Podivný Thomas

Dean Koontz

(2003)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Je čtrnáctého srpna a městečko Pico Mundo v jižní Kalifornii se topí v žáru letního dne. Teplota stoupá, ale pořád je na bodu mrazu ve srovnání s výhní pekla, jaké tyhle jinak poklidné končiny čeká. Ulicemi se plíží přízraky, neživé stíny se nedočkavě třesou na hostinu ďábla, který se blíží. Jediný člověk ví o téhle hrozbě, jediný člověk má moc zabránit slavnosti zlých sil. Odd Thomas komunikuje s mrtvými, je schopný vidět věci, které jiní nevidí, díky daru, o nějž nestál. Tak jako v jiných Koontzových románech balancuje i tady čtenář na hraně reality a tak jako mnohokrát předtím nechává se ochotně vtáhnout do světa za zrcadlem a spolu s vypravěčem a řádnou porcí husí kůže absolvuje všechna dobrodružství, která se mu nabízejí. Protože nakonec v celém tom dramatu sehrají hlavní roli živí, obyčejní lidé z masa a krve, a taky neobyčejní, kteří se spíš podobají zplozencům toho pekla. 15. srpna se rozhodne, jak bude dál žít náčelník policie Wyatt Porter s manželkou Karlou, Malý Ozzie, Terri Stambaughová, Viola se svými dcerkami a spousta dalších lidí, jak se vyplní věštba z pouti, podle níž zůstane Stormy Llewellynová s Oddem do konce svých dnů. Celý tento příběh trvá vlastně jen čtyřiadvacet hodin, ale jeho síla a hloubka citů vyvěrající z každé řádky vydají na román plný ďábelských intrik, napětí a lásky.

DEAN

KOONTZ

PODIVNÝ

THOMAS

Je čtrnáctého srpna a městečko Pico Mundo v jižní Kalifornii se topí v žáru letního dne. Teplota stoupá, ale pořád je na bodu mrazu ve srovnání s výhní pekla, jaké tyhle jinak poklidné končiny čeká. Ulicemi se plíží přízraky, neživé stíny se nedočkavě třesou na hostinu ďábla, který se blíží. Jediný člověk ví o téhle hrozbě, jediný člověk má moc zabránit slavnosti zlých sil. Odd Thomas komunikuje s mrtvými, je schopný vidět věci, které jiní nevidí, díky daru, o nějž nestál. Tak jako v jiných Koontzových románech balancuje i tady čtenář na hraně reality a tak jako mnohokrát předtím nechává se ochotně vtáhnout do světa za zrcadlem a spolu s vypravěčem a řádnou porcí husí kůže absolvuje všechna dobrodružství, která se mu nabízejí. Protože nakonec v celém tom dramatu sehrají hlavní roli živí, obyčejní lidé z masa a krve, a taky neobyčejní, kteří se spíš podobají zplozencům toho pekla.

15. srpna se rozhodne, jak bude dál žít náčelník policie Wyatt Porter s manželkou Karlou, Malý Ozzie, Terri Stambaughová, Viola se svými dcerkami a spousta dalších lidí, jak se vyplní věštba z pouti, podle níž zůstane Stormy Llewellynová s Oddem do konce svých dnů.

Celý ten příběh trvá vlastně jen čtyřiadvacet hodin, ale jeho síla a hloubka citů vyvěrající z každé řádky vydají na román plný ďábelských intrik, napětí a lásky.

DEAN

KOONTZ

PODIVNÝ

THOMAS

Přeložila Zuzana Pokorná

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2005

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2003 by Dean Koontz All rights reserved.

Z anglického originálu Odd Thomas

(Published by Bantam Dell, New York)

přeložila © 2005 Zuzana Pokorná

Redakce textu: Marie Černá

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Grafická úprava obálky © 2005 Robin Brichta

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-616-6

Těm mým holkám: Mary Croweové, Gerdě Koontzové,

Vicky Pageové a Janě Praisové.

Sejdeme se. Nabaštíme se.

Trochu se lízneme a budeme drbat, drbat a drbat.

Naděje vyžaduje bojovníka,

který není schopen kapitulace.

Od kolébky až po hrob

musí zůstat odvážný.

– Kniha nekonečných radostí

Kapitola první

Jmenuji se Odd Thomas, nebo taky Podivný Thomas, chcete-li, ačkoli v téhle době, kdy sláva a věhlas jsou oltářem, před nímž se modlí většina lidí, si nejsem jistý, proč by vás mělo zajímat, kdo jsem či zda vůbec existuji.

Nejsem celebrita. Nejsem ani potomkem nikoho slavného. Nikdy jsem se s celebritou neoženil ani se nenechal od ní zneužít, dokonce jsem žádné hvězdě nedaroval ani ledviny k transplantaci. A co víc, nemám pražádný zájem stát se proslulou osobností.

Ve skutečnosti jsem podle měřítek naší kultury taková nula, že by o mně časopis People nejen nezveřejnil ani řádek, ale dokonce by odmítl mé pokusy předplatit si jejich vydání i v případě, že by moje zcela bezvýznamná maličkost dokázala kolem sebe vytvořit černou díru, která by do sebe okamžitě vcucla celý ten jejich podnik a uvrhla ho v zapomnění.

Je mi dvacet. Pro světem protřelé jedince jsem jen o málo víc než dítě. Nicméně kterémukoli děcku připadám natolik starý, že mi už nevěří, a tak jsem definitivně vyloučen z kouzelného světa malých a nezkušených.

Proto by mohl expert na demografii dojít k závěru, že mými výhradními příznivci musí být muži a ženy ve věku mezi dvaceti a jedenadvaceti.

Jenže tomuhle úzkému okruhu posluchačů vlastně nemám co říct. Vzhledem ke svým zážitkům se nezajímám o většinu věcí, na nichž v těch dnech dvacetiletým Američanům běžně záleží. Až na otázku přežití, samozřejmě. Vedu neobyčejný život.

Tím nemyslím, že můj život je lepší než ten váš. Jsem si jist, že váš život je natolik naplněn štěstím, půvabem, zázraky a neustálým strachem, jak si jen člověk může přát. Ostatně stejně jako já patříte k lidskému druhu, a my všichni dobře víme, jakou radost i hrůzu to obnáší.

Chci jen říct, že můj život není zrovna typický. Stávají se mi podivné věci, bizarní, takové, jaké se jiným lidem nestávají, alespoň ne tak často, pokud vůbec.

Například nikdy bych nenapsal tyhle vzpomínky, kdyby mě k tomu nepřiměl skoro dvousetkilový chlap s šesti prsty na levé ruce.

Jmenuje se P. Oswald Boone. Ale každý mu říká Malý Ozzie, protože jeho otec, Velký Ozzie, ještě žije.

Malý Ozzie má kocoura, kterého pokřtil Příšerka Chester. Tu kočku miluje. Abych pravdu řekl, kdyby měl Příšerka Chester přijít o svůj devátý život pod koly náklaďáku firmy Peterbilt, obávám se, že by tu ztrátu obrovské srdce Malého Ozzieho nevydrželo.

Já osobně Příšerku Chestera nijak zvlášť nemiluji, už proto ne, že mi při mnoha příležitostech počural boty.

Ozzie soudí, že k tomu má ten kocour pádný důvod, ale já nevěřím, že je to pravda. Chci říct, že nevěřím Chesterovi, ne Ozziemu.

Kromě toho prostě nemůžu plně důvěřovat kočce, která prohlašuje, že jí je osmapadesát. A i když existuje fotografická dokumentace, která tohle prohlášení podporuje, trvám na tom, že jde spíš o padělky.

Z důvodů, které vyjdou později najevo, tenhle rukopis nemůže vyjít za mého života a moje úsilí nebude odměněno patřičným honorářem, dokud dýchám. Malý Ozzie se přimlouvá, abych svou literární pozůstalost zůstavil láskyplné péči o Příšerku Chestera, který nás podle něj všechny přežije.

Najdu si jinou dobročinnou instituci. Takovou, co mi nedělá na boty.

Tak jako tak tohle nepíšu pro peníze. Píšu, abych si zachoval zdravý rozum a abych přišel na to, zda má můj život dostatečný smysl a význam, jež by ospravedlnily mou další existenci.

Žádný strach: moje toulky vlastní hlavou nebudou zoufale pochmurné. P. Oswald Boone mi přísně nařídil psát lehkým perem.

„Pokud nezůstaneš nad věcí,“ vyštěkl Ozzie, „zasednu tě svou dvousetkilovou prdelí, a takhle bys přece umřít nechtěl.“

Ozzie se jen vytahuje. Ten jeho zadek, i když je tedy pořádný, nemůže vážit víc než pětasedmdesát kilo. Dalších sto pětadvacet obaluje jeho ubohou kostru.

Když se mi zpočátku nedařilo udržet lehký tón, Ozzie mi navrhoval, abych jako vypravěč mlžil. „Osvědčilo se to ve Vraždě Rogera Ackroyda od Agathy Christie,“ tvrdil.

V téhle detektivce napsané v ich-formě se ze sympatického vypravěče vyklube vrah Rogera Ackroyda, což čtenáři úspěšně tajil až do poslední stránky.

Rozumějte, já nejsem vrah. Nedopustil jsem se ničeho špatného, co bych před vámi skrýval. Moje záludnost coby vypravěče se projeví především při manipulaci se slovesným časem.

Ale s tím si hlavu nelamte. Brzo se dozvíte celou pravdu.

Takže teď se svým vyprávěním pohnu. Malý Ozzie a Příšerka Chester se na scéně neobjeví, dokud neexploduje ta kráva.

Tenhle příběh začal v úterý.

Pro vás je to den, který následuje hned po pondělku. Mně připadá jako zbývajících šest dnů v týdnu, až po okraj naplněných záhadami, dobrodružnými zážitky, děsem a strachem.

Neměli byste z toho vyvozovat, že můj život je plný romantiky a zázraků. Příliš mnoho záhad je pouze k zlosti a přemíra dobrodružství člověka vyčerpá. I té hrůzy a strachu je až až.

To úterý jsem procitl sám od sebe v pět ráno přímo ze snu o mrtvých zaměstnancích bowlingu.

Nikdy si nenařizuji budíka, protože mé vnitřní hodiny jsou naprosto spolehlivé. Když chci být vzhůru přesně v pět, zopakuji si před spaním třikrát, že se musím probudit na puntík ve 4:45.

Přestože je tahle časomíra naprosto spolehlivá, z nějakého důvodu se o patnáct minut zpožďuje. Na to jsem přišel už dávno a prostě jsem se tomu problému přizpůsobil.

Ten sen o mrtvých zaměstnancích bowlingu mě straší ve spánku jednou či dvakrát do měsíce už celé tři roky. Podrobnosti ještě nejsou natolik konkrétní, abych se mohl podle nich zařídit. Musím počkat a doufat, že úplné vysvětlení se nedostaví příliš pozdě.

Takže jsem se vzbudil v pět, posadil se na posteli a řekl: „Zachovej mě, abych mohl sloužit,“ což byla ranní modlitba babičky Sugarsové, kterou mě naučila, když jsem byl malý.

Pearl Sugarsová byla matka mé matky. Kdyby přivedla na svět otce, jmenoval bych se Odd Sugars, což by mnohým připomínalo cukr a mně by to ještě víc zkomplikovalo život.

Babička Sugarsová věřila, že se dá s Bohem smlouvat, a mluvila o něm jako o tom „starém obchodníkovi s koberečky“.

Před každou partií pokeru mu slibovala, že bude šířit Jeho slovo a že se podělí o své štěstí se sirotky oplátkou za pár listů, které nikdo nepřetrumfne. Po celý život tvořily výhry z karbanu podstatný zdroj jejích příjmů.

Vzhledem k tomu, že těžce nasávala a nádavkem měla spoustu dalších zájmů, nevěnovala babička Sugarsová příliš času šíření slova božího, jak slibovala. Věřila, že Bůh očekává, že ho lidé budou spíš šidit než naopak, a že v tomto ohledu nezkazí žádnou legraci.

Boha můžeš podvádět a vyváznout z toho se zdravou kůží, říkávala babička, pokud to děláš s šarmem a humorem. Když máš bujnou fantazii a dostatek elánu, Bůh ti jde na ruku, jen aby viděl, jaký odporný kousek provedeš příště.

Taky ti hodí záchranné lano, pokud ho tvoje zarážející hloupost alespoň trochu pobaví. Podle babičky právě tohle vysvětlovalo, proč nespočet milionů úžasných hlupáků proplouvá skvěle životem.

Samozřejmě že nikdy nesmíte druhému opravdu vážně ublížit, protože to by přestalo Pánaboha bavit. Pak zaplatíte za to, že jste své sliby nedodrželi.

Navzdory tomu, že snesla víc alkoholu než dřevorubci a pravidelně vyhrávala v pokeru nad bezcitnými psychopaty, kteří jen neradi prohrávali, že řídila rychlá auta s naprostým opovrhováním fyzikálními zákony (ale nikdy ne podnapilá) a že jí jídlo plavalo v sádle, babička Sugarsová zemřela pokojně ve spánku ve věku dvaasedmdesáti let. Našli ji s téměř dopitou sklenkou brandy na nočním stolku, s knihou oblíbeného autora otočenou na poslední straně a s úsměvem na rtech.

Soudě podle všech dostupných svědectví, babička a Bůh si rozuměli skvěle.

To úterní ráno jsem rozsvítil lampičku na nočním stolku a očima přejel místnost, která mi sloužila jako ložnice, obývací pokoj, kuchyň i jídelna. Byl jsem spokojený, že žiji. Nikdy nevylézám z postele, dokud nevím, kdo, pokud vůbec někdo, na mě čeká.

Jestliže mě návštěvníci, ať už neškodní či škodolibí, část noci pozorovali, jak spím, chtěli si se mnou ještě při snídani poklábosit. Někdy prostě jen cesta do koupelny může setřít kouzlo nového dne.

Byl tam jen Elvis, kolem krku měl věnec orchidejí, usmíval se a mířil na mě prstem, jako by to byla pistole s nataženým kohoutkem.

Ačkoli nad touhle zvláštní garáží pro dvě auta žiji rád a můj příbytek mi připadá útulný, časopis Architectural Digest by jistě o jeho situační plánek nestál. Kdyby některý z jeho skvělých špehů spatřil snímek tohohle místa, pravděpodobně by s nechutí poznamenal, že druhé slovo názvu zmíněného časopisu je výběr a ne výtěr.

Kartonová figura Elvise v životní velikosti, která stávala ve foyeru kina jako poutač na film Modrá Havaj, byla tam, kde jsem ji nechal. Čas od času se přemisťuje – nebo ji někdo přemisťuje – během noci.

Ve sprše jsem se namydlil mýdlem s broskvovou vůní a umyl si vlasy broskvovým šamponem, dárky od Stormy Llewellynové. Její skutečné křestní jméno zní Bronwen, jenže podle ní to připomíná spíš jméno nějakého skřítka.

Mě opravdu pokřtili Odd.

Podle mé matky došlo k chybě špatným zápisem v křestním listě. Občas tvrdí, že jsem se měl jmenovat Todd nebo Dobb, po nějakém strýčkovi z Československa.

Otec však trvá na tom, že mě odjakživa chtěli pojmenovat Odd, ovšem nechce mi prozradit proč. Taky poukazuje na to, že žádného strýce v Československu nemám.

Moje matka ale tvrdošíjně trvá na strýcově existenci, ačkoli odmítá vysvětlit, proč jsem nikdy nepoznal jeho ani její sestru Cymry, s níž se podle všeho oženil.

Ačkoli otec připouští, že Cymry existuje, je neoblomný v tvrzení, že se nikdy neprovdala. Říká, že teta je podivný patron, taková hříčka přírody, ale co tím vlastně myslí, nevím, protože dál to nikdy nerozvádí.

Moje matka je vždycky vzteky bez sebe při sebemenším náznaku tvrzení, že její sestra je podivínka. Říká, že Cymry má nadání od Boha, ale jinak se nechce na tohle téma bavit.

Připadá mi snazší žít se jménem Odd než s tím nějak bojovat. V době, kdy jsem byl dost starý na to, abych pochopil, že jde o poněkud neobvyklé jméno, jsem se s ním prostě smířil. Možná že jsem trochu podivný.

Stormy Llewellynová a já jsme víc než jen přátelé. Věříme, že jsme důvěrní přátelé.

Jednak máme lístek z automatu na předpovídání budoucnosti z pouti, na kterém stojí, že jsme si souzeni až do konce svých dnů.

A pak taky máme odpovídající mateřská znaménka.

Nádavkem k té kartě a mateřským znaménkům ji velice miluji. Klidně bych skočil z vysokého útesu, kdyby mě o to požádala. Samozřejmě že bych musel vědět, co se za tím jejím přáním skrývá.

Naštěstí pro mě nepatří Stormy k lidem, kteří by si takovéhle věci vynucovali. Od ostatních neočekává nic, co by sama nebyla schopna udělat. Ve zrádných vodách ji přidržuje morální kotevní lano pořádné lodi.

Jednou se celý den trápila kvůli tomu, zda si má nechat padesát centů, které našla v misce na drobné v telefonním automatu. Nakonec je poslala telefonní společnosti.

Abych se na chvíli vrátil k tomu útesu. Nechci tu vzbuzovat dojem, že bych se bál smrti. Jen prostě ještě nejsem na schůzku s ní připraven.

V oblaku broskvové vůně, tak jak to má Stormy ráda, bez obav ze smrti a s borůvkovým muffinem v žaludku jsem se rozloučil s Elvisem špatně imitovaným pozdravem „Dávej na všechno pozor“ a vydal se za svou prací do Grilu Pico Mundo.

Ačkoli se den teprve začínal probouzet, na horizontu se už rozlila sytá žluť vaječného žloutku.

Pico Mundo leží v té části jižní Kalifornie, kde nikdy nezapomínáte, že navzdory důmyslnému systému potrubí, jímž sem stát dopravuje vodu, žijete přímo uprostřed pouště. V březnu se pečeme. V srpnu, což je právě teď, se doslova smažíme na rožni.

Oceán leží tak daleko, že pro nás není o nic skutečnější než Moře klidu, což je rozlehlá temná plocha na odvrácené straně Měsíce.

Čas od času, když se parceluje půda a kope se kvůli novým řadovým domům na periferii města, narazí projektanti hluboko v zemi na bohaté žíly různorodých lastur. Kdysi dávno tady šplouchaly mořské vlny.

Když si tyhle mušle přiložíte k uchu, neslyšíte příboj, ale jen suchý, truchlivý vítr, jako by lastury dávno zapomněly na svůj původ.

U paty venkovního schodiště, které vede z mého malého bytu, čekala v ranním slunci Penny Kallistová jako ta mušle na pobřeží. Měla na sobě červené tenisky, bílé šortky a bílou halenku bez rukávů.

Penny obvykle nepropadala žádnému z těch předpubertálních stavů zoufalství, k nimž má dnes tolik dětí sklon. Byla to temperamentní, nesobecká holčička, která se ráda smála.

Dnes ráno se ovšem tvářila vážně. Modré oči jí potemněly jako moře, nad něž se přihnal mrak.

Pohlédl jsem k domu vzdálenému necelých dvacet metrů, kde mě bude každou minutou očekávat moje domácí paní Rosalia Sanchezová, abych jí potvrdil, že během noci nezmizela. Ani pohled do zrcadla ji nikdy nezbavil strachu.

Penny se beze slova odvrátila od schodů a zamířila k přední části pozemku.

Jako dvojice tkalcovských stavů spřádaly dva obrovské stále zelené duby závoje ze zlatých slunečních paprsků a vlastních nachových stínů, které vrhaly přes příjezdovou cestu.

Penny jako by poblikávala a ztrácela se v té spletité krajce světla a stínů, jíž procházela. Černá mantila přítmí tlumila lesk jejích blonďatých vlasů. Její složitý vzorek se měnil s pohybem.

Bál jsem se, že ji ztratím, proto jsem rychle seběhl po posledních schodech a vydal se za dívkou. Paní Sanchezová bude muset dnes se svými obavami počkat.

Penny mě vedla kolem domu, pryč z příjezdové cesty až ke koupadlu pro ptáky na předním trávníku. Kolem dna podstavce, který držel bazének, naaranžovala Rosalia Sanchezová sbírku několika tuctů mušlí všech velikostí i tvarů, které dřímaly pod pahorky Pico Munda.

Penny se sehnula, vybrala jeden exemplář velikosti pomeranče, pak se zase narovnala a podala mi jej.

Strukturou připomínala tahle lastura složitou klenbu. Drsný povrch byl hnědobílý, naleštěný vnitřek zářil perleťovou růžovou.

Penny sevřela ruku, jako by ještě pořád držela lasturu v dlani, a dala si ji k uchu. Naklonila hlavu, chvilku naslouchala a pak mi pokynula, abych udělal totéž.

Když jsem mušli přiložil k uchu, neslyšel jsem moře. Ani ten melancholický vítr pouště, o němž jsem se již zmiňoval.

Místo toho vyšlo z lastury drsné oddychování zvířete. Naléhavý rytmus kruté potřeby, vrčení šílené touhy.

Uprostřed letní pouště mi ztuhla krev v žilách.

Když podle mého výrazu poznala, že jsem slyšel to, co chtěla, abych slyšel, přešla Penny po trávníku k obecnímu chodníku. Postála na obrubníku a hleděla na západní konec Marigold Lane.

Spustil jsem ruku s mušlí, stoupl si vedle ní a čekal.

Zlo přicházelo. Lámal jsem si hlavu, čí podobu na sebe vezme.

Tuhle ulici lemovaly staré keře vavřínů. Jejich dlouhé pokroucené kořeny sem tam prorazily a znetvořily betonový povrch cesty.

V korunách stromů se nepohnul ani lístek. Ráno leželo podivně tiché jako úsvit Soudného dne těsně předtím, než se obloha rozevře dokořán.

Stejně jako dům paní Sanchezové je většina obydlí postavená ve viktoriánském stylu s různými ozdůbkami. Když bylo Pico Mundo v roce 1900 založené, velké procento obyvatel tvořili přistěhovalci z Východního pobřeží. Ti dávali přednost stavbám, které se víc hodily do chladnějších a vlhčích míst jejich předchozího působiště.

Nejspíš si mysleli, že si mohou do tohoto údolí vzít jen věci, které milují, a nechat za sebou všechno ohavné.

Jenže my nepatříme k živočišnému druhu, který si může svůj náklad vybírat. Vzdor těm nejlepším záměrům vždycky zjistíme, že jsme si s sebou vzali kufr či dva plné temných úmyslů a bídy.

Třicet vteřin byl jediným pohybem klouzavý let jestřába vysoko na nebi, kterého jsem spatřil koutkem oka mezi větvemi vavřínu.

Oba jsme v tom ránu představovali dva osamělé lovce.

Penny Kallistová musela vycítit můj strach. Vzala mou pravou ruku do své levé dlaně.

Byl jsem za tu laskavost vděčný. Sevření bylo pevné a ruka nebyla chladná. Čerpal jsem odvahu z její statečnosti.

Protože auto sjíždělo na volnoběh rychlostí jen několika kilometrů v hodině, neslyšel jsem ho, dokud se nevynořilo zpoza rohu. Když jsem ten vůz poznal, zavalil mě smutek, který se vyrovnal mému strachu.

Byl to model z roku 1968 Pontiac Firebird 400 zrenovovaný s láskyplnou péčí. Dvoudveřový kabriolet v temně modré barvě jako by klouzal směrem k nám s pneumatikami těsně u chodníku, leskl se jako přízrak v ranním horku.

Harlo Landerson a já jsme byli spolužáci. Na druhém stupni i na střední škole si Harlo přestavěl tohle auto od nápravy, dokud nezářilo tak dokonale jako tehdy na podzim v sedmašedesátém, kdy poprvé zaparkovalo na podlaze autosalonu.

Rezervovaný, poněkud plachý Harlo se na autě nedřel v naději, že se stane magnetem pro místní kočky, nebo proto, že si ti, kteří ho doposud považovali za vlažného floutka, budou teď myslet, že je natolik chladný, že by dokázal zmrazit i rtuť teploměru. Neměl žádné společenské ambice. Netrpěl ani iluzemi o svých vyhlídkách, pokud šlo o možnost pozvednout se nad nejnižší vrstvu kastovního systému střední školy.

S třemi sty pětatřiceti koňmi osmiválcového motoru zrychlí firebird z nuly na stovku za necelých osm vteřin. Přitom Harlo nebyl žádný pouliční závodník. Ani se nijak zvlášť svými rychlými koly nechlubil.

Věnoval spoustu času, dřiny a peněz firebirdu, protože ho krása jeho tvaru a to, jak fungoval, okouzlily. Tohle byla práce, kterou dělal ze srdce rád, vášeň téměř duchovní ve své čistotě a síle.

Občas mě napadlo, že ten pontiac zabírá v Harloově životě tolik místa, protože nemá komu svou lásku věnovat. Maminka mu umřela v šesti. Jeho otec byl hnusný opilec.

Jenže auto nedokáže opětovat lásku člověka. Ale když jsi příliš osamělý, možná že se blyštění chromu, třpyt laku a předení motoru můžou zaměnit s náklonností.

Nebyli jsme s Harloem nejlepší kamarádi, jen přátelé. Měl jsem toho kluka rád. Byl zamlklý, jenže zamlklost je lepší než vychloubání a řev, s nímž si některé děti dobývaly ve škole společenské postavení.

Penny Kallistová pořád stála vedle mě. Zvedl jsem levou ruku a zamával Harloovi.

Od střední školy tvrdě makal. Od devíti do pěti vykládal nákladní auta v supermarketu s potravinami Super Food a převážel zboží ze skladu do regálů.

Ještě předtím od čtyř hodin ráno házel stovky novin do domů na východním konci Pico Munda. Jednou týdně taky dodával do každého domu igelitový pytel plný reklamních letáků a sešitků s kupony na zlevněné zboží.

Dnes ráno roznášel pouze noviny, vrhal je jediným pohybem zápěstí, jako by to byly bumerangy. Každý přeložený a sbalený výtisk úterního vydání Marvilla County Times se otočil ve vzduchu a přistál s tichým plesknutím na příjezdové cestě nebo přední pěšince přesně tam, kde jej chtěl předplatitel mít.

Harlo pracoval na druhé straně ulice. Když dorazil k domu přímo proti mně, zabrzdil.

Přešli jsme s Penny k autu a Harlo řekl: „Krásný ráno, Odde. Jak se máš?“

„Nic moc,“ odpověděl jsem popravdě a dodal. „Jsem sklíčený, smutný a zmatený.“

Znepokojeně se zamračil. „Co se děje? Můžu pro tebe něco udělat?“

„Už jsi udělal,“ hlesl jsem.

Pustil jsem Penny ruku, naklonil se do firebirdu ze strany spolujezdce, vypnul motor a vytáhl klíčky ze zapalování.

Harlo hrábl poděšeně po klíčích, ale minul. „Hele, Odde, neblbni, jo? Jedu na doraz.“

Nikdy jsem neslyšel Penny mluvit, ale musela ke mně promlouvat silným, i když nezvučným hlasem své duše.

Moje replika byla esencí toho, co mi odhalilo to děvče. „Máš v kapse její krev.“

Nevinného člověka by takové prohlášení zmátlo. Harlo na mě zíral, náhle zamžoural jako sova, ne moudrostí, ale strachem.

„Tu noc,“ pokračoval jsem, „sis s sebou vzal tři čtverečky bílé plsti.“

Harlo, s jednou rukou stále na volantu, se ode mě odvrátil a zíral předním sklem, jako by chtěl donutit pontiac k pohybu.

„Potom, cos to děvče zneužil, setřel jsi těmi plstěnými čtverečky trochu její panenské krve.“

Harlo se zachvěl. Obličej mu zrudl, možná že studem.

Hlas mi ztvrdl nevídanou bolestí. „Uschly a ztuhly, jsou tmavé a křehké jako krekry.“

Jeho chvění se změnilo v prudký třas.

Jeden ten kousek máš pořád u sebe.“ Hlas se mi lámal pohnutím i vzteky. „Líbí se ti ten pach. Ach Bože, Harlo. Někdy si ho vložíš mezi zuby a kousneš do něj.“

Prudce otevřel dveře a vyrazil.

Nejsem zosobněním zákona. Nepředstavuji bdělou spravedlnost či ztělesnění odplaty. Já vlastně ani nevím, kdo jsem nebo proč.

Nicméně ve chvílích, jako je tato, se nedokážu držet zpátky. Přemůže mě jakési šílenství a já už nejsem schopen bránit se nevyhnutelnému a jen si přeji, aby se tenhle hříšný svět vrátil zase do stavu milosrdenství.

Když Harlo vyrazil z pontiaku, pohlédl jsem na Penny Kallistovou a spatřil na jejím krku stopy po škrcení, které nebyly tak patrné, když se mi zjevila poprvé. Hloubka, do níž se zaryla oprátka, prozrazovala mimořádnou zuřivost, s níž ji udusil.

Vzedmula se ve mně vlna lítosti a já vyběhl za Harloem Landersonem, k němuž jsem absolutně žádnou lítost necítil.

Kapitola druhá

Harlo landerson běžel, šplhal a vrhal se kupředu. Z asfaltu na beton, z betonu na trávník, podle domu stojícího přímo proti parcele paní Sanchezové, zadním dvorkem až k plotu z tepaného železa, který přelezl, a pak dál přes úzkou uličku a nahoru po rozpadající se kamenné zídce.

Lámal jsem si hlavu, kam se asi žene. Nedokázal by utéct mně ani spravedlnosti, a v žádném případě by nemohl utéct sám před sebou.

Za příkrou kamennou zídkou se rozkládal zadní dvorek s bazénem. Voda, grošovaná ranním světlem a stíny stromů, jiskřila různými odstíny modré od safírové po tyrkysovou, jako by v ní ležely uloupené drahokamy dávno mrtvých pirátů, kteří brázdili moře, než zmizelo.

Na odlehlé straně bazénu za posuvnými skleněnými dveřmi stála mladá žena v pyžamu, v ruce hrnek s něčím, co jí dodávalo odvahy čelit dalšímu dni.

Jakmile si Harlo všiml, že ho ta žena vyděšeně pozoruje, zamířil přímo k ní. Možná si myslel, že potřebuje štít či rukojmí. Ať tak či tak, rozhodně se nesháněl po kávě.

Dohnal jsem ho, popadl za košili a podtrhl mu nohy. Pak jsme se oba vrhli do hlubšího konce bazénu.

Voda už nasála svou porci letního horka z pouště, takže nebyla chladná. Před očima mi vybuchly tisíce bublinek jako třpytící se spršky stříbrných mincí a zazvonily mi v uších.

Rvali jsme se, dokud jsme se nedotkli dna, a jak jsme zase stoupali k hladině, Harlo kolem sebe mlátil a kopal tak, až mě loktem či kolenem zasáhl do krku.

Přestože všudypřítomná voda ubrala té ráně na razantnosti, zalapal jsem po dechu, polkl a začal se dusit chlorem ochuceným slušnou dávkou opalovacího oleje. Pustil jsem Harloa a pomalými pohyby se prodíral vlnícími se záclonami zeleného světla a modrých stínů, až jsem prudce vyrazil na povrch do slunečního třpytu.

Byl jsem v polovině bazénu a Harlo u břehu. Chytil se okraje a vytáhl se na betonovou plochu.

Kašlal jsem a frkal kapičky vody z obou nosních dírek, pak jsem za ním hlučně vyrazil. Jako plavec mám spíš šanci se utopit než se zúčastnit olympiády.

Jedné obzvlášť pochmurné noci, když mi bylo šestnáct, jsem letěl přes palubu člunu na jezeře Malo Suerte, připoutaný řetězem k párku mrtvých chlápků. Od té doby mám averzi k vodním sportům.

Tohle umělé jezero leží už za hranicemi Pico Munda. Malo Suerte znamená „smůlu“.

Bylo vybudováno za ekonomické krize v třicátých letech jako projekt Úřadu na podporu zaměstnanosti a původně bylo pojmenováno po jednom bezvýznamném politikovi. Ačkoli koluje spousta pověstí o jeho zrádných vodách, nikdo v těchto končinách nemůže přesně určit, kdy a proč bylo tohle místo oficiálně přejmenováno na Malo Suerte.

Všechny záznamy týkající se tohoto jezera sežehly v roce 1954 plameny, když jakýsi Mel Gibson protestoval proti konfiskaci svého majetku kvůli nezaplaceným daním. Protest pana Gibsona na sebe vzal podobu sebezničení.

Mezi ním a australským hercem stejného jména, který se později stal slavnou filmovou hvězdou, neexistují žádné příbuzenské vztahy. Podle všech svědectví nebyl ve skutečnosti ani talentovaný, ani fyzicky přitažlivý.

Protože mě tentokrát nestahovali pod hladinu dva muži příliš mrtví na to, aby dokázali sami plavat, dostal jsem se ke kraji bazénu několika tempy. Vytáhl jsem se na souš.

Když Harlo Landerson dorazil k posuvným dveřím, byly zamčené.

Žena v pyžamu zmizela.

Jakmile se mi podařilo postavit na nohy a vyrazit, Harlo couvl ode dveří dost daleko, aby mohl nabrat rychlost. Pak se rozběhl s levým ramenem stočeným kupředu, hlavu skloněnou.

Škubl jsem sebou v očekávání tryskající krve, poraněných končetin a hlavy gilotinované skleněným ostřím.

Samozřejmě že se bezpečnostní sklo rozbilo na tisíce drobných, lepkavých kousků. Harlo vtrhl do domu s neporušenými končetinami a hlavou, která stále držela na krku.

Vydal jsem se za ním, sklo mi pod nohama křupalo a cinkalo. Cítil jsem, že se něco pálí.

Byli jsme v obývacím pokoji. Všechen nábytek byl natočen k obrazovce televizoru, rozměrné jako dvě lednice.

Obrovská hlava konferenciérky ranní show mi připadala při tom zvětšení děsivá. V těchhle dimenzích v sobě nesl její veselý úsměv vřelost úšklebku barakudy. Zářivé oči velikosti citronu se blýskaly jistým šílenstvím.

V otevřeném půdorysu přecházel obývací pokoj plynule do kuchyně, oddělený pouze snídaňovým pultem.

Žena se připravila k odporu přímo v kuchyni. V jedné ruce svírala telefon, v druhé řeznický nůž.

Harlo se zastavil na prahu mezi oběma místnostmi a snažil se přijít na to, zda hospodyňka ve slušivém námořnickém pyžamu, jíž ještě nemohlo být třicet, sebere odvahu a rozpárá ho zaživa.

Oháněla se nožem a křičela do telefonu: „Je uvnitř, přímo tady!“

Za ní vzadu na pultu stoupal kouř z opékače topinek. Nějaká buchta, která měla vyskočit, prostě nevyskočila. Páchlo to jako jahody smíchané s přiškvařenou gumou. Té dámě se dnešní ráno opravdu nevydařilo.

Harlo po mně hodil barovou stoličkou a vyběhl z obýváku do přední části domu.

Uhnul jsem před židlí a vyhrkl: „Omlouvám se za ten binec, madam,“ a pak jsem se vydal hledat Pennyina vraha.

Jenže žena za mnou vykřikla: „Stevie, zamkni si dveře! Stevie, honem si zamkni dveře!“

Ve chvíli, kdy jsem v hale dorazil k úpatí otevřeného schodiště, Harlo už šplhal na podestu.

Bylo mi jasné, proč ho to táhne nahoru místo ven z domu. V prvním patře stál chlapeček s vykulenýma očima, asi pětiletý, jen tak ve slipech. Držel za nohu modrého medvídka, zranitelný jako štěňátko uprostřed přecpané dálnice.

Báječný rukojmí.

„Stevie, zamkni si dveře!“

Kluk upustil medvídka a vyrazil divoce ke svému pokoji.

Harlo se hrnul k druhému ramenu schodiště.

Kýchal jsem, abych se zbavil pachu chloru a škvařícího se jahodového džemu, a čvachtal nahoru po schodech ve vodě, která ze mě kapala na podlahu, s daleko menší hrdinskou elegancí než John Wayne ve filmu V pisku ostrova Iwo Jima.

Byl jsem vyděšenější než moje kořist, protože jsem měl co ztratit, přinejmenším Stormy Llewellynovou a naši společnou budoucnost, kterou nám podle všeho sliboval automat na předpovídání budoucnosti. Kdybych narazil na manžela s pistolí, zastřelil by mě bez váhání stejně jako Harloa.

Nade mnou prudce bouchly dveře. Stevie udělal to, co mu nařídila matka. Kdyby měl hrnec vařícího olova, jak to měl ve zvyku Quasimodo, Harlo Landerson by ho na mě s chutí vychrstl. Místo toho přišel na řadu příborník, který patrně stál v hale v prvním patře, přímo proti vrcholu schodiště.

Překvapený zjištěním, že udržím rovnováhu jako mrštná opice, třebaže úplně promočená, vyšvihl jsem se rychle ze schodiště na zábradlí. Lavina příborníku poskakovala po schodech, zásuvky otvíraly a zavíraly tlamu, jako by ten kus nábytku měl v sobě duši krokodýla.

Nahoře v prvním patře jsem seskočil ze zábradlí přesně ve chvíli, kdy Harlo začal demolovat dveře dětského pokoje.

Jakmile si uvědomil, že se blížím, kopal s ještě větší zuřivostí. Dřevo se se suchým praskotem rozletělo na třísky a dveře vletěly dovnitř.

Harlo letěl s nimi, jako by ho svou silou strhl vír.

Hnal jsem se přes práh, divoce odstrčil dveře, které se chtěly zase zabouchnout, a spatřil chlapce, jak se snaží vklouznout pod postel.

Harlo mu chňapal po levé noze.

Popadl jsem lampičku s usmívající se pandou z červeného nočního stolku a praštil jí Harloa po hlavě. V pokoji explodovaly střepy masakrovaných černých keramických oušek, roztříštěného bílého obličeje, černých tlapek a kousků bílého bříška.

Ve světě, kde biologické systémy a fyzikální zákony fungovaly naprosto spolehlivě podle vědeckých předpokladů, by měl Harlo zůstat ležet v bezvědomí tak zaručeně, jako se podle očekávání roztříštila ta lampa. Bohužel tenhle svět takový nebyl.

Tak jako láska dodává nadlidskou sílu matkám, které dokážou zvednout převrácené auto a osvobodit své uvězněné děti, stejně tak nesmírná zkaženost umožnila Harloovi přežít ten pandí úder bez zjevných následků. Nechal Stevieho Steviem a vrhl se na mne.

Ačkoli neměl v očích elipsovité zornice, připomínaly mi oči hada, kypící nenávistí, a třebaže jeho odhalené zuby postrádaly zahnuté či dramaticky prodloužené špičáky, v jeho tichém vrčení rezonoval vztek rozzuřeného šakala.

Tohle nebyl ten člověk, kterého jsem znával před několika lety na střední škole, ani stydlivý chlapec, jenž spatřoval kouzlo a smysl v trpělivém renovování starého pontiaku firebird.

Tohle byla chorá a zvrácená duše plná trnů, naježená a přinášející zhoubu, která ještě donedávna vězela v hlubokých zákrutách Harloova vnitřního bludiště. Teď zlomila mříže své kobky, prolezla hradní věží a svrhla muže, který býval Harloem. Konečně převzala vládu.

Stevie se kroutil, dokud se nedostal pod postel, ale já neměl žádnou postel, jež by mě ochránila, ani deku, kterou bych si přetáhl přes hlavu.

Nemohu tvrdit, že si následující minuty vybavuji zcela zřetelně. Vrhali jsme se jeden na druhého, pokud se nám podařilo spatřit nekryté místo. Sápali jsme se po všem, co posloužilo jako zbraň, točili jsme s tím a házeli to po sobě. Potáceli jsme se v přívalu ran, až jsme se ocitli v objetí a já ucítil jeho horký dech na své tváři, spršku slin, slyšel jsem, jak cvaká zuby, až mě rafnul do pravého ucha, jak mu panika propůjčila taktiku zvířete.

Vymanil jsem se ze sevření, vrazil mu loket pod bradu a taky koleno, kterým jsem ho chtěl původně kopnout do rozkroku. V dálce zaječely sirény, přesně ve chvíli, kdy se ve dveřích objevila Stevieho matka s řeznickým nožem v ruce, blýskavým a připraveným bodnout: dvojí kavalerie, jedna v pyžamu a druhá v modročerné uniformě policejního oddělení Pico Munda.

Harlo se nemohl protáhnout mezi mnou a ozbrojenou ženou. Ani nedosáhl na Stevieho v jeho kýženém úkrytu pod postelí. Pokud by rozrazil okno a vylezl na střechu přední verandy, padl by rovnou do náručí přijíždějících policistů.

Jakmile jekot sirén nabral na síle, Harlo couvl do kouta, kde zůstal stát, lapal po dechu a celý se třásl. Lomil rukama, obličej popelavý utrpením, hleděl na podlahu, na stěny a na strop, ne jako člověk chycený do pasti, který odhaduje rozměry klece, ale jako pomatenec, neschopný si vzpomenout, jak se na tomhle místě a v takových nesnázích ocitl.

Na rozdíl od divoce žijících zvířat jen málo krutých lidských zrůd zuřivě bojuje, když je někdo zažene do kouta. Místo toho se pod slupkou brutality objeví zbabělost.

Harlo přestal lomit rukama a zakryl si jima obličej. Štěrbinami brnění z deseti prstů jsem viděl, jak mu v očích cuká čirou hrůzou.

Se zády těsně přitisknutými k průsečíku zdí se svezl na podlahu a nohy natáhl před sebe. Obličej si zakrýval rukama, jako by si tím opatřil masku neviditelnosti, která mu pomůže uniknout pozornosti justice.

Sirény už vyly na maximum půl bloku od nás, pak jekot zeslábl v tiché mručení těsně před domem.

Rozbřesklo se před necelou hodinou a já jsem po celou tu dobu ani na chvilku nedělal ostudu svému jménu.

Kapitola třetí

Mrtvi nemluví. Nevím proč.

Harloa Landersona odvedli muži zákona. V jeho náprsní tašce našli dva snímky Penny Kallistové z polaroidu. Na prvním byla nahá a živá. Na druhém mrtvá.

Stevie se choulil dole v matčině náruči.

Wyatt Porter, náčelník policejního oddělení Pico Munda, mě požádal, abych na něj počkal v Stevieho pokoji. Sedl jsem si na pelest chlapcovy neustlané postele.

Netrvalo dlouho a do pokoje prošla zdí Penny Kallistová a posadila se vedle mne. Z krku jí zmizely stopy po škrcení. Vypadala, jako by ji nikdy nikdo nerdousil, jako by nikdy nezemřela.

Jako předtím zůstala němá.

Mám sklon věřit v tradiční strukturu pozemského a posmrtného života. Tenhle svět je cestou k poznání a očistě. Na onom světě existují dvě místa, kam se odebereme: v jednom spočine duše a představuje nekonečné království plné zázraků, druhé je chladné, temné a nepředstavitelné.

Možná že vám připadám prostoduchý. Spoustě lidí tak připadám.

Stormy Llewellynová, žena s nekonvenčními názory, místo toho věří, že cílem naší pouti po tomto světě je posílit nás pro život příští. Říká, že naše poctivost, bezúhonnost, odvaha a rozhodný odpor proti jakémukoli zlu jsou na konci našich dnů zhodnoceny, a pokud obstojíme, budeme povoláni do armády těch, kteří se zapojí do nějakého obrovského poslání na onom světě. Ti, kteří tuhle jednoduchou zkoušku nesloží, prostě přestanou existovat.

Krátce řečeno Stormy považuje tenhle život za jakýsi výcvikový tábor. Posmrtný život pak pro ni představuje službu vlasti.

Já přirozeně doufám, že se mýlí, protože jedním z důsledků jejího chápání vesmíru je, že mnohé hrůzy, které tady prožíváme, jsou jen očkováním proti ještě horším děsům, které nás čekají ve světě, jenž přijde.

Stormy tvrdí, že ať nás v posmrtném životě čeká cokoli, stojí za to vše vydržet, částečně kvůli zážitku samotnému, ale především proto, že odměna za službu se dostaví v životě třetím.

Osobně bych raději svou odměnu obdržel alespoň o jeden život dřív, než předpovídá.

Nicméně Stormy je vždy pro odkládané potěšení. Jestli v pondělí zatouží po sladkém šumivém koktejlu z extraktu různých kořenů, počká si do úterý či do středy. Podle ní ten odklad chuť té limonády jen zlepší.

Můj názor je poněkud odlišný: jestli tolik miluješ sladké bublinky, dej si jedny v pondělí, druhé v úterý a třetí ve středu.

Stormy tvrdí, že kdybych se řídil touhle filozofií příliš dlouho, stal by se ze mě jeden z těch čtyřsetkilových chlápků, které, když onemocní, musí vyzdvihnout z domu stavební četa jeřábem.

„Jestli chceš podstoupit ponížení a nechat se vláčet do nemocnice na otevřené korbě náklaďáku,“ prohlásila jednou, „nečekej, že budu sedět na tvým opuchlým pupku jako Cvrček Jemine na hřbetu velryby a zpívat ‚When You Wish Upon a Star‘.“

Jsem si poměrně jistý, že v Disneyho filmu Pinocchio Cvrček Jémine nikdy neseděl na hřbetě velryby. Vlastně ani nejsem přesvědčený, že se vůbec s velrybou setkal.

Kdybych ale tenhle svůj názor chtěl vykládat Stormy, obdařila by mě jedním z těch svých sarkastických pohledů, které znamenají Jsi tak beznadějně pitomý, nebo mě chceš jen naštvat? Tohle je pohled, kterému je lepší se vyhnout, ne-li se ho přímo bát.

