet se na tebe, netečný k urážkám, starý dobrý pes.“

Scott přestal zápasit. Nejspíš byl příliš vyčerpaný. Sam si byl jistý, že se ještě neprotrhl synův vztek. Neudělal nic víc, než že poškrábal povrch. Jenže zasel zlo do jejich životů, zlo sebelítosti a zoufalství, které vysílal k chlapci, a vytrhnout je bude perná práce. Mají před sebou dlouhou cestu, měsíce zápasů, možná i roky, spousty času, kdy ho musí pevně držet a nesmí nechat odejít.

Podíval se Scottovi přes rameno a všiml si, že Tessa a Chrissie vešly do místnosti. Plakaly. V jejich očích zahlédl pochopení, uvědomovaly si totéž co on, že zápas o Scotta teprve začal.

Ale začal. To bylo nádherné. Už začal.