Když jsem tam tak čekal na pelesti chlapcovy postele, dokonce ani vzpomínka na Stormy mi nedokázala zlepšit náladu. Popravdě řečeno, když mě nedokázali rozveselit usmívající se myšáci, jimiž byly potištěné polštáře, pak už mě nerozveselí nic.

Pořád jsem myslel na to, že Harlo přišel v šesti letech o matku, že svým životem mohl uctívat její památku, ale on ji místo toho takhle hrozně pošpinil.

A samozřejmě že jsem myslel na Penny: na její život ukončený násilně tak šíleně brzo, na děsnou ztrátu, kterou to znamenalo pro její rodinu, nekonečnou bolest, jež navždy změnila jejich životy.

Penny mi položila levou ruku na mou pravou a konejšivě ji stiskla.

Měla ji stejně skutečnou jako živé děcko, pevnou, teplou. Nechápal jsem, jak mi může připadat takhle opravdová, a přitom procházet zdmi, jak může být pro mě skutečná a pro ostatní neviditelná.

Chvilku jsem plakal, to se mi někdy stává. Nestydím se za slzy. Ve chvílích podobných téhle slzy zahánějí pocity, které by mě jinak zaplavily, a kdybych u nich setrval, vzbudily by ve mně jen hořkost.

Zrovna když se mi obraz rozmazal v prvním návalu vláhy, Penny mi sevřela ruku v dlaních. Usmála se a mrkla, jako by chtěla říct: To je v pořádku, Thomasi. Nebraň se jim, vyplač se.

Mrtví jsou vnímaví vůči živým. Prošli tou cestou před námi, znají naše obavy i nedostatky, zoufalé naděje i lpění na věcech, jež nevydrží věčně. Myslím, že nás vlastně litují, bezpochyby by měli.

Když mi slzy oschly, Penny zase vstala a jednou rukou mi sčesala vlasy z čela. Jako by se se mnou tím gestem loučila. Díky a sbohem.

Přešla pokoj a vytratila se skrz zeď ve výši patra nad předním dvorkem do srpnového rána – nebo do dalšího království, daleko oslnivějšího než letní Pico Mundo.

Za okamžik se ve dveřích ložnice objevil Wyatt Porter.

Náš policejní náčelník je pořádný kus chlapa, ale jeho zjev není hrozivý. Má oči baseta a čelisti bloodhounda, jeho obličej ovlivňuje zemská přitažlivost daleko víc než zbytek těla. Viděl jsem ho pohybovat se rychle a rozhodně, ale při akci i v klidu jako by vláčel na svých rozložitých svalnatých bedrech pořádné břemeno.

Za ta léta, kdy nízké kopce obklopující naše město byly vkomponovány do zástavby řadových domků, čímž vzrostl i počet obyvatel, a kdy se lakota stále krutějšího světa vplížila do posledního přístavu zdvořilosti, jakým bývalo Pico Mundo, viděl náčelník Porter nejspíš příliš mnoho lidské proradnosti. Snad ta tíha, kterou nese, je břímě vzpomínek, jichž by se raději zbavil, ale nemůže.

„Tak je to tu zas,“ konstatoval, když vstupoval do pokoje.

„To jo,“ souhlasil jsem.

„Rozflákané dveře do patia, rozmlácený nábytek.“

„Většinu toho jsem nerozmlátil já. Jenom tu lampu.“

„Ale máš na svědomí tu situaci, která k tomu všemu vedla.“

„Ano, pane.“

„Proč jsi nepřišel za mnou, proč jsi mi nedal příležitost najít způsob, aby se Harlo chytil sám do pasti?“

Takhle jsme to spolu dělali v minulosti.

„Měl jsem pocit,“ začal jsem, „že je třeba postavit se mu okamžitě, že by to možná v blízké budoucnosti zopakoval.“

„Měl jsi pocit.“

„Ano, pane. Myslím, že to chtěla vyjádřit Penny. Měla v sobě tichou naléhavost.“

„Penny Kallistová?“

„Ano, pane.“

Náčelník povzdechl. Posadil se na jedinou židli v místnosti: nachovou čalouněnou židli dětské velikosti, která měla místo opěradla torzo dinosaura Barneyho. Zdálo se, že sedí Barneymu na klíně.

„Synku, ty mi dokážeš komplikovat život.“

„To oni vám komplikují život, pane, a mně ještě daleko víc než vám,“ řekl jsem a myslel tím mrtvé.

„To je pravda. Kdybych byl na tvém místě, už bych se dávno zbláznil.“

„Taky mě to napadlo,“ připustil jsem.

„Poslyš, Odde, potřebuju najít způsob, jak tě z toho vynechat, až dojde celá věc k soudu, jestli k němu vůbec dojde.“

„To bych byl rád.“

Jen několik lidí zná některá má podivná tajemství. Pouze Stormy Llewellynová ví o všech.

Nepřeji si nic než zůstat v anonymitě, vést prostý a tichý život, nebo přinejmenším tak jednoduchý, jak to přízraky dovolí.

„Myslím, že se nám v přítomnosti advokáta přizná,“ pokračoval náčelník. „Možná že ani k žádnému procesu nedojde. Ale pokud ano, řekneme, že otevřel náprsní tašku, když ti chtěl proplatit nějakou sázku, třeba na výsledky baseballového zápasu, a že ty polaroidové snímky Penny prostě vypadly.“

„To klidně přiznám,“ ujišťoval jsem ho.

„Promluvím s Hortonem Barksem. Zmenší na minimum tvůj podíl, když všechno dopodrobna vylíčí.“

Horton Barks byl vydavatelem Maravilla County Times. Před dvaceti lety trampoval v Oregonském lese a povečeřel tam s yettim – pokud lze směs sušeného ovoce a oříšků s párky v konzervě považovat za večeři.

Popravdě řečeno nevím jistě, zda Horton povečeřel s yettim, ale tak to sám prezentuje. Vzhledem k mým každodenním zážitkům nemohu o Hortonově tvrzení pochybovat, ani o nikom jiném, kdo vykládá o svém setkání s čímkoli od mimozemšťanů po skřítky.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se mě Porter.

„Docela jo. Ale hrozně nerad bych přišel pozdě do práce. Touhle dobou je v Grilu nejrušnějc.“

„Volals tam?“

„Jo.“ Zvedl jsem malý mobil, který jsem měl připnutý k pasu, když jsem skočil do bazénu. „Pořád funguje.“

„Nejspíš se později zastavím, dám si pořádnou hromadu opékaných brambor a kupu vajec.“

„Snídaně po celý den,“ zadeklamoval jsem slavný slogan, kterým se Gril Pico Mundo honosí od roku 1946.

Náčelník přenesl váhu z jedné půlky zadku na druhou a Barney zasténal. „Synku, chceš se celý život ohánět pánví?“

„Ne, pane. Uvažoval jsem, že přejdu na pneumatiky.“

„Pneumatiky?“

„Možná že bych je nejdřív jen prodával a pak taky instaloval. Ve Světě pneumatik vždycky nabízejí pracovní příležitosti.“

„Proč zrovna pneumatiky?“

Pokrčil jsem rameny. „Lidé je potřebují. A je to něco, co ještě neznám, něco nového, čemu bych se mohl přiučit. Chtěl bych si zkusit, jak by mi to s nimi šlo, myslím s pneumatikami.“

Seděli jsme mlčky snad třicet vteřin, pak se náčelník zeptal: „A to je jediná věc, která se ti rýsuje na obzoru? Chci říct pneumatiky?“

„Vybavení bazénů mi taky připadá zajímavé. Se všemi těmi novými lidmi, kteří se kolem nás usazují, by mohl denně přibýt nový bazén.“

Náčelník Porter zamyšleně přikývl.

„Možná by bylo skvělé motat se kolem bowlingu,“ dodal jsem. „Pořád tam někdo nový přichází a zase odtamtud mizí, a navíc to vzrušení z boje.“

„Co bys v bowlingu dělal?“

„Tak zaprvé bych se staral o boty. Pokud vím, mezi jednotlivými výpůjčkami se musí ozářit či co. A vyleštit. Taky je třeba pravidelně kontrolovat tkaničky.“

Náčelník přikývl a purpurová židle s Barneym vypískla spíš jako myš než dinosaurus.

Oblečení, v němž jsem spadl do bazénu, mi už skoro uschlo, ale bylo děsně zmačkané. Mrkl jsem na hodinky. „Lepší když vyrazím. Než půjdu do Grilu, musím se přece jen převléknout.“

Oba jsme vstali.

Barneyho židle se rozpadla.

Při pohledu na ty trosky náčelník Porter řekl: „To se mohlo stát, když ses pral s Harloem.“

„To jistě,“ přitakal jsem.

„Pojišťovna to zaplatí i s tím zbytkem.“

„Od toho pojišťovna je.“

Sešli jsme dolů, Stevie seděl na stoličce v kuchyni a spokojeně jedl citrónový košíček.

Je mi líto, ale rozbil jsem ti v ložnici židli,“ přiznal se Porter, protože náčelník není žádný lhář.

„Stejně je to jen taková židle pro mimina,“ mávl rukou chlapec. „Už jsem z těch pitomostí s Barneym dávno vyrostl.“

Stevieho maminka uklízela se smetáčkem a lopatkou rozbité sklo.

Náčelník Porter se zmínil o té židličce, ale jí celá ta věc nepřipadala nijak zvlášť důležitá. Přesto z ní vymámil slib, že se podívá po původní ceně a tu cifru mu sdělí.

Nabídl mi odvoz domů, ale já jsem usoudil, že pro mě bude nejrychlejší vrátit se cestou, kterou jsem přišel.

Dům jsem opustil dírou ve dveřích, kde dřív bývalo sklo, minul jsem bazén, aniž bych do něj spadl, přelezl zkosenou zeď, překonal úzkou pěšinku a tepaný železný plot, přeběhl trávník kolem dalšího domu a po Marigold Lane se vrátil do svého bytu nad garáží.

Kapitola čtvrtá

Vídám mrtvé. Ale pak, jako že je Bůh nade mnou, s tím musím něco dělat.

Tahle aktivní strategie je prospěšná, ale nebezpečná. Jsou dny, kdy to má za následek neobvyklé množství špinavého prádla.

Když jsem se převlékl do čistých džínů a nového bílého trička, zaskočil jsem na zadní verandu paní Sanchezové, abych jí potvrdil, že ji vidím, což dělávám každé ráno. Prosklenými dveřmi jsem spatřil, jak sedí v kuchyni u stolu.

Zaklepal jsem a ona se hned zeptala: „Slyšíš mě?“

„Ano, madam,“ ujistil jsem ji. „Slyším vás přímo skvěle.“

„Koho slyšíš?“

„Vás, Rosalii Sanchezovou.“

„Tak pojď dál, Odde Thomasi,“ vyzvala mě.

Kuchyň byla cítit po čili a kukuřičné mouce, smažených vejcích a obalovaném sýru. Umím dělat skvělé minutky, ale Rosalia Sanchezová je kuchařka od Pánaboha.

Všechno v kuchyni je staré a opotřebované, ale úzkostlivě čisté. Starožitnosti jsou cennější, když jim čas a časté užívání vtisknou patinu. Kuchyň paní Sanchezové je krásná jako prvotřídní starožitnost, s nesmírně cennou patinou, kterou na ní zanechala celoživotní práce a vaření, prováděné s radostí a láskou.

Posadil jsem se ke stolu naproti ní.

Rukama svírala hrnek kávy tak pevně, aby se jí netřásly. „Dneska ráno máš zpoždění, Odde Thomasi.“

Neustále používá obě jména. Někdy ji podezírám, že Odd jí připadá spíš jako královský titul, něco jako princ nebo vévoda, a že protokol rozhodně vyžaduje, aby ho neurození občané užívali při každém oslovení.

Snad si myslí, že jsem synem nějakého svrženého panovníka, který sice musí žít v nuzných poměrech, nicméně si zaslouží úctu.

„To mám, omlouvám se. Prožil jsem podivné ráno,“ přiznal jsem.

Neví nic o mých zvláštních vztazích se zesnulými. Má sama dost svých problémů, než aby si musela lámat hlavu s tím, že se jí po garáži potulují nebožtíci.

„Vidíš, co mám na sobě?“

„Světle žluté kalhoty. Halenku v kombinaci tmavě žluté a hnědé.“

Zatvářila se prohnaně. „Líbí se ti ten motýlek, kterým jsem si sepnula vlasy, Odde Thomasi?“

„Žádnou sponku nemáte. Svázala jste si vlasy žlutou stužkou. Vypadá to moc pěkně.“

V mládí musela být Rosalia Sanchezová krásná. V šedesáti třech letech pár kilo přibrala a díky životním zkušenostem získala několik vrásek a jizev, což jí dodalo hlubší krásu svatého: laskavou pokoru a vlídnost, které člověk získá až časem, dojemný žár zájmu a povahu, jakými byly v posledních letech života bezpochyby poznamenány tváře těch, kteří byli později kanonizováni na svaté.

„Když jsi nepřišel v obvyklou dobu,“ řekla, „napadlo mě, žes tu byl, ale neviděl jsi mě. A taky jsem myslela, že jakmile jsem se stala neviditelnou pro tebe, stal ses i ty neviditelným pro mě.“

„Jen jsem se zpozdil,“ ujistil jsem ji.

„Bylo by to strašné být neviditelný.“

„To jo, ale zase bych se nemusel tak často holit.“

V souvislosti s neviditelností odmítala paní Sanchezová jakoukoli legraci. V jejím obličeji světice se objevil výraz nesouhlasu.

„Když se trápím tím, že se stanu neviditelnou, vždycky si myslím,že já bych druhé lidi viděla, i když by oni neměli o mně ani tušení.“

„V tom starém filmu Neviditelný jste spatřila jeho dech, když bylo venku opravdu chladno,“ připomněl jsem jí.

Zachvěla se. Hrnek s kávou, který svírala v dlaních, bouchl o stůl.

Když paní Sanchezová zmiňuje neviditelnost, mluví o smrti, jen nevím určitě, zda si to uvědomuje.

Jestliže první rok nového milénia, rok 2001, nepřinesl světu nic dobrého, pro paní Sanchezovou byl obzvlášť neradostný. Začalo to smrtí jejího manžela Hermana, který odešel jedné dubnové noci. Večer ulehla vedle muže, kterého milovala víc než čtyřicet let – a vzbudila se vedle chladné mrtvoly. Pro Hermana si smrt přišla tiše jako vždycky, ve spánku, ale pro Rosalii představovalo takové probuzení hrozné trauma.

O pár měsíců později ještě stále truchlila po svém manželovi, proto se nezúčastnila dlouho plánované dovolené v Nové Anglii se svými třemi sestrami a jejich rodinami. Ráno 11. září se hned po ránu dozvěděla, že jejich zpátečního letu do Bostonu se zmocnili únosci a použili ho jako řízenou střelu při jednom z nejodpornějších teroristických činů v dějinách.

Přestože Rosalia toužila po dětech, Bůh jí je nedopřál. Herman, její sestry, synovci a neteře byli středem jejího života. Ztratila všechny v době, kdy spala.

Někdy mezi zářím a Vánocemi se Rosalia z toho zármutku trochu pomátla. Přišla o rozum tiše, tak jako tiše žila celý život, protože to jinak nedokázala.

Ve svém vlídném šílenství by nepřipustila, že jsou mrtví. Pouze se pro ni stali neviditelnými. Příroda se v jakémsi podivném vrtochu uchýlila k vzácnému řešení, které se může kdykoli změnit podobně jako magnetické pole, a její milovaní se před ní znovu objeví celí z masa a kostí.

Rosalia Sanchezová znala do všech podrobností příběhy o zmizelých lodích a letadlech v Bermudském trojúhelníku. Přečetla všechny knihy, které byly na toto téma napsány.

Věděla o nevysvětlitelném zmizení sta tisíců Mayů z měst Copánu, Piedras Negras a Palenque v roce 610 po Kristu.

Když dopřejete Rosalii sluchu, skoro vám vemluví díru do hlavy, pokud se budete bavit o všech těch opravdových případech zmizení v dějinách. Například já vím víc, než je mi milé, a nepoměrně víc, než potřebuji vědět, o tom, jak se v roce 1939 do jednoho vypařila celá divize tří tisíc čínských vojáků poblíž Nankingu.

„Takže,“ řekl jsem, „alespoň dnes ráno jste viditelná. Máte před sebou další den, kdy se můžete radovat ze své existence, a to je přece požehnání.“

Rosalia se nejvíc bojí toho, že ve chvíli, kdy se její drazí stanou opět viditelnými, ona sama se vypaří.

Přestože touží po jejich návratu, děsí se následků.

Pokřižovala se, rozhlédla se po útulné kuchyni a konečně se usmála. „Měla bych něco upéct.“

„Vy můžete upéct cokoli,“ řekl jsem.

„Co bys chtěl, abych upekla, Odde Thomasi?“

„Nechám se překvapit.“ Podíval jsem se na hodinky. „Budu už muset do práce.“

Doprovodila mě ke dveřím a na rozloučenou mě objala. „Jsi hodný chlapec, Odde Thomasi.“

„Připomínáte mi babičku Sugarsovou,“ přiznal jsem, „až na to, že nehrajete poker, nepijete whisky ani nejezdíte autem jak šílená.“

„To je milé,“ řekla. „Víš, měla jsem o ní vysoké mínění. Byla tak ženská, ale taky…“

„…pořádně střelená,“ nadhodil jsem.

„Přesně tak. Jednou na jahodové slavnosti, kterou pořádala farnost, byl takový hulvát, pod drogami nebo úplně namol, a Pearl ho složila dvěma údery.“

„Měla báječný levý hák.“

„Nejdřív ho samozřejmě kopla do obzvlášť citlivých míst. Ale podle mě by si s ním poradila jen těmi údery. Někdy si přeju, abych byla alespoň trochu jako ona.“

Z domu paní Sanchezové jsem šel šest bloků do Grilu Pico Mundo, který je v samém středu města.

S přibývajícími minutami od rozednění sílilo i ranní horko. Bohové Mohavské pouště neznají význam slova umírněný.

Dlouhé stíny se mi krátily před očima, mizely z pozvolna se rozehřívajících trávníků, z rozpáleného asfaltu, z betonových chodníků, na nichž by se dalo grilovat stejně dobře jako na plotýnce, k níž se za chvilku postavím.

Vzduch neměl dost energie se pohnout. Stromy sklesle svěsily větve. Ptáci se buď schovali na listnaté hřady, nebo vylétli výš, než kde je zastihl rozbřesk, až tam, kde se řidší vzduch nerozpaluje tak únavným vedrem.

V bezvládném tichu mezi domem paní Sanchezové a Grilem se pohybovaly tři stíny. Neměly nějaký konkrétní původ, protože to nebyly obyčejné stíny.

Když jsem byl malý, říkal jsem těmhle zjevením duchové. Ale to je jen jiné slovo pro přízraky, jenže tohle nejsou přízraky jako Penny Kallistová.

Nevěřím, že by tahle zjevení pobyla na tomhle světě jako lidé nebo znala život, jak jej známe my. Domnívám se, že sem nepatří, že jejich pravděpodobným domovem je říše věčné temnoty.

Jejich tvar se neustále mění. Látka, z níž jsou složeny, není o nic hmotnější než stíny. Pohybují se nehlučně. Jejich úmysly, přestože opředené tajemstvím, nejsou neškodné.

Někdy se plíží jako kočky, i když kočky velikosti člověka. Jindy peláší skrčení jako bájní tvorové, napůl člověk, napůl pes.

Nevídám je příliš často. Když už se objeví, jejich přítomnost vždycky předznamenává potíže větší intenzity než obvykle a daleko zlověstnějšího charakteru, než přinášejí běžné trable.

Dnes už je nepovažuji za duchy, říkám jim bodachové.

Slovo bodach jsem pochytil od šestiletého chlapečka z Anglie, který tu byl na návštěvě a který spolu se mnou zahlédl smečku těchhle stvoření toulat se za soumraku Pico Mundem. Bodach je malé, odporné a nejspíš bájné stvoření na britských ostrovech, které proniká do domu komínem a odnáší nezbedné děti.

Nevěřím, že ta stvoření, která vídám, jsou opravdu bodachové. Dokonce myslím, že tomu nevěřil ani ten anglický kluk. To slovo mu jen tak vyklouzlo, protože pro ně nedokázal najít vhodnější pojmenování. Ani já ne.

Byl jedinou osobou, kterou jsem kdy poznal, jež sdílela mé zvláštní vidění. Chvilku poté, co v mé přítomnosti vyslovil to slovo bodach, přirazil ho k betonové zdi řítící se náklaďák.

V době, kdy jsem došel do Grilu, se tři bodachové spojili ve smečku. Běželi hezký kus přede mnou, mihli se kolem rohu a zmizeli, jako by nebyli ničím jiným než přeludy z vedra, pouhými triky pouštního vzduchu a zničujícího slunečního žáru.

Jenže to byla malá naděje.

Jsou dny, kdy pro mě není snadné soustředit se tak, abych dokázal být jako obvykle nejlepším minutkářem. Tohle ráno bych potřeboval víc než jen běžnou koncentraci, abych se mohl soustředit na svou práci a aby omelety, opékané brambory a slanina, které přichystám na své plotýnce, byly hodny mé pověsti.

Kapitola pátá

„Vejce – zmuchlat a natáhnout,“ křikla Helen Archesová. Jedno prasečí hnízdo, hranolky, srdcařský šindele.“

Připíchla lístek na držák s objednávkami, popadla konev čerstvé kávy a vyrazila nabízet zákazníkům nášup.

Helen je už dvaačtyřicet let skvělou číšnicí, od svých osmnácti. Po tak dlouhé době jí ztuhly kotníky a nohy se rozplácly, takže jí s každým krokem pleskaly podrážky o podlahu.

Tiché pleskání je jedním ze základních rytmů skvělé muziky v Grilu Pico Mundo, spolu s prskáním a syčením připravovaných jídel, cinkáním příborů a klapotem nádobí. Konverzace zákazníků a zaměstnanců obstarává základní nápěv.

Tohle úterní ráno jsme měli napilno. Všechny boxy byly obsazené, stejně jako dvě třetiny židliček u pultu.

Jsem rád v jednom kole. Místo, kde se připravují minutky, je centrem pozornosti celé restaurace, všem lidem na očích, a já přitahuji fanoušky stejně jako herec na prknech Broadwaye.

Minutkář v mrtvé denní době se podobá dirigentovi bez orchestru i posluchačů. Stojíte připraven k akci v zástěře místo ve smokingu, v ruce místo taktovky držíte obracečku a toužíte interpretovat umění nikoli skladatele, ale slepic.

Vejce sama představují umění, to je jisté. Kdyby si měl hladový člověk zvolit mezi Beethovenem a dvěma vejci smaženými na másle, zákonitě by si vybral vejce – tedy vlastně kuře – a nálada by se mu zlepšila přinejmenším stejně jako při rekviem, rapsodii či sonátě.

Každý umí rozklepnout skořápku a vylít její obsah na pánev, do hrnce či rendlíku, ale jen.málokdo dokáže vyrobit tak chutnou omeletu, tak nadýchaná míchaná vejce a tak veselá volská oka, jako to umím já.

To se nevychloubám. No, vlastně ano, ale ta pýcha, co ze mě mluví, vyvěrá ze znalosti věci, ne z marnivosti či potřeby se chvástat.

Nenarodil jsem se jako dokonalý kuchtík. Všechno jsem pochytil učením a praxí pod vedením Terri Stambaughové, které Gril Pico Mundo patří.

Když mě ostatní nepovažovali za žádné terno, Terri věřila v mé schopnosti a dala mi šanci. Snažil jsem se splatit jí tu důvěru cheeseburgery mimořádné kvality a palačinkami tak lehkými, že na talíř doslova doplachtí.

Není to jenom moje zaměstnavatelka, ale taky poradkyně ve věcech kulinářských, náhradní matka a přítelkyně.

Navíc je pro mě největší autoritou přes Elvise Presleyho. Ať si vyberete kterýkoli den v životě krále rokenrolu, Terri bez váhání řekne, kde ten den pobýval a co dělal.

Já zase vím daleko víc o tom, co dělá po smrti.

Aniž bych se podíval na lístek na držáku, natáhl jsem objednávku vajec, což znamená, že jsem přidal jedno vejce k obvyklým dvěma. A pak jsem je zmuchlal: prostě jsem je připravil jako míchaná.

Prasečí hnízdo představuje opečenou šunku. Čuník sedí na své šunce. Leží na břiše, což je zdroj slaniny, takže čuník v posteli by mohl být název pro plátek slaniny s vejci.

„Srdcařský šindele“ je toast s porcí másla navíc.

Hranolky jsou prostě hranolky. Ne každé slovo, které přes den proneseme, má co dělat s hospodskou hatmatilkou, stejně jako ne každý minutkář vídá mrtvé.

Během úterní směny jsem v Grilu Pico Mundo viděl jen samé živé. V restauraci málokdy zahlédnete mrtvé, protože mrtví nejedí.

Ke konci ranního shonu vešel náčelník Wyatt Porter. Posadil se sám do boxu.

Jako obvykle spláchl tabletku Pepcidu AC sklenicí nízkotučného mléka, než si objednal míchaná vejce a opékané brambory, jak se o tom zmínil už po ránu. Pleť měl mléčně šedou jako roztok kyseliny karbolové.

Náčelník se na mě slabě usmál a kývl. Zvedl jsem na oplátku svou obracečku.

Ačkoli bych nakonec mohl vyměnit kuchtění za prodej pneumatik, nikdy jsem neuvažoval o kariéře v oblasti uplatňování zákona.Tohle nevděčné řemeslo narušuje trávení.

Kromě toho se děsím střelných zbraní.

Polovina boxů a prakticky všechny stoličky už byly prázdné ve chvíli, kdy do restaurace vstoupil jeden bodach.

Zjevně nedokážou procházet zdí jako mrtvá Penny Kallistová. Místo toho se protáhnou nějakou trhlinou, prasklinou či klíčovou dírkou.

Tenhle inkoustově černý bodach pronikl dovnitř tenounkou mezerou mezi skleněnými dveřmi a kovovým rámem, jako vlnící se proužek kouře, stejně nehmotný jako dým, ale ne průsvitný.

Spíš vzpřímený než na všech čtyřech, proměnlivý tvar bez pevných obrysů, připomínající napůl člověka a napůl psa, proklouzl tenhle nezvaný host tiše a přihrbeně do zadní části jídelny, aniž by ho kromě mě někdo spatřil.

Zdálo se, že se ohlíží po každém stálém zákazníkovi, proplouval uličkou mezi barovými stoličkami a jednotlivými boxy, na několika místech zaváhal, jako by ho pár lidí zaujalo víc než ti ostatní. Ačkoli to stvoření nemělo žádné výrazné obličejové rysy, určitá část jeho siluety připomínala hlavu, jakoby s náznakem psího čumáku.

Nakonec se ta příšera vrátila dopředu a zastavila se před pultem. Neměla oči, ale nepochybně mě pozorovala při práci u sporáku.

Předstíral jsem, že si podivného diváka nevšímám, a soustředil jsem se na svůj gril a plotýnku daleko víc, než bylo v době relativního klidu nutné. Když jsem čas od času vzhlédl, nikdy jsem se nepodíval přímo na bodacha, ale přelétl jsem pohledem zákazníky, Helen obsluhující s příznačným pleskáním nohou, naši druhou servírku – sladkou Bertie Orbicovou –, velká okna a vyprahlou ulici za nimi, kde větve palisandrů vrhaly stíny příliš děravou krajkou, než aby ji dokázaly ochladit, a kde hady nezaháněla z asfaltu píšťala, ale tichý sykot slunce.

Stejně jako dnes o mě bodachové někdy projevují zájem. Nevím proč.

Nemyslím, že si uvědomují, že o nich vím. Kdyby jen tušili, že je vidím, mohlo by to pro mě představovat nebezpečí.

Když uvážím, že podle mě nemají bodachové o nic víc hmotný základ než stíny, není mi jasné, jak by mi mohli ublížit. Ale nijak nespěchám to zjistit.

Ten poslední exemplář, kterého zjevně upoutalo dění u pultu, kde jsem připravoval minutky, o mě ztratil zájem ve chvíli, kdy do restaurace vstoupil podezřelý zákazník.

V pouštním létu, které opeklo každého obyvatele Pico Munda do bronzová, byl tenhle nově příchozí bledý jako chlebové těsto. Na lebce mu seděly krátké, špinavě žluté vlasy hroznější než bující plíseň.

Posadil se k barovému pultu kousek od stanoviště, kde se připravují minutky. Otáčel se na stoličce doprava a doleva jako neposedné dítě, zíral na sporák, na mixéry, v nichž se připravují koktejly, a na automat s nealkoholickými nápoji, trochu zmateně a trochu pobaveně.

Jakmile o mě bodach ztratil zájem, natlačil se k nově příchozímu a zaměřil na něj svou pozornost. Kdyby hlava té inkoustově černé entity byla skutečnou hlavou, naklonila by ji nejprve k levé straně, pak napravo, jako by stále přemýšlela, kdo ten šklebící se chlápek je. Kdyby ten kus připomínající čumák byl skutečný čumák, pak by ten přízrak nasával pach se zájmem vlka.

Bertie Orbicová pozdravila zpoza pultu nového hosta. „Co pro vás mohu udělat, drahoušku?“

Podařilo se mu usmát i promluvit zároveň, tak tiše, že jsem ani neslyšel, co říká. Bertie vypadala překvapeně, ale pak začala něco čmárat do objednávkového bloku.

Zákazníkovy oči, za kulatými drátěnými obroučkami zvětšené, mě znepokojily. Temně šedý pohled přese mě přeletěl jako stín přes lesní tůňku, věnoval mi tolik pozornosti jako ten stín vodě.

Měkké rysy jeho prázdného obličeje mi připomněly bledé houby, které jsem jednou zahlédl v temném koutě sklepa, a moučné pýchavky usazené na vlhkých kopečcích lesních dřevin. Možná taky chumáč plísně.

Náčelník Porter měl podle všeho plno práce s horou vajec a neprojevoval o Plesnivce o nic větší zájem než o číhajícího bodacha. Jeho intuice mu zjevně nenapověděla, že by nový zákazník zasluhoval zvláštní pozornost či zájem.

Nicméně mně působil Plesnivec starosti – částečně proto, i když nejen kvůli tomu, že bodacha úplně fascinoval.

Ačkoli jistým způsobem komunikuji s mrtvými, nemám na druhé straně předtuchy, snad jen občas ve snu, když tvrdě spím. V bdělém stavu jsem vystavený stejným smrtelně nebezpečným překvapením jako kdokoli jiný. Smrt ke mně může přijít v podobě ústí hlavně teroristovy pušky či padající kamenné římsy při zemětřesení, a já o tom nebezpečí nebudu vědět, dokud neuslyším prásknutí osudného výstřelu či neucítím, jak se mi země divoce zvedá pod nohama.

Moje ostražitost vůči tomu muži pramenila z podezření vyvěrajícího ne z rozumové úvahy, ale z primitivního instinktu. Každý, kdo se vytrvale usmívá, je buď prosťáček – nebo podvodník, který má co skrývat.

Temně šedé oči se zdály zmatené a jen napůl zaostřené, ale neviděl jsem v nich ani stopy po bláznovství. Vlastně jsem měl dojem, že jsem zahlédl spíš vychytrale zahalenou ostražitost, jako když znehybnělý had předstírá nezájem o šťavnatou myš, kterou vzápětí polkne.

Bertie Orbicová připíchla lístek na držák a hlásila objednávku: „Dvě krávy, aby pěkně plakaly, přikrej je peřinkou a navrch dej prasata.“

Dva hamburgery s cibulkou, sýrem a slaninou.

Sladkým čistým hláskem, který jako by patřil desetileté holčičce chystající se na Julliard, pokračovala: „Dvojité brambory prožeň dvakrát peklem.“

Dvě porce smažených hranolků obzvlášť křupavých.

„Spal dva Brity a pošli je k Phillovi pro rybu,“ pokračovala dál.

Dva anglické muffiny se smetanovým sýrem a lososem.

Ale ještě neskončila: „Pokliď kuchyň a přidej půlnoční píšťaly s zeppelíny.“

Objednávka sekané a taky černých fazolí s párky.

„Mám se do toho pustit nebo počkáme na jeho kamarády?“

„Pusť se do toho,“ odpověděla Bertie. „Všechno je pro jednoho. To vychrtlík jako ty nemůže chápat.“

„Co si přeje jako první chod?“

„To se rozhodni sám.“

Plesnivec se zasněně usmíval na slánku, kterou otáčel kolem dokola na pultě před sebou, jako by ho obsah bílých krystalků okouzloval a mátl.

Ačkoli ten chlápek neměl udělanou postavu, která by ho opravňovala na post mluvčího fit centra, tlustý nebyl, jen mírně zakulacený, až vzdáleně připomínal hříbek. Jestli je každé jeho jídlo tak bohaté, jako si objednal tady, musí mít metabolismus tasmánského ďábla, toho krvelačného vačnatce, na metamfetaminu.

Nejprve jsem dopekl muffiny, zatímco Bertie připravovala čokoládový koktejl a vanilkovou kolu. Náš přeborník v jídle byl také na čele tabulky v pití.

V době, kdy jsem přidával k muffinům mleté maso a párky, objevil se druhý bodach. Spolu s tím prvním se pohybovali po jídelně s jistým vzrušením, sem a tam, tam a sem, pořád se vraceli k usmívajícímu se gurmánovi, který si jejich přítomnost očividně neuvědomoval.

Když byly připravené cheeseburgery se slaninou a dokřupava usmažené hranolky, jednou rukou jsem bouchl do zvonku upevněného hned vedle plotýnky, abych upozornil Bertie, že objednávka je hotová. Jídlo servírovala obratně, talířem se jako obvykle jen zlehka, nehlučně dotkla pultu.

Za předním oknem se shromáždili tři bodachové, neodbytné stíny, odolné vůči ochromující síle pouštního slunce, nakukovaly dovnitř, jako bychom byli ve výkladní skříni.

Někdy nenarazím na žádnou z těch příšer celé měsíce. Ženoucí se smečka, kterou jsem předtím viděl na ulici, a teď tahle sešlost napovídaly, že Pico Mundo čekají těžké časy.

Bodachové jsou propojeni se smrtí podobně jako včely s nektarem v květinách. Zdá se, že z ní žijí.

Nicméně obyčejné úmrtí nepřitáhne jediného bodacha, a celou smečku už vůbec ne. Nikdy jsem neviděl tahle stvoření potloukat se blízko lůžka nemocného umírajícího na rakovinu či kousek od člověka stiženého smrtelným infarktem.

Přitahuje je násilí. A hrůza. Podle všeho vědí, kdy na ně dojde. Shromažďují se jako turisté v Yellowstoneském parku, očekávající erupci gejzíru, o níž předem vědí.

Nikdy jsem neviděl ani jednoho pronásledovat Harloa Landersona předtím, než zavraždil Penny Kallistovou. Pochybuji, že se nějaký bodach účastnil toho, když ji znásilňoval a škrtil.

Pro Penny přišla smrt v hrozných bolestech a nepředstavitelném strachu. Každý z nás se jistě modlí – nebo prostě doufá, podle toho, jak moc věří v Boha –, aby jeho smrt nebyla tak krutá jako její. Pro bodachy nicméně něco takového jako ničím nerušené zardoušení zjevně není dostatečně vzrušující, aby je rozhýbalo a vyvolalo z doupat, která obývají v podivné říši, jež je jejich skutečným domovem.

Ti mají chuť jenom na okázalou hrůzu. Násilí, po němž prahnou, je toho nejdrsnějšího druhu: mnohonásobná smrt okořeněná prodlužovaným děsem, servírovaná s krutostí stejně zahuštěnou jako špatná omáčka.

Když mi bylo devět, zdrogovaný puberťák Gary Tolliver uspal celou rodinu – bratříčka, sestřičku a oba rodiče – tím, že otrávil hrnec s domácí slepičí polévkou. Pak je spoutal, dokud byli v bezvědomí, počkal, až se probudí, a nakonec je týden mučil, než je všechny povraždil elektrickou vrtačkou.

V týdnu předcházejícím těmto zvěrstvům jsem Tolliverovi dvakrát zkřížil cestu. Poprvé mu šli v patách tři dychtiví bodachové. Podruhé nebyly ty přízraky tři, ale bylo jich čtrnáct.

Vůbec nepochybuji, že tyhle inkoustově černé postavy pobíhaly po Tolliverově domě po celý ten krvavý týden, neviditelné obětem i vrahovi, klouzaly z pokoje do pokoje, podle toho, jak se scéna dramatu přesouvala. Pozorovali. Živili se.

Dva roky poté stěhovací vůz s opilým řidičem za volantem smetl čerpací stojany u frekventované benzinové pumpy na Green Moon Road, způsobil explozi a následný požár a zabil sedm lidí. To ráno jsem viděl tucet bodachů potloukat se kolem jako stíny, které na časné ranní slunce nepatří.

Taky přírodní katastrofy je přitahují. Hemžili se v rozvalinách soukromého sanatoria Buena Vista po zemětřesení před osmnácti měsíci a neodtáhli, dokud nebyl z trosek vyproštěn poslední zraněný.

Kdybych projížděl kolem Buena Vista před zemětřesením, určitě bych je tam viděl houfovat se. Možná že bych byl mohl zachránit pár životů.

Jako děcko jsem si nejdřív myslel, že tyhle stíny jsou škodolibí duchové, kteří umocňují zlo v lidech, kolem nichž krouží. Od té doby jsem přišel na to, že spousta lidí nepotřebuje žádnou nadpřirozenou moc, aby provedli něco surového. Existují jedinci, kteří jsou již svou podstatou ďáblové, zrádné rohy jim narostly uvnitř jich samých, aby nebylo obtížné se maskovat.

Došel jsem k poznání, že bodachové koneckonců nepomáhají k nárůstu násilí, jen se na něm svým způsobem přiživují. Považuji je za upíry duší, jsou ale daleko hroznější než konferenciéři denních televizních talkshow, jimž se podobají a kteří ve svých pořadech představují citově labilní hosty se sebevražednými sklony a povzbuzují je, aby obnažili svá pošramocená nitra.

Plesnivec spláchl poslední sousta burgerů a brambůrků zbylými doušky koktejlu a vanilkové koly. Uvnitř ho pozorovali čtyři bodachové a zvenčí se skrz okno dívali další. Nechal Bertie štědré spropitné, vyrovnal u kasy účet a odešel z restaurace s kradmým doprovodem kluzkých stínů.

V oslepujícím slunci a mihotajícím se závoji žáru stoupajícího z rozpáleného asfaltu jsem pozoroval, jak přechází ulici. Bodachové mu šli po boku a v závěsu za ním tak těsně, že nebylo snadné je spočítat, pořád se hemžili jeden přes druhého, ale vsadil bych svou týdenní mzdu, že už jejich počet vzrostl nejméně na dvacet.

Kapitola šestá

Ačkoli nemá ani zlaté, ani nebesky modré oči, Terri Stambaughová má pohled anděla, protože přestože do vás vidí a zná vaši pravou povahu, dokáže vás milovat navzdory všem vašim prohřeškům proti slušnosti.

Je jí jednačtyřicet, takže by klidně mohla být mou matkou. Ale popravdě řečeno není dost výstřední, aby jí skutečně byla. Ani zpoloviny.

Terri zdědila Gril po rodičích a vede ho na stejně vysoké úrovni jako oni. Je to spravedlivá šéfová a dře jako kůň.

Jen v jedné věci je malinko vyšinutá, a to je její posedlost Elvisem a vším, co s ním souvisí.

Protože vyloženě miluje, když někdo prověřuje její encyklopedické znalosti, hned jsem ji vyzkoušel: „Devatenáct set šedesát tři.“

„Dál.“

„Květen.“

„Kolikátého?“

„Dvacátého devátého,“ vybral jsem nahodile.

„To byla středa,“ řekla Terri.

Polední špička opadla. Pracovní doba mi končí ve dvě. Sedíme v boxu vzadu v Grilu a čekáme, až nám Viola Peabodyová, servírka z druhé směny, přinese oběd.

Mě vystřídal na místě, kde se připravují minutky, Poke Barnet. Je o víc než třicet let starší než já, hubený a šlachovitý, obličej má vysušený žárem Mohavské pouště a v očích pohled pistolníka. Je tichý jako ještěrka slunící se na skále a soběstačný jako kterýkoli kaktus.

Kdyby žil v minulém životě na Divokém západě, byl by rozhodně spíš šerifem, který dokáže bleskově vypálit, nebo dokonce členem Daltonovy bandy než kuchařem v proviantním voze. Ať už měl zkušenosti z minulého života nebo neměl, dokázal se skvěle ohánět u grilu i u plotýnky.

„29. května 1963,“ odříkávala Terri, „absolvovala Priscilla střední školu Neposkvrněného početí v Memphisu.“

„Priscila Presleyová?“

„Tehdy se ještě jmenovala Priscilla Beaulieu. Během závěrečného ceremoniálu na ni Elvis čekal v autě před školou.“

„Oni ho nepozvali?“

„Samozřejmě že ano. Jenže jeho přítomnost v hledišti by působila hrozně rušivě.“

„Kdy se vzali?“

„To je moc lehké. 1. května 1967, těsně před polednem, v apartmá hotelu Aladdin v Las Vegas.“

Terri bylo patnáct, když Elvis umřel. V té době nevypadal zrovna na to, aby po něm fanynky šílely. Stala se z něj opuchlá karikatura sebe sama navlečená do kombinéz vyšívaných třpytivými falešnými diamanty, které se spíš hodily pro toho pianistu Liberaceho než pro bluesového zpěváka s nádechem tvrdého rytmu, který se poprvé objevil na vrcholku hitparády v roce 1956 s písní „Heartbreak Hotel“.

V roce 1956 ještě Terri nebyla na světě. Její posedlost Presleym začala až šestnáct let po jeho smrti.

Kořeny téhle posedlosti jsou i pro ni záhadou. Jedna věc byla ale v případě Presleyho opravdu důležitá, a to že v letech jeho největší slávy zůstávala pop-music ještě nedotčená politikou, a že tudíž vycházela ze života a jako taková měla svou platnost. V době, kdy zemřel, se většina populárních písní stala, aniž by si to autoři či interpreti uvědomovali, hymny schvalujícími hodnoty fašismu, což jim zůstalo dodnes.

Mám podezření, že Terri je posedlá Elvisem částečně proto, že si uvědomuje, i když zcela mimoděk, že on se mezi námi v Pico Mundu pohybuje přinejmenším od mého dětství, snad dokonce od své smrti, což je pravda, kterou jsem jí odhalil teprve před rokem. Obávám se, že je potenciálním médiem, že možná cítí jeho přítomnost a že ji v důsledku toho mocně přitahuje studium jeho života a kariéry.

Nemám nejmenší tušení, proč se král rokenrolu nepřesunul na druhý břeh a proč i po tolika letech straší na tomhle světě. Vždyť ten rokenrolový zpěvák Buddy Holly se tu taky nepoflakuje, ten se vyrovnal se smrtí, jak se sluší a patří.

A proč se Elvis zdržuje právě v Pico Mundu a ne třeba v Memphisu či ve Vegas?

Podle Terri, která ví o jeho hektických dvaačtyřiceti letech všechno od A až do Z, nikdy v životě naše město nenavštívil. V celé literatuře o paranormálních jevech se nesetkáte s takhle zeměpisně vykořeněným duchem.

Zrovna jsme probírali tuhle záhadu, zdaleka ne poprvé, když nám Viola Peabodyová přinesla náš pozdní oběd. Viola je černá, tak jako je Bertie Orbicová kulatá, a stejně hubená, jako je Helen Archesová ploskonohá.

Viola položila talíře na stůl a řekla: „Odde, vyložíš mi něco?“

Poměrně dost lidí v Pico Mundu si myslí, že mám parapsychologické schopnosti: že jsem nejspíš jasnovidec, kouzelník, prorok, věštec, něco na ten způsob. Jen hrstka ví, že vidím mrtvé, kteří nemohou najít svůj klid. Ostatní si o mně podle řečí, které zaslechli, vytvořili vlastní obrázky, jež se od sebe diametrálně liší.

„Už jsem ti to říkal, Violo, neumím číst z dlaně ani ti nahlížet do hlavy. Čajové lístky pro mě nepředstavují víc než trochu smetí.“

„Tak mi to vyčti z obličeje,“ navrhla. „Řekni mi – vidíš tam to, co se mi v noci zjevilo ve snu?“

Viola byla obvykle veselá osůbka, přestože ji její manžel Rafael vyměnil za číšnici v módní restauraci v Arroyo City, kde se podávají výhradně steaky, a neposkytoval jí ani výživné, ani radu při výchově jejich dvou dětí. Tentokrát mi však Viola připadala vážná a vyděšená jako nikdy předtím.

„A nejmíň ze všeho umím číst v obličejích,“ dodal jsem.

Každý lidský obličej je daleko záhadnější než stářím setřelý výraz slavné sfingy v píscích Egypta.

„V tom mém snu,“ spustila Viola, „jsem viděla samu sebe, obličej jsem měla… rozbitý, mrtvý. Uprostřed čela mi zela díra.“

„Možná to byl sen o tom, proč sis vzala Rafaela.“

„To není legrace,“ pokárala mě Terri.

„Myslím, že by mě mohli zastřelit,“ vydechla Viola.

„Drahoušku,“ uklidňovala ji Terri, „kdy se ti naposled nějaký sen opravdu vyplnil?“

„Podle mě nikdy,“ připustila Viola.

„Tak bych si zrovna s tímhle hlavu nelámala.“

„Pokud si dobře pamatuju, nikdy předtím jsem si ve snu neviděla do obličeje.“

Ani ve svých nočních můrách, které se občas skutečně naplnily, jsem nezahlédl svou tvář.

„Měla jsem v hlavě díru,“ opakovala, „a ten můj obličej byl… úplně děsivě rozmašírovaný.“

Když kulka vysokého kalibru provrtá čelo, uvolní obrovskou energii, která může posunout kosti celé lebky, a v důsledku toho se nepatrně, ale znepokojivě znetvoří všechny rysy.

„Pravé oko,“ dodala Viola, „jsem měla zalité krví a vypadalo… jako by napůl vylezlo z důlku.“

V našich snech nejsme nezaujatí pozorovatelé jako filmoví hrdinové. Tahle vnitřní dramata jsou obvykle nahlížena pohledem spáče samotného. Během nočních můr se nemůžeme podívat sami sobě do očí, snad pouze nepřímo, asi proto, že se bojíme odhalit, že někde uvnitř dřímají ta nejhorší monstra, která nás sužují.

Violin obličej, lákavý jako mléčná čokoláda, teď pokřivil prosebný výraz. „Pověz mi pravdu, Odde. Vidíš ve mně smrt?“

Neřekl jsem jí, že poupě smrti dřímá v každém z nás a nakonec vykvete.

Ačkoli mi nebyl odhalen ten nejmenší detail z Violiny budoucnosti, ať už pochmurný či radostný, nádherná vůně nedotčeného cheeseburgeru mě přiměla ke lži, jen abych se mohl konečně naobědvat: „Prožiješ dlouhý a šťastný život a umřeš ve spánku sešlostí věkem.“

„Opravdu?“

Usmál jsem se a přikývl, vůbec jsem se za tenhle podvod nestyděl. Zaprvé to mohla být pravda a zadruhé nevidím nic špatného na tom, když dávám lidem naději. Kromě toho jsem ze sebe nechtěl dělat jasnovidce.

Viola odešla v lepší náladě, než v jaké přišla, a vrátila se k platícím zákazníkům.

Zvedl jsem svůj cheeseburger a obrátil se zase na Terri: „Třiadvacátého října 1958.“

„Tehdy byl Elvis v armádě,“ řekla a zaváhala jen na chvilku, než dožvýkala sousto svého sendviče s grilovaným sýrem. „Sloužil v Německu.“

„To není moc přesné.“

„Večer třiadvacátého jel do Frankfurtu na koncert Billa Haleye.“

„To sis mohla vymyslet.“

„Ty víš, že ne.“ Zelenina v koprovém láku jí křoupala mezi zuby. „Vzadu za jevištěm se setkal s Haleyem a švédskou rokenrolovou hvězdou, nějakým Malým Gerhardem.“

„Malým Gerhardem? To nemůže být pravda.“

„Podle mě se nechal inspirovat Malým Richardem. Nejsem si úplně jistá. Nikdy jsem Malého Gerharda neslyšela zpívat. Střelí někdo Violu do hlavy?“

„Nevím.“ Maso v cheeseburgeru bylo šťavnaté, středně propečené a ochucené přesně odhadnutou špetkou kořeněné soli. Poke představoval silnou konkurenci. „Jak jsi sama řekla, sny jsou jen sny.“

„Má to už tak dost těžký. Nepotřebuje další komplikace.“

„Střelená do hlavy? Copak někdo něco takového potřebuje?“

„Postaráš se o ni?“ zeptala se mě Terri.

„Jak bych to asi provedl?“

„Vystrč svá okultní tykadla. Možná že to můžeš zarazit, ještě než k tomu dojde.“

„Žádný takový tykadla nemám.“

„Pak teda popros jednoho ze svých mrtvých kamarádů. Copak nevědí o věcech, které se mají stát, předem?“

„Popravdě řečeno to nejsou žádný kamarádi. Jen chvilkové známosti. V každém případě dokážou být užiteční, jen když sami chtějí.“

„Kdybych já byla mrtvá, určitě bych ti pomohla,“ ujišťovala mě Terri.

„Jsi milá. Skoro bych si přál, abys byla mrtvá.“ Odložil jsem na talíř cheeseburger a olízl si prsty. Jestli někdo v Pico Mundu začne střílet po lidech, pak to bude jedině Plesnivec.“

„Kdo to je?“

„Seděl před chvilkou u pultu. Objednal si jídlo pro tři a žral jako divoký prase.“

„Takový zákazník je můj člověk. Ale tohohle jsem si nevšimla.“

„Bylas v kuchyni. Byl bledý, měkký jak houba, všechny hrany zaoblené, jako někdo, kdo vyrostl ve sklepě Hannibala Lectera.“

„Šířil kolem sebe špatný vibrace?“

„Když odcházel, táhla se za ním svita bodachů.“

Terri ztuhla a ostražitě se rozhlédla po restauraci. „Jsou tu ještě nějaký?“

„Nesmysl. Nejhorším monstrem v těchhle prostorách je teď Bob Sphincter, Svěrač.“

Skutečné jméno zmíněného lakomce bylo Spinker, ale tu přezdívku, kterou jsme ho oblažili, si zcela zasloužil. Svěrač! Bez ohledu na konečnou sumu na účtu vždycky dával jako spropitné čtvrťák.

Bob Svěrač si sám o sobě myslel, že je dva a půlkrát štědřejší než John D. Rockefeller, ropný miliardář. Podle legendy dokonce i v přepychových restauracích na Manhattanu dával Rockefeller pravidelně jako spropitné deseticent.

Samozřejmě že v časech Johna D., které zahrnují i ekonomickou krizi třicátých let, jste si za desetník koupili noviny a oběd v automatu. Dnes dostanete za čtvrťák jen ty noviny a v těch byste si ani nechtěli číst, pokud nejste sadista, masochista nebo chudák se sebevražednými sklony, který se snaží zoufale najít lásku v rubrice Seznámení.

Ticho porušila Terri. „Možná že tenhle Plesnivec jen projíždí městem a že se vrátil na dálnici, hned jak vylízal talíř.“

„Mám neblahý tušení, že se tu ještě pořád potlouká.“

„Chceš si ho prověřit?“

„Jestli se mi ho podaří najít.“

„Potřebuješ si půjčit auto?“ zeptala se mě.

„Možná na pár hodin.“

Do práce i z práce chodím po svých. Na delší trasy mám kolo. Při zvláštních příležitostech užívám auto Stormy Llewellynové nebo Terriino.

Tolik věcí nedokážu ovlivnit: nekonečný proud mrtvých s jejich požadavky, bodachy, prorocké sny. Nejspíš bych se musel zbláznit sedmkrát do týdne, denně aspoň jednou, kdybych si nezjednodušil život v oblastech, které dokážu kontrolovat. To je moje obranná strategie: žádné auto, žádné životní pojištění, oblečení jen tolik, kolik potřebuji – většinou trička, pláťáky a džíny –, žádná dovolená v exotických krajích, žádné velké ambice.

Terri mi šoupla klíčky od mustangu po desce stolu.

„Díky,“ řekl jsem.

„Jen v něm nevoz mrtvoly. Ano?“

„Mrtví nepotřebují taxík. Objevují se, kdy a kde sami potřebují a chtějí. Procházejí vzduchem, dokážou létat.“

„Já jen že když mi řekneš, že v mým autě seděl někdo mrtvý, budu muset celý den drhnout potahy. Naskakuje mi z toho husí kůže.“

„A co kdyby to byl Elvis?“

„To je něco jiného.“ Dojedla nakládanou zeleninu. „Jak na tom byla dneska ráno Rosalia?“ zeptala se ještě a měla na mysli Rosalii Sanchezovou, moji bytnou.

„Normálně jsem ji viděl,“ řekl jsem.

„Tak to je už kvůli ní fajn.“

Kapitola sedmá

Nákupní středisko Green Moon zabírá ulici Green Moon Road mezi starou zástavbou Pico Munda a jeho moderními čtvrtěmi na západě. Mohutná stavba se zdmi pískové barvy byla navržena tak, aby připomínala jednoduché domky z vepřovic, jako by si ji postavili obří domorodci vysocí kolem dvanácti metrů.

Navzdory nezvyklému pokusu o ekologicky harmonickou, ale hluboce nelogickou stavbu mohou být obchodní klientelou tohoto střediska Starbuck, Gap, Dona Karane a Crate & Barrel stejně snadno v Pico Mundu jako v Los Angeles, Chicagu, New Yorku nebo Miami.

V rohu obrovského parkoviště na druhém konci, než je obchodní centrum, se rozkládá Svět pneumatik. Ten je postaven s větším nadhledem.

Z jednoposchoďové budovy se tyčí věž korunovaná obrovskou zeměkoulí. Tenhle model Země, líně se otáčející kolem své osy, jako by reprezentoval svět míru a nevinnosti ztracený ve chvíli, kdy se v ráji objevil had.

Jako Saturn i tahle planeta nese prstenec, ne z ledových krystalů, kamenů a prachu, ale z gumy. Zeměkouli obtáčí pneumatika, která rotuje kolem své osy a ještě vibruje.

Pět servisních boxů zaručuje, že žádný zákazník nebude čekat na výměnu pneumatik dlouho. Technici mají na sobě nažehlené uniformy. Jsou zdvořilí. Příjemně se usmívají. Vypadají spokojeně.

Taky si tam můžete koupit autobaterie a nechat si vyměnit olej. Nicméně pneumatiky zůstávají základem celé firmy.

Předváděcí místnost je plná vůně gumy, která čeká na chvíli, kdy vyjede na silnici.

To úterý odpoledne jsem nerušeně procházel uličkami deset patnáct minut. Někteří zaměstnanci mě přátelsky pozdravili, ale ani jeden se nesnažil mi cokoli prodat.

Čas od času jsem sem zašel, znali mě a věděli, že mám o život mezi pneumatikami zájem.

Majitelem Světa pneumatik je pan Joseph Mangione, otec Anthonyho Mangiona, s nímž jsem se kamarádil na střední škole.

Anthony teď chodí na univerzitu v L. A. Doufá v lékařskou kariéru.

Pan Mangione je hrdý na to, že jeho syn bude doktorem, ale na druhé straně ho mrzí, že se Anthony vůbec nezajímá o rodinný podnik. Jistě by uvítal, kdybych se stal jeho zaměstnancem, a bezpochyby by se o mě staral jako o náhradního syna.

Prodávají tady pneumatiky na osobní auta, autobusy, náklaďáky i motocykly. Mají obrovský výběr, pokud jde o velikost i kvalitu, ale jakmile byste zvládli nazpaměť celý inventář, jakákoli práce ve Světě pneumatik by nepředstavovala žádný stres.

Tohle úterý jsem neměl v úmyslu vzdát se v dohledné době své obracečky v Grilu Pico Mundo, přestože příprava jídel na objednávku může být stresující, pokud jsou všechny stoly obsazené, na bodci se vrší objednávky a hlava vám třeští z hospodské hantýrky. Ve dnech, jako je ten dnešní, kdy se ještě navíc setkám s mrtvými, jaksi nádavkem ke shonu při přípravě snídaní a obědů, mě rozbolí žaludek a já si tím nejspíš koleduji nejen o zhroucení, ale také o předčasnou poruchu trávení.

V takových časech mi život mezi pneumatikami připadá jako poklidné útočiště v klášteře.

Nicméně i v ráji pana Mangiona straší. Jeden duch zarputile obývá předváděcí místnost.

Tom Jedd, uznávaný místní kameník, zemřel před osmi měsíci. Jeho auto sjelo těsně po půlnoci z Panorama Road, prorazilo prorezavělé ochranné zábradlí, skutálelo se po kamenitém nábřeží víc než třicet metrů a potopilo se do jezera Malo Suerte.

Šedesát metrů od pobřeží seděli ve člunu tři rybáři, když Tom začal plavat se svým rychlým vozem. Zavolali mobilním telefonem policii, ale zásahová jednotka přijela příliš pozdě, aby ho zachránila.

Při havárii to Tomovi utrhlo levou paži. Okresní koroner se nemohl rozhodnout, zda Tom zemřel následkem vykrvácení nebo se nejdřív utopil.

Od té doby se ten chudák potlouká po Světě pneumatik. Nevím proč. Jeho havárii nezpůsobila vadná pneumatika.

Pil v motorestu Country Cousin. Při ohledání byla zjištěna hladina alkoholu 1,18 promile, což o hodně překračuje povolený limit. Buď přestal vzhledem k opilosti vozidlo ovládat, nebo prostě usnul za volantem.

Pokaždé když zajdu do předváděcí místnosti, procházím mezi regály a zvažuji změnu místa, Tom postřehne, že ho vidím, a vezme mě na vědomí kývnutím nebo na mě jen dlouze pohlédne. Jednou na mě dokonce spiklenecky mrkl.

Nicméně nikdy se ani v nejmenším nepokusil probrat se mnou, proč tu je nebo co si přeje. Je to takový mlčenlivý přízrak.

Kéž by bylo takových, jako je on, víc!

Zemřel v havajské košili plné papoušků, khaki šortkách a bílých teniskách natažených na bosé nohy. V tomhle oblečení se také po Světě pneumatik potlouká.

Někdy býval suchý, jindy měl šaty nasáklé vodou, jako by se zrovna vyškrábal z jezera Malo Suerte. Obvykle měl obě paže, ale čas od času mu levá chyběla.

Podle stavu nebožtíka můžete hodně usuzovat na rozpoložení, v jakém se zrovna nachází. Suchý Tom Jedd jako by rezignoval na osud nebo jako by s ním byl naprosto smířen. Jakmile je mokrý, vypadá nahněvaně či sklíčeně nebo zasmušile.

Tentokrát byl suchý. Vlasy měl učesané. Zdálo se, že je v pohodě.

I paže měl obě, jenže ta levá mu neseděla na rameni. Držel ji v pravé ruce jen tak nedbale za biceps, jako by to byla golfová hůl.

Tohle groteskní chování nedoprovázela žádná krvavá kaluž. Naštěstí jsem ho nikdy neviděl zalitého krví, snad že byl přecitlivělý nebo že tím popíral fakt, že vykrvácel k smrti.

Dvakrát, když si byl jistý, že se na něj dívám, použil tu utrženou ruku jako drbátko a poškrábal se ztuhlými prsty utržené paže mezi lopatkami. Přízraky berou zpravidla svůj stav vážně a chovají se okázale. Patří na druhý břeh, tady jsou jen z různých důvodů lapeni a celí netrpěliví čekají, až se pohnou dál.

Nicméně čas od času se setkám s duchem, jehož smysl pro humor je nedotčený. K mému obveselení se Tom dokonce ukazováčkem utržené paže šťoural v nose.

Mám raději duchy se sklonem k melancholii. Z přízraku, který se mě pokouší rozesmát, mi naskakuje husí kůže, protože to napovídá, že i po smrti máme dojemnou potřebu zalíbit se druhým – i smutnou schopnost sami sebe ponižovat.

Kdyby dnes nebyl Tom Jedd takový šprýmař, možná že bych ve Světě pneumatik pobyl o trochu déle. Jenže jeho kousky mě znepokojovaly, stejně jako jeho prchavý úsměv.

Zamířil jsem k Terriinu mustangu. Tom stál u okna předváděcí místnosti a divoce a neohrabaně na mě mával odtrženou paží.

Jel jsem přes sluncem sežehlé parkoviště a našel místo poblíž hlavního vchodu do nákupního střediska, kde dělníci připevňovali poutač ohlašující pravidelné letní slevy, které potrvají od středy do neděle.

Uvnitř té rozsáhlé maloobchodní Mekky měli ve většině obchodů jen mírně naspěch, ale cukrárna Burke & Bailey’s byla plná.

Stormy Llewellynová tady pracovala od svých šestnácti. Ve dvaceti už byla vedoucí. Nejpozději ve čtyřiadvaceti chtěla mít svůj obchůdek.

Kdyby bývala šla hned po škole do střediska pro astronauty, touhle dobou by už určitě prodávala limonádu na Měsíci.

Podle vlastního mínění není ctižádostivá, jen se prostě snadno začne nudit a potřebuje určitou stimulaci. Často jsem jí stimulaci nabízel.

Ovšem ona prý mluví o duševní stimulaci.

Opáčil jsem, že mám v hlavě mozek, pokud si nevšimla.

Říká, že můj jednooký had rozhodně mozek postrádá a že o tom, co mám v té své velké hlavě, by se ještě mohlo diskutovat.

„Proč myslíš, že ti občas říkám Pú?“ zeptala se mě jednou.

„Protože jsem roztomilý jako plyšový medvídek?“

„Protože Pú má v hlavě piliny.“

Náš společný život nepřipomíná vždycky procházku růžovým sadem. Někdy má ona navrch a já jsem ten hloupý.

Šel jsem k pultu a řekl: „Potřebuji něco vřelého a sladkého.“

„Specializujeme se pouze na studené občerstvení,“ oznámila mi Stormy. „Posaď se tamhle na promenádě a chovej se slušně. Něco ti přinesu.“

I když tu bylo rušno, cukrárna nabízela několik prázdných stolků. Nicméně Stormy si nerada povídala přímo v podniku. Zajímají se o ni někteří další zaměstnanci a nechce, aby se o ní zbytečně šuškalo.

Přesně chápu, co k ní cítí. Taky já jsem z ní úplně pryč.

Proto jsem odešel od Burkea a Baileyho na veřejnou promenádu a posadil se k rybám.

Maloobchodní prodej a kino spojily v Americe své síly. Filmy jsou plné různých výrobků a nákupní střediska jsou postavená se smyslem pro dramatičnost. Na jednom konci komplexu Green Moon se valí k umělému skalnímu útesu vodopád dlouhý dvanáct metrů a po délce celé budovy se mění v potůček, který protéká celou řadou čím dál menších peřejí.

Na konci horečného řádění v obchodech se můžete vrhnout do téhle vodní pozoruhodnosti a utopit se, pokud byste zjistili, že jste u Nordstroma zbankrotovali.

Před cukrárnou končil vodopád v tropickém jezírku obklopeném palmami a svěžími kapradinami. Dělali vše pro to, aby tohle zákoutí vypadalo skutečné. Vzdálený ptačí zpěv se vracel ozvěnou vší tou zelení.

Až na to, že tu chybí obří hmyz, dusivá vlhkost, oběti malárie sténající ve smrtelných mukách, jedovaté zmije vyskytující se v hojném počtu jako moskyti a zuřivé divoké kočky ohryzávající si vlastní tlapy, mohli byste přísahat, že jste v amazonském deštném pralese.

V jezírku se proháněli dekorativní japonští kapři hrající všemi barvami. Mnozí byli tak velcí, že by mohli posloužit jako bohatý oběd. Podle propagačních materiálů nákupního střediska se některé z těchto exotických ryb cenily na tisíce dolarů za kus. Ať už by si na nich člověk pochutnal či ne, rozhodně by se nevešly do běžného nákupního rozpočtu.

Seděl jsem na lavičce zády ke kaprům a jejich blýskavé ploutve a drahocenné šupiny mě nechávaly chladným.

Za pět minut vyšla Stormy z cukrárny s dvěma kornouty zmrzliny. Moc rád jsem ji pozoroval, jak se ke mně blíží.

K její uniformě patřily růžové boty, bílé ponožky, temně růžová sukně, bílá blůza a jasně růžová čepice. Se svou středomořskou pletí, havraními vlasy a záhadnýma temnýma očima vypadala jako smyslná špionka, převlečená za dobrovolnici v nemocnici.

Jako obvykle uhodla, na co myslím, posadila se vedle mě a řekla: „Až budu mít svůj obchod, zaměstnanci nebudou muset nosit takovou praštěnou uniformu.“

„Myslím, že vypadáš rozkošně.“

„Vypadám jako špalek cukrkandlu.“

Stormy mi podala jeden kornout a minutu dvě jsme seděli tiše, pozorovali zákazníky procházející kolem a vychutnávali si zmrzlinu.

„I pod tou mastnotou z hamburgerů a slaniny,“ řekla po chvíli, „cítím pořád broskvový šampon.“

Jsem prostě pastva pro nos.“

„Možná až budu mít jednou svůj vlastní obchod, můžeme pracovat spolu a vnímat stejné vůně a pachy.“

„Zmrzlina mi nic neříká. Zbožňuju smažení.“

„Tak je to nejspíš pravda.“

„Co?“

„Že se protivy přitahují.“

„Tohle je ta nová chuť, kterou jste zavedli minulý týden?“

„Jo.“

„Višeň, čokoláda, kokosové lupínky?“

„Kokos, višeň a čokoládové lupínky,“ opravila mě. „Musíš před ty lupínky dát správné adjektivum, jinak to všechno zničíš.“

„Nikdy mě nenapadlo, že ve zmrzlinářském průmyslu hraje gramatika takovou roli.“

„Kdybys to řekl jako předtím, nějaký prohnaný zákazník by snědl celou porci a pak by chtěl vrátit peníze, protože by ve zmrzlině nenašel kousky kokosu. A už mi neříkej, že jsem rozkošná. Rozkošná jsou třeba štěňátka.“

„Když jsi ke mně přicházela, myslel jsem na to, jak vypadáš smyslně.“

„Bude od tebe rozumné, když se napříště vyhneš všem adjektivům i příslovcím.“

„Výborná zmrzlina,“ řekl jsem. Je to poprvé, cos ji ochutnala?“

„Všichni se po ní můžou utlouct. Ale nechtěla jsem ten zážitek příliš uspěchat. Však víš.“

„Odkládané potěšení.“

„Ano, díky němu mi všechno připadá sladší.“

„Když budeš čekat příliš dlouho, to, co bývalo sladké a jemné, se může zkazit a zhořknout.“

„Uhni, Sokrate. K řečnickému pultu předstupuje Odd Thomas.“

Poznám, kdy pode mnou začne praskat tenký led. Změnil jsem téma. „Když tak sedím zády k těm kaprům, naskakuje mi husí kůže.“

„Myslíš, že mají něco za lubem?“ zeptala se.

„Na to, že jsou ryby, jsou příliš nóbl. Moc jim nevěřím.“

Ohlédla se přes rameno na jezírko, pak obrátila svou pozornost zase na zmrzlinu. „Jen tam tak smilní.“

„Jak můžeš něco takového tvrdit?“

„Ryby nedělají nic jiného než jedí, vyměšují a smilní.“

„Skvělý život.“

„Vyměšují ve stejné vodě, ve které jedí, a jedí ve vodě zakalené semenem. Ryby jsou odporné.“

„Doteď jsem si nic takového nemyslel,“ přiznal jsem.

Jak ses sem dostal?“

„Terriiným mustangem.“

„Chyběla jsem ti?“

„Jako vždycky. Ale někoho hledám.“ Pověděl jsem jí o Plesnivci. „Sem mě zavedl instinkt.“

Když někdo není tam, kde očekávám, buď doma, nebo v práci, občas se jen tak projíždím ulicemi na kole nebo v zapůjčeném autě. Obvykle do půl hodiny narazím na toho, koho hledám. Potřebuji znát obličej či jméno, abych se dokázal soustředit, ale pak jsem lepší než policejní pes.

Je to nadání, které ani nedokážu pojmenovat. Stormy tomu říká „psychický magnetismus“.

„A tady přichází,“ řekl jsem a myslel tím Plesnivce, který se pomalu blížil po promenádě a sledoval peřeje padající k tropickému jezírku s kapry.

Stormy mě nemusela žádat, abych jí ho ukázal. Mezi ostatními zákazníky byl tak nápadný jako kachna mezi venčícími se psy.

I když jsem zmrzlinu už skoro dojedl, aniž by mě ochladila, při pohledu na toho cizince jsem se zachvěl, šlapal si to po travertinové promenádě, ale mně drkotaly zuby, jako by na mě sáhla smrt.

Kapitola osmá

Bledý, opuchlý, vodnaté šedé oči klouzaly po velikých oknech, vypadal téměř stejně zmateně jako pacient s Alzheimerovou chorobou, který se dostal ven za zdi ústavu do světa, jejž už nepoznává. Plesnivec nesl plné nákupní tašky ze dvou obchodních domů.

„Co to má na hlavě žlutého?“ zeptala se Stormy.

„Vlasy.“

„Myslím, že to je háčkovaná jarmulka.“

„Ne, jsou to vlasy.“

Plesnivec vkročil do cukrárny Burke 6c Baileys.

„Jsou s ním i bodachové?“ zajímala se Stormy.

„Ne tolik jako předtím. Jen tři.“

„A vešli s ním do krámu?“

„Jo. Všichni jsou uvnitř.“

„To obchodu moc neprospívá,“ poznamenala prorocky.

„Proč? Žádný zákazník je nevidí.“

„Jak můžou vychrtlý zlý příšery, co se po zemi jen plazí, prospívat obchodu?“ kontrovala. „Počkej tu.“

Seděl jsem se smilnícími kapry za zády a s nedojedeným kornoutem zmrzliny v ruce. Úplně mě přešla chuť.

Výkladní skříní cukrárny jsem viděl Plesnivce u pultu. Pečlivě zkoumal nabídku příchutí a pak si objednal.

Stormy ho neobsluhovala, ale pod nějakou záminkou postávala poblíž za pultem.

Nelíbilo se mi, že je tam s ním. Cítil jsem, že jí hrozí nebezpečí.

Ačkoli mě zkušenost naučila důvěřovat svým instinktům, nešel jsem dovnitř, abych ji ochránil. Požádala mě, abych na ni počkal na lavičce. Neměl jsem v úmyslu jí odporovat. Jako většinu mužů i mě by ponížilo, kdyby mě nakopala do zadku ženská, která váží padesát kilo i s postelí.

Mít tak džina s lampou a jediné přání, chtěl bych se vrátit do Světa pneumatik, do poklidu předváděcí místnosti s jejími uličkami plnými konejšivě oblých gumových tvarů.

Myslel jsem na chudáka Torna Jedda, jak mi mával tou svou uříznutou paží, a nakonec jsem se rozhodl zmrzlinu dojíst. Nikdo z nás neví, kdy se blíží ke konci své pouti. Možná že tohle je poslední příležitost, kdy mohu sníst kopeček kokosovo-višňové zmrzliny s čokoládovými hoblinkami.

Dojedl jsem zbylé sousto těsně předtím, než se vrátila Stormy a znovu se vedle mě posadila. „Objednal si to přes ulici. Jeden kvart vlašského ořechu s javorovým sirupem a jeden mandarinko-pomerančový s čokoládou.“

„Mají ty příchutě nějaký zvláštní význam?“

„To musíš rozhodnout ty. Já ti to jen hlásím. Ale určitě je to maximálně podivný parchant. Kéž bys ho prostě mohl pustit z hlavy.“

„Víš, že to nejde.“

„Trpíš mesiášským komplexem, chtěl bys spasit celý svět.“

„Žádným mesiášským komplexem netrpím. Mám jen… tenhle dar. Určitě bych ho nedostal, kdybych ho neměl využít.“

„Možná že to dar není. Možná je to prokletí.“

‚Je to dar.“ Poklepal jsem si na hlavu a řekl. „Pořád mám tu krabici, v níž byl zabalený.“

Plesnivec vyšel z cukrárny. Kromě spousty balíčků z obchodních domů nesl ještě prošívanou izolační tašku se zmrzlinou.

Rozhlédl se na obě strany, jako by si nebyl jistý, odkud sem přišel. Povrchní úsměv, který mi připadal stejně trvalý jako tetování, se krátce rozšířil, pak pokývl, jako by tím chtěl naznačit spokojený souhlas s něčím, co pronesl sám k sobě.

Když se Plesnivec pohnul a zamířil podél peřejí k vodopádu, doprovázeli ho dva bodachové. Ten třetí zůstal na chvilku u Burkea a Baileyho.

Zvedl jsem se z lavičky. „Uvidíme se při večeři, ty můj cukrkandle,“ připomněl jsem.

„Pokus se tam objevit živý,“ požádala mě. „Nezapomeň, že já mrtvé nevidím.“

Nechal jsem ji tam, celou růžovou, bílou a smyslnou, v palmovém tropickém ráji s pachem zamilovaných kaprů, a vydal se za tou lidskou houbou k hlavnímu vchodu nákupního centra a pak dál do slunečního světla natolik ostrého, že mi skoro odřízlo rohovky z očí.

Rozpálený asfalt mi připadal jen o stupínek chladnější než roztavený asfalt v jámách, které v dávných časech pohltily dinosaury. Vzduch mi vysušil rty na troud a přinesl vůni letního dne v pouštních městech, která je směsí přehřátého křemene, pylu z kaktusových květů, silice mesquitů, ořechovců, jejichž dřevo se často používá při grilování, soli dávno zašlých moří a výfukových plynů vznášejících se v nehybném suchém vzduchu jako závoj mlhoviny z minerálních částic prostupujících křišťálem.

Plesnivcův zaprášený Ford Explorer stál hned v řadě za mnou a o čtyři místa dál k západu. Kdybych byl obdařen ještě silnějším psychickým magnetismem, možná bychom zaparkovali nárazníky těsně u sebe.

Otevřel zadní dveře dodávky a složil dovnitř nákupní tašky. Zmrzlinu i s izolační taškou vložil do chladicího boxu, který si s sebou přivezl.

Předtím jsem si zapomněl položit ochranný panel na přední sklo mustangu, nechal jsem ho složený a zastrčený mezi sedadlo spolujezdce a palubní desku. Volant se rozžhavil tak, že jsem se ho nemohl ani dotknout.

Nastartoval jsem, pustil klimatizaci a ve zpětném a postranních zrcátkách jsem sledoval Plesnivce.

Naštěstí se pohyboval skoro stejně pomalu a metodicky, jako když roste plíseň. Ve chvíli, kdy vycouval ze svého místa na parkovišti, jsem ho už dokázal sledovat, aniž bych zanechal na volantu cáry kůže z popraskaných puchýřů.

Ještě jsme ani nedorazili na ulici, když jsem si uvědomil, že toho usmívajícího se chlápka cestou z nákupního střediska nedoprovázeli žádní bodachové. Ani teď s ním neseděli v exploreru, ani za ním neposkakovali.

A to předtím z Grilu odcházel se smečkou nejméně dvanácti těch příšer, která se smrskla na tři, když dorazil k cukrárně Burke & Bailey’s. Bodachové obvykle oddaně provázejí každého, kdo se stane zdrojem úděsného násilí, a toho pak neopouštějí, dokud není prolita poslední kapka krve.

Začínal jsem si lámat hlavu, jestli je Plesnivec opravdu ďábelským ztělesněním Smrti, za něž jsem ho pokládal.

Asfaltové jezero se lesklo nahromaděným žárem, jako by nemělo víc povrchového napětí než obyčejná voda, a přesto přes ně explorer přejížděl, aniž by zanechal jakoukoli stopu.

I když tu nebyli žádní bodachové, pořád jsem sledoval svou kořist. Směna v Grilu mi skončila. Měl jsem před sebou zbytek odpoledne a celý večer. Nikdo není víc neklidný než minutkář, který se ocitne v bezvýchodné situaci.

Kapitola devátá

Camp’s End není samostatné město, je to jen předměstí Pico Munda a živoucí vzpomínka na těžké časy dokonce i v době, kdy zbytek naší společnosti zažívá ekonomický boom. Víc trávníků je tu uschlých než svěže zelených, některé jsou zavezené štěrkem. Většina malých domků potřebuje novou omítku, čerstvý nátěr a příměří s termity.

Na konci 19. století se tu stavěly chatrče, když do téhle oblasti přitáhly prospektory spíš bujné představy než zdravý rozum, vidina stříbra a pověsti o něm. Našli bohaté zdroje toho druhého.

Po čase, když se z prospektorů stala jen legenda a žádný skutečný tam už nežil, omšelé chatrče nahradily víkendové vilky, bungalovy s šindeli a domky s prejzovými střechami.

Nicméně v Camp’s Endu vzala renovace starého za své daleko rychleji než kdekoli jinde. Generace po generaci si předměstí udržovalo svůj základní charakter, spíš ráz vyčerpané rezignace než poraženecké vzezření: skleslost, oloupané omítky, rez, pochmurný, vybledlý, ale nikdy ne zcela beznadějný duch očistce.

Jako by přímo ze země prýštila smůla, jako by ďáblovy komnaty v Hádu ležely rovnou pod těmito ulicemi, jeho ložnice tak blízko povrchu, že satanův páchnoucí dech, vypuzovaný s každým zachrápáním, prosakoval půdou.

Místo, kam Plesnivec mířil, byl světle žlutý štukovaný domek s vybledlými modrými vchodovými dveřmi. Přístřešek pro auto se prudce nakláněl, jako by ho mohla strhnout samotná sluneční záře.

Zaparkoval jsem přes ulici před prázdným prostranstvím plným vyprahlých durmanů a ostružiníků hustě propletených jako křoví v Šípkové Růžence. Zachytily se v něm zmačkané papíry, noviny, prázdné plechovky od piva a cosi, co připomínalo rozcupované boxerky.

Vypnul jsem motor a stáhl okýnka. Plesnivec odnášel do domu zmrzlinu a další balíčky. Zašel dovnitř postranními dveřmi v přístřešku pro auta.

Letní odpoledne v Pico Mundu jsou dlouhá a žhavá, s nepatrnou nadějí, že se zvedne větřík či zaprší. Ačkoli moje hodinky i ciferník na palubní desce shodně ukazovaly 16:48, ještě zbývalo několik hodin nemilosrdného slunečního svitu.

Když se příbuzní a přátelé z oblastí s chladnějším podnebím diví tak vysokým teplotám, obyvatelé Pico Munda uplatňují na naše povětrnostní podmínky měřítka obchodní komory a poznamenávají, že vlhkost je pouhých patnáct či dvacet procent, a trvají na tom, že náš průměrný letní den nepřipomíná únavnou parní lázeň, ale osvěžující saunu.

Dokonce i ve stínu mohutného vavřínu s kořeny nepochybně sahajícími až k řece Styx jsem nemohl předstírat, že se zrovna příjemně saunuji. Cítil jsem se jako děcko, které zabloudilo do perníkové chaloupky ježibaby v Černém lese a právě ho šoupli do pece nastavené na POZVOLNÉ PEČENÍ.

Sem tam přejelo kolem auto, ale neobjevil se jediný chodec.

Taky si tu nehrály žádné děti. Ani před dům nevyšel domácí pán, aby něco kutil na povadlé zahradě.

Kolem proklouzl jediný pes se svěšenou hlavou a vyplazeným jazykem, jako by tvrdošíjně sledoval přízrak kočky.

Moje tělo brzy vyloučilo vlhkost, která chyběla ve vzduchu, dokud jsem neseděl v kaluži vlastního potu.

Mohl bych nastartovat a pustit si klimatizaci, ale nechtěl jsem plýtvat Terriin benzin či přehřát motor. Kromě toho, jak ví každý obyvatel pouště, opakované ohřívání a ochlazování může určité kovy zakalit, ale člověku po tom měkne mozek.

Po čtyřiceti minutách se Plesnivec objevil znovu. Zamkl postranní dveře, což svědčilo o tom, že v domě nikdo jiný není, a sedl si za volant zaprášeného exploreru.

Svezl jsem se na sedadle pod spodní okraj okna a naslouchal, jak dodávka projela kolem a nechala za sebou stopu zvuku, který se vytrácel v tichu.

Cestou k světle žlutému domku jsem se přehnaně neobával, že mě někdo pozoruje některým ze sluncem postříbřených oken v ulici. Život v Camp’s Endu ve vás vzbuzuje spíš pocit odcizení než společenského ducha, potřebného ke zformování sousedských hlídek.

Místo abych zamířil k modrým vchodových dveřím a udělal ze sebe větší atrakci, vyhledal jsem stíny přístavku pro auto a zaklepal na postranní dveře, jimiž procházel Plesnivec. Nikdo neotvíral.

Kdyby měly dveře bezpečnostní zámek, musel bych násilím otevřít okno. Jenže jsem měl před sebou obyčejný zámek. Byl jsem si jistý, jako většina mladých Američanů vychovaných detektivkami v televizi, že do domu vklouznu zcela bez problémů.

Abych si nekomplikoval život, neměl jsem účet v bance a platil jsem pouze hotově. Právě proto mi chyběla kreditka. Jenže stát Kalifornie mě chytře vybavil laminátovým řidičákem, který byl natolik pevný, že jsem si s ním mohl otevřít.

Jak jsem očekával, kuchyň zrovna nebyla svatyní Marthy Stewartové, pokud jde o zařízení a čistotu. Ale abych byl spravedlivý, nepůsobila ani jako chlívek. Byla jen běžně zaneřáděná se spoustou drobků, jimiž by se mohli nakrmit mravenci, kdyby se jim chtělo zajít.

Chladný vzduch byl prošpikovaný slabým, ale nepříjemným zápachem. Nedokázal jsem určit jeho zdroj a zprvu mě napadlo, že je to osobitá vůně samotného Plesnivce, protože mi připadal jako jedinec, který dokáže vydávat podivný a nechutný odér, pokud ne přímo smrtící páry.

Nevěděl jsem, co tam vlastně hledám, ale předpokládal jsem, že to poznám, jakmile to spatřím. Něco k tomuhle chlápkovi přivábilo bodachy a já jsem šel v jejich stopách v naději, že objevím klíč k odpovědi na otázku, proč se o něho zajímají.

Poté co jsem obešel kuchyň v marné snaze objevit poselství v hrnku zpoloviny naplněném studenou kávou, v hnědé slupce od banánu na pracovní desce, v neumytém nádobí ve výlevce a v běžném obsahu zásuvek, usoudil jsem, že vzduch tady není jen chladný, ale i nevysvěditelně mrazivý. Pot na holé kůži mi už z velké části uschl. V zátylku jako by se proměnil v led.

Všudypřítomný mrazivý chlad byl nevysvětlitelný proto, že v Mohavské poušti, kde je klimatizace nezbytná, domy tak staré a zchátralé jako tento mívají zřídkakdy centrální chlazení. Chladicí jednotky namontované v oknech jednotlivých místností byly schůdnou alternativou nákladné opravy příbytků, které si nezaslouží nadměrné výdaje.

Tahle kuchyň žádnou takovou jednotku neměla.

V podobných domech si obyvatelé drží vedro od těla jen v noci a pouze v ložnici. Jinak by se jim špatně spalo. Nicméně ani v tak malém domě by klimatizační jednotka v ložnici nedokázala ochladit celý prostor. A zcela jistě by neproměnila kuchyni v lednici.

Kromě toho chladicí jednotky namontované v okně byly hlučné: s bafajícím a bzučícím kompresorem a chrastícím ventilátorem. Nic takového jsem tu neslyšel.

Zatímco jsem stál s hlavou ke straně a naslouchal, dům tiše vyčkával. Když jsem to uvážil, to ticho mi náhle připadalo nepřirozené.

Boty by jistě dráždily hlukem na skřípajícím linoleu a na prkenné podlaze rozvrzané časem, horkem či tím, jak je dřevo seschlé. Jenže při každém pohybu jsem připomínal kradoucí se kočku na měkkých polštářcích tlapek.

Při zpětném pohledu jsem si uvědomil, že zásuvky i dvířka kredence se otvíraly a zavíraly jen s tichým šepotem, jako by měly drážky a závěsy, které se o nic netřou.

Když jsem se pohnul k otevřeným dveřím mezi kuchyní a další místností, chladný vzduch jako by zhoustl a dál tlumil šíření zvuku.

Spoře zařízený obývací pokoj vypadal stejně bezútěšně a nepořádně jako kuchyň. Staré potrhané paperbacky, bezpochyby zakoupené v antikvariátu, časopisy rozházené po zemi, gauč, konferenční stolek.

Časopisy byly takové, jaké člověk očekával. Fotografie nahotinek mezi články o extrémních sportech, rychlých autech a ubohých technikách svádění, vše obklopené inzeráty na bylinky podporující růst vlasů či zařízení, které zaručuje zvětšení preferované části mužského těla, čímž nemyslím mozek.

Já na svém těle preferuji srdce, protože to je jediná věc, kterou mohu dát Stormy Llewellynové. A navíc, když se každý den po ránu vzbudím, jeho tlukot je prvním a nejlepším svědectvím toho, že jsem se během noci nestal součástí společnosti tvrdohlavých nebožtíků.

Paperbacky mě překvapily. Byly to milostné romány. Soudě podle ilustrací na obálce, byly daleko cudnější, jen zřídkakdy se v nich odhalovala prsa a nikdo energicky netrhal korzety. Byly to příběhy spíš o lásce než o sexu, tvořily zvláštní protiklad k časopisům plným žen pohrávajících si s vnadami, roztahujících nohy a olizujících si lascivně rty.

Když jsem jednu z těch knih zvedl a prolistoval ji, stránky se otáčely naprosto nehlučně.

V téhle chvíli jsem neslyšel žádný zvuk kromě těch, které se rodily v mých útrobách: tlukot srdce, nával krve v uších.

Měl bych teď honem vypadnout. Strašidelný tlumící účinek nepřátelské atmosféry v domě mě měl zburcovat.

Jenže protože jsou mé dny poznamenány příliš podivnými zážitky i syčením tuku na pánvi a vůní kouřícího masa, hned tak mě něco nevyděsí. Kromě toho připouštím, že mám sklon, někdy trochu nešťastný, podléhat své zvědavosti.

Jak jsem nehlučně listoval stránkami milostného románku, napadlo mě, že tady snad Plesnivec nebydlí sám. Možná že si tyhle knížky čte ráda jeho společnice.

O téhle eventualitě však v ložnici nic nesvědčilo. Ve skříni bylo pouze jeho oblečení. Neustlaná postel, všude poházené včerejší ponožky a spodní prádlo, nedojedený rozinkový bochánek na papírovém tácku na nočním stolku hovořily proti civilizující přítomnosti ženy.

Klimatizační jednotka namontovaná v okně mlčela. Z ventilátoru nefoukal sebemenší větřík.

Slabý zápach, který jsem zachytil v kuchyni, tady zesílil a připomínal puch zkratujícího elektrického vedení, ale ne úplně, ještě v něm bylo krapet čpavku a stopa uhelného prachu a závan muškátového oříšku, ale stejně to nebyla ani jedna z těch věcí.

Z malé chodby u ložnice se vcházelo zároveň do koupelny. Zrcadlo potřebovalo vyčistit. Na pultu ležela tuba pasty, bez víčka. Malý odpadkový koš přetékal použitými kapesníčky a dalším smetím.

Přes předsíň proti Plesnivcově ložnici jsem spatřil další dveře. Napadlo mě, že vedou buď do komory, nebo do druhé ložnice.

Na prahu se vzduch natolik ochladil, že jsem viděl světlý obláček vlastního dechu.

V dlani jsem otáčel ledovou koulí dveří. Za nimi leželo vířivé ticho, které nasálo poslední zvuk z mých uší, a já na okamžik ohluchl dokonce i k tlukotu vlastního srdce.

Černá komora čekala.

Kapitola desátá

Béhem dvaceti let, co jsem na světě, jsem se ocitl na mnoha temných místech – někde jen prostě nesvítilo světlo, jiná postrádala naději. Ale nikde nebyla tma tak černá jako v té podivné místnosti v domě Plesnivce.

Buď tahle místnost neměla okna, nebo byla všechna zatlučena prkny a utěsněna proti ostré sluneční záři. Ani lampa tu nesvítila. Kdyby v tomhle hlubokém přítmí stály digitální hodiny s diodovým ciferníkem, slabý svit čísel by zářil jako maják.

Na prahu jsem mhouřil oči do tak naprosté temnoty, že mi prostor přede mnou připadal ne jako místnost, ale jako nicota ve vzdálených končinách vesmíru, kde se dávné hvězdy změnily ve vyhaslé uhlíky. Chlad pronikající do morku kostí, tady větší než v ostatních částech domu, a skličující ticho napovídaly, že tohle je bezútěšné odpočívadlo ve vzduchoprázdnu mezi hvězdami.

A ještě podivnější bylo, že světlo z haly nedokázalo proniknout ani částečkou do říše za dveřmi. Hranice mezi světlem a naprostou tmou tvořila ostrou čáru na vnitřní hraně prahu a kolem celého rámu dveří. Nejenže ta tma naprosto odolávala vpádu světla, ale zcela mu bránila.

Vypadalo to jako zeď z nejčernějšího obsidiánu, i když ten kámen postrádal lesk a jiskření.

Nejsem žádný Nebojsa. Uvrhněte mě do tygří klece s hladovou šelmou, a pokud se mi podaří uprchnout, budu potřebovat koupel a čisté slipy jako kdokoli jiný.

Moje ojedinělá životní dráha mě naučila bát se známých hrozeb, ale málokdy mám strach z neznáma, zatímco ostatní lidé se obvykle bojí obojího.

Děsí mě oheň, to ano, zemětřesení a jedovatí hadi. Taky lidi mě děsí víc než cokoli jiného, protože vím příliš dobře, jakých zvěrstev je lidstvo schopné.

Nicméně to nejhorší tajemství – tajemství smrti a toho, co přijde po ní – mě samotného nijak neděsí, protože s mrtvými obcuji každý den. Kromě toho věřím, že nevyhnutelným cílem mé cesty není pouhé zapomnění.

Když se díváte na strašidelné filmy, křičíte na hrdiny, kteří se ocitnou v pasti, aby k čertu vypadli z toho příšerného domu, aby používali rozum a unikli? Nakukují do pokojů, kde došlo ke krvavé vraždě, do podkroví plného pavučin a stínů, do sklepů, kde se to hemží šváby a zlými duchy, a když jsou pak nakonec se vší pompou hodnou toho nejšílenějšího hollywoodského režiséra rozsekáni-probodnuti-vyvrženi-zbaveni hlavy a spáleni, otřeseme se a prudce vydechneme „pitomec“, protože si svůj osud díky své vlastní blbosti zasloužili.

Já se za pitomce nepovažuji, ale taky neutíkám ze strašidelných míst. Zvláštní dar paranormálního vidění, s nímž jsem se narodil, mi přímo velí objevovat, a proto se nedokážu vzepřít požadavkům svého talentu o nic víc, než hudební génius odolává přitažlivosti piana. Mě strach ze smrti neodradí o nic víc než bojového pilota, který je dychtivý letět po obloze nad válečnou oblastí.

Právě kvůli tomu se Stormy občas obává, zda můj dar není spíš prokletím.

Na pokraji naprosté temnoty jsem zvedl pravou ruku, jako bych chtěl přísahat – a dlaň jsem opřel o zdánlivou bariéru před sebou. Přestože ta tma dokázala pohltit světlo, nekladla žádný odpor tlaku, který jsem na ni vyvinul. Ruka mi zmizela v dehtové černi.

Tím „zmizela“ myslím to, že jsem za hradbou temnoty neviděl ani matný obraz pohybujících se prstů. Zápěstí mi končilo tak náhle, jako by mi ruku někdo amputoval.

Musím připustit, že se mi srdce rozběhlo jako o závod, i když jsem necítil sebemenší bolest, a že jsem úlevou vydechl – naprosto nezvučně –, když jsem ruku stáhl zpět a spatřil nedotčené prsty. Cítil jsem, jako bych přežil trik produkovaný nějakými zvrhlými iluzionisty.

Nicméně jakmile jsem překročil práh s jednou rukou pevně svírající rám dveří, ocitl jsem se nikoli v iluzi, ale ve skutečné místnosti, která se zdála daleko nereálnější než kterýkoli můj sen. Temnota přede mnou byla pořád podivně neporušená, nepolevoval ani chlad a příkrov ticha byl tak účinný jako krev sražená v uších mrtvoly s prostřelenou hlavou.

Ačkoli jsem ode dveří nerozeznal jediný detail z téhle místnosti, halu jsem viděl v normálním osvětlení. Jenže to nevrhalo do pokoje o nic víc záře než případný obraz krajiny zalité sluncem.

Napůl jsem čekal, že se Plesnivec vrátí a já ho přistihnu, jak zírá na jedinou část, která ze mě byla vidět: zahnuté prsty zoufale svírající futro. Naštěstí jsem byl pořád sám.

Když jsem se přesvědčil, že vidím na vchod do haly a že dokážu najít cestu ven, pustil jsem se dveří. Zcela jsem se ponořil do té místnosti bez jediné známky osvětlení, a jakmile jsem odvrátil pohled od haly, úplně jsem oslepl i ohluchl.

Protože jsem nic neviděl ani neslyšel, rychle jsem ztrácel orientaci. S úspěchem jsem zašmátral po vypínači, cvakl s ním a pak ještě jednou, ale nic se nestalo.

Náhle jsem si všiml malého červeného světýlka. Věděl jsem s jistotou, že tam ještě před chvílí nebylo: vrahounská červeň nevlídného, krví podlitého oka, ačkoli to žádné oko nebylo.

Můj smysl pro prostorové uspořádání i schopnost odhadnout přesně vzdálenost mě zradily, protože slabý paprsek mi připadal na míle daleko od místa, kde jsem stál, jako světýlko na stožáru lodi na vzdáleném nočním moři. V tomhle domku nemohly být samozřejmě takové vzdálenosti, jak jsem si v duchu představoval.

Když jsem nechal neužitečný vypínač vypínačem, cítil jsem se tak nemožně lehký jako smůlou pronásledovaný opilec nafouklý alkoholovými výpary. Zdálo se, že se ani nedotýkám nohama země, když jsem si to rozhodně namířil k červenému světlu.

S přáním, abych si ještě jednou mohl dát kokosovo-višňovou zmrzlinu s čokoládovými hoblinkami, jsem udělal šest kroků, pak deset, dvacet. Ten maják se nijak nezvětšoval, spíš jako by přede mnou couval, přesně stejnou rychlostí, s jakou jsem se k němu přibližoval.

Zastavil jsem se, otočil a zíral zpátky ke dveřím. Ačkoli jsem ke světlu nijak nepokročil, musel jsem podle odhadu ujít víc než deset metrů.

Jenže daleko větší zájem než sama vzdálenost ve mně vzbudila silueta postavy v otevřených dveřích. Nebyl to Plesnivec. Ve světle z haly jsem stál… já sám.

Přestože ve mně záhady vesmíru nevyvolávají příliš velký strach, neztratil jsem svou schopnost úžasu, ohromení a úcty. Teď se mi na klávesnici mé mysli proháněla arpeggia všech těchto emocí.

I když jsem byl přesvědčený, že nejde o zrcadlový odraz a že vlastně hledím na své druhé já, přesto jsem zkusil zamávat. Ten druhý Podivný Thomas mi na oplátku nezamával, což by odraz v zrcadle jistě udělal.

Protože jsem se utápěl v močálovité černotě, nemohl mě vidět, takže jsem se pokusil křiknout. Cítil jsem v krku vibraci hlasivek, ale žádný zvuk nevyšel, alespoň já byl k němu hluchý. A on nejspíš taky.

Stejně opatrně jako já předtím projel tenhle druhý Podivný Thomas temnotu tápavou paží a stejně jako já se divil té iluzi, že mu ji někdo amputoval.

Ten bázlivý pohyb narušil podle všeho křehkou rovnováhu a černá místnost se náhle vychýlila jako osa gyroskopu, zatímco červené světlo uprostřed zůstalo nepohnutě stát. Byl jsem vymrštěn silou, kterou jsem nedokázal ovládnout, podobně jako může být surfař svržen z prkna na hroutícím se hřebenu mamutí vlny, a pak jakýmsi kouzlem vyvržen z té tajemné místnosti do omšelého obýváku.

Ne že bych se tam svalil podle všeho očekávání na hromadu, jen jsem stál přibližně na stejném místě jako předtím. Zvedl jsem znovu ten románek. Ani teď nedělaly stránky sebemenší hluk, slyšel jsem pouze zvuky pocházející z útrob, například tlukot svého srdce.

Pohled na hodinky mě přesvědčil, že tohle se opravdu stalo předtím. Nebyl jsem pouze nějakým kouzlem přenesen z černé komory do obývacího pokoje, byl jsem zároveň vržen o několik minut zpět i v čase.

Protože jsem před chvilkou viděl sám sebe nakukovat ode dveří z haly do té temnoty, usoudil jsem, že díky jakési anomálii ve fungování fyzikálních zákonů existují v tomhle domě dvě mé já zároveň. Jedno postávalo s románem Nory Robertsové v rukou a to druhé se pohybovalo v nedaleké místnosti.

Už na začátku jsem vás upozornil, že vedu neobyčejný život.

Většina mých mimořádných zážitků mi pomohla rozvinout pružnost myšlení i představivosti, což by někdo mohl nazývat šílenstvím. Tahle flexibilita mi umožnila přijmout tyto události i možnost cestovat časem daleko rychleji, než byste to dokázali vy, což by pro vás nebylo tak špatné, když uvážíme, že vy byste byli dostatečně chytří a okamžitě z toho domu vypadli.

Já jsem neutekl. Ani jsem ihned nezamířil po své původní trase do Plesnivcovy ložnice – s rozházeným spodním prádlem a ponožkami i napůl snědeným rozinkovým bochánkem na nočním stolku – nebo do koupelny.

Místo toho jsem odložil románek, zůstal tiše stát a pečlivě zvažoval možné důsledky případného setkání s tím druhým Podivným Thomasem a moudře hledal nejbezpečnější a nejrozumnější další krok.

Dobře, dobře, je to všechno hovadina. Mohl jsem si lámat hlavu s následky, ale buď jsem neměl dostatek mimořádných zkušeností, či mozkové kapacity, abych si je všechny představil, a ani jsem se nesnažil vymyslet nejsnadnější způsob, jak z téhle bizarní situace vyváznout.

Mám rozhodně méně schopností se z prekérní situace dostat než do ní zapadnout.

Z klenutého vchodu do obývacího pokoje jsem opatrně nahlédl do haly. Moje druhé já stálo v otevřených dveřích černé komory. To muselo být mé dřívější já, které ještě nepřekročilo práh.

Kdyby nebyly v tomhle okamžiku v domě potlačeny všechny zvuky, dokázal bych na toho druhého Podivného Thomase zavolat. Nejsem si jist, že by to bylo prozíravé, a jsem rád, že mi okolnosti zabránily na sebe křiknout.

Kdybych byl schopen sám se sebou mluvit, ani nevím, jaká slova bych použil. Co se tu poflakuješ?

Nebo jsem k němu měl popojít a narcisisticky ho obejmout, možná že by se tím paradox dvou Podivných Thomasů náhle sám vyřešil. Třeba by jeden z nás zmizel. Nebo bychom oba explodovali.

Fyzikové s hustým obočím nám tvrdí, že dva předměty nemohou za žádných okolností zaujímat stejné místo ve stejnou dobu. Upozorňují nás, že snaha dát dva předměty na stejné místo ve stejný čas může přinést katastrofální následky.

Když se nad tím zamyslíte, spousta základních fyzikálních zákonů je pouhým konstatováním až směšně zřejmých věcí. Každý opilec, který se pokusil zaparkovat své auto na místě, kde už stojí veřejné osvětlení, je vlastně fyzik-amatér.

Když jsem uvážil, že obě moje já nemohou žít pospolu, aniž by došlo ke katastrofě, a taky proto, že mě nijak nenadchla vyhlídka na případnou explozi, zůstal jsem stát v oblouku dveří, dokud ten druhý Podivný Thomas nepřekročil práh černé komory.

Zřejmě předpokládáte, že v té chvíli se časový paradox sám o sobě vyřešil a že pominula i krize, kterou prorokují zmínění vědci, jenže váš předpoklad pramení ze skutečnosti, že si spokojeně žijete ve světě pěti standardních smyslů. Nic vás nenutí jednat na základě paranormálních schopností, jimž nerozumíte a které nedokážete plně ovládat.

To tedy můžete mluvit o štěstí.

Jakmile ten Podivný Thomas překročil poprvé práh místnosti bez světel, šel jsem přímo ke dveřím, které nechal za sebou otevřené. Samozřejmě že jsem ho v těch tajemných zákoutích černé komory neviděl, ale usoudil jsem, že už se brzy otočí, ohlédne se a spatří mě – touhle zkušeností jsem už jednou prošel.

Když jsem usoudil, že už si všiml nevlídného červeného světla, pokročil dvacet kroků kupředu, stačil se ohlédnout a spatřit mě, podíval jsem se na hodinky, abych dokázal stanovit přesný začátek té epizody, pak jsem natáhl do té temnoty pravou ruku, jen abych se ujistil, že všechno zůstalo v té podivné říši při starém, a pak jsem ještě jednou překročil práh.

Kapitola jedenáctá

Nejvíc jsem se obával, kromě toho, abych nevybuchl a nepřišel pozdě na večeři se Stormy, toho, abych se nechytil v časové smyčce a nebyl odsouzen k neustálému sledováni sama sebe v Plesnivcově domě, jak procházím dveřmi do temné místnosti, pořád dokola, navěky.

Nejsem si jist, zda taková záležitost jako časová smyčka existuje. Průměrný fyzik by se mým obavám blazeovaně vysmál a obvinil mě z neznalosti. Jenže tohle byla moje krize, takže jsem byl oprávněn spekulovat bez jakýchkoli omezení.

Buďte ujištěni, že se žádná taková časová smyčka neutvořila: zbytek mého příběhu se nebude skládat z nekonečného opakování událostí, které jsem v předchozích kapitolách popsal – ačkoli existují důvody, že bych si přál, aby se tak stalo.

Při mé druhé návštěvě jsem procházel temnotou daleko odvážněji, i když se stejně předstíraným optimismem, ke karmínovému majáku uprostřed komory. Tahle záhadná lampa zřejmě chrlila daleko zlověstnější světlo než předtím, i když ani teď nepropůjčila temnotě jas.

Dvakrát jsem se ohlédl po otevřených dveřích k hale, ale ani jednou jsem se v nich nespatřil. Nicméně jsem znovu prožil onen náhlý pád, stejně jako předtím, a znovu jsem byl vynesen z té podivné komory – tentokrát do horkého červencového odpoledne, vycházel jsem ze stínů pod přístřeškem na auta do slunečního světla, které mě bodalo do očí jako plná hrst zlatých jehel.

Zastavil jsem se na okamžik, zamžoural proti té oslnivé záři a vrátil se zpět do šera.

Nesmírné ticho, které vládlo v domě, za jeho zdi nedosáhlo. V dálce líně štěkal pes. Ulicí projel starý pontiac s klepajícím motorem a kvičícím řemenem větráku.

S jistotou, že jsem v černé komoře nestrávil víc než minutu, jsem raději pohlédl znovu na hodinky. Zjevně jsem nebyl pouze vyvržen z domu, ale taky o pět šest minut do budoucnosti.

Na částečně spáleném dvoře a v hustém plevelu podél pletivového plotu mezi tímhle a sousedním pozemkem bzučely cikády tak, jako by sluncem zalitou část světa zamořily myriády elektrických zkratů.

V hlavě se mi líhla spousta otázek. Ani jedna se však netýkala výhod zaměstnání v oboru pneumatik či finanční strategie, k níž by se měl uchýlit dvacetiletý specialista na minutky, aby se co nejlépe připravil na odchod do penze v pětašedesáti.

Uvažoval jsem o tom, zda chlapík s úsměvem idiota, neschopný udržet dům v pořádku a natolik citově rozpolcený, že si čas na čtení rozdělil mezi pornočasopisy a milostné románky, může být skrytý supergénius, který s elektronickými součástkami z obchodu pro radioamatéry dokáže přeměnit jednu místnost svého skromného domu na stroj času. Za ta léta ze mě moje podivné schopnosti vyždímaly až na pár kapek všechnu nedůvěru, ale vysvětlení, že se jedná o supergénia, nějak nesedělo.

Uvažoval jsem, zda je Plesnivec vůbec člověk – nebo nějaký dosud neznámý živočišný druh.

Uvažoval jsem, jak dlouho tu vlastně žije, na koho si hraje a jaké má sakra záměry.

Přemýšlel jsem, zda ta černá komora není ještě něco daleko podivnějšího než stroj času. Ty příhody související s časem nemusí být nic jiného než vedlejší účinky původní funkce.

Taky jsem se ptal sám sebe, jak dlouho stojím ve stínu prohnutého přístřešku pro auto a rozebírám celou situaci, místo abych něco podnikl.

Dveře mezi přístřeškem a kuchyní, jimiž jsem původně vešel do domu, za mnou automaticky zapadly. Znovu jsem laminátovým řidičákem otevřel zámek s radostným zjištěním, že se mi konečně vrací něco z daní, které jsem zaplatil.

V kuchyni se na prkénku ještě pořád scvrkávala hnědá slupka od banánu. Žádná posluhovačka cestující v čase se ještě nepostarala o špinavé nádobí ve výlevce.

Softpornočasopisy a milostné románky ještě pořád ležely rozházené po obýváku, ale když jsem došel na půl cesty k výklenku v hale, náhle jsem se zastavil, zasažen určitou změnou.

Normálně jsem slyšel. Kroky skřípaly po starém zašlém linoleu v kuchyni a lítačky do obýváku v nenaolejovaných pantech skřípaly. Vír ticha už nenasával všechen zvuk v domě.

Vzduch, předtím tak ledový, byl teď jen mírně chladný. A čím dál víc se rozehříval.

Neobvyklý nepříjemný zápach, který byl cítit trochu jako pálící se elektrická šňůra smíšená s ne zcela jasným puchem uhelného prachu, čpavku a muškátového oříšku, byl proti předchozí zkušenosti pronikavější, ale stejně nesnadno identifikovatelný.

Běžný instinkt spíš než nějaký šestý smysl mi napověděl, abych dál do černé komory nepokračoval. Vlastně jsem cítil neodbytnou touhu z klenutého výklenku v hale zmizet.

Vrátil jsem se do kuchyně a schoval se za lítačky, držel jsem je pootevřené jen na pár centimetrů, abych viděl, před kým jsem, a jestli vůbec, utekl.

Těsně poté, co jsem našel svou skrýš, se z haly do obýváku vyhrnuli bodachové.

Kapitola dvanáctá

Tlupa pohybujících se bodachů Často navozuje představu smečky plížících se vlků. Při jiných příležitostech mi připomínají pyšně se kradoucí kočky.

Jak se tak hrnuli chodbou do obýváku, to zvláštní hejno mělo v sobě něco z ochromujících vlastností hmyzu. Pátravými pohyby se opatrně sunuli kupředu jako neustále se měnící kolonie švábů.

Bylo jich jako blech. Dvacet, třicet, čtyřicet: třepotali se cestou do pokoje, tiší a černí jako stíny, jenže na rozdíl od nich k nim nepatřily žádné bytosti, které by je vrhaly.

Proudili k špatně utěsněným vchodovým dveřím a oknům v obýváku s četnými mezerami, jako by to byla mračna sazí v průvanu. Škvírami a spárami prchali z domu do sluncem zalitého odpoledne v Camp’s Endu.

Ještě pořád se rojili z chodby: padesát, šedesát, sedmdesát a dál. Nikdy předtím jsem se s takovou spoustou bodachů najednou nesetkal.

Ačkoli jsem ze svého místa v kuchyni nemohl vidět klenutý průchod do obýváku a dál do chodby, věděl jsem, kudy museli ti vetřelci proniknout do domu. Nepovstali samovolně z šedých chuchvalců prachu a rozházených ponožek pod neustlanou Plesnivcovou postelí. Ani nevylezli z otevřené kredence, vodovodního kohoutku v koupelně nebo záchodové mísy. Dorazili do domu přes černou komoru.

Zdálo se, že se nemohou dočkat, až tohle místo opustí a vyrazí do Pico Munda – dokud se jeden z nich neoddělil z vířícího roje. Ne očekávaně se zastavil uprostřed obývacího pokoje.

Já mezitím v kuchyni uvažoval, že na tyhle nehmotné potvory neplatí žádný dostupný nůž či vidlička, žádný jedovatý čistič či nějaká jiná zbraň. Zadržel jsem dech.

Bodach stál nahrbený tak, že mu ruce, pokud vůbec nějaké měl, visely u kolen. Skloněnou hlavou otáčel napravo a nalevo a prohlížel koberec, zda tam nenajde nějakou stopu své kořisti.

Žádný troll, přikrčený v temnu pod mostem, celý natěšený z pachu dětské krve, nikdy nevypadal tak škodolibě a zle.

Měl jsem pocit, že se mi levé oko přiskříplo v mezeře mezi veřejemi a dveřmi, jako by se moje zvědavost změnila v zubaté čelisti svěráku a já nebyl schopen se pohnout, přestože mi připadalo rozumné odsud pěkně rychle vypadnout.

Když všichni jeho parťáci pořád vířili kolem a vlnili se, moje bohyně pomsty se zvedla z podřepu. Narovnala se v ramenech. Zvedla hlavu a pomalu jí otočila nalevo, pak napravo.

Mrzelo mě, že jsem se umyl tím broskvovým šamponem, náhle jsem ucítil pach masa, který mi mastný kouř z plotýnky zanechal na pokožce a ve vlasech. Kuchař, který během své směny připravuje minutky, se stane i mimo pracovní dobu snadnou kořistí lvů a daleko horších bestií.

Celý ten inkoustově černý beztvarý bodach měl náznak rypáku, ale bez viditelných nozder, nejasné uši a oči, pokud tam vůbec byly, se daly jen těžko rozeznat. Ale i tak hledal v obýváku zdroj pachu, ať už byl jakýkoli, či zvuku, jenž upoutal jeho pozornost.

Zdálo se, že se to stvoření zaměřilo na dveře do kuchyně. Slepý jako Samson v Gaze mě nicméně zpozoroval.

Ten Samsonův příběh jsem dost podrobně studoval, protože byl klasickým příkladem utrpení a temného osudu, který může potkat ty, kdo jsou… nadaní.

Bodach teď stál vzpřímeně, byl vyšší než já a navzdory své nehmotnosti velmi impozantní. Jeho drzý klid, držení těla a stupeň arogance, vyzařující z postoje hlavy, napovídaly, že se mu jevím jako myš pardálovi a že mě dokáže usmrtit v jediném okamžiku.

Plíce se mi plnily zadržovaným dechem.

Touha uprchnout byla téměř neodolatelná, ale strach mě přimrazil na místě, protože jestli mě bodach přece jen nevidí, pak by ho i ten nejjemnější pohyb lítaček mohl přimět k činu.

Hrozné čekání měnilo vteřiny na minuty – a pak se k mému překvapení ten přelud znovu nahrbil a odběhl spolu s ostatními. Jako elastická černá hedvábná stužka vklouzl mezi okenní rám a parapet a ven do slunečného dne.

Vydechl jsem zkažený vzduch a nasál čerstvý, pozoroval jsem, jak se poslední desítka bodachů valí obloukem chodby.

Když nakonec ty odporné přízraky zmizely v žáru Mohavské pouště, vrátil jsem se do obývacího pokoje. Obezřetně.

Touhle místností jich proběhla přinejmenším stovka. Ale spíš jich bylo o polovinu víc.

Navzdory tomu rušnému provozu se ani jedna stránka časopisu či zamilovaného románku nezmačkala. Tah bodachů nezanechal sebemenší otisk na hebkém povrchu koberce.

Jedním z předních oken jsem zíral na zničený trávník a sluncem sežehnutou ulici. Podle toho, co jsem viděl, se ta smečka nikde poblíž nepotulovala.

Nepřirozený chlad malého domku zmizel s bodachy. Pouštní den pronikal slabými zdmi, dokud se všechny povrchy v obýváku nerozžhavily jako vlákna elektrického přímotopu.

Ani na zdech chodby nezanechal shluk odhodlaných přízraků sebemenší skvrnu. Nezůstal tu ani pach pálící se elektrické šňůry.

Již potřetí jsem se postavil k těm dveřím.

Černá komora zmizela.

Kapitola třináctá

Za prahem ležela obyčejná místnost, ne ohromná ve svých rozměrech, jak mi připadala předtím. Neměřila víc než čtyři metry na čtyři a půl.

Jediné okno vedlo ke krajkovým větvím veliké myrty, které pohlcovaly většinu slunečního světla. Přesto jsem viděl dost a mohl si všimnout, že ani uprostřed tohoto jednoduchého prostoru, ani nikde v rohu není žádný zdroj červeného světýlka.

Záhadnou sílu, která přeměnila a ovládala tuhle místnost –a vrhala mě o minuty nazpátek a zase kupředu –, nebylo vidět.

Místnost podle všeho sloužila Plesnivcovi jako pracovna. Stěna z kartoték se čtyřmi zásuvkami, kancelářská židle a šedý kovový stůl s deskou z laminátové imitace dřeva byly jediným nábytkem.

Na zdi proti psacímu stolu visely vedle sebe tři černobílé fotografie velikosti plakátu, které byly podle všeho naskenovány. Byly to jen snímky hlavy, podobizny mužů – jednoho s horečnatýma očima a škodolibým úsměvem, druhých dvou zlostně podmračených.

Všichni tři mi byli povědomí, ale okamžitě jsem dokázal dosadit jen jméno toho usměvavého: Charles Manson, vůdce sekty, krutý manipulátor, jehož sny o revoluci a rasovém boji odhalily rakovinu v samém jádru květinové generace a vedly k zániku věku Vodnáře. Na čelo si vyřezal svastiku.

Ať už byli ti druzí dva kdokoli, rozhodně nevypadali jako komici z Las Vegas nebo známí filozofové.

Možná že to byla moje představivost či sluneční světlo filtrované krajkovím větví, co propůjčovalo jejich pronikavým pohledům slabou stříbrnou zář. Ta záře mi připomínala mléčný třpyt, který charakterizuje hladové, nevraživé pohledy oživlých mrtvol ve filmech o zombiech.

Abych částečně změnil povahu těch pohledů, rozsvítil jsem stropní světlo.

Po prachu a nepořádku, tolik charakteristických pro zbytek domu, tady nebylo ani památky. Když Plesnivec překročil práh této místnosti, nechal své lajdácké způsoby za dveřmi a stal se z něj vzor pořádkumilovnosti.

Kartotéky vydaly úzkostlivě udržované pořadače plné článků vystřižených z různých děl nebo stažených z Internetu. Zásuvka po zásuvce obsahovaly materiály o hromadných a mnohonásobných vrazích.

Tematicky to zasahovalo od Jacka Rozparovače z časů viktoriánské Anglie až po Usámu bin Ládina, pro nějž Peklo připravilo zvláštní apartmá ohnivých komnat. Ten Bundy, Jeffrey Dahmer, Charles Whitman, ostřelovač, který má na svědomí šestnáct lidí v texaském Austinu v roce 1966. John Wayne Gacy: rád se oblékal jako klaun na dětských večírcích, měl momentku s první dámou Rosalyn Carterovou, pořízenou při nějaké politické události, a pochoval spoustu rozsekaných těl vzadu na dvoře a taky pod vlastním domem.

Obzvláště silný spis byl založen na Eda Geina, který se stal předlohou jak pro postavu Normana Batese ve slavném filmu Psycho, tak pro Hannibala Lectera v Mlčení jehňátek. Gein si rád pochutnával na vývaru z lidské lebky a udělal si i ozdobný pásek z bradavek svých obětí.

Neznámá nebezpečí černé komory mě nevyděsila, ale tady leželo reálné zlo, naprosto srozumitelné. Skříňku po skříňce se mi hruď stahovala hrůzou a ruce se mi chvěly, dokud jsem nepřibouchl zásuvku s pořadači a nerozhodl se další neotvírat.

Když jsem si díky obsahu těch složek osvěžil paměť, dokázal jsem přiřadit jména i k velkým fotografiím umístěným vedle Charlese Mansona.

Portrét Timothyho McVeighe visel napravo od něj. McVeigh byl usvědčen a popraven kvůli bombovému útoku na federální budovu v Oklahoma City, kde v roce 1995 zahynulo 168 lidí.

Nalevo visel Mohammed Atta, který vletěl s letadlem do jednoho z dvojčat Světového obchodního centra a zabil tisíce lidí. Nikde jsem neviděl svědectví o tom, že by Plesnivec sympatizoval s radikálními islámskými fašisty. Stejně jako Mansona a McVeighe zjevně obdivoval Attu pro jeho kruté teroristické představy, brutální akce a schopnost sloužit zlu.

Tahle místnost byla asi takovou pracovnou jako svatyní.

Už jsem toho viděl dost, snad až příliš mnoho, a nepřál jsem si nic než dostat se ven z domu. Toužil jsem po Světě pneumatik, po vůni gumy přichystané vydat se na cestu, chtěl jsem přemýšlet o tom, co budu dělat dál.

Místo toho jsem se posadil na kancelářskou židli. Nejsem nijak choulostivý, ale trochu jsem se zarazil, když jsem položil ruce na opěradla, kam je nejspíš pokládal i on.

Na stole stál počítač, tiskárna, mosazná lampa a stolní kalendář. Ani smítko či chomáček prachu na povrchu.

Z vyvýšeného místa jsem přehlédl pracovnu a pokoušel se pochopit, jak se to všechno mohlo přeměnit v černou komoru a pak se zase vrátit k obyčejnému prostoru.

Na kovových hranách kartoték se neblýskala žádná zbytková energie Eliášova ohně. Nenašel jsem tu ani sebemenší svědectví o přítomnosti někoho z jiného světa.

Na chvilku se tahle místnost změnila v… portál, v průchod mezi Pico Mundem a něčím daleko podivnějším, čímž nemyslím Los Angeles či dokonce Bakersfield. Třeba byl tenhle dům na okamžik přestupní stanicí mezi naším světem a Peklem, pokud tedy Peklo existuje.

Možná kdybych došel až k tomu krvavě červenému světlu uprostřed jinak naprosté temnoty, ocitl bych se na planetě ve vzdáleném konci galaxie, kde vládnou bodachové. Protože jsem neměl palubní vstupenku, vrhli mě do obývacího pokoje a do minulosti, a pak do přístěnku pro auta a budoucnosti.

Samozřejmě že jsem prověřil i možnost, že všechno mohla být jen pouhá halucinace. Mohl jsem zešílet jako laboratorní krysa, kterou krmili psychotickými látkami a pak donutili koukat na televizní reality show, která se zabývá podrobnostmi denního života vyhořelých supermodelek a stárnoucích rockových hvězd.

Čas od času mě napadá, že jsem se možná zbláznil. Ale jako každý pořádný šílenec okamžitě jakékoli pochyby o svém duševním zdraví zavrhnu.

Neviděl jsem jediný důvod pátrat po skrytém vypínači v pracovně, který by ji dokázal změnit znovu v černou komoru. Logika mi napovídala, že úžasná síla potřebná k otevření záhadných dveří nevycházela odtud, ale z opačné strany, ať už je to kdekoli.

Daleko pravděpodobnější bylo, že si Plesnivec ani neuvědomoval, že tahle svatyně slouží nejen ke katalogizaci jeho vražedných představ, ale také jako terminál umožňující bodachům účastnit se krvavého festivalu. Bez mého šestého smyslu tady mohl vesele sedět a spokojeně pracovat na jednom ze svých příšerných souborů a neuvědomovat si zlověstnou přeměnu této místnosti či nájezd hordy démonických jedinců.

Odněkud zblízka se ozvalo tik-tik-tik, chrastění kosti o kost, které mi připomnělo Halloween a lidi zamaskované jako kostry, a pak krátký zvuk, jako by někdo cupital.

Vstal jsem ze židle a ostražitě naslouchal.

Tikání trvalo vteřiny. Chrastění snad půl minuty.

Nejspíš se pohnula krysa ve zdech či v podkroví, zřejmě jí bylo zle z horka a pociťovala neklid.

Znovu jsem se tedy posadil a jednu po druhé otevíral zásuvky psacího stolu.

Kromě per, tužek, svorek na papíry, sešívačky, nůžek a dalších pozemských věcí jsem našel dva poslední výpisy z banky a šekovou knížku. Všechny byly adresované Robertu Thomasi Robertsonovi do tohoto domu v Camp’s Endu.

Sbohem, Plesnivče. Vítej, Bobe.

Jméno Bob Robertson neznělo zlovolně jako jméno masového vraha. Spíš jako by patřilo nějakému žoviálnímu obchodníku s auty.

Čtyřstránkový výpis z Americké banky podával zprávu o spořícím účtu, účtu na peněžním trhu, dvou podílových listech s půlroční lhůtou a účtu na burze. Souhrnná hodnota všech Robertsonových aktiv u Americké banky činila 786 542,10 dolarů.

Třikrát jsem ta čísla zkontroloval, jistý si tím, že jsem musel přehlédnout umístění desetinné čárky.

Čtyřstránkový výpis z banky Wells Fargo zahrnoval investice, které měla ve své péči, a vykazoval celkovou hodnotu 463 125,43 dolarů.

Robertson měl neuspořádaný rukopis, přesto jsem spolehlivě přečetl stav šekové knížky k dnešnímu dni. Aktiva na tomhle účtu činila 198 648,21 dolarů.

To, že se tenhle muž s celkovým kapitálem téměř jednoho a půl milionu dolarů usadil v ošumělém, dusném domku v Camp’s Endu, vypadalo naprosto perverzně.

Kdybych já disponoval tolika zelenými papírky, mohl bych si čas od času zahrát na minutkáře jen pro čiré potěšení, ale nikdy kvůli penězům. Možná že ani život mezi pneumatikami by mě už tolik nelákal.

Třeba Robertson potřebuje jen nepatrný luxus, protože veškerou rozkoš čerpá z nekonečných krvavých představ, které se mu honí hlavou.

Náhle mě málem vyhodilo ze židle vzrušené třepotání a řinčení, ale pak ostré krákání určilo zdroj toho zvuku, jak vrány vyklovávaly drny na střeše. V letních ránech vylétají časně, dřív než se horko stane nesnesitelným, odpoledne tráví v listnatých úkrytech a pak se znovu vynoří, jakmile zapadající slunce ztratí něco ze své sálající síly.

Vran se nebojím.

Prolistoval jsem šekovou knížku tři měsíce zpátky, ale našel jsem jenom obvyklé platby za služby, za novou kreditní kartu a podobně. Jedinou zvláštností bylo, že Robertson vybíral překvapivě velké částky v hotovosti.

Jen za poslední měsíc to dělalo 32 000 po dvou až čtyřech tisících. Za poslední dva měsíce dosáhla celková suma 58 000 dolarů.

Dokonce i s tím ohromným apetitem to nemohl všechno projíst ve zmrzlině z cukrárny Burke & Bailey’s.

Měl očividně nákladné chutě. A ať už si dopřával jakékoli neřesti, nemohl za ně zřejmě otevřeně platit šekem nebo kreditní kartou.

Vrátil jsem finanční výpisy do zásuvky a náhle jsem měl pocit, že už se na tomhle místě zdržuji příliš dlouho.

Předpokládal jsem, že hluk motoru exploreru v přístřešku by mě upozornil na Robertsonův návrat a že bych dokázal vyklouznout předními dveřmi, kdyby vcházel zadem. Pokud by však z jakéhokoli důvodu zaparkoval na ulici nebo přišel pěšky, mohl bych se ocitnout v pasti, dřív než bych zjistil, že už je tu.

Zdálo se, že mě McVeigh, Manson a Mohammed Atta pozorují. Jak snadno bych si mohl představit, že ostříží oči na fotografiích podvědomě vnímají a že teď srší škodolibým očekáváním.

Ještě chvilku jsem se zdržel, otáčel jsem dozadu malé čtvercové stránky na stolním kalendáři a hledal poznámky či jiné připomínky toho, co si Robertson během posledních týdnů zapsal. Všechny řádky byly prázdné.

Vrátil jsem se k dnešnímu datu – úterý 14. srpna – a pak jsem zalistoval dopředu. Stránka pro 15. srpen chyběla. Po tomto datu byl kalendář zase prázdný, alespoň pokud jsem se dobře díval.

Všechno jsem nechal tak, jak to bylo předtím, vstal jsem od stolu a zamířil ke dveřím. Zhasl jsem stropní lampu.

Zlaté sluneční světlo pronikající čepelovitými listy plápolalo jako falešné plameny na průsvitných záclonách, aniž nějak zvlášť osvětlilo místnost. Kolem portrétů těch tří vrahů se zdánlivě víc než kde jinde hromadily odvážné stíny.

V té chvíli mě něco napadlo – což se mi stává daleko častěji, než někteří lidé předpokládají, a určitě daleko častěji, než bych vítal –, načež jsem znovu rozsvítil hlavní světlo a zamířil k řadě registraček. V zásuvce označené písmenem R jsem se snažil dopátrat, zda mezi těmi materiály o vrazích a šílencích neschovává Plesnivec taky složku o sobě.

Jednu jsem našel. Štítek deklaroval: ROBERTSON, ROBERT THOMAS.

Vyhovovalo by mi, kdyby tenhle pořadač obsahoval výstřižky z novin týkající se nevyřešených vražd i vysoce kompromitující příspěvky s těmi vraždami související. Mohl bych se tu složku naučit nazpaměť, vrátit ji na původní místo a své závěry hlásit Wyattu Porterovi.

S těmito informacemi by náčelník Porter mohl nalézt způsob, jak Robertsona lapit. Mohli bychom toho cvoka strčit za mříže, než by měl možnost spáchat zločin, který nejspíš zrovna v téhle chvíli chystá.

Jenže ten spis obsahoval jedinou položku: stránku, která chyběla v kalendáři na psacím stole. Středa 15. srpna.

Do volných řádků si Robertson nenapsal nic. To datum bylo zjevně v jeho myšlenkách natolik významné, že mohlo sloužit jako první bod ve složce.

Podíval jsem se na hodinky. Za šest hodin a čtyři minuty se na rozhraní půlnoci sejdou data 14. a 15. srpen.

A potom? Co se stane pak? Něco. Něco… nedobrého.

Vrátil jsem se do obýváku k potřísněnému nábytku, prachu a drobečkům na tiskovinách. Znovu mě uhodil ostrý kontrast mezi uklizenou a skvěle uspořádanou pracovnou a zbytkem obydlí.

Právě tady, ponořený do smyslných časopisů či milostných románků, dostatečně nevinných, aby je mohla číst pastorova manželka, evidentně netečný k zapomenuté banánové slupce, prázdným hrnkům od kávy a ponožkám, které měly být už dávno vyprané, mi Robertson připadal bez jasného cíle a nezakotvený. Byl to muž jen z poloviny hotový, jehož identitou si nejsem jistý.

Naproti tomu Robertson, který trávil čas v pracovně, vytvářel stovky svazků a staral se o ně, surfoval po síti a zabýval se několikanásobnými i sériovými vrahy, věděl přesně, kdo je – nebo přinejmenším, kým by chtěl být.

Kapitola čtrnáctá

Odešel jsem stejnou cestou, jakou jsem přišel, postranními dveřmi spojujícími kuchyň a přístřešek pro auto, ale nevrátil jsem se okamžitě do mustangu, který jsem si půjčil od Terri Stambaughové. Místo toho jsem zašel za dům a důkladně se rozhlédl po dvoře.

Trávník vpředu byl napůl suchý, ale veškerá zeleň tady vzadu už odešla hodně dávno. Vyprahlá půda neviděla kapku vody od posledních dešťů někdy v únoru, což je pět šest parných měsíců.

Kdyby měl člověk ve zvyku pochovávat své oběti – ať už rozsekané či nikoli – na zadním dvorku jako John Wayne Gacy, musel by zem udržovat ve stavu, aby do ní šlo ponořit rýč. V téhle neprostupné vrstvě by se okamžitě zlomila i špička krumpáče a každý půlnoční hrobník by se musel vydat pro sbíječku.

Zadní dvorek byl obehnaný plotem z pletiva, po němž se neplazilo ani psí víno, ani jiné rostliny, a tak poskytoval pramalé soukromí vrahovi s nepohodlnou mrtvolou v náručí. Kdyby měl sousedy s morbidními sklony, mohli by si klidně otevřít soudek piva, připravit si zahradní židle a sledovat ten pohřeb jen tak pro zábavu.

Jestli byl Robertson opravdu několikanásobný vrah a ne pouze aspirant na tuhle funkci, svou zahradu založil někde jinde. Jenže mám spíš dojem, že ta složka, kterou si na sebe pořídil, je v téhle podobě kompletní a že jeho první veřejné vystoupení se odehraje až zítra.

Z okraje prejzové střechy mě pozorovala vrána, klovala oranžovým zobákem a křičela, jako by mě podezírala, že jsem jí přišel ukrást všechny křupavé brouky a další vzácné pochutiny, kterými se živí na tomhle vyprahlém teritoriu.

Vzpomněl jsem si na zoufalého havrana Edgara Allana Poea, usazeného nad dveřmi salonu, k zešílení opakujícího jediné slovo – nevermore, nevermore, nikdy víc, nikdy víc.

Když jsem tam tak stál a zíral nahoru, neuvědomoval jsem si, že ta vrána je vlastně osudovým znamením nebo že Poeův slavný verš by mohl ve skutečnosti posloužit jako klíč k odhalení jeho poselství. Kdybych tehdy pochopil, že ta krákající vrána je mým havranem, mohl bych v následujících hodinách reagovat zcela jinak a Pico Mundo by bylo stále místem naděje.

Protože mi však význam té vrány nedošel, vrátil jsem se do mustangu, kde jsem našel na sedadle spolujezdce Elvise. Měl na sobě vysoké boty, khaki kalhoty a havajskou košili.

Duchové všech mých ostatních známých měli, pokud jde o oblečení, úzký výběr. Nosili to, v čem se odebrali na věčnost.

Například pan Callaway, můj učitel angličtiny na střední škole, umřel cestou na maškarní večírek oblečený za Zbabělého lva z Čaroděje ze země Oz. Protože to byl elegantní muž, s vrozenou důstojností a přímým držením těla, připadalo mi skličující potkávat ho v měsících následujících po jeho smrti v laciném semišovém kostýmu, se zplihlými vousy a ocasem, jímž zametal zem. Velice se mi ulevilo, když konečně tenhle svět opustil a definitivně se posunul dál.

Elvis Presley si stanovoval svá vlastní pravidla, ve smrti i během života. Zdálo se, že je schopný vykouzlit si kterýkoli kostým, v němž kdy vystupoval na jevišti nebo hrál ve filmu, stejně jako šaty, které nosil v civilu. Jeho oblečení se liší od jednoho zjevení ke druhému.

Četl jsem, že poté, co spolykal nadměrné množství sedativ a prášků na spaní, zemřel ve spodním prádle nebo možná v pyžamu. Někdo tvrdí, že ho našli v koupacím plášti, jiní to popírají. Ale mně se nikdy v něčem tak ležérním neukázal.

Jisté je jedno, umřel v koupelně ve svém domě v Gracelandu, neoholený a s obličejem v kaluži vlastních zvratků. Tak zněla zpráva koronera.

Naštěstí mě vždycky zdraví hladce oholen a bez nechutných rámečků kolem rtů.

Když jsem se tentokrát posadil za volant a zavřel dveře auta, usmál se na mě a pokývl. V jeho úsměvu byl neobvyklý smutek.

Natáhl se a poplácal mě po paži, dávaje tím jasně najevo náklonnost, ne-li přímo lítost. To gesto mě zmátlo a svým způsobem znepokojilo, protože jsem nezažil nic, co by si zasloužilo takový projev soucitu.

Ale ani teď, když znám následky 15. srpna, nejsem schopen říct, kolik toho Elvis věděl o hrozných událostech, k nimž dojde. Jen mám podezření, že je všechny předvídal.

Jako všechny ostatní přízraky ani Elvis nemluví. Ani nezpívá.

Občas tancuje, pokud je mu do skoku. Umí pár elegantních kroků, ale žádný Gene Kelly to není.

Nastartoval jsem a navolil namátkou nějakou hudbu na CD přehrávači. Terri tam nechává v zásobníku šest cédéček s nejlepšími písničkami svého idolu.

Jakmile se z reproduktorů ozvala píseň „Suspicious Minds“, Elvise to viditelně potěšilo. Když jsem vyjížděl z Camp’s Endu, vyťukával si konečky prstů rytmus na palubní desce.

Ve chvíli, kdy jsme dojeli k domu náčelníka Wyatta Portera v lepší čtvrti města, poslouchali jsme „Mama Liked the Roses“ z Elvisova vánočního alba, a král rokenrolu ukápl pár tichých slziček.

Takhle jsem ho vídal nerad. Je lepší, když se tvrdý rocker, který zpíval „Blue Suede Shoes“, přidrzle či dokonce jízlivě usmívá, než když pláče.

Otevřela mi Karla Porterová, Wyattova manželka. Štíhlá, půvabná, s očima zelenýma jako okvětní plátky lotosu, neustále kolem sebe šířila auru klidu a tichého optimismu, což bylo v naprostém kontrastu se zkormouceným obličejem a truchlivýma očima jejího manžela.

Mám dojem, že právě díky Karle Wyatta jeho práce dosud úplně nezničila. Každý potřebuje ve svém životě zdroj inspirace, důvod k naději, a tím vším Karla pro Wyatta je.

„Oddie,“ vyhrkla, „jak ráda tě vidím. Pojď dál, pojď dál. Wyatt je vzadu, chystá se zničit pár skvělých steaků při grilování. Pozvali jsme na večeři nějaké známé, máme spoustu jídla navíc, takže doufám, že zůstaneš.“

Provázela mě domem, aniž si uvědomovala, že jde s námi Elvis v rozpoložení navozeném písničkou „Heartbreak Hotel“, a já řekl: „Díky, madam, je to od vás milé, ale mám už jinou schůzku. Jen jsem se tu zastavil, potřebuju něco rychle projednat s náčelníkem.“

„Bude z tebe mít radost,“ ujišťovala mě. „Jako vždycky.“

Vzadu na dvoře mě předala Wyattovi. Měl na sobě zástěru s nápisem SPÁLENINA A OMASTEK SE NEJLÉPE SPLÁCHNOU PIVEM.

„Nazdárek, Odde,“ vyhrkl náčelník Porter, „doufám, žes mi nepřišel pokazit večer.“

„To rozhodně nemám v úmyslu, pane.“

Náčelník obsluhoval dva grily – pod prvním plápolal plynový hořák a připravovala se na něm zelenina a kukuřičné klasy, v druhém doutnalo dřevěné uhlí připravené na steaky.

Vzhledem k tomu, že slunce, které celý den rozpalovalo beton v patiu, ještě dvě hodiny nesleze z oblohy a nad oběma grily se viditelně třepotají vlny vedra, měl by vypotit tolik slané vody, že by mohla znovu zaplavit dávno vyschlé moře v Pico Mundu. Nicméně byl stejně suchý jako hvězda reklamy na antiperspiranty.

Za celá léta jsem viděl náčelníka Portera potit se pouze dvakrát. Poprvé jeden naprostý hnusák mířil harpunou z půlmetrové vzdálenosti přímo na náčelníkovo ohanbí a podruhé to byl ještě daleko větší nervák.

Elvis si prohlédl mísy s bramborovým salátem, kukuřičnými lupínky a čerstvým ovocným salátem na piknikovém stole a zřejmě ztratil zájem ve chvíli, kdy zjistil, že tam nejsou žádné fritované sendviče s banánovo-burákovým máslem. Pomalu se odšoural k bazénu.

Když jsem odmítl láhev corony, posadili jsme se s náčelníkem na židle a on se rovnou zeptal: „Zase ses bavil s mrtvými?“

„Ano, pane, tam i onde po celý den. Ale tohle není tolik o tom, kdo zemřel, spíš kdo by mohl brzo zemřít.“

Vyprávěl jsem mu o Plesnivcovi v restauraci a později v nákupním centru Green Moon.

„Já jsem ho v Grilu viděl,“ připustil náčelník, „ale nepřipadal mi nijak podezřelý, jen takový… nešťastný.“

„Jistě, pane, jenže vy nemáte dar vidět jeho fanoušky.“ Popsal jsem mu znepokojivou svitu bodachů, která ho provázela.

Když jsem mu líčil mou návštěvu toho malého zchátralého domku v Camp’s Endu, předstíral jsem poněkud směšně, že byl postranní vchod otevřený a já vešel dovnitř, jen abych se přesvědčil, že nikdo uvnitř není v nesnázích. Takže náčelník by nebyl spolupachatelem, pokud by mě někdo obvinil ze zločinu nedovoleného vniknutí.

„Nejsem žádný provazochodec,“ připomněl mi.

„Jistěže ne, pane.“

„Někdy mě nutíš chodit po pěkně tenkém laně.“

„Velmi si vážím vaší schopnosti udržet rovnováhu, pane.“

„Synu, to zní jako pořádně nebezpečná hovadina.“

„Možná to tak zní, pane, ale z větší části to myslím upřímně.“

Když jsem mu líčil, co jsem v tom domě našel, opomněl jsem se zmínit o černé komoře a houfu přízraků.

Dokonce tak příjemný a objektivní člověk jako Wyatt Porter by mohl začít pochybovat, kdybyste mu vnucovali příliš neobvyklých podrobností.

Nakonec jsem své vyprávění dokončil a náčelník se zeptal: „Co upoutalo tvou pozornost, synu?“

„Pane?“

„Pořád koukáš směrem k bazénu.“

„To je Elvis,“ vysvětlil jsem. „Chová se podivně.“

„Elvis Presley je tady? Teď? V mým domě?“

„Chodí po vodě, tam a zpátky, a gestikuluje.“

„Gestikuluje?“

„Ne nijak hulvátsky a ne naším směrem. Vypadá to, jako by se hádal sám se sebou. Někdy mi dělá starosti.“

Objevila se Karla Wyattová, tentokrát s dvěma prvními hosty v závěsu.

Bern Eckles, téměř třicátník, posílil nedávno policejní sbor v Pico Mundu. Sloužil teprve dva měsíce.

Lysette Rainsová, specialistka na falešné nehty, byla zástupkyní vedoucí v prosperujícím salonu krásy, který Karla vlastnila na Olive Street, hned za rohem, jen dva bloky od místa, kde dělám.

Tihle dva nedorazili jako pár, ale všiml jsem si, že se Karla a náčelník tuží v roli dohazovačů.

Protože policista Eckles nevěděl – a taky nikdy vědět nebude – o mém šestém smyslu, nemohl se pořád rozhodnout, co jsem vlastně zač a jestli se mu líbím. Nedokázal pochopit, proč si na mě náčelník vždycky udělá čas, a to dokonce i v ty nejrušnější dny.

Poté co nově příchozí dostali drink, požádal náčelník Ecklese, aby s ním zašel na pár minut do pracovny. „Já se připojím počítačem na evidenci motorových vozidel a ty zatím obstaráš pár telefonátů. Potřebujeme rychle vypracovat profil jednoho divnýho patrona z Camp’s Endu.“

Cestou do domu po boku náčelníka se Bern Eckles dvakrát ohlédl přes rameno, pořád se na mě mračil. Možná si myslel, že bych si v jeho nepřítomnosti mohl užívat s Lysette Rainsovou.

Karla se vrátila do kuchyně, kde připravovala moučník, a Lysette se posadila na židli, která předtím patřila náčelníkovi. Oběma rukama držela sklenici koly s trochou pomerančové vodky, po malých doušcích z ní usrkávala a pokaždé si olízla rty.

„Jak to chutná?“ zajímal jsem se.

„Trochu jako Mr. Propper s cukrem. Ale občas mám nízkou energetickou hladinu a kofein pomáhá.“

Měla na sobě žluté šortky a nabíranou žlutou halenku. Vypadala jako citrónový košíček s ozdobnou polevou.

„Jak se daří poslední dobou matce, Odde?“

„Pořád je svérázná.“

„To bych očekávala. A taťka?“

„Nejspíš brzo zbohatne.“

„Z čeho tentokrát?“

„Prodává nemovitosti na Měsíci.“

„Jak to funguje?“

„Zaplatíš čtyřicet pět dolarů a dostaneš smlouvu na čtvereční metr na Měsíci.“

„Jenže Měsíc tvému otci nepatří,“ namítla Lysette s nepatrným náznakem nesouhlasu.

Je to taková sladká osůbka, vždycky váhá, než aby někoho urazila, dokonce i když důkazy svědčí o zjevném podvodu.

„Ne, to nepatří,“ souhlasil jsem. „Ale přišel na to, že nepatří ani nikomu jinému, takže poslal dopis Spojeným národům, aby uplatnil svůj nárok. Den nato začal pokoutně prodávat ty parcely. Slyšel jsem, že z tebe udělali zástupce vedoucího.“

„Je to opravdu zodpovědnost. Zvláště když jsem taky povýšila ve své specializaci.“

„Ty už neděláš nehty?“

„Ale jistě. Jenže jsem byla jenom obyčejná manikérka, ale teď mám oprávnění jako umělkyně“.

„Upřímně gratuluju. To už něco znamená.“

Kvůli tomu stydlivému úsměvu, jímž dávala najevo svou hrdost, jsem ji musel mít rád. „Pro někoho to nic neznamená, ale já jsem z toho úplně vedle.“

Elvis se vrátil od bazénu a posadil se na zahradní lehátko proti mně. Už zase plakal. Přes slzy se usmíval na Lysette – nebo na její rýhu mezi ňadry. Dokonce i po smrti se mu líbily ženy.

„Jste s Bronwen pořád ještě pár?“ zeptala se Lysette.

„Navěky. Máme odpovídající mateřská znamínka.“

„Na to jsem úplně zapomněla.“

„Je raději, když jí lidé říkají Stormy.“

„Kdo by nebyl?“ připustila Lysette.

„Co ty a policista Eckles?“

„Ach, jen jsme se tu sešli. Vypadá mile.“

„Mile.“ Škubl jsem sebou. „Ten chudák po tobě jede, nemám pravdu?“

„Před dvěma lety by mohl, to ano. Ale poslední dobou mi stačí, že je milý. Chápeš?“

„Existuje spousta horších věcí než být milý.“

„To jistě,“ souhlasila. „Člověku nějaký čas trvá, než pochopí, jak osamělé místo svět je, a když ti to dojde… pak ti budoucnost připadá trochu děsivá.“

Už v tak křehkém citovém rozpoložení Elvise Lysettiny postřehy naprosto ničily. Čúrky slz stékající po tvářích se proměnily v dvojitou povodeň a on zabořil obličej do dlaní.

Ještě jsme si s Lysette chvilku povídali a Elvis nehlučně plakal, až se nakonec objevili další čtyři hosté.

Karla obíhala s tácem sýrových nočků, které dávaly zcela nový rozměr výrazu hors ďoeuvre, když se vrátil náčelník s policistou Ecklesem. Vzal si mě stranou a pokračovali jsme až na vzdálenější konec bazénu, abychom si mohli v soukromí popovídat.

Řekl: „Robertson se přistěhoval do města před pěti měsíci. Za ten dům v Camp’s Endu zaplatil celý obnos, žádnou hypotéku.“

„Kde bere peníze?“

„Zdědil je. Bonnie Chanová říká, že se po matčině smrti přistěhoval ze San Diega. Žil s ní i ve svých čtyřiatřiceti.“

Bonnie Chanová, obchodnice s nemovitostmi, známá v Pico Mundu pro své nápadné klobouky, podle všeho ten dům Robertsonovi prodala.

„Pokud v téhle chvíli mohu soudit, má čistý rejstřík. Nikdy nedostal dokonce ani pokutu za rychlou jízdu.“

„Mohl byste se podívat, jak zemřela jeho matka.“

„Už jsem v tom ohledu nějaké dotazy rozeslal. Ale právě teď nemám nic, abych ho sebral.“

‚A co záznamy o těch vrazích?“

„Dokonce i kdybych o nich věděl legitimním způsobem, je to jen trochu zvrácený koníček nebo možná přípravná práce pro nějakou knihu. Na tom není nic ilegálního.“

„I když trochu podezřelé to je.“

Pokrčil rameny. „Kdyby stačilo vždycky jenom podezření, seděli bychom všichni ve vězení. Ty první.“

„Ale budete ho hlídat?“ zeptal jsem se.

„Jen proto, že ses ještě nikdy nemýlil. Hned večer mu před dům pošlu motorizovanou hlídku, aby pana Robertsona sledovala.“

„Kéž byste mohl udělat víc,“ povzdechl jsem.

„Synu, tohle jsou Spojené státy americké. Někdo by mohl vyjít s tím, že to odporuje ústavě, když se pokoušíme odvracet psychopaty od jejich záměrů.“

Někdy mě náčelník dokáže takovými řečmi cynického policajta pobavit. Ale tohle nebyl ten případ.

„Tenhle chlap je opravdu strašný,“ řekl jsem. „Když si představím jeho obličej… přeběhne mi mráz po zádech.“

„Hlídáme ho, synu. Víc se dělat nedá. Nemůžeme prostě jen tak napochodovat do Camp’s Endu a zastřelit ho.“ Náčelník mi věnoval podivný pohled a dodal: „Ani ty ne.“

„Střelný zbraně mě děsí,“ ujišťoval jsem ho.

Náčelník pohlédl k bazénu a zeptal se: „Ještě pořád chodí po vodě?“

„Ne, pane. Stojí vedle Lysette, dívá se jí do výstřihu a pláče.“

„Na tom není nic k pláči,“ usmál se náčelník a mrkl.

„Ty slzy nemají s Lysette nic společného. Je dneska od rána prostě naměkko.“

„Kvůli čemu? Elvis mi nikdy nepřipadal ufňukaný.“

„Lidé se po smrti změní. Je to traumatizující. Čas od času to na něj přijde, ale nejsem si jist, jaké má problémy. Nikdy se nepokusil mi to vysvětlit.“

Náčelník byl představou plačícího Elvise viditelně konsternovaný. „Je něco, co bych pro něj mohl udělat?“

„To je od vás šlechetné, pane, ale o ničem takovém nevím. Podle toho, co jsem mohl vypozorovat při jiných příležitostech, se domnívám, že… postrádá svou matku Gladys a že chce být s ní.“

„Pokud se pamatuji, svou matku velmi miloval, nemám pravdu?“

„Zbožňoval ji,“ přitakal jsem.

„Copak nezemřela?“

„Daleko dřív než on, jistě.“

„Takže jsou snad zase spolu, ne?“

„Ne pokud on stále váhá, jestli má přejít na onen svět. Ona už je tam zalitá světlem, Elvis je lapen tady.“

„Proč se tedy nepohne?“

„Někdy tu mají ještě něco důležitého na práci.“

„Jako malá Penny Kallistová dnes ráno, když tě dovedla k Harloovi Landersonovi.“

„Ano, pane. A jindy prostě tenhle svět milují tolik, že ho za žádnou cenu nechtějí opustit.“

Náčelník přikývl. „Tenhle svět byl pro něj opravdu dobrý.“

„Jestli tu má ještě něco vyřešit, měl na to víc než dvacet let,“ poznamenal jsem.

Náčelník pohlédl úkosem k Lysette Rainsové a pokoušel se zachytit sebemenší stopu jejího nehmotného společníka – obláček ektoplazmy, nepatrnou deformaci vzduchu, záchvěv tajemné záře. „Některé jeho melodie jsou opravdu nádherné.“

„To ano.“

„Pověz mu, že je tu vždycky vítaný.“

„Řeknu mu to, pane. Je to od vás laskavé.“

„Určitě nezůstaneš na večeři?“

„Díky, pane, ale mám schůzku.“

„Určitě se Stormy.“

„Jistě, pane. Je to můj osud.“

„Jsi skvělý manipulátor, Odde. Musí se jí líbit, když tohle slyší –,můj osud‘. „ „I mně se tenhle výraz líbí.“

Náčelník mi položil paži kolem ramen a vyprovodil mě k vratům na severní straně domu. „Nejlepší věc, která se může chlapovi přihodit, je dobrá žena.“

„Stormy je víc než dobrá.“

„Už kvůli tobě mám radost, synu.“ Zvedl závoru a otevřel mi branku. „S Bobem Robertsonem si nedělej starosti. Budeme mu v patách, ale tak, aby neměl sebemenší podezření, že ho sledujeme. Jakmile jen zkusí šlápnout vedle, dostaneme ho.“

„Jenže si stejně budu dělat starosti, pane. Je to opravdu zvrhlík.“

Když jsem došel k mustangu, Elvis už mlčky seděl na sedadle spolujezdce.

Mrtví nemusí chodit, aby se dostali tam, kam chtějí – vlastně ani jezdit autem. Když se chtějí projít nebo povozit, dělají to z pouhé nostalgie.

Cestou z večírku u bazénu k mustangu se převlékl z kostýmu z Modré Havaje. Teď měl na sobě černé kalhoty, elegantní tvídové sportovní sako a bílou košili, v kapsičce černý kapesník, oblečení z filmu (jak mi později prozradila Terri Stambaughová) Stalo se na světové výstavě.

Cestou z Porterova domu jsme poslouchali píseň „Stuck on You“, stejně nakažlivou melodii jako všechny, které Král nahrál.

Elvis si vyťukával rytmus na kolenou a pokyvoval hlavou, ale slzy mu ještě pořád stékaly.

Kapitola patnáctá

Když jsme v centru Pico Munda projížděli kolem kostela, Elvis mi rukou naznačil, že chce zastavit.

Zabrzdil jsem a on ke mně napřáhl pravou ruku. Jeho stisk byl stejně skutečný a teplý jako stisk Penny Kallistové.

Místo aby mi rukou potřásl, sevřel ji oběma dlaněmi. Možná že mi jen děkoval, ale spíš to mělo znamenat mnohem víc.

Zdálo se, že si o mě dělá starosti. Jemně mi zmáčkl ruku a přitom mě probodával znepokojeným pohledem. Pak mi ruku sevřel ještě jednou.

„To je v pořádku,“ ujišťoval jsem ho, ačkoli jsem neměl nejmenší tušení, jestli je zrovna tohle ta správná odpověď.

Vystoupil z auta, aniž otevřel dveře – prostě byl jednu chvíli u mě a pak náhle venku –, a kráčel po schodech kostela. Pozoroval jsem ho, dokud neprošel těžkými dubovými dveřmi a nezmizel mi z dohledu.

Schůzku se Stormy jsem měl až v osm, takže jsem musel nějak zabít čas.

Pořád se něčím zabývej, říkávala mi babička Sugarsová, dokonce i kdybys měl jen hrát poker, prát se nebo se honit v rychlých autech, nečinnost tě jen dostane do potíží.

Dokonce i bez babiččiny rady bych prostě nemohl jen tak jít na místo schůzky se Stormy a čekat na ni. Pokud bych něčím nezaměstnal hlavu, dlel bych v duchu u Boba Robertsona a jeho ďábelské kartotéky.

Odlepil jsem se od kostela a zavolal P. Oswaldu Booneovi, tomu chlapíkovi, který váží skoro dvě stě kilo a na levé ruce má šest prstů.

Malý Ozzie zvedl telefon při druhém zazvonění. „Odde, ta moje nádherná kráva explodovala.“

„Explodovala?“

„Bum,“ upřesnil Malý Ozzie. „V jedné chvíli je se světem všechno v naprostém pořádku, a v další minutě se ta pohádková kráva rozletí na tisíc kousků.“

„Kdy se to stalo? Nic jsem o tom neslyšel.“

„Přesně před dvěma hodinami a šestadvaceti minutami. Policie už tady byla a zase odešla, ale já věřím, že dokonce i oni, kteří mají své zkušenosti se zločineckou zuřivostí, byli naprosto v šoku.“

„Zrovna jsem mluvil s náčelníkem Porterem a nic neříkal.“

„Ti policisti si určitě potřebovali dát něco ostřejšího, než se vydají sepsat zprávu.“

„A co vy?“ zeptal jsem se.

„Ne že bych truchlil, protože to by byla morálně nepřístojná reakce, ale jsem z toho smutný.“

„Vím, jak jste tu krávu miloval.“

„Miloval jsem ji,“ potvrdil mi.

„Myslel jsem, že bych se na chvilku stavil, ale možná že to není ta nejvhodnější chvíle.“

„Je to perfektní chvíle, drahý Odde. Nic nemůže být horšího, než když je člověk sám ten večer, kdy mu vybuchne jeho kráva.“

„Jsem tam za pár minut,“ slíbil jsem.

Malý Ozzie bydlí v Jack Flats, v oblasti na západ od historického obvodu a kus pod ním. Před padesáti lety se jim říkalo Jackovy králíkárny. Nemám nejmenší tušení, kam se poděli ti králíci.

Když malebná obchodní čtvrť v centru města začala ke konci čtyřicátých let vábit turisty, dostala sérii atraktivních injekcí, aby se ještě zvýšila její přitažlivost. Ty méně fotogenické podniky – obchody s tlumiči, prodejny pneumatik, krámky se zbraněmi – nacpali do Flats.

Pak před dvaceti lety vyrostla podél Green Moon Road a Joshua Tree Highway nová blyštivá obchodní centra. Odlákala zákazníky z mnohem zašlejších firem ve Flats.

V posledních patnácti letech se Jack Flats přestavují na bydlení pro zazobance. Staré komerční a průmyslové budovy byly buldozerem srovnány se zemí a jejich místo zaujaly rezidence, řadové domky a luxusní byty.

Mezi prvními, kdo se rozhodli usadit v místech, v nichž jen málokdo viděl budoucnost, byl Malý Ozzie. Koupil jednoakrovou parcelu s dlouho nefungující restaurací a postavil si na ní dům svých snů.

Tahle špičková dvoupodlažní rezidence má výtah, široké vchodové dveře a podlahy vyztužené ocelí. Ozzie to postavil, aby tam jednak usídlil své proporce a jednak aby budova odolala nevybíravému zacházení, které by jí hrozilo, kdyby se nakonec stal jedním z těch, jak se obávala Stormy, pro něž musí pohřební ústav objednat jeřáb a náklaďák s plochým dnem.

Když jsem zaparkoval před domem, byl jsem tím masakrem otřesen daleko víc, než jsem očekával.

Stál jsem pod jedním z indických vavřínů, které vrhaly dlouhé stíny v zapadajícím slunci, a nevěřícně zíral na tu obrovskou zdechlinu. Všechno na téhle zemi nakonec pomine, ale náhlá a předčasná úmrtí jsou přesto zneklidňující.

Čtyři nohy, kusy výbuchem rozervané hlavy a zlomky těla byly rozházené po předním trávníku, keřích a cestě pro pěší. Mimořádně strašidelně působilo převrácené vemeno, které přistálo na jednom ze sloupků brány v dřevěném plotě, struky obrácené k obloze.

Černobílá holštýnská kráva veliká přibližně jako závodní terénní vůz s náhonem na čtyři kola stála původně ve výši sedmi metrů na ocelových sloupech, které tím výbuchem poškozeny nebyly. Na vyvýšeném místě zůstal jen její zadek, posunutý tak, že směřoval do ulice, jako by ho vystrkovala na kolemjdoucí.

Pod plastovou holštýnkou visel kdysi vývěsní štít restaurace, v níž se prodávaly převážně steaky a která stála původně na tomhle pozemku. Když Malý Ozzie stavěl svůj dům, nezachoval celý štít, jen tu obrovskou plastovou dojnici.

Pro Ozzieho nebyla ta kráva pouze největší ozdobou trávníku na světě. Představovala pro něj umělecké dílo.

Z mnoha knih, které napsal, byly čtyři o umění, takže by měl vědět, o čem mluví. Vzhledem k tomu, že je nejznámějším obyvatelem Pico Munda (v každém případě žijícím) a pravděpodobně i nejuznávanějším, a taky proto, že si svůj domov budoval ve Flats ještě v době, kdy každý očekával, že to tady navždy zůstane jen zničenou končinou, mohl Malý Ozzie vést úspěšně svůj spor, dokud mu stavební odbor města nepovolil ponechat si tu krávu jako sochu.

Jak se z Flats klubala luxusnější čtvrť, někteří sousedé – ne většina, ale velmi hlasitá minorita – měli proti obrovské krávě výhrady z estetického hlediska. Možná že se jeden z nich uchýlil k násilí.

Ještě než jsem se po schodech přední verandy prodral zubatými úlomky a než jsem stačil zazvonit, Ozzie otevřel široké dveře, pohnul se přes práh a uvítal mě. „Není to žalostné, Odde, co dokáže provést nějaký nevzdělanec? Útěchou mi budiž myšlenka, že umění trvá věčně a kritici mívají jen jepičí život.“

„Shakespeare?“ zeptal jsem se.

„Ne. Randall Jarrell. Skvělý básník, dneska už zapomenutý, protože moderní univerzity neučí nic než mít rád sám sebe a cucat si přitom prsty.“

„Uklidím to tu, pane.“

„Nic takového!“ prohlásil Ozzie. „Jen ať se dívají na ty trosky celý týden, měsíc, tihle ‚jedovatí hadi, jež těší samotné syčení‘.“

„Shakespeare?“

„Ne, ne. W. B. Daniel, píše kritiky. Nakonec budu muset ty trosky odklidit, ale prdel té skvělé krávy zůstane tam nahoře jako má odpověď těm nevzdělancům s bombou.“

„Takže to byla bomba?“

„Docela mrňavá, někdo ji v noci připevnil na sochu, s časovým spínačem, díky němuž mohli být ti ‚hadi, co se živí oplzlostmi a nenávistí‘ daleko od místa činu, když to vybouchlo. Ani tohle není Shakespeare. Voltaireova kritická pojednání.“

„Pane, trochu se o vás bojím,“ přiznal jsem.

„Nedělej si starosti, chlapče. Tihle zbabělci se sotva odvážili přikrást uprostřed noci k plastové krávě, ale nemají kuráž postavit se tlusťochovi s předloktím tak silným jako to moje.“

„O nich nemluvím. Mluvím o vašem krevním tlaku.“

Malý Ozzie mávl pohrdavě svou pozoruhodnou paží a řekl: „Kdybys měl takovou váhu jako já a krev plnou cholesterolu velikosti miniaturních marshmallows, pochopil bys, že občasný spravedlivý vztek je jedinou věcí, která brání tomu, aby se ti už nadobro ucpaly tepny. Dobře načasovaný vztek a skvělé červené víno. Pojď dál, pojď dál. Otevřu lahvičku a připijeme si na zkázu všech kritiků, ‚té bídné rasy hladových aligátorů‘.“

„Shakespeare?“ zeptal jsem se.

„Pro boha živého, Odde, bard od Avonu není jediným spisovatelem, který se kdy dotkl perem papíru.“

„Ale když se toho budu držet,“ namítl jsem a zamířil za Ozziem do domu, „dřív nebo později se strefím.“

„S těmihle ubohými triky jsi prošel střední školu?“

„Ano, pane.“

Ozzie mě vybídl, abych si udělal v obýváku pohodlí, a odebral se pro Cabernet Sauvignon Roberta Mondaviho, a tak jsem se ocitl sám s Příšerkou Chesterem.

Tahle kočka není tlustá, ale je veliká a nebojácná. Jednou jsem viděl, jak se energicky postavila německému ovčákovi.

Mám dojem, že dokonce i pitbul, naštvaný a ve vražedné náladě, by se obrátil jako ten ovčák a vyrazil za snadnější kořistí. Jako třeba za krokodýly.

Příšerka Chester má barvu načervenalé tykve s černými skvrnami. Soudě podle černo-oranžového vzoru na mordě si můžete myslet, že je ďábelsky spřízněný s tou starou rockovou kapelou Kiss.

Usazený na okenním parapetu, s pohledem upřeným na přední dvorek předstíral celou minutu, že si vůbec nevšiml, že dorazila společnost.

Jeho nevšímavost mně vyhovovala. Ty boty, co jsem měl na sobě, ještě nikdy nepočural, a já jen doufal, že při tom zůstane.

Nakonec otočil hlavu a měřil si mě s tak silným opovržením, že mohlo každou chvíli začít hlasitě odkapávat na podlahu.

Rozervaná holštýnská kráva ho podle všeho fascinovala a vyvolávala v něm melancholickou, přemýšlivou náladu. Možná že už vyčerpal osm ze svých devíti životů a dotkla se ho chladná ruka smrtelnosti.

Vybavení Ozzieho obýváku je vyrobené na zakázku, předimenzované a pohodlné. Perský koberec v barvě temného drahokamu, nábytek a obložení z mahagonového dřeva z Hondurasu a řady polic plných knih tvoří útulné prostředí.

Navzdory nebezpečí, které hrozilo mým botám, jsem si rychle udělal pohodlí a zažíval daleko slabší pocit nadcházející záhuby, než jsem cítil od chvíle, kdy jsem dnes časně ráno našel Penny Kallistovou pod schody do mého bytu.

Příšerka Chester mně ho však v několika vteřinách znovu přivolal výhrůžným, zlostným syčením. Všechny kočky k tomu mají talent, ale s Chesterem mohou vzhledem k síle a hrozbě toho sykotu soutěžit jen chřestýši a kobry.

Něco venku ho muselo vyrušit, protože se na parapetu zvedl na všechny čtyři, nahrbil se a hněvivě naježil.

I když jsem zcela jasně jeho vztek nevyvolal, sklouzl jsem na kraj křesla a přichystal se na střetnutí.

Chester znovu zasyčel, pak sekl drápkem po skle. Při tom skřípavém zvuku mi páteří projel mráz.

Náhle jsem se začal obávat, zda se nevrátila demoliční četa, která měla na svědomí tu krávu, a nechce si to vyřídit s tím zarputilým zadkem.

Když Chester přejel znovu drápy po skle, postavil jsem se. Opatrně jsem vykročil, ne proto, že bych se bál Molotovova koktejlu, který by mohl proletět oknem, ale protože jsem nechtěl, aby ta kve-rulantská kočka špatně pochopila mé záměry.

Venku u dřeveného plotu s obličejem obráceným k domu stál Bob Robertson, Plesnivec.

Kapitola šestnáctá

Měl jsem nutkání okamžitě od okna couvnout. Ovšem jestli mě Plesnivec sledoval až sem, musel nějak vycítit, že jsem byl přednedávnem v jeho domě v Camp’s Endu. Moje tajnůstkářské chování by moji vinu jen potvrdilo.

Zůstal jsem u okna, ale byl jsem rád, že mezi mnou a Robertsonem je ještě Příšerka Chester. Taky mě potěšilo, že zjevná intenzivní nenávist vůči tomu muži, kterou ta kočka dávala najevo i na takovou dálku, jen opravňuje mou nedůvěru.

Až do této chvíle by mě nenapadlo, že bychom s Příšerkou Chesterem mohli mít něco společného kromě příchylnosti k Malému Ozziemu.

Poprvé od chvíle, co jsem ho poznal, se Robertson neusmíval, ani snivě, ani nijak jinak. Stál na slunci, jehož bílou záři změnila pokročilá denní doba na medově zlatou, s pozadím vavřínů a stínu, jejž vrhají, a tvářil se stejně pochmurně jako Timothy McVeigh na té obrovské fotografii na zdi v jeho pracovně.

Někde za mnou řekl Ozzie: „Panebože! Je to k víře, že si lidé lijí do úst nepřítele, aby jim ukradl mozek?“ (překl. E. A. Saudek)

Když jsem se otočil, měl v rukou tác s dvěma sklenkami vína, malým talířkem sýra nakrájeného na kostky a slabými bílými krekry.

S díky jsem si vzal sklenku a pohlédl ven.

Bob Robertson už tam nebyl.

I když jsem riskoval nepříjemné nedorozumění s Příšerkou Chesterem, přistoupil jsem k oknu ještě blíž a rozhlédl se ulicí na sever i na jih.

„Copak?“ zeptal se Ozzie netrpělivě.

Robertson zmizel, a pěkně rychle, jako by ho k tomu náhle něco přimělo.

A i když jsem se předtím vyděsil, to, že se mi teď ztratil z očí, mě znepokojilo ještě víc. Kdyby mě chtěl sledovat, podvolil bych se tomu, že ho mám za zadkem, protože pak bych věděl, kde je, a byl bych klidnější.

„Panebože! Je to k víře, že si lidé lijí do úst nepřítele, aby jim ukradl mozek?“ zopakoval Ozzie.

Odvrátil jsem se od okna. Tác už položil a teď stál se sklenkou v ruce, jako by chtěl na něco připít.

Snažil jsem se nabýt znovu rovnováhy, proto jsem odpověděl: „Některé dny jsou tak těžké, že kdybychom si nenalili víno, aby nás zbavilo rozumu, nedokázali bychom usnout?“

„Chlapče, já s tebou o té moudrosti nehodlám diskutovat, jen chci, abys řekl, odkud je.“

Ještě pořád popletený z Robertsona jsem zablekotal: „Pane?“

Ozzie trochu podrážděně vyhrkl: „Shakespeare! Dal jsem ti kvizovou otázku, abych ti zajistil postup do dalšího kola, ale ty jsi zase selhal. To byl Cassio v druhém dějství třetího obrazu Othella.“

„By jsem trochu… mimo.“

Ozzie ukázal k oknu na Chestera, který už se zřejmě uklidnil a zase se usadil na hromadě kožešin na prostorném parapetu, a řekl: „Ta zkáza, co tu zanechali ti barbaři, má v sobě cosi smutně přitažlivého, že ano? Připomíná nám to, jak tenké je pozlátko civilizace.“

„Omlouvám se, že jsem vás zklamal, pane, ale byl jsem myšlenkami někde jinde. Já jen… jen jsem si myslel, že šel kolem někdo, koho znám.“

Ozzie zvedl sklenku rukou s pěti prsty a řekl: „Na věčné zatracení všech ničemů.“

„To má pořádnou sílu, pane – věčné zatracení.“

„Nepokaz mi legraci, chlapče. Jen se prostě napij.“

Tak jsem se napil a znovu pohlédl k oknu. Pak jsem se vrátil ke křeslu, kde jsem seděl předtím, než ta kočka tak děsivě zasyčela.

Ozzie se také posadil, ale jeho křeslo zaprotestovalo daleko hlučněji než to moje.

Rozhlédl jsem se po knihách i po skvělých replikách lamp od Tiffanyho, ale tentokrát mě ta místnost neuklidňovala jako obvykle. Skoro jsem slyšel tikot svých hodinek, vteřinu po vteřině ukrajovaly čas k půlnoci a k patnáctému srpnu.

„Tys sem přišel čímsi obtěžkán,“ promluvil nakonec Ozzie, „a protože nevidím žádný dárek, který bys přinesl hostitelce, předpokládám, že to břemeno představuje nějaký problém či něco podobného.“

Vylíčil jsem mu všechno o Bobu Robertsonovi. A ačkoli jsem tu epizodu s černou komorou před náčelníkem Porterem zatajil, s Ozziem jsem se o ni podělil, protože jeho představivost byla schopná ji pojmout.

Vedle populárně-naučných knih napsal dvě vysoce hodnocené řady detektivek.

První je podle očekávání o tlustém a naprosto geniálním detektivovi, který řeší zločiny a přitom trousí vpravo vlevo vtipné bonmoty. Počítá s tím, že jeho krásná a nesmírně pohyblivá manželka (která ho naprosto zbožňuje) absolvuje všechno to ověřování stop a vyšetřování v terénu a podá přitom bravurní výkon.

Tyhle knihy vycházejí podle Ozzieho z určitých představ, vyvolaných hormonálními změnami, které ho pronásledovaly během puberty. A které v něm pořád dřímají.

Protagonistkou druhé řady je žena-detektiv, která zůstává sympatickou postavou navzdory četným neurózám a bulimii. Tahle postava se zrodila během pěti hodin při večeři, kdy se Ozzie se svým redaktorem věnovali spíš vinným skleničkám než příborům.

Redaktor zpochybňoval Ozzieho tvrzení, že fiktivní detektiv může mít jakékoli osobní problémy či nepříjemné zvyky a čtenář si ho stejně oblíbí, pokud ho autor svede napsat jako sympaťáka. „Nikdo si nezíská širokou čtenářskou obec, když si bude strkat prst do krku a zvracet po každém jídle,“ vybuchl nakonec redaktor.

První román s takovým detektivem získal cenu Edgara Allana Poea, obdobu Oscara v žánru detektivek. Desátá kniha této řady vyšla nedávno a prodávala se ještě lépe než všechny předchozí.

Vážným tónem, kterým maskuje uličnickou radost, Ozzie říká, že se ještě v žádném románu známém z literární historie nezvracelo tak moc k potěše tolika čtenářů.

Ozzieho úspěch mě ani trochu nepřekvapil. Má rád lidi a naslouchá jim, a tahle láska k lidstvu z jeho stránek vyzařuje.

Když jsem dovyprávěl příběh o Robertsonovi, černé komoře a registračkách plných tlustých anamnéz vraždících maniaků, řekl: „Odde, byl bych rád, kdybys měl pistoli.“

„Střelné zbraně mě děsí,“ připomněl jsem mu.

„Mě zase děsí tvůj život. Jsem si jistý, že Wyatt Porter ti vydá povolení nosit skrytou zbraň.“

„Pak bych si měl raději oblékat sportovní saka.“

„Měl bys přešaltovat na havajské košile a mít pistoli v pouzdře na opasku na kříži.“

Zamračil jsem se. „Havajské košile nejsou můj styl.“

„Ach, jistě,“ pronesl s neskrývaným sarkasmem, „ta tvoje trička a džíny jsou projevem vytříbeného vkusu.“

„Někdy nosím pláťáky.“

„Rozsah tvé garderoby mě oslňuje. Ralph Lauren pláče.“ Pokrčil jsem rameny. „Jsem, kdo jsem.“

„Kdybych ti koupil vhodnou pistoli a osobně bych tě s ní naučil zacházet –“

„Díky, pane, za tu starost, ale já bych si určitě ustřelil obě chodidla a pak by se mi doneslo, že píšete další řadu o beznohém soukromém očku.“

„To už všechno bylo.“ Usrkl víno. „Všechno už tady bylo. Pouze jednou za generaci se objeví něco tak neotřelého jako zvracející detektiv.“

„Ještě pořád je tu chronický průjem.“

Ušklíbl se. „Obávám se, že nemáš ani páru o tom, co je to být populární autor detektivních románů. Cos napsal poslední dobou ty?“

„Tu a tam něco.“

„Předpokládám, že ‚tu‘ znamená seznam věcí, které máš koupit u hokynáře, a ‚tam‘ nějaký vzkazy Stormy Llewellynové, ale co ještě píšeš?“

„Nic,“ připustil jsem.

Když mi bylo šestnáct, P. Oswald Boone, který tehdy vážil takových sto padesát kilo, přijal funkci porotce literární soutěže na naší střední škole, kde před nějakými lety taky maturoval. Moje učitelka angličtiny požádala všechny žáky, aby se do soutěže přihlásili.

Protože mi těsně předtím zemřela babička Sugarsová a protože jsem ji postrádal, napsal jsem o ní pár stránek. Bohužel to získalo první cenu a ze mě se stala taková malá středoškolská celebrita, i když jsem se sám raději držel zpátky.

Za mé vzpomínky na babičku jsem dostal tři sta dolarů. Koupil jsem si tehdy nepříliš drahou, ale poměrně přijatelnou hudební věž.

Tu plaketu i věž mi později na kousky rozmašíroval rozzuřený poltergeist.

Jediným dlouhodobým důsledkem literární soutěže bylo moje přátelství s Malým Ozziem, za což jsem vděčný, přestože mě už pět let neustále pronásleduje, abych psal, psal a psal. Říkal, že takový talent je dar a že mám morální povinnost ho využít.

„Dva dary jsou pro jednoho až příliš,“ bránil jsem se. „Kdybych měl pořád komunikovat s mrtvými a navíc ještě něco hodnotného psát, buď bych se naprosto zcvoknul nebo se picnul do hlavy tou pistolí, kterou mi chcete věnovat.“

Pro mé výmluvy neměl kousek pochopení a řekl: „Psaní není zdrojem utrpení. Je to duševní chemoterapie. Zmenšuje to tvé psychické nádory a ulevuje ti od bolesti.“

Nepochyboval jsem o tom, že tohle pro něj platí a že bolest, kterou v sobě nosí, vyžaduje duševní chemoterapii po celý život.

Ačkoli Velký Ozzie ještě pořád žil, Malý Ozzie svého otce vídal jednou či dvakrát do roka. Pokaždé mu pak trvá dva týdny, než znovu nabude citové a duševní rovnováhy a vrátí se mu charakteristická dobrá nálada.

Taky jeho matka ještě žila. Malý Ozzie s ní nemluvil dvacet let.

Velký Ozzie v současné době vážil podle mého odhadu jen o dvacet kilo míň než jeho syn. Z toho většina lidí usuzovala, že Malý Ozzie tenhle sklon k obezitě zdědil.

Nicméně Malý Ozzie odmítal charakterizovat sám sebe jako oběť dědičnosti. Tvrdil, že v jádru trpí nedostatkem pevné vůle a v důsledku toho dosáhl svého obrovského objemu.

Za ta léta občas naznačoval, a já jsem to z různých poznámek dedukoval, že mu jeho rodiče skoro zlomili srdce, což vyústilo v tuhle smrtelně nebezpečnou slabou vůli. Nicméně nikdy o svém těžkém dětství nemluvil a odmítal popisovat, co musel snášet. Jen prostě psal jednu detektivku za druhou…

Nemluvil o svých příbuzných s trpkostí. Spíš o nich nemluvil vůbec a vyhýbal se přímému kontaktu s nimi, jak jen to šlo – a psal knihu za knihou o umění, hudbě, jídle a vínu…

„Psaní,“ vysvětloval jsem mu v této chvíli, „mi neuleví od bolesti tolik jako pohled na Stormy… nebo, když na to přijde, jako chuť kokosovo-višňové zmrzliny s hoblinkami čokolády.“

„V mém životě žádná Stormy neexistuje,“ odpověděl, „ale s tou zmrzlinou to chápu.“ Dopil víno. „Co hodláš provést s tím Bobem Robertsonem?“

Pokrčil jsem rameny.

Ozzie ale tlačil na pilu. „Něco s tím musíš udělat, když ví, žes byl odpoledne u něj, a když tě sleduje.“

„Nemůžu dělat nic než být opatrný. A počkat, až na něj náčelník Porter něco vyšťourá. Kromě toho mě možná ani nesledoval. Třeba něco zaslechl o explozi vaší krávy a jen se stavil prohlídnout si ty ruiny.“

„Odde, nesmírně by mě zklamalo, kdyby tě někdo zítra zastřelil, dřív než bys využil svůj tvůrčí dar k nějakému užitečnému účelu.“

„A to si představte, jak bych se cítil já.“

„Nechci nic jiného, než abys rychleji zmoudřel, sehnal si pistoli a napsal knihu, ale nemůžu si přát, aby někdo přišel o život. ‚Jak rychle uplynou roky mládí.‘“

„Mark Twain,“ řekl jsem, abych dal citátu patřičné rozměry.

„Skvělé! Snad přece jen nejsi umíněný nevzdělaný mladý blázen.“

„Už jste tenhle citát jednou použil,“ připustil jsem. „Proto ho znám.“

„Ale aspoň sis ho pamatoval! Věřím, že tohle v tobě odhaluje podvědomou touhu vykašlat se na plotnu a stát se spisovatelem.“

„Podle mě nejdřív přejdu na ty pneumatiky.“

Povzdechl. „S tebou je někdy trápení.“ Nehtem zazvonil o prázdnou sklenku. „Měl jsem přinést rovnou láhev.“

„Seďte, pane. Já pro ni skočím,“ řekl jsem, protože stačím donést z kuchyně ten cabernet dřív, než by se zvedl z křesla.

Tři metry široká chodba sloužila jako galerie výtvarného umění, po obou stranách vedly dveře do pokojů plných dalších obrazů a knih.

Na konci předsíně byla kuchyň. Na černém žulovém pultu stála otevřená láhev, aby víno mohlo dýchat.

Ačkoli přední pokoje byly plně klimatizovány, v kuchyni bylo překvapivé horko. Když jsem vešel, v prvním okamžiku mě napadlo, že se ve všech čtyřech troubách musí něco péct.

Pak jsem si všiml otevřeného zadního vchodu. Večer na poušti, ještě pořád opékaný neústupným letním sluncem, vysál z kuchyně veškerý chlad.

Když jsem popošel blíž ke dveřím, spatřil jsem na zadním dvorku Boba Robertsona, stejně bledého a houbovitého jako předtím.

Kapitola sedmnáctá

Robertson stál čelem k domu, jako by se nemohl dočkat, až ho spatřím. Pak se otočil a zamířil k zadní části pozemku.

Příliš dlouho jsem váhal ve dveřích a nemohl se rozhodnout, co mám dělat.

Napadlo mě, že mě třeba poznal jeden z jeho sousedů a řekl mu, že jsem v době, kdy byl pryč, čmuchal kolem domu. Jenže rychlost, s jakou mě vysledoval a pověsil se mi na paty, byla znepokojivá.

Z ochromení mě vytrhla představa, že jsem ohrozil Ozzieho, když jsem toho psychopata zavedl až sem. Vyrazil jsem z kuchyně, přešel verandu, seběhl po schodech do patia a zamířil po trávníku za Robertsonem.

Ozzieho dům stojí v přední části jednoakrového pozemku, zbytek prostranství pokrývá trávník a stromy, které ho dělí od sousedů. Úplně vzadu jsou stromy hustší a stojí blíž k sobě, až připomínají hájek.

Do této změti vavřínů, podocarpů a kalifornských pepřovníků si to Robertson namířil – a zmizel mi z dohledu.

Slunce sklánějící se k západu vrhalo šikmé paprsky mezi stromy a hledalo si cestičku úzkými mezerami, ale většina překrývajících se větví mu zdařile odolávala. I když stíny provoněné zelení byly chladnější než sluncem rozpálený trávník, pořád byly rozžhavené a dusily mě jako nařasený samet. I kmeny mnohých stromů nabízely úkryt. Moje kořist je plně využila.

Prodíral jsem se rychle, ale obezřetně tím houštím, od severu na jih, pak zase zpátky, nejprve tiše, a nakonec jsem na něj začal volat jménem – „pane Robertsone?“, ale neodpověděl mi.

Těch pár slunečních paprsků spíš mařilo, než usnadňovalo mé snažení. Moc toho neosvětlily, ale bylo jich dost na to, aby se oči nedokázaly pořádně přizpůsobit šeru.

Plný strachu, že nestačím ten hájek propátrat, a poskytnu tak Robertsonovi možnost přikrást se ke mně zezadu, jsem pomalu postupoval, a když jsem se konečně dostal k brance v zadním plotě, našel jsem ji zavřenou na speciální závoru, která automaticky zapadla, když někdo zaklapl dveře.

Vrátka se otvírala do malebné uličky dlážděné cihlami, po obou stranách obklopené ploty a garážemi a sem tam zastíněné vysokými palmami a štíhlými pepřovníky. Ať jsem pohlédl jakýmkoli směrem, Boba Robertsona ani nikoho jiného jsem neviděl.

Vracel jsem se hájkem a napůl očekával, že se na mě vrhne, že nakonec neodešel, ale číhá tu, aby mě chytil, až moje pozornost ochabne. Jestliže se Robertson někde mezi těmi stromy skrýval, musel si všimnout, že jsem pořád ve střehu, a útok neriskoval.

Když jsem došel k zadní verandě, zastavil jsem se, otočil a prozkoumával ten malinký lesík. Z větví vyrazili ptáci, ne jako by je někdo honil, jen jako by se před západem slunce chtěli ještě prolétnout.

V kuchyni jsem zabouchl dveře. Zavřel jsem na závoru a navíc přidal bezpečnostní řetěz.

Zíral jsem ven okenními tabulkami v horní části dveří. Všude kolem byl klid.

Když jsem se vrátil do obývacího pokoje s lahví cabernetu, polovina sýra z talíře s chuťovkami zmizela a Malý Ozzie byl ještě pořád uvelebený v pohodlném křesle, kde podle vlastních slov vypadá jako Žabí král na trůnu.

„Drahý Odde, už jsem si začínal myslet, že jsi prošel skříní do Lewisovy Narnie.“

Vyprávěl jsem mu o Robertsonovi.

„Chceš říct,“ nevěřil svým uším Ozzie, „že byl tady, v mém domě?“

„Ano, myslím, že ano,“ přitakal jsem a přitom mu naléval další sklenku vína. „A co tu dělal?“

„Nejspíš stál v předsíni hned pod tím klenutým průchodem a poslouchal, co si povídáme.“

„To je ale drzost!“

Postavil jsem láhev na tácek vedle jeho sklenice a snažil se ze všech sil potlačit ochromující strach, z něhož by se mi rozklepaly ruce, a pak jsem řekl: „O nic větší, než když jsem vklouzl k němu do domu a hrabal se mu v zásuvkách.“

„Nejspíš ne. Na druhé straně ty jsi na straně bohů, jenže tenhle bastard vypadá jako obrovský šváb-albín, co se zrovna vyhrabal na svou každodenní pouť z Pekla.“

Příšerka Chester se odsunul z parapetu do mého křesla. Zvedl hlavu, jako by pochyboval o mém nároku na tohle místo. Oči měl stejně zelené jako úskočný ďábel.

„Být tebou,“ radil mi Ozzie, „posadil bych se kamkoli jinam.“ Ukázal na láhev vína. „Ty si nedáš další skleničku?“

„Ještě jsem nedopil první,“ připomněl jsem mu, „a už taky budu muset jít. Stormy Llewellynová, večeře – a všechno to ostatní. Ale nevstávejte.“

„Nevykládej mi, že nemám vstávat,“ zabručel a začal pomalu soukat zadek z polštářů pohovky, které hladově svíraly jeho stehna a hýždě jako čelisti exotické masožravé rostliny.

„Pane, to opravdu není nutné.“

„Ty mi tak budeš povídat, co je nutné, ty drzý štěně. Důležité je, co chci udělat, bez ohledu na to, jak zbytečné ti moje počínání může připadat.“

Když někdy po delší době vstává, pokožka mu místy zrudne námahou a jinde zase zbělá jako čerstvě omítnutá stěna. Samotná představa, jak ho taková jednoduchá věc jako vstávání z křesla hrozně zatěžuje, mě doslova děsí.

Naštěstí tentokrát v obličeji ani nezrudl, ani nezbledl, možná že ho posílilo to víno a půlka talíře sýra. Byl na nohou viditelně rychleji než pouštní želva, která se vyhrabává ze suchého doupěte v zrádném písku.

„Myslím, že když už jste na nohou,“ řekl jsem, „měl byste za mnou zamknout. A nechat dveře pořád zamčený, dokud se věci nevyřeší. Nikomu neotvírejte, pokud si nebudete jistý, o koho jde.“

„Já se ho nebojím,“ prohlásil Ozzie. „Moje skvěle vypolstrované životní orgány jen těžko probodne ostří nože nebo zasáhne kulka. A taky znám pár triků ze sebeobrany.“

„Je nebezpečný, pane. Dosud se mohl ovládat, ale jak se jednou přestane kontrolovat, bude tak krutý, že se ocitne ve večerních zprávách od Paříže až po Japonsko. Jsem z něj k smrti vyděšený.“

Ozzie mávl nad mými obavami rukou s šesti prsty. „Na rozdíl od tebe mám pistoli. A ne jednu.“

„Tak je mějte při ruce. Moc mě mrzí, že jsem ho sem přilákal.“

„Nesmysl. Prostě se ti ten parchant přilepil na zadek, aniž jsi tušil, že ho tam máš.“

Kdykoli odcházím z tohoto domu, Ozzie mě obejme, jako objímá otec milovaného syna, i když ani jednoho z nás vlastní otec nikdy neobjal.

A pokaždé mě překvapí, jak křehce působí navzdory svému pozoruhodnému tělu. Jako by uvnitř zavalitého Ozzieho dřímal ještě jeden otřesně hubený dvojník, kterého v jednom kuse drtí jednotlivé vrstvy, jež na něj naložil život. Ještě mezi otevřenými dveřmi mi řekl: „Dej za mě Stormy pořádnou pusu.“

„To dám.“

„A přiveď ji, aby se podívala, jak moje krásná kráva explodovala a co to muselo být za padouchy.“

„Určitě se jí to dotkne. Bude potřebovat víno. Přineseme láhev.“

„Není třeba. Mám plný sklep.“

Čekal jsem na verandě, dokud nezavřel dveře a dokud jsem neslyšel zapadnout závoru.

Když jsem zdolal cestičku posetou vepředu troskami krávy a pak obešel mustanga ke dveřím řidiče, přehlédl jsem tichou ulici. Neviděl jsem ani Robertsona, ani jeho zaprášeného forda.

Nastartoval jsem a přitom podvědomě očekával, že auto vybouchne jako ta holštýnská kráva. Byl jsem hrozně nervózní.

Z Jack Flats ke kostelu svatého Bartoloměje v historické části města jsem nejel nejkratší cestou, čímž jsem mu poskytl spoustu možností dát o sobě vědět. Nevypadalo to, že by mě někdo na silnici sledoval. Ale i tak jsem cítil, že mě nějaké oči pozorují.

Kapitola osmnáctá

V Pico Mundu nemáme mrakodrapy. Nedávno postavená pětipodlažní obytná budova vyvolala u starousedlíků nepříjemné pocity závratě z velkoměstského včelínu a v Maravilla County Times přinesla úvodníky plné frází typu „zkáza věžáků“ a obavy o budoucnost „lhostejných kaňonů pochmurných konstrukcí, v nichž jsou lidé postaveni na úroveň trubců v úlu a kam nikdy zcela nepronikne slunce“.

Slunce Mohavské pouště není bázlivé, nepatrné sluníčko v Bostonu ani bezstarostné slunce Karibiku. Mohavské slunce je nelítostné, agresivní zvíře, které se nenechá zastrašit stíny pětipodlažní obytné budovy.

Když připočítáme věž i se špičkou, kostel svatého Bartoloměje je daleko nejvyšší stavbou v Pico Mundu. Někdy vpodvečer planou bíle omítnuté stěny pod prejzovou střechou jako skleněné tabulky lucerny.

To srpnové úterý zbývalo do soumraku ještě půl hodiny, obloha na západě zářila jako pomeranč a pomalu měnila svou barvu na červenou, jako by se slunce poranilo a teď při svém skonu krvácelo. Bílé stěny kostela převzaly odstín nebeské báně zachvácené požárem.

Před svatým Bartolomějem na mě čekala Stormy. Seděla na nejvyšším schodu a vedle sebe měla piknikový košík.

Vyměnila svou růžovobílou uniformu z cukrárny za sandály, bílé volné kalhoty a tyrkysovou halenku. Předtím byla rozkošná, teď okouzlující.

S těmi havraními vlasy a uhlově černýma očima by mohla být faraonovou nevěstou, přivátou časem ze starého Egypta. V jejích očích jsou tajemství, která mohou konkurovat těm, jež chovala sfinga a všechny sochy z pyramid, které kdy byly nebo budou vykopány z písku Sahary.

Jako by četla mé myšlenky, řekla: „Nechal jsi otevřený kohoutek s hormony. Hezky ho zavři, kuchaříčku. Tohle je kostel.“

Popadl jsem piknikový košík, a jakmile vstala, políbil jsem ji na tvář.

„Na druhé straně tohle jsi dost uspěchal,“ napomenula mě.

„Protože tuhle pusu ti posílá Malý Ozzie.“

„Je milý. Slyšela jsem, že mu vyhodili do povětří tu krávu.“

„Jsou to učiněná jatka, holštýnský plemeno z umělý hmoty rozsetý všude, kam se podíváš.“

„Co se stane dál – vražedný komando rozstřílí na kusy sádrový trpaslíky?“

„Svět zešílel,“ souhlasil jsem.

Vešli jsme do Svatého Bartoloměje hlavním vchodem. Chrámová předsíň je tlumeně osvětlený otevřený prostor, obložený třešňovým dřevem posetým tmavými rubínovými skvrnami.

Místo abychom pokračovali dál do chrámové lodi, okamžitě jsme zahnuli doprava a ocitli se před zavřenými dveřmi. Stormy vytáhla klíč a pustila nás pod zvonici.

Otec Sean Llewellyn, farář od Svatého Bartoloměje, je Stormyin strýc. Ví, že tu věž miluje, a proto jí povolil ten klíč.

Když se za námi tiše zavřely dveře, sladká vůně kadidla zeslábla a zesílil nejasný pach zatuchliny.

Schody na věž se topily ve tmě. Neomylně jsem našel její rty, a než stačila rozsvítit, vtiskl jsem jí polibek daleko sladší než ten první.

„Ty jsi strašný kluk.“

„Zato ty máš hodné rty.“

„Tak či onak je to dost divné… když se mě dotkneš jazykem v kostele.“

„Technicky vzato tohle není kostel,“ připomněl jsem.

„A předpokládám, že technicky vzato to nebyl tvůj jazyk.“

„Jsem si jist, že existuje daleko přesnější lékařský termín.“

„Rozhodně existuje přesný lékařský termín pro tebe,“ ujistila mě.

„A to jaký?“ vyzvídal jsem, když jsem za ní stoupal po točitých schodech s košíkem v ruce. „Priapismus.“

„Co to znamená?“

„V jednom kuse nadržený.“

„Přece bys nešla za doktorem, aby mě z mý nemoci vykurýroval, nebo ano?“

„Nepotřebuješ doktora. Lidové léčitelství nabízí přijatelný lék.“

„Jo? A jaký?“

„Rychlou a tvrdou ránu do zdroje toho problému.“

Trhl jsem sebou a řekl: „Ty nejsi zrovna Florence Nightingaleová. Nejspíš budu muset začít nosit suspenzor.“

Nad točitými schody se otvíraly dveře do zvonice.

Od stropu uprostřed vysokého prostoru visely tři bronzové zvony, všechny velké, i když různých rozměrů. Kolem nich se točila dva metry široká lávka.

Zvony zvoní k večerní bohoslužbě v sedm a pak ztichnou až do ranní mše.

Na třech stranách byla zvonice otevřená a chránila ji jen po pás vysoká zeď. Odtud byl nádherný výhled na Pico Mundo, údolí Maravilla a vzdálené kopce za ním. Usadili jsme se na západní straně, abychom si ještě lépe vychutnali nastávající soumrak.

Stormy vyndala z košíku termonádobu naplněnou vyloupanými vlašskými ořechy slabě ochucenými cukrem i solí. Jeden mi strčila do pusy. Bylo to skvělé – ořechy i to, že mě krmila Stormy.

Otevřel jsem láhev dobrého merlotu a naléval do skleniček, které držela v ruce.

To proto jsem předtím nedopil tu skleničku cabernetu: přestože mám Ozzieho moc rád, raději se napiji se Stormy.

Na tomhle posedu nevečeříme každý den, jen dvakrát třikrát do měsíce, když Stormy potřebuje být vysoko nad světem. A blíž k nebi.

„Na Ozzieho,“ pronesla Stormy a zvedla sklenici k přípitku. „Doufejme, že přijde čas a všechny jeho smutky pominou.“

Neptal jsem se, co tím chtěla říct, protože jsem to nejspíš věděl. Vzhledem k té jeho nešťastné váze jistě v Ozzieho životě existuje spousta věcí, které si musí odřeknout nebo které nikdy nepozná.

Žlutý pomeranč na západním horizontu, pak krvavě rudý ozařující nebeskou báň, obloha temněla do nachové přímo nad našimi hlavami. Na východě se brzy začnou objevovat první večerní hvězdy.

„Nebe je tak čisté,“ řekla Stormy. „Dnes večer uvidíme Cassiopeiu.“

Mluvila o severním seskupení pojmenovaném po postavě z klasické mytologie, ale Cassiopeia bylo zároveň jméno její matky, která zemřela, když bylo Stormy sedm. Otec zahynul při stejné letecké katastrofě.

Neměla kromě strýce faráře žádné příbuzné, proto byla určena k adopci. Když po třech měsících adopce z jistého důvodu pohořela, dala jasně najevo, že o žádné nové rodiče nestojí, že nechce nic jiného, než aby se vrátili ti, které milovala a ztratila.

Až do sedmnácti, kdy maturovala na střední škole, byla vychovávaná v sirotčinci. Potom rok žila pod zákonným poručnictvím svého strýce.

Na to, že je neteří kněze, je její vztah k Bohu podivný. Je v něm hněv – vždy alespoň trochu, a někdy přemíra.

„Co Plesnivec?“ zeptala se.

„Příšerka Chester ho nemá rád.“

„Příšerka Chester nemá rád nikoho.“

„Myslím, že Chester se ho i bojí.“

„To je mi tedy novinka.“

„Je jako ruční granát s odjištěnou pojistkou.“

„Příšerka Chester?“

„Ne. Plesnivec. Jeho skutečné jméno zní Bob Robertson. V životě jsem neviděl, že by se mu takhle zježily chlupy na zádech.“

„Bob Robertson má na zádech tolik chlupů?“

„Ne. Příšerka Chester. Dokonce ani když zahnal toho mohutného německého ovčáka, neměl tak naježené chlupy jako dnes.“

„Trochu mi uniká pointa, ty můj cvoku. Jak se Bob Robertson a Příšerka Chester ocitli na jednom místě?“

„Možná že mě sledoval, protože jsem se mu vloupal do domu.“

Zrovna když jsem vyslovoval slovo sledoval, mou pozornost upoutal nějaký pohyb dole pod námi.

Na západ od Svatého Bartoloměje je starý hřbitov: žádné bronzové pamětní desky umístěné v žulových rámech jako na většině moderních míst posledního odpočinku, ale svislé náhrobky a sochy. Ty tři akry obepíná železný plot se špičatými kůly. Ačkoli hřbitov stíní několik košatých dubů starých víc než sto let, většina zelených uliček je vystavena slunci.

V rudé záři úterního soumraku se tráva zbarvila dobronzova, stíny byly černé jako spáleniště, nablýskaný povrch žulových náhrobků odrážel šarlatovou oblohu – a Robertson stál tiše jako hřbitovní kámen, neschovával se nikde pod stromem, ale byl tam, kde jsem ho mohl snadno spatřit.

Stormy položila sklenku na parapet a sklonila se nad košíkem. „Vzala jsem nějaký sýr, k tomu vínu se báječně hodí.“

I kdyby stál Robertson s hlavou skloněnou a prohlížel si rytinu na pomníku, stejně by mě jeho přítomnost tady znepokojovala. Ale tohle bylo horší. Nepřišel, aby vzdal hold zesnulým, ani z žádného jiného tak nevinného důvodu.

Hlavu měl zakloněnou, pohled upíral do míst, kde jsem čněl nad parapetem zvonice, a zájem o mou osobu z něj sršel jako zkratující elektřina.

Za těmi duby a dál za železným plotem jsem viděl část dvou ulic, které se protínaly v severozápadním rohu hřbitova. Pokud mě smysly nešálily, žádné označené ani neoznačené policejní auto v těch ulicích neparkovalo.

Náčelník Porter mi slíbil, že vyčlení jednoho muže, aby ihned začal hlídat ten dům v Camp’s Endu. Ovšem pokud Robertson ještě nedorazil domů, policista jen stěží začal sledování.

„Chceš k tomu sýru slané sušenky?“ zeptala se mě Stormy.

Letní obloha se blíž k horizontu zbarvovala dokarmínova, ukusovala plátky oslnivého pomeranče, dokud z něj nezbyl jen tenký proužek. Dokonce i vzduch se zbarvil rudě a stíny stromů a náhrobků, vždy uhlově černé, ještě víc potemněly.

Robertson dorazil se soumrakem.

Položil jsem svou sklenku vedle Stormyiny. „To bude problém.“

„Krekry nepředstavují žádný problém,“ ujistila mě Stormy. „Jen ti je nabízím.“

Náhlý hlasitý zvuk pleskajících křídel mě vyděsil.

Otočil jsem se. Tři holubi vlétli do zvonice a usadili se na trámech nad zvony. Strčil jsem do Stormy, když se zvedala se dvěma menšími krabičkami. Slané sušenky a sýr se rozsypaly po lávce.

„Oddie, podívej se na ten binec!“ Ohnula se, odstrčila krabičky stranou a začala sbírat krekry i sýr.

Dole na tmavnoucí trávě stál Robertson s rukama podél boků jako nějaký bezdomovec. Byl si vědom, že na něj upírám pohled, stejně jako ho on upírá na mě, a teď zvedl pravou paži skoro jako k nacistickému pozdravu.

„Pomůžeš mi s tím,“ zeptala se Stormy, „nebo se zachováš jako typický chlap?“

Nejprve jsem si myslel, že na mě hrozí pěstí, ale navzdory chabému – a rychle pohasínajícímu – světlu jsem brzo viděl, že jeho gesto je ještě méně zdvořilé, než se zprvu zdálo. Vystrčil na mě prudce a zlostně prostředníček.

„Je tady Robertson,“ řekl jsem jí.

„Kdo?“

„Plesnivec.“

Náhle se pohnul, procházel mezi náhrobky směrem ke kostelu. „Bude lepší, když na večeři zapomeneme,“ řekl jsem a vytáhl Stormy na nohy se záměrem hnát ji pryč ze zvonice. „Pojďme odsud vypadnout.“

Bránila se mi a otočila se k parapetu. „Nenechám se od nikoho vyrušovat.“

„Tak to já jo. Zvlášť když je to nebezpečný šílenec.“

„Kde je? Nikoho nevidím.“

Vyklonil jsem se a zíral pod sebe, ale ani já jsem ho neviděl. Nejspíš už dorazil před kostel nebo za něj a zahnul za roh.

„Ty dveře na úpatí schodiště, zapadly za námi automaticky, když jsme vešli do věže?“

„Nevím, ale podle mě ne.“

Nelíbila se mi představa, že jsme chyceni v pasti samotné věže, ačkoli jsme mohli volat o pomoc a bylo by nás slyšet. Dveře na zvonici neměly zámek a já jsem pochyboval, že bychom je proti němu udrželi, kdyby se rozhodl je ve své zuřivosti otevřít.

Popadl jsem ji za ruku, abych zdůraznil tu naléhavost, a klopýtal přes sýr a krekry po lávce kolem zvonů. „Musíme odsud vypadnout.“

„Košík, naše večeře –“

„Vykašli se na ně. Zajdeme pro to později, třeba zítra.“ Nechali jsme ve věži svítit. Jenže točité schodiště bylo uzavřené a já jsem po cestě dolů viděl jen tak, jak to spirála zdí dovolovala.

Pod námi bylo ticho.

„Pospěš si,“ pobízel jsem Stormy, a aniž jsem se držel zábradlí, strkal jsem ji po strmém schodišti, co nejrychleji to šlo.

Kapitola devatenáctá

Dolů, dolů. Kolem dokola a zase dolů, běžel jsem jako první a Stormy mě následovala, dupali jsme po dlážděných schodech neschopní slyšet, jestli nám Robertson nejde v ústrety.

Asi v polovině cesty jsem si říkal, jestli tenhle spěch není jen přehnanou reakcí. Pak jsem si vzpomněl na zvednutou pěst, vztyčený prst a ty ponuré fotografie v jeho pracovně.

Vrhl jsem se ze schodů ještě rychleji, kolem dokola a ještě jednou, neschopen zbavit se představy, jak na nás čeká s řeznickým nožem v ruce, na nějž se možná nabodnu, ještě než stačím zastavit.

Když jsme se ocitli dole, aniž bychom na něj narazili, spodní dveře byly nezamčené. Opatrně jsem je otevřel.

Navzdory očekávání na nás v měkce osvětlené chrámové předsíni nečíhal.

Cestou dolů z kostelní věže jsem pustil Stormyinu ruku. Teď jsem ji znovu popadl, abych ji měl co nejblíž.

Když jsem otevřel střední část třídílného hlavního vchodu, Robertson zrovna sešel z chodníku a stoupal po schodech do kostela. Ačkoli se ke mně nijak nehrnul, blížil se s ponurou neústupností tanku křižujícího bojiště.

V karmínovém světle apokalypsy jsem si všiml, že jeho původně sebejistý úsměv nahánějící hrůzu zmizel. Světle šedé oči si vypůjčily krvavý nádech zapadajícího slunce a obličej se zkroutil vražedným hněvem.

Terriin mustang čekal u chodníku. Nemohl jsem k němu doběhnout, aniž bych do Robertsona přímo vrazil.

Když už to jinak nepůjde, budu bojovat proti silnějšímu nepříteli. Ale k fyzickému střetnutí se uchýlím ne jako k první možnosti či proto, že bych si utvořil chybný úsudek.

Nejsem ješitný, ale můj obličej se mi líbí takový, jaký je. Dávám přednost tomu, aby mi po něm nikdo nedupal.

Robertson byl větší než já, ale měkký. Kdyby měl vztek jako normální chlap, třeba i povzbuzený jedním pivem, možná že bych se mu postavil a dokázal bych ho srazit k zemi.

Nicméně tohle byl šílenec, předmět intenzivního zájmu bodachů, a taky člověk zbožňující masové a mnohonásobné vrahy. Musel jsem předpokládat, že má pistoli nebo nůž a že by mohl někdy uprostřed boje začít kousat jako pes.

Možná že by se ho Stormy mohla pokusit nakopat do zadku – takové jednání jí není cizí –, ale tohle potěšení jsem jí nedopřál. Otočil jsem se od vchodu, rychle jsem ji popadl za ruku a hnal ji těmi dveřmi mezi chrámovou předsíní a hlavní lodí.

V opuštěném kostele značila cestu prostředkem lodi světýlka umístěná blízko u země. Obrovský krucifix za oltářem zářil v měkkém svitu reflektoru umístěného nad ním. Na poličce s děkovnými svíčkami plápolala světýlka v rubínově zbarvených sklenicích.

Tahle světýlka a pohasínající rudý soumrak za barevnými okny na západní zdi nestačily odehnat shromáždění stínů, které vyplnily postranní lodě a kostelní lavice.

Pospíchali jsme středem lodi a očekávali, kdy Robertson vtrhne jako rozzuřený býk jedněmi dveřmi předsíně. Když jsme nic nezaslechli do chvíle, kdy jsme došli ke zpovědnici, zastavili jsme se a ohlédli.

Pokud jsem mohl soudit, Robertson ještě nedorazil. Kdyby vešel do hlavní lodi, určitě by se po nás hnal tou ústřední uličkou.

Ačkoli se veškerá logika vzpírala mým předtuchám a žádný hmatatelný důkaz je nepodporoval, podezíral jsem ho, že je tady s námi. Naskočilo mi tolik husí kůže, že bych klidně dokázal kejhat, stačilo by jen přidat mezi prsty plovací blány a po celém těle peří.

Stormyin instinkt se s tím mým naprosto shodoval. Když přehlédla pravidelné stíny v lavicích, uličkách a sloupoví, zašeptala: „Je blíž, než si myslíš. Je hodně blízko.“

Otevřel jsem spodní dvířka u zpovědnice. Prošli jsme jimi a pohybovali se dál v naprostém tichu, abychom nepřehlédli sebemenší náznak Robertsonova příchodu.

Když jsme minuli ohrazený prostor pro kostelní chór a stoupali ambitem k hlavnímu oltáři, ohlédl jsem se a pokračoval s ještě větší obezřetností. Zcela nevysvětlitelně a v naprostém rozporu s rozumem mi srdce napovídalo, že nebezpečí na nás číhá vpředu.

Náš pronásledovatel nemohl kolem mě a Stormy nepozorovaně proklouznout. Kromě toho neměl důvod to dělat, mohl nás rovnou napadnout.

Nicméně s každým dalším schodem napětí v mých šíjových svalech vzrůstalo, až byly jako natažené péro pendlovek.

Koutkem oka jsem zahlédl pohyb za oltářem, škubl jsem sebou a přitáhl si Stormy ještě blíž k sobě. Sevřela mi dlaň s daleko větší silou než předtím.

Ukřižovaný bronzový Kristus se pohnul, jako by se kov zázrakem proměnil v živé maso, jako by chtěl sestoupit z kříže a znovu se ujmout poslání Spasitele na této zemi.

Z rozžhavených čoček reflektoru nad námi vyletěla můra s vroubkovanými křídly. Iluze pohybu – kterou ten hmyz ještě zvětšil, když se jako třepotající stín oddělil od bronzové postavy – náhle zmizela.

Stormyiny klíče k věži by mohly taky otevřít dveře vzadu ve svatostánku. Za ním čekala sakristie, kde se kněz připravoval před každou mší.

Ohlédl jsem se ke svatostánku, k lodi. Ticho. Naprosté ticho až na stínovou hru poplašené můry.

Použil jsem Stormyin klíč, vrátil jí ho a s určitou nervozitou strčil do vykládaných dveří.

Tenhle podivný strach neměl naprosto žádný racionální základ. Robertson nebyl kouzelník, který by se dokázal nějakým trikem objevit uvnitř zamčené místnosti.

Ale i tak mi srdce divoce bušilo do žeber.

Když jsem nahmatal vypínač, nikdo mi nepřipíchl ruku ke zdi jehlou či sekerkou. Stropní světlo odhalilo obyčejnou malou místnost, ale žádného velkého psychopata s vlasy připomínajícími plesnivou slámu.

Nalevo stálo klekátko, na němž se modlí kněz před každou mší. Napravo byla skříň s posvátnými nádobami a ornáty a lavička, na které se kněz převléká.

Stormy za námi zavřela dveře svatostánku a palcem zaklapla závoru.

Rychle jsme přešli ke dveřím vedoucím ven ze sakristie. Věděl jsem, že za ní leží východní hřbitov, ten, na němž nejsou náhrobky, a pěšinka z dlažebních kamenů vedoucí k faře, kde bydlí její strýc.

Také tyhle dveře byly zamčené.

Zevnitř sakristie se daly otevřít bez klíče. Sevřel jsem západku… ale na okamžik jsem zaváhal.

Možná že jsme Robertsona neslyšeli vcházet do lodi z chrámové předsíně z jediného prostého důvodu, totiž že nikdy nevkročil do přední části kostela, poté co jsem ho zahlédl venku na schodech.

A možná že předvídal, že bychom se mohli pokusit vyklouznout z kostela zadem, proto oběhl celou budovu, aby si na nás počkal před sakristií. To by vysvětlovalo, proč jsem měl pocit, že se blížíme k nebezpečí, a ne že se od něho vzdalujeme.

„Co se děje?“ zeptala se Stormy.

Sykl jsem na ni – což by za jiných okolností byla osudná chyba – a naslouchal u škvíry mezi dveřmi a zárubní. Pošimral mě slabounký závan tepla, ale jinak se zvenčí neozval jediný zvuk.

Čekal jsem. Naslouchal. Byl jsem čím dál nejistější.

Odstoupil jsem od dveří a zašeptal: „Vraťme se tam, odkud jsme přišli.“

Vrátili jsme se ke dveřím mezi sakristií a svatostánkem, které za námi zamkla. Znovu jsem zaváhal s prsty na závlačce závory.

Položil jsem ucho do škvíry mezi těmito dveřmi a zárubní a snažil se vypátrat, co se děje v kostele za nimi. Moje sluchové ústrojí nepoškádlil sebemenší průvan, ale ani k němu nedolehl zrádný kradmý zvuk.

Oboje dveře vedoucí ze sakristie byly zamčené zevnitř. Aby nás dostal, potřeboval Robertson klíč, který ovšem neměl.

„Přece nebudeme čekat až do ranní mše,“ poznamenala Stormy, jako by se dokázala probírat mými myšlenkami tak snadno jako jednotlivými soubory v počítači.

U pásku jsem měl pověšený mobil. Mohl bych zkusit zavolat náčelníku Porterovi a vysvětlit mu celou situaci.

Nicméně taky existovala možnost, že Bob Robertson najednou změnil názor a už mu nepřipadalo tak chytré napadnout mě na veřejném místě, jakým je kostel, dokonce i v téhle chvíli, kdy tu nejsou žádní věřící či jiní svědci. Třeba ovládl svůj bezuzdný vztek a odešel.

Kdyby náčelník poslal hlídkové vozidlo ke Svatému Bartoloměji nebo kdyby přišel osobně a nenašel tu žádného šklebícího se psychopata, moje důvěryhodnost by značně utrpěla. Za ta léta jsem si u Wyatta Portera uložil slušné množství přátelských služeb, abych si mohl dovolit ze svého konta vybrat malý prohřešek či dva, ale ještě pořád jsem váhal.

Člověk rád věří, že kouzelník je skutečný čaroděj – ale taky je schopný se proti němu postavit a pohrdnout jím ve chvíli, kdy se dopustí sebemenší chyby a podvod vyjde najevo. Lidem v publiku je trapně, že se nechali tak snadno napálit, a pak dávají umělci vinu za svou naivitu.

Ačkoli nedisponuji obratnýma rukama a jediné, co nabízím, je pravda poznaná díky nadpřirozeným schopnostem, uvědomuji si nejen kouzelníkovu zranitelnost, ale i nebezpečí být jako ten kluk z pohádky, který volal vlci, vlci – nebo jako v tomto případě Plesnivec.

Většina lidí zoufale touží věřit, že jsou součástí velkého tajemství, že Stvoření samo je dílem slávy a milosti boží a nejen důsledkem střetu nahodilých sil. A přesto pokaždé, když mají sebemenší důvod k pochybám, červíček v srdci zahlodá a oni pohrdnou tisíci důkazy toho zázraku, načež začnou jako pijan žíznit po sklence cynismu a jejich zoufalství se zvyšuje jako touha hladového po bochníku chleba.

Jako nevalný pracovník v oboru zázraků kráčím po provaze už příliš vysoko, než abych si mohl dovolit jediný chybný krok.

Náčelník Porter je dobrák, ale je to jen člověk. Trvalo by mu dlouho, než by se proti mně obrátil, ale jestliže by měl pocit, že jsem si z něj udělal blázny a zneužil jeho důvěřivost víc než jednou, pak by k tomu určitě došlo.

Mohl bych použít mobil a zavolat otce Seana, Stormyina strýce, na faru. Jistě by nám okamžitě a bez zbytečných otázek přispěchal na pomoc.

Ovšem tohle byla lidská nestvůra, ne nějaká příšera z pekla či vesmíru. Jestliže se Robertson skrýval na hřbitově, pohled na kněžský kolárek by ho od násilí určitě neodvrátil, ani mávání krucifixem.

Už tak jsem ohrozil Stormy, a od myšlenky ohrozit ještě jejího strýčka jsem tedy okamžitě upustil.

Dvoje dveře do sakristie. Vnější vedou ven na hřbitov. Vnitřními se prochází do svatostánku.

Ani u jednoho východu jsem nic nezaslechl, proto jsem se musel spolehnout na intuici. Vybral jsem ty dveře do svatostánku.

Kulička v ruletě Stormyiny intuice ještě zdaleka nezastavila na žádném z čísel. Když jsem chtěl sáhnout na zámek, položila mi dlaň na ruku.

Naše pohledy se střetly. Pak jsme otočili hlavy a zůstali zírat na dveře vedoucí na hřbitov.

Tohle byl okamžik, kdy karta, kterou jsme si vytáhli z pouťového automatu předpovídajícího budoucnost, a naše odpovídající mateřská znaménka dávaly bezesporu smysl.

Bez jediného slova jsme se dohodli na plánu, který byl jasný nám oběma. Já jsem zůstal u dveří do svatostánku, Stormy se vrátila ke dveřím na hřbitov.

Jestliže se na mě Robertson vrhne, jakmile odemknu dveře, Stormy by mohla prudce otevřít ty své, vyrazit ven a křičet o pomoc. Já bych se pak pokusil vyběhnout za ní – a zůstat naživu.

Kapitola dvacátá

Ten okamžik v sakristii vydestiloval samotnou podstatu mé dosavadní existence: vždy lapený mezi dvojími dveřmi, mezi životem s živými a životem s mrtvými, mezi nadsmyslovým vnímáním a strachem.

Stormy na druhé straně místnosti kývla.

Na klekátku čekala na kněze malá kniha modliteb.

Bezpochyby jsou v jedné z těch skříněk uloženy lahve mešního vína. Možná že bych se měl posilnit trochou duchovní potravy.

Pořádně jsem se opřel o dveře do svatostánku, abych byl připraven. Když jsem povolil zámek, zástrčka vydala slabý zvuk, jako když břitva klouže po obtahovacím řemenu.

Jestliže byl Robertson připravený se na mě vrhnout, měl by reagovat na tu zástrčku vysunující se z rámečku v dveřním rámu. Samozřejmě že by mohl být méně zbrklý a daleko mazanější, než jak se jevil na hřbitově, když na mě prstem dělal obscénní gesto.

Snad se domníval, že držím dveře vahou vlastního těla a že bych okamžitě zámek zacvakl, kdyby se pokusil vrazit do sakristie. Ať je jak chce nepříčetný, přesto může mít určitou intuici.

Ten Bob Robertson, který nechal v kuchyni rozházené špinavé nádobí, na zemi banánové slupky a drobky chleba, byl příliš velký lajdák, než aby dokázal být dobrým stratégem. Ovšem Robertson, jenž udržuje pracovnu v naprostém pořádku a puntičkářsky se stará o svazky uložené v registračkách hrůzy, je úplně někdo jiný než člověk, kterému se v obýváku kupí nánosy vulgárních časopisů a ohmataných románků červené knihovny.

Nemohl jsem vědět, který z těch Bobů Robertsonů může být v téhle chvíli za dveřmi.

Když jsem pohlédl na Stormy, udělala gesto, které mohlo znamenat buď „pokračuj“, nebo „je to na tobě“.

Opíral jsem se o dveře se stále stejným odhodláním a pak jsem knoflíkem otočil doleva až na doraz. Zaskřípal. Dost bych se divil, kdyby se to podařilo ve vší tichosti.

Přenesl jsem váhu a počkal, až se škvíra rozšíří asi na centimetr… pak na dva… a nakonec se dveře otevřely dokořán.

Ať už Robertson čekal u kteréhokoli z vchodů do sakristie, teď byl venku na hřbitově. V slábnoucí záři posledních rudých paprsků.musel vypadat jako něco, co patří pod žulový náhrobek.

Stormy couvla ze svého stanoviště. Rychle jsme se společně vrátili do svatostánku, odkud jsme chtěli ještě před dvěma minutami uprchnout.

Ve světle tancovala můra a opět se zdálo, že se Kristus na kříži svíjí.

Kadidlo vznášející se ve vzduchu už nevonělo tak sladce jako předtím, ale mělo v sobě novou hořkost. Plameny na votivních svíčkách pulzovaly s nedočkavostí tepenné výdutě, která má každou chvíli prasknout.

Pokračoval jsem ambitem, kolem ohrazení pro kostelní sbor a dál vrátky ke zpovědnici napůl v očekávání, že na nás Robertson vyskočí z nějakého nepravděpodobného úkrytu. V mých představách už vyrostl do tak hrozivých rozměrů, že by mě nepřekvapilo, kdyby mu náhle vyrašila křídla a on se na nás vrhl z klenutého stropu, zuřivý temný anděl vydechující smrt.

Byli jsme v hlavní lodi, když kostelním tichem za námi otřásla hrozná rána a zvuk tříštícího se skla. Prudce jsme se otočili, rozhlédli se, ale žádné trosky jsme neviděli.

Sakristie neměla okna a ani ve dveřích na hřbitov nebylo sklo. Přesto ta místnost, odkud jsme zrovna vypadli, byla jasně místem, odkud ty pustošivé zvuky vycházely. Pak se ozvaly znovu, ještě silněji.

Slyšel jsem cosi, co mohlo být klekátko, jímž někdo bušil do skříněk na ornáty. Slyšel jsem cinkot rozbíjených lahví s vínem, stříbrné kalichy a další sakrální předměty, jak se s kovovým rachotem odrážejí od zdí a skříněk.

V tom spěchu jsme nechali světlo vzadu rozsvícené. Teď jsme otevřenými dveřmi sledovali pantomimu pohybů: změť poskakujících stínů a záblesky kmitajícího světla.

Nevěděl jsem, co se to děje, a ani jsem neměl v úmyslu si to v sakristii ověřit. Znovu jsem popadl Stormy za ruku, rozběhl se s ní prostřední uličkou po celé délce hlavní lodi a pak dveřmi do chrámové předsíně.

Nakonec jsme vyrazili ven z kostela, po schodech dolů, do rudého soumraku, který už skoro vykrvácel a pomalu halil ulice Pico Munda do nachového pláště.

Okamžik jsem nebyl schopný zasadit chvějící se klíč do zapalování mustangu. Stormy mě poháněla ke spěchu, jako bych měl v úmyslu něco jiného, až byl nakonec klíč tam, kde má být, a motor se s řevem probudil k životu.

Obětovali jsme před kostelem docela slušnou dávku gumy a blok či dva jsme jeli s kouřícími pneumatikami tak rychle, že to skoro vypadalo jako přenos pomocí telekineze, než jsem popadl dech a vyrazil ze sebe: „Zavolej náčelníkovi.“

Na svém mobilu vyťukala domácí číslo Wyatta Portera, které jsem jí dal. Telefon několikrát zazvonil. „Náčelníku, tady je Stormy,“ řekla nakonec, chvíli naslouchala a pak pokračovala. „Jo, nezní to zrovna jako zpráva o počasí, že ne. Odd s vámi potřebuje mluvit.“

Vzal jsem si mobil a vyhrkl: „Pane, jestli pošlete hodně rychle auto k Svatému Bartoloměji, můžete přistihnout toho Robertsona, jak obrací vzhůru nohama sakristii, a třeba víc než sakristii, možná celý kostel.“

Nechal mě čekat a vytočil další linku.

Tři bloky od Svatého Bartoloměje jsem zahnul ze silnice k mexickému rychlému občerstvení.

„Večeři?“ zeptal jsem se Stormy. „Po tom všem, co se stalo v kostele?“

Pokrčil jsem rameny. „Celý zbytek našich životů se odehraje po tom, co se stalo v kostele. Osobně zamýšlím znovu jíst, a čím dřív, tím líp.“

„Jenže to se nemůže měřit s mou hostinou ve věži.“

„Co by se mohlo?“

„Mám hlad jako vlk.“

Telefon jsem držel pořád u ucha a řídil jednou rukou, jako by to předpisy dovolovaly, a pak jsem mustanga prudce strhl do řady aut čekajících na obsluhu u okénka.

Když se náčelník Porter vrátil, zeptal se: „Proč ničí Svatého Bartoloměje?“

„Nemám ponětí, pane. Pokoušel se dostat mě a Stormy ve věži –“

„Co jste dělali ve věži?“

„Pořádali jsme piknik, pane.“

„Nejspíš to pro vás má význam.“

„Ano, pane. Je to nádherné. Večeříme tam párkrát do měsíce.“

„Synu, nechci tě nikdy načapat, jak si hoduješ na stožáru u správní budovy.“

„Snad jen předkrm, pane, nikdy ne celé menu.“

„Jestli se tu chcete stavit, pořád máme dost jídla, abychom vás dva nakrmili. Vezmi s sebou Elvise.“

„Nechal jsem ho v baptistickém kostele. Jsem se Stormy – čekáme ve frontě na pár tacos, ale stejně vám děkujeme.“

„Řekni mi něco o Robertsonovi. Poslal jsem jednoho svého muže hlídat jeho dům v Camp’s Endu, ale ještě se nevrátil.“

„Byl na hřbitově, viděl nás nahoře ve věži. Dělal na nás ta nejodpornější gesta a pak se vydal za námi.“

„Myslíš, že ví, žes byl u něj doma?“ zeptal se náčelník.

„Jestli nebyl od mé návštěvy doma, nechápu, jak by to mohl vědět, ale musí. Omluvte mě na okamžik, pane.“

Zrovna jsme dojeli k tabuli s nabídkou.

„Tacos s mečounem se salsou navíc, smažené kukuřičné lupínky a velkou kolu, prosím,“ řekl jsem oslíkovi se sombrerem na hlavě, který držel v hubě mikrofon. Podíval jsem se na Stormy. Přikývla. „Všechno dvakrát.“

„Jste u Mexický růže?“ zeptal se náčelník.

„Ano, pane.“

„Mají tam fantastický churros. Měli byste je zkusit.“

Vzal jsem si tu radu k srdci a objednal jsem je u oslíka dvakrát. Jako předtím mi poděkoval hláskem dospívající dívky.

Když se řada aut pohnula, znovu jsem se vrátil k Porterovi: „Protože jsme Robertsonovi z kostela vyklouzli, musí být bez sebe vzteky. Ale proč se rozhodl vylít si zlost na té budově, to nechápu.“

„K Svatému Bartoloměji jedou dvě auta bez houkaček. Možná že už tam dokonce jsou. Jenomže vandalismus – ten se nedá porovnávat s hrůzami, které podle tebe hodlá spáchat.“

„Ne, pane. Ani náhodou. A do patnáctého srpna zbývají necelé tři hodiny.“

„Kdybychom ho mohli na noc zašít alespoň kvůli vandalismu, měli bychom důvod trochu se povrtat v jeho životě. Možná že bychom mohli přijít na tu větší věc, kterou má za lubem.“

Popřál jsem náčelníkovi hodně štěstí, zmáčkl červené tlačítko a vrátil mobil Stormy.

Pohlédl jsem na hodinky. Půlnoc – 15. srpen – mi připomínala tsunami, nabírala na výšce i síle a řítila se kupředu s tichou, ale smrtící silou.

Kapitola dvacátá první

Večeřeli jsme se Stormy na parkovišti Mexické růže a čekali, až nám náčelník oznámí, že dopadli Robertsona při vandalském jednání. Okna mustangu jsme stáhli v naději, že jimi zavane větřík. Jídlo bylo chutné, ale noční vzduch páchl výfukovými plyny.

„Takže ty ses vloupal k Plesnivcovi do domu,“ podotkla Stormy.

„Žádné okno jsem nerozbil. Jen jsem použil svůj řidičský průkaz.“

„Má v lednici uříznutý hlavy?“

„Lednici jsem neotvíral.“

„Kde ještě bys hledal uříznutý hlavy?“

„Žádný jsem nehledal.“

„Ten jeho děsivý pohled, ty zvláštní šedý oči… První věc, po který bych se pídila, je sbírka nějakých suvenýrů s ušima. Ty tacos jsou pohádkový.“

S tím jsem souhlasil. „A taky se mi líbí všechny ty barvy v salse. Žlutá a zelená čili, červená rozdrcených rajčat, trochu fialových skvrnek cibule… něco podobného konfetám. Takhle bys měla připravovat salsu.“

„Prosím? Tebe snad rafla Martha Stewartová a stal se z tebe autoritativní upír přes životní styl? Tak mi pověz, co jsi našel, když ne hlavy?“

Vyprávěl jsem jí o černé komoře.

Slízla si drobečky z kukuřičných lívanečků ze svých ušlechtilých prstů a pak řekla: „Teď mě poslouchej, ty podivíne.“

„Jsem jedno ucho.“

„Máš je dost velký, ale nejsou tvou jedinou předností. Teď je pořádně otevři a poslouchej: Nechoď podruhé do černé komory.“

„Už neexistuje.“

„Ani ji nehledej, v naději, že se znovu objeví.“

„To mě ani nenapadlo.“

„Ale napadlo,“ namítla.

„Ano, máš pravdu,“ připustil jsem. „Chci říct, rád bych to pochopil – co to je, jak to funguje?“

Aby zdůraznila svůj nesouhlas, napřáhla kukuřičný lívaneček přímo na mě. „Je to brána do Pekla, a ty pro tyhle končiny nejsi stvořený.“

„Nemyslím, že je to brána do Pekla.“

„Tak co to potom je?“

„Nevím.“

„Je to brána do Pekla. Když ji budeš hledat, najdeš ji a skončíš u Lucifera, jenže já tě tam dole nehodlám hledat a tahat ti zadek z ohně.“

„Díky za upozornění, beru ho.“

„Už tak je dost těžký mít za muže chlapíka, který vidí mrtvé a den co den za nimi běhá, ale aby se vypravil pátrat po bráně do Pekla, to už je na mě moc.“

„Já za nimi neběhám,“ bránil jsem se, „a odkdy jsme my dva manželé?“

„Budeme,“ řekla a polkla poslední kousek.

Nejednou jsem ji požádal o ruku. Ačkoli jsme se oba shodovali, že jsme spřízněné duše a že spolu zůstaneme navždy, pokaždé můj návrh odmítla něčím jako: Mám tě šíleně ráda, Oddie, tak moc, že bych si pro tebe nechala uříznout pravou ruku, jestli bych ti tím dokázala svou lásku. Ale pokud jde o vdavky – s tím zatím brzdi.

Pochopitelně mi z úst vyletěla sprška drobečků tacos s mečounem, když jsem slyšel, že složíme manželský slib. Seškrábal jsem si ty kousky z trička a snědl je, abych získal čas. Hlavou se mi honily divoké myšlenky a pak jsem vyhrkl: „Takže… chceš říct, že moji nabídku přijímáš?“

„Hlupáčku, tu jsem přijala už před lety.“ Jakmile viděla zmatek v mých očích, dodala: „Ach, ne tím konvenčním ‚Ano, miláčku, jsem tvoje‘, ale mnoha jinými slovy.“

„Nemyslel jsem si, že s tím zatím brzdi znamená ano.“ Oprašovala mi z trička drobečky mečouna. „Musíš se naučit naslouchat i jinými orgány než jenom ušima,“ řekla nakonec.

„Jakým orgánem bych měl podle tebe naslouchat?“

„Nebuď hrubý. To se ti nepodobá. Chci říct, že někdy musíš naslouchat srdcem.“

„Naslouchal jsem srdcem tolikrát, že si musím čas od času vytírat z chlopně ušní maz.“

„Churros?“ zeptala se, když otvírala bílý papírový sáček a celé auto náhle zalila lahodná skořicová vůně koblih.

„Jak můžeš myslet na moučník ve chvíli, jako je tahle?“

„Myslíš při večeři?“

„Myslím při rozpravě o našem sňatku.“ Srdce mi splašeně bilo, jako bych někoho honil nebo před někým utíkal, ale naštěstí tahle část dnešního dne už byla za námi. „Poslyš, Stormy, jestli to myslíš vážně, pak udělám něco pořádnýho, aby to zlepšilo moji finanční situaci. Vzdám se té práce v Grilu ne kvůli obchodu s pneumatikami, ale kvůli něčemu daleko většímu.“

Její pobavený výraz byl tak intenzivní, že pod jeho vahou naklonila hlavu ke straně. Významně se na mě podívala jedním okem a zeptala se: „A co může být podle tebe většího než pneumatiky?“

Trochu jsem se zamyslel. „Boty.“

„Jaké boty?“

„Všechny možné. Maloobchodní prodej.“

Pochybovačně si mě změřila: „To je větší než pneumatiky?“

„Jistě. Jak často si kupuješ pneumatiky? Ani ne jednou za rok. A potřebuješ jenom jednu sadu na jedno auto. Jenže lidé potřebují víc než jeden pár bot. Potřebují různé typy. Hnědé lodičky, černé lodičky, sportovní boty, sandály –“

„Jak kdo. Ty máš jen tři páry stejných tenisek.“

„Ano, ale já nejsem jako ostatní lidé.“

„To ani v nejmenším,“ souhlasila.

„A ještě uvaž další věc,“ pokračoval jsem, „že ne všichni muži, ženy a děti mají auto, ale každý má nohy. Tedy skoro každý. Pětičlenná rodina by mohla mít dvě auta, ale mají deset nohou.“

„Existuje spousta důvodů, proč tě milovat, Oddie, ale možná že tenhle je pro mě nejdůležitější.“

Stormy už nenakláněla hlavu ani si mě zkoumavě neprohlížela. Zírala přímo na mě. Měla obrovské oči: hluboké jako temnota mezi dvěma hvězdami na obloze. Její výraz zjihl láskou. Zdálo se, že ji něco, co jsem řekl, upřímně dojalo, dokonce si ještě nevzala z pytlíku churro.

Bohužel jsem zřejmě naslouchal jen ušima, protože jsem nechápal, co tím myslí.

„Nejdůležitější? Chceš říct… moje brilantní analýza maloobchodního prodeje bot?“

„Jsi stejně chytrý jako kdokoli, koho znám… a přitom takový prosťáček. Je to roztomilá kombinace. Rozum a nevinnost. Moudrost a naivita. Břitký humor a upřímná něha.“

„To se ti na mně líbí nejvíc?“

„V téhle chvíli ano.“

„No, páni, to není nic, na čem bych mohl zapracovat.“

„Zapracovat?“

„Já chci ty věci, co se ti na mně líbí, dělat ještě líp. Řekni místo toho, že se ti líbí, jak pečuju o svůj vzhled, jaký mám vkus v oblékání nebo že miluješ moje palačinky. Pořád na nich něco vylepšuju, jen se zeptej Terri – jsou lehounké a nadýchané a přitom chutnají skvěle. Jenže nevím, jak být ještě chytřejší a větší prosťáček. Vlastně si ani nejsem jistý, co tím myslíš.“

„Dobře. Není to nic, o čem bys měl přemýšlet. Nic, na čem bys měl pracovat. Prostě takový jsi. Ostatně když si tě vezmu, pro peníze to nebude.“

Nabídla mi churro.

Když jsem uvážil, jak rychle mi tluče srdce a jak se mi točí hlava, cukr byl ta poslední věc, kterou jsem potřeboval, ale stejně jsem si tu koblihu vzal.

Minutu jsme jedli v tichu, pak jsem to nevydržel a řekl: „Takže ta svatba – kdy myslíš, že bychom mohli objednat dort?“

„Brzo. O moc déle už čekat nemůžu.“

S úlevou a radostí jsem vyhrkl: „Příliš dlouho odkládané potěšení může být škodlivé.“

Zakřenila se. „Copak nevidíš, co se tu děje?“

„Jenže já se dívám jen očima. Co bych měl vidět?“

„Děje se to – že chci ještě jednu koblihu, a to hned teď místo až příští úterý.“

„Jsi vášnivá žena, Stormy Llewellynová.“

„A to o tom nevíš ani polovinu.“

Byl to zlý den, s Harloem Landersonem a Plesnivcem a černou komorou a bodachy všude, kam jsem koukl, a s Elvisem tonoucím v slzách. Ale když jsem teď seděl se Stormy a jedl churros, na okamžik bylo na světě všechno v pořádku.

Ten okamžik netrval dlouho. Zazvonil mi mobil a mě ani nepřekvapilo, když jsem uslyšel hlas náčelníka Portera.

„Synku, sakristie u Svatého Bartoloměje propůjčila nový význam výrazu vandalství. Někdo tam úplně zešílel.“

„Robertson.“

„Jsem si jist, že máš pravdu. Vždycky ji máš. Pravděpodobně to byl on. Ale když tam moji muži dorazili, byl pryč. Už jsi ho neviděl?“

„My se tu tak trochu schováváme, ale… ne, není po něm ani stopy.“ Přehlédl jsem parkoviště, neustávající proud vozidel vjíždějících na příjezdovou cestu k Mexické růži a zase odjíždějících od okénka a ulici za námi. Hledal jsem zaprášený explorer Boba Robertsona.

„Máme už pár hodin hlídku u jeho domu, ale teď už ho aktivně hledáme,“ řekl náčelník.

„Mohl bych využít svůj psychický magnetismus,“ řekl jsem a myslel tím svou schopnost najít prakticky každého, když jen tak půl hodinky křižuji ulicemi.

„Je to moudré, synku? Chci říct, když máš s sebou v autě Stormy?“

„Nejdřív ji zavezu domů.“

Stormy ten nápad zavrhla. „Ani náhodou, Muldere.“

„Slyšel jsem ji,“ ujistil mě náčelník Porter.

„Slyšel tě,“ oznámil jsem jí.

„Co na tom?“ řekla.

Náčelník Porter zněl i na dálku pobaveně: „Říká ti Muldere jako v Aktech X?“

„Ne příliš často, pane. Jen když si myslí, že se chovám až moc poručnicky.“

„A tys jí někdy řekl Scullyová?“

„Jen když si chci koledovat o pár modřin.“

„Tos mi tedy zkazil dojem,“ řekl náčelník.

„Jak bych mohl, pane?“

„Díky tobě se zdají všechny ty tajemné věci příliš skutečné. Teď už mi všechno nadpřirozené nepřipadá moc zábavné.“

„Ani mně ne,“ ujistil jsem ho.

Ve chvíli, kdy jsme s náčelníkem Porterem domluvili, Stormy už posbírala všechny krabičky a papíry od večeře a nacpala je do pytlíku. Když jsme odjížděli od Mexické růže, hodila je do popelnice na kraji výjezdu.

„Nejdřív zastav u mě doma, abych si vzala pistoli,“ řekla, jakmile jsem zatočil doleva na ulici.

„Tou se smíš bránit doma. Nemáš povolení ji nosit.“

„Taky nemám povolení dýchat, a přesto to dělám.“

„Žádná střelná zbraň,“ trval jsem na svém. „Jen se budeme chvilku projíždět křížem krážem a uvidíme, co stane.“

„Proč máš strach z pistolí?“

„Hrozně práskaj.“

„A proč se téhle otázce vždycky vyhneš?“

„Já se jí nevyhýbám.“

„Tak proč se bojíš pistolí?“ trvala na svém.

„Nejspíš mě někdo v minulém životě zastřelil.“

„Ty přece na reinkarnaci nevěříš.“

„Nevěřím ani na daně, a přesto je platím.“

„Proč se bojíš pistolí?“

„Možná proto, že jsem měl prorocký sen, v němž mě někdo zastřelil.“

„Měl jsi prorocký sen, v němž tě někdo zastřelil?“

„Ne.“

Byla neústupná. „Proč se bojíš pistolí?“

Někdy dokážu být pěkný pitomec. Ještě jsem nedomluvil a už jsem svých slov litoval. „A proč ty se bojíš sexu?“

Z ledově studeného vzdáleného sedadla spolujezdce mi věnovala dlouhý tvrdý pohled, který mrazil až do morku kostí.

Na chvilku jsem se snažil předstírat, že si neuvědomuji, jaký dopad na ni moje slova mají. Pokoušel jsem se zaměřit pohled na ulici před sebou, jako bych byl ten nejodpovědnější řidič.

Na nějaké předstírání nemám zrovna talent. Nakonec jsem se na ni s hrozným pocitem podíval a řekl: „Je mi to líto, promiň.“

„Já se sexu nebojím,“ odpověděla.

„Já vím. Ještě jednou promiň. Jsem idiot.“

„Jen si prostě chci být jistá –“

Zkusil jsem ji umlčet.

Ale ona pokračovala: „– jen si prostě chci být jistá, že důvod, proč mě miluješ, má něco společného spíš s jinými věcmi než s tamtím.“‚

„To má,“ ujistil jsem ji a cítil se malý a ubohý. „S tisícem dalších věcí. A ty to dobře víš.“

„Když jsme spolu, chci, aby to bylo správné a čisté a krásné.“

„To já taky. A taky to bude, Stormy. Až nastane ten pravý čas. Máme spoustu času.“

Když jsem zastavil na červenou, napřáhl jsem k ní pravici. Ulevilo se mi, když ji sevřela, a dojalo mě, jakmile ji ještě víc stiskla.

Světlo přeskočilo na zelenou. Řídil jsem pouze s jednou rukou na volantu.

Za chvíli pronesla hlasem plným citu: „Je mi to líto, Oddie. Byla to moje chyba.“

„Tvoje chyba to nebyla. To já jsem idiot.“

„Zahnala jsem tě do kouta, jak jsem se tě pořád ptala, proč máš strach z pistolí, a tys mi to vrátil.“

To byla pravda, ale jen kvůli tomu jsem se necítil o nic lépe.

Šest měsíců po smrti rodičů, když bylo Stormy sedm a půl a ještě pořád si říkala Bronwen, ji adoptovali dobře situovaní bezdětní manželé z Beverly Hills. Žili v bezvadném sídle. Budoucnost vypadala slibně.

Jedné noci během druhého týdne s novou rodinou přišel její adoptivní otec k ní do pokoje a vzbudil ji. Vykasal jí košilku a dotýkal se jí způsobem, který ji děsil a ponižoval.

Ještě pořád truchlila po svých pravých rodičích, byla vystrašená, zoufale osamělá, zmatená a zahanbená, proto vydržela zvrácené jednání toho muže tři měsíce. Nakonec to nahlásila sociální pracovnici, která zase zavolala agentuře zprostředkující adopce.

Poté žila v sirotčinci svatého Bartoloměje nedotčená až do maturity na střední škole.

Stal se z nás pár ještě za studií. Už spolu chodíme – a jsme také nejlepšími přáteli – více než čtyři roky.

Navzdory tomu, co jeden pro druhého znamenáme, a všemu, čeho chceme společně dosáhnout v následujících letech, jsem jí dokázal takhle ublížit – A proč ty se bojíš sexu? –, když na mě tvrdě naléhala kvůli tomu mému strachu ze střelných zbraní.

Jeden cynik kdysi řekl, že tou nejcharakterističtější vlastností člověka je naše schopnost chovat se nelidsky jeden k druhému.

Já jsem, pokud jde o lidský rod, optimista. Předpokládám, že Bůh taky, protože jinak by nás už dávno vymazal z povrchu zemského a začal by znovu.

A přitom nemůžu úplně odmítnout hořké hodnocení toho cynika. I já mám v sobě určitý díl krutosti, když dokážu takhle surově odpovědět člověku, kterého miluji nejvíc na celém světě.

Chvilku jsme se plavili asfaltovými řekami, ale Plesnivce jsme nenašli, jen jsme pomalu znovu nacházeli cestu jeden ke druhému.

V pravou chvíli Stormy řekla: „Miluji tě, Oddie.“

Odpověděl jsem zastřeným hlasem: „Já tě miluji víc než život.“

„Budeme v pořádku,“ ujistila mě.

„My jsme v pořádku.“

„Jsme takoví nešťastní podivíni a občas něco zvoráme, ale jinak jsme v pořádku,“ souhlasila.

„Jestli někdo vynalezl teploměr, který dokáže změřit stupeň podivínství, pod mým jazykem by úplně roztál. Ale ty – jsi v pohodě.“

„Takže ty popíráš, že bych byla podivín, ale souhlasíš s tím, že občas něco zvořu.“

„Vím, v čem je tvůj problém. Určitý druh podivínství ti může připadat moderní, ale to, že člověk něco zkazí, nikoli.“

„Přesně tak.“

„Nebylo to ode mne džentlmenské popírat tvoje podivínství.“

„Omluva se přijímá.“

Ještě chvíli jsme křižovali ulicemi, auto nám sloužilo jako virgule proutkaři hledajícímu vodu, dokud jsem nezaregistroval, že zajíždím na parkoviště Green Moon Lanes. Tenhle bowling leží necelý kilometr od nákupního střediska, kde jsem toho dne navštívil Stormy v jejím obchodě se zmrzlinou.

Ví o tom stále se vracejícím snu, který mě posledních několik let vytrhuje ze spánku jednou či dvakrát do měsíce. V hlavních rolích tam vystupují mrtví zaměstnanci bowlingu: střelení do břicha, všude kolem se povalují končetiny, obličeje děsivě znetvořené ne několika málo kulkami, ale uzavírací palbou.

„On je tady?“ vyzvídala Stormy.

„Nevím.“

„Dneska se vyplní – ten sen?“

„Nemyslím. Nevím. Možná.“

Rybí tacos plavaly v žaludečních šťávách a vracely se mi s hořkou příchutí do krku.

Dlaně jsem měl vlhké. A ledové. Otřel jsem si je o džíny.

Skoro se mi chtělo zajet zpátky ke Stormy a vzít si tu zbraň.

Kapitola dvacátá druhá

Parkoviště u bowlingu bylo ze dvou třetin plné. Jezdil jsem kolem dokola a hledal Robertsonův explorer, ale nemohl jsem ho najít.

Nakonec jsem zaparkoval a vypnul motor.

Stormy otevřela dveře na straně spolujezdce. „Počkej,“ vyhrkl jsem.

„Nechtěj, abych ti zase musela říkat Muldere,“ varovala mě.

Zíral jsem na zelená a modrá neonová písmena, která tvořila nápis GREEN MOON LANES, a doufal, že nějak poznám, zda ta jatka, která jsem prorokoval, hrozí bezprostředně nebo se můj sen týká vzdálené budoucnosti. Ten neon nechtěl s mým šestým smyslem komunikovat.

Architekt, který celou stavbu projektoval, počítal uvážlivě s tím, kolik nákladů bude vyžadovat vzduchotechnika pro tak velkou místnost v Mohavské poušti. Podsaditá budova, která naznačovala nízké stropy uvnitř, bránila vniknutí tepla minimálním využitím skla. Světle béžové štukované zdi odrážely během dne slunce a rychle se ochlazovaly s nadcházející nocí.

V minulosti se tahle budova nezdála hrozivá. Její charakter na mě udělal dojem hlavně kvůli efektivitě celého projektu, protože měla čisté linie a jednoduchou fasádu nejmodernějších budov na poušti. Teď mi připomínala muniční sklad a já jsem cítil, že se v těch zdech může brzo ozvat strašlivá exploze. Muniční sklad, krematorium, hrobka…

„Zaměstnanci tu nosí černé kalhoty a modré bavlněné košile s bílými límečky,“ oznámil jsem Stormy.

„Takže?“

„V tom mém snu měly všechny oběti na sobě světle hnědé kalhoty a zelená trička s límcem.“

Ještě pořád seděla v mustangu s jednou nohou vystrčenou na asfalt. „Takže to není to místo. Musí existovat ještě nějaký důvod, proč jsi dojel až sem. Můžeme klidně jít dovnitř a podívat se, jestli ten důvod nevypátráme.“

„Na druhé straně ve Fiesta Bowl,“ připomněl jsem jedinou další kuželkářskou dráhu v Pico Mundu a přilehlém okolí, „nosí šedé kalhoty a černé košile s bílými nášivkami se jménem na kapsičce na prsou.“

„Pak ten tvůj sen musí být o něčem, co se přihodí někde jinde než v Pico Mundu.“

„Tak se to nikdy nestalo.“

Žil jsem celý život v relativním klidu Pico Munda a na území v jeho těsné blízkosti. Nikdy jsem ani neviděl vzdálenější oblasti okresu Maravilla, pro nějž je naše město správním centrem.

Kdybych se měl dožít osmdesáti, což je nepravděpodobné a což je představa, která ve mně vyvolává depresi či přímo zoufalství, možná že bych jednoho dne zabloudil do otevřené krajiny a mohl bych se ocitnout v nějakém malém městečku v našem okrese. Ale k tomu nejspíš nedojde.

Netoužím po změně prostředí nebo exotických zážitcích. Moje srdce prahne po známém terénu, stabilitě, pohodlí domova – a na tom závisí moje duševní rovnováha.

Ve městě velikosti Los Angeles, se spoustou lidí namačkaných jeden na druhého, je násilí na denním pořádku, dochází k němu každou hodinu. Počet krvavých střetnutí v jediném roce může být vyšší než počet těch, k nimž došlo v Pico Mundu za celou jeho existenci.

Agresivní zmatek dopravy v Los Angeles může způsobit smrt stejně jistě, jako že se v pekařství pečou muffiny. Zemětřesení, požáry obytných domů, teroristické útoky…

Dokážu si představit, kolik mrtvých se toulá v ulicích téhle metropole nebo kterékoli jiné. Na takovém místě, s tolika nebožtíky obracejícími se na mě pro spravedlivou odplatu či útěchu, nebo jen tak pro tiché společenství, bych bezpochyby hledal únik v autismu či sebevraždě.

Ale protože nejsem ani mrtvý, ani autista, musel jsem čelit výzvě bowlingu Green Moon Lanes.

„Tak jo,“ přitakal jsem nakonec rezignovaně a s předstíranou odvahou, „pojďme se dovnitř rozhlédnout.“

Se soumrakem vracel asfaltový chodník žár, jejž načerpal během dne od slunce, a s tím žárem přicházel i slabý dehtový zápach.

Měsíc, tak nízko a obrovský, jako by se nás snažil zavalit, stoupal na východní obloze: hrozivý žlutý obličej, nejasně zvrásněný krátery svého nekonečně slepého pohledu.

Snad proto, že byla babička Sugarsová v téhle věci opravdu pověrčivá a považovala žlutý měsíc za předzvěst špatných karet v pokeru, podlehl jsem iracionální potřebě zmizet té nenávistné nebeské tváři z dohledu. Popadl jsem Stormy za ruku a spěchal s ní k předním dveřím bowlingového centra.

Kuželky jsou jedním z nejstarších sportů na světě a v určitých formách se hrály už 5200 let před Kristem.

Jen ve Spojených státech čeká víc než 130 000 kuželkářských drah ve více než 7000 bowlingových centrech.

Celková tržba za kuželky v Americe činí pět miliard dolarů.

V naději, že nějak objasním ten vracející se sen a pochopím jeho význam, podnikl jsem hluboký průzkum bowlingu. Věděl jsem o něm tisíce podrobností, ale ani jedna nebyla zvlášť zajímavá.

Taky jsem si půjčil boty a odehrál osm či deset her. Moc se mi v tomhle sportu nedaří.

Když mě Stormy jednou viděla hrát, podotkla, že kdybych se chtěl stát opravdovým hráčem kuželek, měl bych strávit daleko víc času ve žlabu podél bowlingové dráhy než průměrný opilecký vagabund ve škarpě.

Ve Spojených státech hraje bowling alespoň jednou do roka více než šedesát milionů lidí. Devět milionů jsou z toho zarputilí hráči, kteří hrají ligu a pravidelně soutěží na turnajích amatérů.

Když jsme ten úterní večer vstoupili se Stormy do Green Moon Lanes, pozoruhodné procento z těch milionů koulelo koulemi po nablýskaných drahách k více úspěšným dohozům než splitům, ale k více splitům než „strajkům“. Smáli se, povzbuzovali jeden druhého, pojídali nachos, hranolky s čili a se sýrem a bavili se tak dobře, že bylo těžké představit si Smrt, jak si vybírá tohle místo, aby sklidila náhlou úrodu duší.

Těžké, ale ne nemožné.

Musel jsem zblednout, protože se Stormy zeptala: „Jsi v pořádku?“

„Jo. V pořádku. Je mi dobře.“

Hluboké dunění valící se koule a klapot kuželek mi nikdy nepřipadaly jako hrůzostrašné zvuky, ale tohle nepravidelné hromobití mi brnkalo na nervy.

„Co teď?“ zeptala se Stormy.

„Dobrá otázka. Ale žádná odpověď.“

„Chceš se tu jen tak potulovat, přehlédnout scénu, ověřit si, jestli nezachytíš nějaké špatné vibrace?“

Přikývl jsem. „Jo. Přehlédnout scénu. Špatné vibrace.“

Nedošli jsme daleko, když jsem spatřil něco, z čeho mi vyschlo v ústech. „Ach můj bože.“

Ten chlapík za pultem, kde se půjčovaly boty, nepřišel do práce v obvyklých černých kalhotách a modré bavlněné košili s bílým límečkem. Měl na sobě světle hnědé kalhoty a zelené tričko s límečkem jako ti mrtví v mém kuželkářském snu.

Stormy se obrátila, pohledem přejela dlouhou rušnou místnost a ukázala na dva další zaměstnance. „Všichni mají nové uniformy.“

Jako v každé noční můře i v té mojí se třepotaly živé a přitom ne dost bohaté detaily, daleko nereálnější, ne tak specifické, pokud jde o místo a čas či okolnosti. Obličeje zavražděných byly pokřivené bolestí, zkroucené hrůzou a potopené v podivné směsici světel a stínů, a když jsem se vzbudil, nikdy jsem je nedokázal pořádně popsat.

Až na jednu mladou ženu. Bývala střelená do hrudi a krku, ale obličej zůstával podivuhodně nedotčený tím masakrem. Vždycky měla rozcuchané blonďaté vlasy, zelené oči a malé znaménko krásy na horním rtu, poblíž levého koutku.

Když jsem se Stormy postoupil hlouběji dovnitř herny, spatřil jsem tu blondýnu ze snu. Stála za barem a čepovala pivo z jedné pípy.

Kapitola dvacátá třetí

Seděli jsme se Stormy u stolu ve výklenku baru, ale k pití jsme si nic neobjednali. Už tak jsem byl dost opilý strachem.

Chtěl jsem ji dostat ven. Nechtěla odejít.

„Musíme si s tou situací poradit,“ trvala na svém.

Jediná cesta, jak si s celou situací poradit, bylo zavolat náčelníkovi Wyattu Porterovi a vysvětlit mu, že jestli Bob Robertson uspořádá tu oslavu konečné kvalifikace na vraždícího maniaka, místem jeho debutantského večírku bude nejspíš Green Moon Lanes.

Na muže unaveného celodenní dřinou, přecpaného pečeným masem a pivem a chystajícího se do postele reagoval náčelník s obdivuhodnou rychlostí a čistou myslí. „Do kolika mají otevřeno?“

Držel jsem telefon u pravého ucha, prstem jsem si zacpával levé, abych neslyšel hluk. „Myslím, že do půlnoci, pane,“ řekl jsem nakonec.

„Tak to je něco přes dvě hodiny. Pošlu tam jednoho policistu hned teď, aby to tam pohlídal a pátral po Robertsonovi. Ale, synu, říkal jsi, že k tomu může dojít patnáctého srpna – to je zítra, ne dnes.“

„Stránku s tímhle datem jsem našel v jeho složce. Nejsem si jistý, co to znamená. Nebudu si jistý, že se to nestane dnes, dokud úterý neskončí a on nikoho nezastřelí.“

„Jsou tam nějaké ty potvory, co jim říkáš bodachové?“

„Ne, pane. Ale mohli by se objevit spolu s ním.“

„Ještě se nevrátil do Camp’s Endu,“ oznámil náčelník, „takže je pořád na cestách. Jaký byly churros?“

„Výborný,“ ujistil jsem ho.

„Po tom rožnění jsem se jen těžko rozhodoval mezi třenými bábovičkami a domácím broskvovým koláčem. Pečlivě jsem to zvážil a dal jsem si obojí.“

„Jestli jsem se někdy ocitl na chvilku v nebi, pane, pak tedy s kouskem broskvového koláče paní Porterové.“

„Vlastně jsem si ji bral jen kvůli broskvovému koláči, ale naštěstí byla i chytrá a hezká.“

Rozloučili jsme se. Připnul jsem si mobil k pásku a řekl Stormy, že odtud musíme vypadnout.

Zavrtěla hlavou. „Počkej. Jestli tu nebude ta světlovlasá barmanka, k žádnému střílení nedojde.“ Mluvila tiše, nakláněla se ke mně, abych ji slyšel přes všechen ten klapot a řinčení, vycházející od kuželkářské dráhy. „Nějak ji musíme donutit k odchodu.“

„Ne. Zlá předtucha ve snu není do všech detailů obrazem toho, co přesně se stane. Mohla by být v bezpečí domova a ten střelec by se tu stejně objevil.“

„Ale přinejmenším ona by se zachránila. O jednu oběť míň.“

„Až na to, že by mohl zastřelit někoho jiného, kdo nemá zemřít, místo ní. Například tu barmanku, která by ji zastoupila. Nebo mě. Nebo tebe.“

„To by se mohlo stát.“

„Ano, mohlo, ale jak můžu jednoho zachránit, když to znamená obětovat druhého?“

V rychlém sledu bouchly tři či čtyři koule do uspořádaných kuželek. Ten rámus zněl trochu jako střelba z automatické pistole, a ačkoli jsem věděl, že nejde o žádnou střelbu, stejně jsem sebou škubl.

„Nemám právo rozhodnout, aby někdo jiný zemřel místo ní,“ opakoval jsem.

Prorocké sny – a komplikovaná morální volba, jakou představují – mívám jen málokdy. Jsem za to vděčný.

„Kromě toho,“ řekl jsem, „jaká bude její reakce, když napochoduju k baru a oznámím jí, že ji zastřelí, jestli odsud hned nevypadne?“

„Bude si myslet, že jsi buď vyšinutý, nebo nebezpečný, ale možná že odejde.“

„Neodejde. Zůstane tady. Nebude chtít ohrozit své místo. Nebude chtít vypadat bázlivě, protože by projevila slabost, a v těchto dnech ženy nechtějí být slabé o nic víc než muži. Později třeba někoho požádá, aby ji doprovodil k autu, ale nic víc.“

Stormy hleděla na blondýnku za barem, zatímco já jsem propátrával místnost, jestli tu nejsou nějací bodachové, kteří by mohli přijít jako předvoj před popravčím. Nikdo takový, jen my lidé.

„Je tak hezká, tak plná života,“ povzdechla Stormy a myslela tím barmanku. „Taková osobnost, takový nakažlivý smích.“

„Připadá ti daleko živější, protože víš, že by mohla zemřít mladá.“

„Zdá se mi zlé jen tak se zvednout a odejít a ji nechat tady,“ řekla Stormy, „aniž bychom ji varovali, aniž bychom jí dali šanci.“

„Nejlepší způsob, jak jí dát šanci, jak ji dát všem potenciálním obětem, je zastavit Robertsona, než něco provede.“

„Jaká je pravděpodobnost, že ho zastavíš?“

„Větší, než kdyby nepřišel poránu do Grilu a kdybych ho neviděl s bodachy v závěsu.“

„Ale nemáš jistotu, že ho zastavíš.“

„Nic na tomhle světě není jisté.“

Pátrala v mých očích a myslela na to, co jsem jí řekl, a pak mi připomněla: „Kromě nás.“

„Kromě nás.“ Odsunul jsem židli od stolu. „Pojďme.“

Stormy ještě pořád hleděla na blondýnku, pak si povzdechla: „Je to moc těžké.“

„Já vím.

„A nespravedlivé.“

„Která smrt není?“

Zvedla se ze židle. „Nenecháš ji zemřít, viď, že ne, Oddie?“

„Udělám, co bude v mých silách.“

Šli jsme ven a doufali, že zmizíme, ještě než dorazí slíbená policejní patrola a začne ji zajímat, proč se do toho pletu.

Žádný policista v Pico Mundu nerozumí mému vztahu s náčelníkem Porterem. Cítí, že je na mně něco zvláštního, ale nemají představu, co vím a co vidím. Náčelník mi poskytuje skvělé krytí.

Někteří si myslí, že se zdržuji poblíž Wyatta Portera, protože se chci stát policajtem. Domnívají se, že mě policejní život přitahuje, ale že nejsem dost chytrý nebo nemám odvahu dělat jejich práci.

Většina z nich věří, že pro mě náčelník představuje otce, protože můj skutečný otec je takový beznadějný případ. Tenhle názor je v jádru pravdivý.

Jsou přesvědčeni, že se nade mnou náčelník slitoval, když jsem v šestnácti letech už nedokázal žít ani s matkou, ani s otcem a musel jsem se vydat do světa. Protože Wyatt s Karlou nemohli mít děti, lidé si velmi často myslí, že ke mně náčelník chová otcovskou náklonnost a považuje mě za náhradního syna. Hluboce mě hřeje skutečnost, že tohle asi bude pravda.

Ale protože jsou to policisté, členové policejního oddělení v Pico Mundu, instinktivně cítí, že jim chybí nějaká klíčová znalost, aby plně pochopili náš vztah. Stejně tak, i když se jevím jako nekomplikovaná nebo dokonce prostoduchá osoba, pohlížejí na mě jako na skládačku, jíž chybí více než jeden dílek.

Když jsme se Stormy vyšli v deset hodin, hodinu po soumraku, před Green Moon Lanes, teplota v Pico Mundu byla pořád skoro čtyřicet stupňů Celsia. O půlnoci by se mohl vzduch ochladit pod pětatřicet.

Jestli Bob Robertson zamýšlí nastolit peklo na zemi, je k tomu ideální počasí.

Šli jsme k Terriinu mustangu a pořád přemýšleli o barmance s cejchem smrti. „Někdy nechápu, jak dokážeš s těmihle věcmi žít,“ promluvila nakonec Stormy.

„Záleží na postoji.“

„Na postoji? Tomu nerozumím.“

„Na postoji, jaký k tomu zaujmeš. Některé dny jsou lepší než jiné.“

Jistě by po mně chtěla další vysvětlení, ale dorazil hlídkový vůz a chytil nás mezi světlomety, než jsme stačili dojít k mustangu. Byl jsem si jistý, že mě poznají, proto jsem čekal ruku v ruce se Stormy, až policejní auto zastaví vedle nás.

Policista ve službě Simon Varner byl u sboru jen tři nebo čtyři měsíce, což bylo víc než Bern Eckles, který si mě podezíravě měřil na náčelníkově rožnění, ale ne dost dlouho, aby se obrousilo ostří zvědavosti, pokud jde o mou osobu.

Policista Varner měl příjemnou tvářičku, jako mívají konferenciéři dětských televizních pořadů, a přivíral oči jako nedávno zesnulý herec Robert Mitchum. Naklonil se k otevřenému oknu, urostlou paží se opíral o dveře, a připomínal spícího medvěda z některého Disneyho kresleného filmu.

„Odde, rád tě vidím. Slečno Llewellynová. Nevíte, co bych tu měl hledat?“

Byl jsem si jistý, že se o mně náčelník nezmínil, když posílal policistu Varnera do bowlingového centra. Pokud jsem byl někdy zapletený do případu, dával si záležet, aby o mně ostatní nevěděli, a nikdy nedělal narážky na informace, které získal z nadpřirozených zdrojů, a to nejen aby ochránil moje tajemství, ale taky aby zajistil, že žádný obhájce nedostane z basy vraha proto, že celý případ jeho klienta stál na slově nějakého excentrického, nespolehlivého, samozvaného média.

Na druhou stranu, protože jsem vtrhl na rožnění, což vyústilo v úsilí náčelníka a Berna Ecklese dát rychle dohromady Robertsonův profil, Eckles věděl, že mám s touto situací něco společného. Jestli to věděl Eckles, mohlo se to propíchnout a už se o tom šuškalo na policejní stanici.

Ale pořád bylo lepší hrát hlupáka. „Co byste tu měl hledat? Pane, nechápu, o čem mluvíte.“

„Když tě tu tak vidím, napadlo mě, žes něco řekl náčelníkovi a on mě sem kvůli tomu poslal.“

„Jen jsme se dívali na pár přátel, jak hrají kuželky,“ ujišťoval jsem ho. „Já sám to moc neumím.“

„Jedna dráha mu patří,“ vložila se do toho Stormy.

Ze sedadla za sebou vytáhl Varner výjezd z tiskárny s fotografií Boba Robertsona na řidičském průkazu. „Tohohle chlapíka znáš, nemám pravdu?“

„Dneska jsem ho viděl dvakrát. Ale vlastně ho neznám,“ upřesnil jsem.

„Neřekl jsi náčelníkovi, že by se tu mohl objevit?“

„Já? Jak bych mohl vědět, kde se objeví?“

„Náčelník tvrdí, že jestli sem přijde a já neuvidím obě jeho ruce, nemám si myslet, že si sahá do kapsy pro mentolky.“

„Náčelníkovo rozhodnutí nemůžu kritizovat.“

Z ulice vjel na parkoviště Lincoln Navigátor a zastavil za Varnerovým hlídkovým vozem. Vystrčil celou paži ven z okna a mávl na řidiče, aby ho objel.

Viděl jsem oba muže v navigátoru. Ani jeden nebyl Robertson.

„Jak toho chlápka znáte?“ zeptal se Varner.

„Před polednem přišel k nám do Grilu na oběd.“

Víčka spícího medvěda se malinko pozdvihla. „To je všechno? Tys mu jen připravoval jídlo? Myslel jsem… že se mezi vámi něco stalo?“

„Něco ano, ale nic velkého.“ Shrnul jsem průběh celého dne a vynechal to, co Varner nepotřeboval vědět. „Měl trochu výstřední způsoby. V té době tam byl taky náčelník, viděl, že se chová divně. A když už jsem měl odpoledne volno, chodil jsem sem a tam a staral se o své a tenhle Robertson se najednou rozčilil a choval se ke mně agresivně.“

Varnerovi spadla víčka a místo očí měl jen štěrbiny plné podezření. Instinkt mu napověděl, že zatajuji informace. Nebyl tak natvrdlý, jak vypadal. „Jak agresivně?“

Stormy mě zachránila z nedokonalé lži jednou snadnou: „Ten cvok mě začal obtěžovat a Odd mu řekl, aby se klidil.“

Plesnivec nevypadal jako kanec, co si myslí, že mu všechny ženské leží u nohou.

Nicméně Stormy je tak nádherná, že dokonce i Varner, který nás už tak dost podezíral, uznal, že by i takový výstředník jako Bob Robertson mohl vyprodukovat dostatek hormonů a zkusit u ní štěstí.

Nakonec řekl: „Náčelník si myslí, že tenhle chlápek zpustošil Svatého Bartoloměje. Předpokládám, že o tom víte.“

Stormy ve snaze odvést pozornost toho tvrdošíjného Sherlocka řekla: „Policisto Varnere, já dočista hořím zvědavostí. Nevadí vám, když se zeptám – co znamená to vaše tetování?“

Košile s krátkými rukávy odhalovala jeho předloktí. Na levé paži měl nad hodinkami tři černá písmena.

„Slečno Llewellynová, nerad to říkám, ale jako teenager jsem byl pěkně ujetý. Zapletl jsem se s gangem. Pak jsem změnil život, ještě než bylo pozdě. Děkuji za to Pánu Ježíši. Tohle tetování s gangem souviselo.“

„A co znamenají ta písmena?“ zeptala se.

Zatvářil se rozpačitě. „Je to hodně drsná oplzlost, slečno. Raději bych to neříkal.“

„Mohl byste si to nechat odstranit,“ nadhodila. „Za poslední léta se v těchhle věcech hodně pokročilo.“

„Už jsem o tom přemýšlel,“ přiznal Varner, „ale zase mi to pořád připomíná, jak moc jsem kdysi sešel ze správné cesty a jak snadné bylo udělat první chybný krok.“

„To je tak vzrušující a obdivuhodné,“ pronesla a naklonila se ještě blíž k oknu, jako by si chtěla prohlédnout ten vzor slušnosti. „Spousta lidí raději přepíše svou minulost, než by se jí postavila čelem. Jsem ráda, když vím, že tu máme muže jako vy, kteří na nás dávají pozor.“

Lila ten slovní sirup tak zvolna, že to znělo upřímně.

Zatímco se policista Varner hřál na výsluní jejích lichotek jako vafle v napěněném másle, otočila se ke mně a řekla: „Odde, už musím domů. Brzo ráno jdu do práce.“

Popřál jsem policistovi Varnerovi mnoho štěstí a on už se dál nepokoušel mě vyslýchat. Zdálo se, že na svá podezření úplně zapomněl.

V autě jsem jí řekl: „Nikdy mě nenapadlo, že dokážeš tak skvěle podvádět.“

„Ach, to je dost silné slovo. Jen jsem s ním maličko manipulovala.“

„Až se vezmeme, dám si na to velký pozor,“ varoval jsem ji a nastartoval.

„Co tím chceš říct?“

„Jen tak pro případ, že bys chtěla manipulovat se mnou.“

„Bože dobrý, ty seš ale podivín, s tebou já manipuluju každý den. A taky si tě k sobě přivinu a otočím si tě kolem prstu.“

Nedokázal jsem odhadnout, jestli to myslí vážně. „Opravdu?“

„Jemně, samozřejmě. Jemně a s velkou láskou, Oddie. A tobě se to vždycky líbí.“

„Vážně?“

„Máš spoustu drobných fíglíků, abys mě k tomu přinutil.“ Zařadil jsem rychlost, ale nohu jsem měl pořád na brzdě. „Chceš říct, že tu manipulaci vítám?“

„Někdy si myslím, že ti to jde k duhu.“

„Nedokážu poznat, jestli to myslíš vážně.“

„Já vím. Jsi roztomilý.“

„Roztomilá jsou štěňata. Já žádné štěně nejsem.“

„Ty a štěňata. Jste naprosto roztomilí.“

„Ty to myslíš vážně.“

„Že by?“

Zkoumavě jsem se na ni zadíval. „Ne. Nemyslíš.“

„Nemyslím.“

Povzdechl jsem si. „Dokážu vidět mrtvé, ale tebe prokouknout neumím.“

Když jsme vyjížděli z parkoviště, policista Varner zrovna zaparkoval poblíž hlavního vchodu do Green Moon Lanes.

Místo aby ve vší tichosti propátral to místo a sebral Robertsona ještě dřív, než dojde k násilí, dělal všechno pro to, aby sloužil jen jako odstrašující prostředek. Tuhle interpretaci jeho poslání by náčelník jen stěží schválil.

Když jsme projížděli kolem, policista Varner na nás mávl. Ukázalo se, že jí koblihu.

Babička Sugarsová vždycky brojila proti negativnímu myšlení, protože pověrčivě věřila, že když si lámeme hlavu, zda nás postihne takové či onaké neštěstí, ve skutečnosti přivoláváme ďábla, kterého se bojíme, i samotnou obávanou událost. Nicméně jsem si nemohl pomoci a musel jsem myslet na to, jak snadno by se mohl Bob Robertson přiblížit zezadu k hlídkovému vozu a střelit Simona Varnera do hlavy, zatímco by se ládoval nadýchaným pečivem.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Viola Peabodyová, číšnice, která mně a Terri servírovala před osmi hektickými hodinami oběd, bydlela jen dva bloky od Camp’s Endu, ale protože pořád zahradničila, malovala a fušovala do řemesla tesařům, její domov jako by nezapadal do těchto bezútěšných ulic.

Ačkoli byl ten domek malý a jednoduchý, připomínal pohádkovou chaloupku z romantických malůvek Thomase Kinkadea. Pod vypouklým měsícem žhnuly jeho zdi měkce jako nasvícený alabastr a kočárová lampa odhalovala karmínové okvětní plátky na popínavých rostlinách věnčících pergolu kolem hlavního vchodu.

Violu ani nijak nepřekvapilo, že jsme bez ohlášení přijeli v tuhle hodinu, oba nás přivítala vlídně a s úsměvem a nabídla nám kávu a ledový čaj, což jsme oba odmítli.

Posadili jsme se do malého obýváčku, kde Viola sama rozebrala a zase položila dřevěnou podlahu. Dokonce na ni utkala i koberečky z odstřižků. Ušila závěsy a potahy z potištěného kartounu, takže starý polstrovaný nábytek vypadal jako nový.

Viola se usadila na kraji křesla, štíhlá jako děvčátko. Dřina i životní starosti na ní nezanechaly stopy. Nevypadala ani stará, ani utrápená, přestože byla samoživitelka se dvěma děvčátky, pěti– a šestiletým, která teď spala v zadním pokoji.

Její manžel Rafael ji opustil a na výchovu dětí nepřispíval ani pěťákem. Byl to hlupák takových rozměrů, že by se měl oblékat jako šašek včetně šaškovské čepice a střevíců se zatočenou špičkou.

V domě chyběla klimatizace. Okna byla otevřená a na podlaze stál elektrický větrák, jehož oscilující lopatky vyvolávaly iluzi chladného vzduchu.

Viola se naklonila dopředu s oběma rukama na kolenou a místo úsměvu teď na nás hleděla v pochmurném očekávání, protože důvod naší návštěvy vytušila. „Je to ten můj sen, nemám pravdu?“ zeptala se tiše.

Mluvil jsem taky tiše s ohledem na spící děcka. „Vyprávěj mi ho ještě jednou.“

„Viděla jsem sama sebe, s dírou uprostřed čela, byla jsem mrtvá, obličej jsem měla… rozbitý.“

„Myslíš, že tě někdo zastřelil.“

„Byla jsem mrtvá,“ zopakovala a obě ruce spojila mezi koleny, jako by se modlila. „Pravé oko jsem měla zalité krví a ohavně vypoulené, napůl mi vylezlo z důlku.“

„Úzkostné sny,“ vložila se mezi nás Stormy a myslela to jako útěchu. „Nemají nic společného s budoucností.“

„O tom už jsme mluvili,“ řekla Viola. „Odd… ještě dnes dopoledne si myslel totéž.“ Podívala se na mě. „Musel jsi změnit názor, jinak bys sem nepřišel.“

„Kdes byla v tom svém snu?“

„Žádné konkrétní místo. Víš, jen taková snová představa… bylo to neostré, všechno splývalo.“

„Chodíš někdy hrát kuželky?“

„To stojí peníze. Musím našetřit na dvě koleje. Z mojich děvčat se stane někdo.“

„Bylas někdy uvnitř Green Moon Lanes?“ Zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Napovídalo ti něco ve snu, že by to mohl být bowling?“

„Ne. Jak jsem řekla, nebylo to žádné konkrétní místo. Proč se ptáš na bowling? Tobě se taky něco zdálo?“

„Ano, zdálo.“

„O mrtvých?“ zeptala se Viola.

„Ano.“

„Vyplnily se ti někdy tvý sny?“

„Občas,“ připustil jsem.

„Věděla jsem, že mi budeš rozumět. Proto jsem chtěla, abys mi ten sen vyložil.“

„Pověz mi něco víc o tom tvém snu, Violo.“

Zavřela oči a snažila se rozpomenout. „Odněkud prchám. Tam jsou ty stíny, záblesky světla, ale nic z toho nemá konkrétní podobu.“

Můj šestý smysl je, pokud jde o jeho podstatu a preciznost, jedinečný. Ale věřím, že spousta lidí má v životě méně dramatické a ne tak očividné projevy nadpřirozených schopností: předtuchy, které se občas dostaví ve snu, stejně jako další okamžiky podivné vnímavosti či intuice.

Nedokážou přijít těmhle zkušenostem a zážitkům na kloub, částečně proto, že nepovažují za rozumné přiznat cokoli nadpřirozeného. Taky jsou vyděšení, často jen podvědomě, představou, že by byli schopni otevřít své srdce a mysl pravdě vesmíru daleko celistvějšímu a smysluplnějšímu, než je materiální svět, o němž jsou na základě svého vzdělání přesvědčeni, že je podstatou vše-homíra.

Proto mě nepřekvapilo, že Violina noční můra, která mi ještě v poledne nepřipadala nijak důležitá, nabyla náhle na významu. „Slyšíš ve svých snech hlasy nebo nějaké zvuky?“ zeptal jsem se. „Někteří lidé je neslyší.“

„Já ano. V tomhle snu slyším sama sebe dýchat. A taky ten dav.“

„Dav?“

„Řvoucí dav, něco jako řev na stadionu.“

„Kde by takové místo mohlo v Pico Mundu být?“ zeptal jsem se celý zmatený.

„Nevím. Možná kde se hraje baseballová liga.“

„Tam by se zas tolik lidí nevešlo,“ poznamenala Stormy.

„Nemusí to být nezbytně tisíce hlasů. Stačilo by jen pár stovek,“ řekla Viola. „Prostě jen dav. Burácející.“

„A jak by pak došlo k tomu, že ses viděla zastřelená?“ namítl jsem.

„Neviděla jsem, jak se to stalo. Stíny, záblesky světla, já utíkám, pak zakopnu, spadnu na všechny čtyři…“

Violiny oči sebou za zavřenými víčky cukaly, jako by spala a zažívala ten hrůzný sen poprvé.

„…spadnu na všechny čtyři,“ opakovala, „ruce mám v něčem kluzkém. Je to krev. Stíny se točí a mizí, světla přilétají a já se dívám dolů na svůj vlastní mrtvý obličej.“

Zachvěla se a otevřela oči.

Drobné krůpěje potu jí orosily čelo a horní ret.

Navzdory elektrickému větráku bylo v pokoji horko. Ovšem než začala vzpomínat na ten sen, nepotila se.

„Je tam ještě něco? Nějaké další detaily?“ zeptal jsem se. „I ta nejmenší podrobnost mi může pomoct. Na čem jsi… chci říct, na čem tvoje mrtvola ležela? Na podlaze? Na trávě? Na asfaltu?“

Okamžik přemýšlela, pak zavrtěla hlavou: „To nedokážu říct. Jedinou další věcí byl ten muž, byl mrtvý.“

Narovnal jsem se na pohovce. „Chceš říct… další mrtvola?“

„Hned vedle mě… vedle mé mrtvoly. Jako by upadl na bok, jednu ruku zkroucenou za zády.“

„Byly tam i další oběti?“ zeptala se Stormy.

„Možná že ano, ale já jsem viděla jen jeho.“

„Poznalas ho?“

„Nedívala jsem se mu do obličeje. Měl ho ode mě odvrácený.“

„Violo, kdyby ses ještě pokusila vzpomenout…,“ naléhal jsem na ni.

„V žádném případě mě nezajímal. Byla jsem příliš vyděšená, než abych si lámala hlavu s jeho totožností. Hleděla jsem na svůj vlastní vyhaslý obličej a pokoušela se vykřiknout, ale nešlo to, pak jsem vynaložila ještě větší úsilí a najednou jsem seděla na posteli, mačkala ze sebe ten výkřik, ale víš, bylo to jen takové sípání.“

Vzpomínky Violu rozrušily. Začala se zvedat z křesla. Možná se jí podlomily nohy, a tak si zase sedla.

Jako by mi četla myšlenky, Stormy se zeptala. „Co měl na sobě?“

„Co – ten chlap v tom snu? Jednu nohu měl ohnutou dozadu, botu napůl sundanou. Mokasín.“

Čekali jsme, zatímco Viola listovala pamětí. Sny, které jsou bohaté jako smetana, dokud se nám zdají, se po probuzení změní v odstře děné mléko, a když v našich vzpomínkách zeslábnou, zanechávají jen nepatrné zbytky jako syrovátka přefiltrovaná přes fáčovinu.

„Kalhoty měl potřísněné krví,“ ozvala se Viola. „Myslím, že byly khaki. Světle hnědé kalhoty v každém případě.“

Vánek od pomalého větráku pohnul listy palmy v květináči v rohu místnosti. To tiché zašustění přivedlo mé myšlenky k cupitajícím švábům a krysám a k samým nedobrým věcem.

Viola probírala zbytky snu, které uvízly ve fáčovině jejích vzpomínek, a řekla: „Tričko s límečkem…“

Vyskočil jsem z pohovky. Potřeboval jsem pohyb. Ta místnost mi připadala na nějaké pochodování malá, ale zůstal jsem na nohou.

„Zelené,“ doplnila Viola. „Zelené tričko s límečkem.“

Vzpomněl jsem si na chlapíka za pultem v Green Moon Lanes, který půjčoval boty, na blondýnku, jež točila za pultem pivo – oba v nové pracovní uniformě.

Violin hlas zazněl ještě tišeji: „Pověz mi pravdu, Odde. Podívej se mi do obličeje. Vidíš v něm smrt?“

„Ano,“ přiznal jsem.

Kapitola dvacátá pátá

Ačkoli neumím číst ve tvářích, abych odhalil něčí budoucnost či vnitřní tajemství, nedokázal jsem se dívat do obličeje Violy Peabodyové ani o vteřinu déle, protože tuhle představu jsem ve skutečnosti nepřečetl, ale přesto jsem v duchu spatřil osiřelé holčičky u matčina hrobu.

Šel jsem k jednomu z otevřených oken. Za ním se rozprostíral postranní dvorek zarostlý pepřovníky. Z horké temnoty přicházela sladká vůně jasmínů, které zasadila a o něž vlastníma rukama pečovala Viola.

Normálně se noci nebojím. Nicméně téhle konkrétní jsem se bál, protože změna čtrnáctého na patnáctého srpna se blížila jako expres, jako by boží prst jediným stiskem tlačítka drasticky zrychlil otáčení zeměkoule.

Obrátil jsem se k Viole, ještě pořád seděla na kraji křesla. Očima, které bývaly veliké, nyní mžourala jako sova a její hnědý obličej dostal šedivý odstín. „Nemáš zrovna zítra volno?“ zeptal jsem se.

Přikývla.

Protože měla sestru, která může hlídat její dcerky, Viola pracovala v Grilu šest dnů v týdnu.

„Máš něco v plánu? Co budete zítra dělat?“ vložila se do debaty Stormy.

„Myslela jsem si, že bych dopoledne věnovala domácnosti. Pořád je tu spousta práce. A odpoledne… to patří děvčatům.“

„Myslíš Nicolině a Levanně?“ zeptal jsem se a vyslovil nahlas jména jejích dcer.

„Levanna má v sobotu narozeniny. Bude jí sedm. Jenže v Grilu je v sobotu rušno, a taky slušný spropitný. O tuhle práci nesmím přijít. Takže budeme oslavovat o něco dřív.“

„Jak oslavovat?“

„Dávají nějaký nový film, mezi dětmi velký hit, ten s těmi psy. Chceme jít na představení ve čtyři.“

Než se ozvala Stormy, už jsem věděl, o čem chce mluvit. „V chládku kina by mohlo být daleko víc lidí než na baseballu.“

„A co máte v plánu po kině?“ zeptal jsem se ještě Violy.

„Terri říkala, abych je vzala do Grilu, že je pozve na večeři.“

V Grilu by mohlo být rušno, když jsou všechny stoly obsazené, ale já si nemyslel, že by se nadšená konverzace stálých zákazníků mohla zaměnit za řev davu. Ve snech může být samozřejmě všechno zkreslené, včetně zvuků.

S otevřeným oknem za zády jsem si náhle uvědomil svou obrovskou zranitelnost, vzadu na krku mi naskočila husí kůže.

Znovu jsem pohlédl na postranní dvorek. Všechno vypadalo přesně jako před chvílí.

Pružné větve pepřovníků visely v nehybném nočním vzduchu provoněném jasmínem. Stíny a keře spřádaly temnotu různých odstínů, ale pokud jsem dokázal odhadnout, nikde neschovávaly Boba Robertsona či kohokoli jiného.

Nicméně jsem od okna poodešel ke straně a pak jsem se ještě jednou obrátil na Violu. „Myslím, že bys měla své plány na zítra změnit.“

Tím, že bych Violu zachránil před jejím osudem, možná bych někoho odsoudil k děsivé smrti místo ní, jako by se to stalo v případě, kdybych varoval tu blonďatou barmanku u kuželkářské dráhy. Jediným rozdílem bylo, že tu blondýnu neznám… a Viola je má přítelkyně.

Někdy člověk řeší složité a nesnadné morální volby spíš citem než rozumem a právem. Snad si takovými rozhodnutími dláždíme cestu do pekel, a jestli ano, pak je moje cesta skvěle upravená a uvítací výbor mě už zná jménem.

Na svou obranu mohu pouze říct, že i tak jsem cítil, že záchrana Violy představuje zároveň záchranu jejích dvou dcer. Jsou to tři životy, ne jeden.

‚Je nějaká naděje…“ Viola se třesoucími prsty dotkla obličeje, opisovala lícní kosti, bradu a obočí, jako by propátrávala ne svou lebku, ale tvář smrti, která pomalu nahrazuje její vlastní, „…nějaká naděje, že se mi to vyhne?“

„Osud nepředstavuje jediný přímý směr,“ řekl jsem v roli věštce, kterým jsem ještě před několika hodinami odmítal být. „Existují rozcestí, spousta různých pěšinek k rozličným cílům. Můžeme se svobodně rozhodnout pro svou vlastní cestu.“

„Udělej, co ti říká Oddie,“ radila jí Stormy, „a budeš v pořádku.“

„To není tak snadné,“ řekl jsem rychle. „Můžete změnit trasu, ale někdy se stočí zpět a vás na jejím konci čeká stejný neodbytný osud.“

Viola si mě měřila s příliš velkým respektem, snad dokonce s bázní. „Prostě jsem si byla jistá, že tyhle věci znáš, Odde, všechny ty záležitosti na druhé straně.“

Její obdiv mi nedělal dobře, a tak jsem znovu došel k otevřenému oknu. Terriin mustang stál pod pouliční lampou před domem. Všude ticho. Nic, kvůli čemu by se měl člověk plašit. Nic, a přece všechno.

Podnikli jsme určité kroky, aby nás nikdo cestou z bowlingu nesledoval. Nicméně jsem si stejně nepřestal dělat starosti, protože to, že se Robertson objevil u Malého Ozzieho, a pak znovu na hřbitově, mě překvapilo a já jsem se nemohl nechat nachytat potřetí.

„Violo,“ otočil jsem se znovu k přítelkyni, „změna tvých plánů na zítra nestačí. Taky potřebuješ zachovat ostražitost, všímat si všeho, co by ti připadalo… nesprávné.“

„Už tak jsem nervózní jako čokl.“

„To není dobré. Nervózní není totéž co ostražitý.“

Přikývla. „Máš pravdu.“

„Musíš zachovat klid.“

„Pokusím se. Udělám, co budu moci.“

„Klid a oči na stopkách, musíš reagovat rychle, pokud by došlo k nějakému ohrožení, ale klid potřebuješ, abys je dokázala rozpoznat.“

Seděla napjatá na kraji křesla, jako by byla schopná vymrštit se jako čertík na pérku.

„Ráno,“ začala Stormy, „ti přineseme fotografii toho chlapa, na kterýho by sis měla dát pozor.“ Pohlédla na mě. „Můžeš jí sehnat dobrou fotku, Oddie?“

Přikývl jsem. Náčelník mi dodá počítačový výjezd Robertsonova portrétu, který mu zapůjčil registr obyvatel.

„Jakého chlapa?“ zajímala se Viola.

Popsal jsem jí Plesnivce, jak nejživěji jsem dokázal. Z Grilu odcházel, ještě než Viola dorazila do práce. „Když ho uvidíš, jdi od něj co nejdál. Podle něj poznáš, že přichází to nejhorší. Ale nemyslím, že k něčemu dojde ještě dnes v noci. Ne tady. Podle všech náznaků se zamýšlí prezentovat na veřejném místě, kde je spousta lidí…“

„A zítra nechoďte do toho kina,“ připomněla Stormy.

„Nepůjdeme,“ ujistila ji Viola.

„A taky žádná večeře.“

Ačkoli jsem nechápal, co bych asi tak získal tím, že bych se mrknul na Nicolinu a Levannu, náhle jsem věděl, že bych nemohl odejít, aniž bych je překontroloval. „Violo, můžu se podívat na holky?“

„Teď? Vždyť spí.“

„Nevzbudím je. Aleje to… důležité.“

Vstala z křesla a vedla nás do pokoje, který spolu sdílely sestry: dvě lampičky, dva noční stolky, dvě postele a dvě andělské holčičky spící jen ve spodním prádle, pod tenkým prostěradlem, ale bez přikrývek.

Jedna lampa tlumeně svítila, daly se nastavit tři polohy. Stínítko v meruňkové barvě vrhalo měkké, laskavé světlo.

Obě okna byla otevřená do noci. Bílý průsvitný mol tloukl neustále křídly jako nehmotný duch do jedné okenní tabulky, se zoufalstvím ztracené duše třepotající se u brány nebeské.

Na vnitřní straně okna s bezpečnostním držadlem, které nemohlo být otevřeno zvenčí, byly ocelové mříže, zabraňující mužům jako Harlo Landerson vklouznout k dívkám.

Okenní tabulka a mříže dokázaly zhatit plány můr a maniaků, ale nedokázaly odradit bodachy. V pokoji jich bylo pět.

Kapitola dvacátá šestá

U každé postele stály dvě zlověstné siluety, návštěvníci z jednoho či druhého pekla, cestující z černé komory.

Nakláněly se nad Nicolinou a Levannou a zdálo se, že si je prohlížejí s dychtivým zájmem. Jejich paže, jestli to vůbec paže byly, se vznášely několik centimetrů nad pokrývkami a pomalu kopírovaly zahalené kontury dětských tělíček.

Nevěděl jsem jistě, co to dělají, ale představoval jsem si, že je přitahuje samotná životní energie těch dvou holčiček – a že se v ní určitým způsobem vyhřívají.

Zdálo se, že si ta stvoření neuvědomují, že jsme vešli do pokoje. Byla okouzlena, ne-li přímo hypnotizována, určitým zářením, které z dívek vycházelo, zářením pro mě neviditelným, ale pro ně bezesporu oslnivým.

Pátá bestie lezla po podlaze ložnice, její pohyby byly stejně plynulé a klikaté jako pohyby plazů. Pod Levanninou postelí se to smeklo a jako by svinulo, ale za chvilku už to bylo zase venku a kroutilo se to jako mlok, pak to zajelo pod Nicolininu postel a mlátilo to sebou tiše dopředu a dozadu jako zpomalený had.

Zachvěl jsem se, nedokázal jsem to potlačit, protože jsem vycítil, že ten pátý vetřelec očuchává nějakou výjimečnou stopu, nadpozemsky krásný pozůstatek čehosi, co tam zanechaly nohy té dívenky. A domníval jsem se – nebo jsem v to věřil –, že jsem spatřil tohohle svíjejícího se bodacha opakovaně olizovat koberec tenkým studeným jazykem.

Ještě jsem nepřekročil práh dveří, když se za mnou ozvala Viola: ‚Je to v pořádku. Dokážou spát hodně tvrdě, obě dvě.“

„Jsou nádherné,“ zašeptala Stormy.

Viola se pýchou celá rozzářila. „Jsou to tak hodná děvčata.“ V mém obličeji nejspíš spatřila slabý odraz hrůzy a odporu, které se mě zmocnily, a zeptala se: „Co se děje?“

Stormy na mě pohlédla, když jsem na tváři vykouzlil nepřesvědčivý úsměv, a okamžitě pojala podezření. Zašilhala do nejasných koutů pokoje – nalevo, napravo, ke stropu – a doufala, že zahlédne alespoň prchavý záblesk čehokoli nadpřirozeného, co se zjevilo mně.

Možná že jsou ti čtyři nahrbení bodachové nějací kněží ďábelské víry, Aztékové u oltáře s lidskou obětí. Jejich ruce se nepřestávaly vlnit v rituální pantomimě nad spícími děvčaty.

Když jsem Viole okamžitě neodpověděl, napadlo ji, že jsem u dívek zahlédl něco špatného, a popošla o krok k postelím.

Jemně jsem jí sevřel paži a přitáhl ji zpátky. „Promiň, Violo. Nic se neděje. Jen jsem se chtěl ujistit, že jsou děvčata v bezpečí. A s těmi mřížemi na oknech jsou.“

„Vědí, jak se uvolňuje ta bezpečnostní pojistka,“ řekla.

Jedna z entit u Nicolininy pelesti procitla ze své strnulosti a zaznamenala naši přítomnost. Záhadné pohyby rukou se zpomalily, ale zcela neustaly. Zvedla hlavu podobnou vlčí a zírala naším směrem se znepokojivou, nevidomou silou.

Jen neochotně jsem nechával děvčata s těmi pěti fantomy, jenže jsem nevěděl, jak je zahnat.

Podle všech mých znalostí dokážou bodachové vnímat tenhle svět některými z pěti smyslů, pokud ne všemi, ale nezdá se, že mohou cokoli ovlivnit. Nikdy jsem je neslyšel vydat jediný zvuk, nikdy jsem je neviděl pohnout předmětem nebo zvířit tělem byť jen částečku prachu poletujícího vzduchem.

Mají méně hmoty než duch z ektoplazmy vznášející se nad stolkem při seanci. Jsou to snová stvoření na špatné straně spánku.

Těm děvčatům nikdo neublíží. Ne tady. Ne teď.

Alespoň jsem v to doufal.

Podezíral jsem tyhle duchovní turisty, že přišli do Pico Munda, aby sehnali místa do první řady na slavnosti krve, a teď se jen tak veselí vpředvečer hlavního pořadu. Snad je baví pozorovat oběti, než budou vypáleny první kulky, třeba je vzrušuje pohled na nevinné lidi, ženoucí se ve své nevědomosti k neodvratné smrti.

Předstíral jsem, že žádné děsivé vetřelce nevidím, a položil jsem si prst na rty, jako bych Viole a Stormy naznačoval, že si musíme dát pozor a nevzbudit děvčata. Pak jsem vyvedl obě ženy z místnosti. Dveře jsem zavřel asi ze dvou třetin, přesně tak, jak to bylo při našem příchodu, a nechal jsem bodachy plazit se po zemi, čenichat a tlouci sebou v podivných gestech, jejichž smysl jsem nechápal. Dělal jsem si starosti, jestli nás jeden nebo dva nebudou sledovat do obýváku, ale došli jsme k hlavnímu vchodu bez nadpřirozené eskorty.

Řekl jsem Viole skoro stejně tichým hlasem jako u děvčat v pokoji: „Jednu věc bych ti chtěl osvětlit. Když říkám, že zítra nemáš chodit do kina, myslím tím, že tam nemají chodit ani děvčata. Neposílej je ven s žádnými příbuznými. Ani do kina, ani kamkoli jinam.“

Violino hedvábné čelo se změnilo v hnědý manšestr. „Ale moje sladké holčičky… ty nikdo v mém snu nezastřelil.“

„Žádný prorocký sen nikdy neodhalí všechny detaily. Jen úlomky pravdy.“

Místo abych jen posílil její strach, vyvolal jsem vlnu hněvu. Rysy jí ztvrdly. To je dobře. Potřebuje se bát i mít zlost, aby v nadcházející den zůstala všímavá a dospívala k moudrým rozhodnutím.

Pro jistotu jsem ještě dodal: „Dokonce i kdybys ve snu viděla, že děvčata někdo zastřelil… Bože chraň… mohlas to ze vzpomínek vytěsnit, když ses probudila.“

Stormy položila Viole ruku na rameno. „Prostě bys o takové představy nestála.“

Celá napjatá odhodláním Viola řekla: „Zůstaneme doma, uděláme si takovou malou oslavu jen tak pro sebe.“

„Ani to mi nepřipadá chytré,“ přiznal jsem.

„Proč ne? Nevím, kde se ten sen odehrával, ale určitě to nebylo u nás doma.“

„Nezapomeň… že ti různé cesty mohou přichystat stejně neodvratný osud.“

Nechtěl jsem jí vykládat o bodachách v pokoji jejích dcer, protože pak bych musel odhalit všechna svá tajemství. Jenom Terri, náčelník, paní Porterova a Malý Ozzie znají větší část pravdy, pouze Stormy ji zná celou.

Kdybych do svého nejužšího kroužku přijal příliš mnoho lidí, moje tajemství by mohlo vyjít najevo. Stal bych se mediální senzací, pro mnoho lidí monstrem či hříčkou přírody, pro jiné guru. Ty tam by byly hodiny klidu a prostý život, všechno by se příliš zkomplikovalo a já bych nedokázal dál žít.

„V tom tvém snu to nebyl tenhle dům, kde tě zastřelili. Ale jestli ti osud určil, že máš umřít v kině, a ty tam nepůjdeš… tak se možná osud dostaví osobně. Je to nepravděpodobné. Ale ne nemožné.“

„A podle tvého snu přijde ten den už zítra?“

„Přesně tak. Takže bych se cítil líp, kdyby ses držela dva kroky za budoucností, která naplnila tvou noční můru.“

Pohlédl jsem k zadní části domu. Ještě pořád za námi nešli žádní bodachové. Myslím, že tenhle svět ovlivnit nedokážou.

Přesto jsem nechtěl ohrozit životy děvčat. Znovu jsem ztišil hlas. „Krok jedna – nechoď zítra do kina ani do Grilu. Krok dvě – nezdržuj se ani tady.“

Stormy se zeptala: „Jak daleko bydlí tvá sestra?“

„Jen dva bloky odsud. Na Maricopa Lane.“

„Stavím se tu ráno, mezi devátou a desátou, s tou fotografií, jak jsem slíbil. K tvojí sestře tě i s děvčaty odvezu,“ pronesl jsem rozhodně.

„To nemusíš, Odde. Vypravíme se samy.“

„Ne. Chci vás tam odvézt. Je to nezbytné.“

Potřeboval jsem se ujistit, že Violu s děvčaty nesledují žádní bodachové.

Teď už jsem jen šeptal: „Neříkej Levanně ani Nicolině, co se děje. A neupozorňuj ani sestru, že přijdete. Někdo by mohl poslouchat.“

Viola se rozhlédla po pokoji celá znepokojená a možná i překvapená. „Kdo by mě slyšel?“

Z donucení jsem se tvářil záhadně. „Určité… síly.“ Jesdiže bodachové zaslechli, že se Viola chystá utéct s děcky ke své sestře, možná že neudělala dva bezpečné kroky, aby odvrátila osud, o němž se jí zdálo, ale jen jeden. „Opravdu věříš, že vím všechno o věcech na druhém břehu?“

Přikývla. „Ano, věřím.“

Její oči se rozšířily údivem, až mě to děsilo, protože mi připomínaly upřené oči mrtvých.

„Pak mi v tomhle důvěřuj, Violo. Trochu se prospi, jestli můžeš. Stavím se ráno. Zítra večer se tohle všechno změní jen ve zlý sen, nic prorockého na něm nebude.“

Necítil jsem takovou sebejistotu, jak to vyznělo, ale usmál jsem se a políbil ji na tvář.

Žádný větrák venku neosciloval, noc byla žhavější než horko uvnitř malého domku.

Měsíc pomalu vystoupal k nejvyšším hvězdám, odhodil žlutý závoj a odhalil stříbrnou tvář. Tvář tak nelítostnou jako píchačky v továrně, a stejně neúprosnou.

Kapitola dvacátá sedmá

Zaparkoval jsem mustanga vedle Grilu Pico Mundo. Do půlnoci zbývalo jen něco přes hodinu a já měl plnou hlavu nového dne, který může do palebné čáry přistrčit děti.

Když jsem zhasl světla a vypnul motor, zeptala se Stormy: „Odejdeš někdy z tohohle města?“

„No, doufám, že nepatřím k těm, co se tu pořád potulují i po smrti, jako chudák Tom Jedd ve Světě pneumatik.“

„Myslela jsem, jestli odejdeš někdy během života.“

„Jen z té představy mám v hlavě včelín.“

„Proč?“

„Venku je to moc velké.“

„Ne všechno je velké. Spousta měst je menších a tišších než Pico Mundo.“

„Chci tím říct… že všechno mimo tohle město by pro mě bylo nové. Mám rád to, co znám. Když uvážím, s čím vším se musím vyrovnávat… nemohl bych při tom zvládnout ještě něco dalšího. Nové názvy ulic, novou architekturu, nové pachy, nové lidi…“

„Vždycky jsem si myslela, že by bylo skvělé žít někde v horách.“

„Nové podnebí.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Nepotřebuju nové podnebí.“

„Kromě toho jsem nemyslela odejít z města nastálo,“ dodala. „Myslela jsem vypadnout tak na den na dva. Mohli bychom si zajet do Vegas.“

„To je tvá představa menšího a klidnějšího města? Vsadím se, že jsou tam tisíce mrtvých, kteří se nedokážou odsunout na druhý břeh.“

„Proč?“

„Lidé, kteří tam o všechno přišli u hracích stolů s kostkami nebo s ruletou a pak zamířili do svého pokoje a vystřelili si mozek z hlavy.“ Zachvěl jsem se. „Sebevrazi se po smrti vždycky potulují kolem, bojí se přesunout.“

„Máš o Las Vegas přehnané představy, ty můj podivíne. Průměrná pokojská neobjeví každé ráno tucet sebevrahů.“

„Banda chlapíků, které zamordovala mafie a jejichž mrtvoly dostaly betonové boty v základech nových hotelů. Vsaď se, že mají spoustu nevyřízených účtů a pořádný díl posmrtného vzteku. Kromě toho já nejsem žádný hazardní hráč.“

„To mi nepřipadáš jako vnuk Pearl Sugarsové.“

„Snažila se ze všech sil udělat ze mě hráče v kostky, ale bohužel jsem ji zklamal.“

„Copak tě neučila poker?“

‚Jo. Hrávali jsme o drobné.“

„Dokonce i o drobné je to hazard.“

„Ne když jsem hrál s babičkou Sugarsovou.“

„Nechala tě vyhrát? To je rozkošné.“

„Chtěla, abych si s ní projel celý okruh od jihu na západ. Babička říkávala: ‚Odde, já zestárnu na cestách, ne v houpacím křesle v nějakém zatraceném penzionu pro seniory s partou zaprděných starých dam, a taky hodlám zemřít uprostřed hry s obličejem zabořeným do karet, ne nudou při tanečku s nějakým bezzubým důchodcem, který se bude snažit válet čaču s chodítkem.‘“

„Na cestách by bylo příliš nových věcí,“ podotkla Stormy.

„Každý den něco nového a pořád dokola.“ Povzdechl jsem. „Ale určitě bychom se královsky bavili. Chtěla mě s sebou, abych s ní sdílel smích… a kdyby zemřela uprostřed zvlášť drsné hry, chtěla si být jistá, že se spoluhráči nepodělí o její peníze a její mrtvolu nepohodí někde v poušti jako svačinku kojotům.“

„Já docela chápu, proč se ti tenkrát nechtělo cestovat, ale proč vůbec nehraješ?“

„Protože i když se mi babička Sugarsová nesnažila dát náskok, skoro vždycky jsem vyhrál.“

„Chceš říct, kvůli svému… daru?“

„Jo“

„Viděl jsi, jaká karta ti přichází?“

„Ne. Nic tak dramatického. Jen jsem prostě cítil, kdy mám ruku silnější než ostatní hráči a kdy ne. Ukázalo se, že ten pocit byl správný v devíti případech z deseti.“

„To je v kartách obrovská výhoda.“

„Je to stejné, i když hraješ black jack.“

„Takže to není skutečný hazard.“

„Ne. Je to jen… sklizeň hotovosti.“

Stormy náhle pochopila, proč jsem se vzdal karet. „Bylo by to vlastně totéž co krádež.“

„Já peníze zase tolik nepotřebuju,“ řekl jsem. „A nikdy potřebovat nebudu, dokud budou lidi jíst to, co usmažím na plotýnce.“

„Nebo dokud budou mít nohy.“

„Jo. Za předpokladu, že se vrhnu na maloobchod s obuví.“

„Řekla jsem Vegas, ne proto, že bych se chtěla dát na hazard,“

vysvětlovala.

„Je to pořádný kus cesty jen kvůli švédskému stolu.“

„Mluvila jsem o Vegas, protože tam můžeš dojet za tři hodiny a obřadní síně jsou otevřené čtyřiadvacet hodin denně. Nevyžadují žádné krevní testy. Do soumraku můžeme být svoji.“

Moje srdce provedlo zvláštní přemet, jaký dokáže vyvolat jenom Stormy. „Páni. To skoro stačí, abych sebral odvahu a jel.“

„Jen skoro?“

„Krevní testy si můžeme opatřit zítra ráno, ve čtvrtek vyzvednout povolení k sňatku a v sobotu vstoupit do manželství. A můžou tam být všichni naši přátelé. Chci, aby tam byli naši přátelé, ty ne?“

„Ano. Ale daleko víc se chci vdát.“

Políbil jsem ji a řekl: „Po všem tom váhání, proč najednou tak ukrutný spěch?“

Protože jsme už nějakou dobu seděli ve špatně osvětlené uličce, naše oči přivykly tmě. Jinak bych zcela neodhadl hloubku znepokojení v jejím obličeji, v jejích očích. Ve skutečnosti vypadala, že ji nesvírá jen pouhá úzkost, ale tichá hrůza.

„Hele, všechno bude v pořádku,“ ujišťoval jsem ji.

Hlas se jí netřásl. Je příliš tvrdá, než aby plakala. Ale v jejích tichých slovech jsem zaslechl znepokojení. „Od chvíle, kdy jsme seděli tam u jezírka s kapry a po promenádě přišel ten muž…“

Hlas se jí vytratil. „Plesnivec?“ ujistil jsem se.

„Jo. Ten hnusnej zkurvysyn. Od chvíle, co jsem ho odpoledne viděla… Hrozně se o tebe bojím. Chci říct, odjakživa se o tebe bojím, Oddie, ale většinou s tím nic nedělám, protože poslední věc, kterou bys potřeboval k tomu všemu, co nosíš v hlavě, je sentimentální dáma, která tě pořád nabádá, abys byl opatrný.“

„Sentimentální dáma?“

„Promiň. Musela jsem se nějak přenést do třicátých let. Ale je to pravda, poslední věc, kterou potřebuješ, je hysterická stíhačka.“

„Ta sentimentální dáma se mi líbila daleko víc. Poslyš, myslím, že ten chlap je hlavně hodně nemocný, je to deset megatun trhaviny s rychle tikajícím časovým spínačem, ale náčelník a já jsme mu v patách a hodláme ho dohonit ještě dřív, než bouchne.“

„Nebuď si tak jistý. Prosím, Oddie, nebuď si tak jistý. Když si budeš, pokud jde o tohohle chlapa, jistý, zabije tě.“

„Nemám v úmyslu se nechat zabít.“

„Jsem kvůli tobě k smrti vyděšená.“

„Do zítřejšího večera,“ řekl jsem, „bude mít Bob Robertson alias Plesnivec na sobě oranžovou vězeňskou uniformu, a přestože možná některým lidem ublíží nebo se nám ho podaří zarazit těsně předtím, než zmáčkne spoušť, hodlám s tebou povečeřet a plánovat naši svatbu, pořád s oběma nohama i rukama…“

„Oddie, přestaň, víc už neříkej…“

„…pořád budu mít tu stejnou pitomou palici, na kterou se teď díváš…“

„Přestaň, prosím!“

„…a nebudu ani slepý, protože já tě opravdu potřebuju vidět, a nebudu hluchý, protože jak bychom mohli plánovat svatbu, kdybych tě neslyšel, a nebudu…“

Uhodila mě do prsou. „Nepokoušej osud, zatraceně!“

Vsedě se nemohla pořádně rozmáchnout, aby ta rána stála za to, takže mi sotva mohla vyrazit dech.

Malinko jsem hekl. „Pokoušení osudu mi hlavu nedělá. Nejsem v tomhle ohledu pověrčivý.“

„Možná že já ano.“

„Dobře, nechrne toho.“

Políbil jsem ji. Polibek mi vrátila. V té chvíli byl svět zase naprosto v pořádku.

Objal jsem ji a řekl: „Ty hlupáčku, ty moje sentimentální dámo. Bob Robertson může být tak velký cvok, že by dokázal řídit Batesův motel, ale pořád je to trouba. Nemá nic, co by se dalo napadnout, až na těch šestnáct koleček šílenství, která se mu točí v hlavě. Vrátím se k tobě bez děr, bez škrábanců, se všemi zuby. A nikdo mi nestrhne jedinou identifikační známku, k níž mám federální oprávnění.“

„Ty jsi takový můj medvídek Pú,“ řekla, což občas dělávala.

Nějak se mi podařilo ji uklidnit a částečně zahnat i její obavy, cítil jsem se jako chlap, jako jeden z těch odvážných a tvrdých šerifů ve starých kovbojkách, kteří s úsměvem uklidňují dámy a vítězí nad celými pluky pistolníků v ulicích Dodge City, aniž by si zašpinili svůj bílý klobouk.

Byl jsem největší hlupák ze všech. Když se ohlédnu za tou srpnovou nocí, změněný všemi těmi ranami a utrpením, ten nezraněný Podivný Thomas mi připadá jako úplně jiný člověk, než jsem teď já, sebejistější a pořád plný naděje, ale zdaleka ne tak chytrý, a já po něm truchlím.

Říkají mi, aby tón mého vyprávění nebyl příliš pochmurný. Jistá dvousetkilová múza zaparkuje svůj osmdesátikilový zadek místo ediční poznámky, a ještě pořád tu existuje hrozba kočky s plným měchýřem.

Kapitola dvacátá osmá

Když jsme vystoupili z mustangu, povědomá ulička mizela na sever a na jih v hlubším šeru, než jsem si pamatoval z jiných nocí, maličko osvětlená měsícem a zalitá stíny, které vrhal.

Nad zadním vchodem do kuchyně restaurace svítila bezpečnostní lampa. Místo aby zaháněla tmu, spíš ji přitahovala.

Nezakryté schodiště vedlo na odpočívadlo v prvním patře ke dveřím bytu Terri Stambaughové. Za závěsy se svítilo.

Nahoře na schodech ukázala Stormy na severní oblohu a řekla: „Cassiopeia.“

Hvězdu vedle hvězdy jsem určil jednotlivé body toho souhvězdí.

V řecké mytologii byla Cassiopeia matkou Andromedy. Andromedu zachránil před mořským netvorem Perseus, který zavraždil Medúzu.

Stejně jako proslulá Andromeda si i Stormy Llewellynová, dcera jiné Cassiopey, zasluhuje pojmenovat po sobě souhvězdí. Jenže já jsem žádnou Gorgonu nezabil, a taky nejsem žádný Perseus.

Terri otevřela dveře, když jsem zaklepal, vzala si klíče od auta a trvala na tom, abychom si dali kávu nebo skleničku na dobrou noc.

Na kuchyňských zdech příjemně tančilo světlo dvou svíček, jak si s plameny pohrávaly poryvy chladného vzduchu. Terri předtím seděla u stolu. Na bíločerveném kostkovaném ubrusu z voskovaného plátna stála sklenka broskvové brandy.

Jako obvykle dokresloval atmosféru Elvis hudbou jejího života: tentokrát to byla „Wear My Ring Around Your Neck“.

Věděli jsme, že bude chtít, abychom na chvilku zašli. Taky proto Stormy nezůstala pod schody.

Terri někdy trpí nespavostí. Dokonce i když se na ni spánek snese bez problémů, noci bývají dlouhé.

Jakmile v devět hodin visí na dveřích Grilu nápis ZAVŘENO, a poté co odejdou mezi devátou a desátou poslední hosté, ať už Terri pije kávu bez kofeinu nebo něco ostřejšího, vždycky otvírá láhev osamělých.

Manžel Kelsey, její láska ze střední školy, zemřel už před devíti lety. Jeho rakovina byla úporná, ale protože byl bojovník, trvalo mu tři roky, než odešel.

Když určili, že nádor je maligní, přísahal, že tu nenechá Terri samotnou. Prokázal silnou vůli, ale své přísaze nebyl schopen dostát.

V závěrečných letech života neztrácel Kelsey dobrou náladu a taky měl tichou kuráž, s níž vedl svůj dlouhý zápas se smrtí. Terriina láska a respekt k němu, už tak dost hluboké, se ještě prohloubily.

Svým způsobem Kelsey svůj slib dodržel. Jeho duch se nepotuluje kolem Grilu či kdekoli jinde v Pico Mundu. Nicméně žije v jejích vzpomínkách a jeho památku má vytesanou v duši.

Po třech či čtyřech letech se její hoře změnilo ve stálý zármutek. Myslím, že ji překvapilo, že dokonce i když tu ztrátu už přijala, netoužila na svém životě nic měnit. Ta díra, kterou zanechal Kelsey v jejím srdci, byla pro ni větší útěchou než záplata, jíž by ji mohla spravit.

Posedlost Elvisem, jeho životem a hudbou, začala před devíti lety, když jí bylo dvaatřicet, ve stejném roce, kdy zemřel Kelsey.

Důvodů toho soustředěného zájmu o Elvise je několik. Nicméně o jednom nelze pochybovat: Dokud má sbírku věcí týkajících se Elvise – hudby, memorabilií, životopisných dat –, kterou rozšiřuje a opatruje, nemá čas nechat se přitahovat žijícími muži a zůstává citově věrná svému zesnulému manželovi.

Elvis představuje dveře, které zavírá před milostnými románky. A celý jeho život je jejím útočištěm v horách, její nedobytnou pev-nůstkou, jejím klášterem.

Seděli jsme se Stormy u stolu. Terri nás jemně zahnala od čtvrté židle, na níž vždycky sedával Kelsey, když byl živ.

Téma naší nastávající svatby přišlo na přetřes, ještě než jsme pořádně dosedli. Se skleničkami broskvové brandy, kterou nám nalila, pronesla Terri přípitek na naše trvalé štěstí.

Každý podzim vaří plné hrnce broskvových slupek na tento elixír. Nechá je kvasit, cedí je a plní do lahví. Ta chuť je nepřekonatelná, a ta brandy má nejlepší sílu v malých sklenkách.

Když jsme o něco později se Stormy dopili už druhou skleničku a když král zpíval „Love Me Tender“, vyprávěl jsem Terri o tom, jak jsem vzal Elvise na projížďku v jejím autě. Nejprve byla nadšená, ale při zmínce o tom, jak celou cestu plakal, zesmutněla.

„Viděl jsem ho plakat už několikrát,“ řekl jsem. „Od své smrti je podle všeho citově labilní. Ale tohle bylo nejhorší, co jsem během našich jízd zažil.“

„Samozřejmě,“ řekla Terri, „dneska musel být úplně na dně, na tom není nic záhadného.“

„No, pro mě to záhadné je,“ ujistil jsem ji.

„Je čtrnáctého srpna. A ráno 14. srpna 1958 ve tři hodiny a čtrnáct minut zemřela jeho matka. Bylo jí teprve šestačtyřicet.“

„Gladys,“ přidala se Stormy. „Jmenovala se Gladys, že ano?“

Existuje sláva filmových hvězd, jako je třeba Tom Cruise, rocková hvězda Mick Jagger, literární sláva, politický věhlas… Ale málokdo se stal takovou legendou, že si lidé rozličných generací pamatují jméno vaší matky čtvrt století poté, co jste zemřeli, a skoro padesát let po její smrti.

„Elvis byl na vojně,“ připomněla Terri. „Dvanáctého srpna přiletěl domů do Memphisu na mimořádnou dovolenou a šel rovnou za matkou do nemocnice. Ale taky šestnáctého srpna je pro něj špatné datum.“

„Proč?“

„Tehdy umřel on sám,“ vysvětlila Terri.

„Elvis?“ ujišťovala se Stormy. „Ano. 16. srpna 1977.“

Dopil jsem druhou broskvovou brandy. Terri ukázala na láhev.

Chtěl jsem víc, ale nepotřeboval jsem to. Zakryl jsem rukou prázdnou sklenici a řekl: „Zdálo se, že se o mě Elvis strachuje.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Terri.

„Poplácal mě po paži. Jako by chtěl vyjádřit soustrast. Měl tenhle… melancholický pohled, jako by mě z nějakého důvodu litoval.“

To odhalení znepokojilo Stormy. „Tohle jsi mi neřekl. Proč jsi o tom nemluvil?“

Pokrčil jsem rameny. „To nic neznamená. Je to jen Elvis.“

„Takže když to nic neznamená,“ zeptala se Terri, „proč jsi to sem vůbec tahal?“

„Pro mě to něco znamená,“ prohlásila Stormy. „Gladys zemřela čtrnáctého. Elvis šestnáctého. Patnáctého je přímo mezi těmi dvěma daty – kdy ten zkurvenej Robertson hodlá střílet po lidech. Zítra.“

Terri se na mě zamračila. „Robertson?“

„Plesnivec. Ten chlapík, kvůli kterému jsem si od tebe půjčil auto.“

„Našel jsi ho?“

„Jo. Bydlí v Camp’s Endu.“

„A?“

„Náčelník a já… jsme mu na stopě.“

„Tenhle Robertson je mutant plný toxickýho odpadu, co utekl z nějakýho filmu o psychopatech,“ upřesnila Stormy Terri. „Šel po nás u Svatýho Bartoloměje, a když jsme mu vyklouzli, rozmlátil v kostele, co se dalo.“

Terri nabídla Stormy další broskvovou brandy. „Říkala jsi, že bude střílet po lidech?“

Stormy nikdy moc nepila, ale dala si ještě jednu rundu. „Ten opakující se sen tvýho kuchtíka se konečně vyplní.“

Teď vypadala Terri vyplašeně. „Zaměstnanci bowlingu?“

„Plus možná spousta dalších lidí v kině,“ oznámila Stormy a kopla do sebe broskvovou brandy.

„Souvisí to taky nějak s Violiným snem?“ zeptala se mě Terri.

„To je na dlouhý vyprávění,“ povzdechl jsem. „Je už pozdě. Jsem úplně grogy.“

„S tím jejím snem to má hodně společného,“ odpověděla místo mě Stormy.

„Potřebuju se vyspat,“ žebral jsem. „Zítra ti to povím, Terri, až bude po všem.“

Když jsem odstrčil židli a chtěl se zvednout, Stormy mě popadla za paži a přidržela mě u stolu. „Teď je mi jasné, že Elvis Presley osobně varoval Oddieho, že zítra zemře.“

„Nic takového neudělal,“ namítl jsem. „Jen mě poplácal po paži, a když později vystupoval z auta, stiskl mi ruku.“

„Stiskl ti ruku?“ zeptala se Stormy tónem, který naznačoval, že takové gesto se dá interpretovat jen jako výraz těch nejtemnějších předtuch.

„Nic na tom není. Neudělal nic jinýho, než že mi sevřel pravou ruku oběma dlaněmi a dvakrát ji stiskl –“

„Dvakrát!“

„– a pak se na mě zase tak podíval.“

„Tím soucitným pohledem?“ dožadovala se Stormy.

Přikryl jsem rukou sklenici. „Už toho máme oba dost.“

Stormy mi popadla pravou ruku oběma dlaněmi jako předtím Elvis a naléhavě řekla: „To, co ti chtěl tvůj kámoš sdělit, ty macho jedno batmanský parapsychologický, je, že jeho matka zemřela čtrnáctého srpna a on šestnáctého a že ty umřeš patnáctého – vy tři jako hattrick smrti –, jestli si nedáš pozor na prdel.“

„Tohle mi nechtěl naznačit,“ nesouhlasil jsem.

„Co si tedy myslíš – žes mu jen padl do oka?“

„Už nevede žádný milostný život. Je mrtvý.“

„A navíc,“ vložila se do toho Terri, „Elvis nebyl gay.“

„Netvrdil jsem, že byl gay. K tomuhle závěru došla Stormy.“

„Vsadím se o Gril a levou půlku mýho zadku, že nebyl gay.“

Zavyl jsem. „To je ta nejšílenější konverzace, kterou jsem kdy vedl.“

Terri namítla. „Dej mi pokoj – už jsem s tebou vedla daleko šílenější konverzaci, než je tahle.“

Já taky,“ souhlasila Stormy. „Odde Thomasi, ty jsi učiněná studnice šílených rozhovorů.“

„Gejzír,“ navrhla Terri.

„To já ne, to můj život,“ připomněl jsem jim.

„Měl by ses raději držet stranou,“ dělala si starosti Terri. „Ať si s tím poradí Wyatt Porter.“

„Já mu v tom nebráním. Nejsem policajt, jak víš, nenosím pistoli. Nemůžu dělat nic než mu radit.“

„Tentokrát mu ani neraď,“ okřikla mě Stormy. „Jen pro tentokrát se drž stranou. Pojeď se mnou do Las Vegas. Hned teď.“

Chtěl jsem jí udělat radost. Když udělám radost jí, udělám radost i sobě, a pak ptáci zpívají daleko víc sladce než obvykle a včely dělají lepší med a svět je místem radosti – alespoň tak mi to připadá z mého pohledu.

Ale to, co jsem chtěl udělat, a to, co jsem považoval za správné, nebylo totéž. Proto jsem řekl: „Problém je v tom, že jsem tady kvůli tomuhle poslání, a jestli se svého poslání zřeknu, nějak mě to stejně dostihne, tak či onak.“

Zvedl jsem sklenku. Zapomněl jsem, že je prázdná, a znovu jsem ji položil.

„Když mám určitý cíl, můj psychický magnetismus funguje dvěma směry. Můžu jen tak křižovat ulice a najít toho, koho hledám… v tomto případě Robertsona… nebo ho to ke mně přitáhne, pokud bude chtít, a někdy taky, aniž bych si přál. A v tom druhém případě mám daleko méně kontroly a je daleko pravděpodobnější, že budu… nepříjemně překvapen.“

„To je jen teorie,“ namítla Stormy.

„Nic nemůžu dokázat, ale je to pravda. Je to něco, co cítím do morku kostí.“

„Vždycky jsem si říkala, že nemyslíš hlavou,“ podotkla Stormy. Její tón se změnil z neústupného – a skoro zlostného – přesvědčování na rezignaci a náklonnost.

„Kdybych byla tvá matka, vytahala bych tě za uši,“ přidala se Terri.

„Kdybys byla má matka, nebyl bych tady.“

Tohle byly pro mě dvě nejdůležitější ženy na světě. Miloval jsem každou odlišným způsobem a nebylo snadné odepřít jim to, co po mně chtěly, dokonce i když to byla správná věc.

Světlo svíček naleštilo jejich obličeje do stejně zlatavého třpytu a obě si mě měřily se stejnou úzkostí, jako by ženskou intuicí vycítily něco, co nemůže odhalit ani můj šestý smysl.

Z CD přehrávače zpíval Elvis „Are You Lonesome Tonight?“. Jsi dnes tak opuštěný?

Podíval jsem se na hodinky. „Je patnáctého srpna.“

Když jsem se pokoušel postavit, Stormy mi v tom už nebránila jako předtím. Taky ona se zvedla ze židle.

„Terri, doufám, že za mě můžeš zaskočit při první směně – nebo sežeň Pokea, jestli bude chtít,“ požádal jsem ještě svou zaměstnavatelku.

„Cože – ty nedokážeš vařit a ještě přitom zachraňovat svět?“

„Ne, pokud nechceš, abych připálil slaninu. Promiň, že jsem ti nedal vědět dřív.“

Terri nás doprovodila ke dveřím. Objala Stormy i mě. Zatahala mě za jedno ucho. „Ať jsi pozítří na svým místě u sporáku a pořádně házíš palačinkama, jinak tě degraduju na obyčejnou ficku.“

Kapitola dvacátá devátá

Podle velkého digitálního ukazatele na Americké bance spadla teplota na poměrně chladné třicet dva stupně, teď po půlnoci, kdy už mají čarodějnice povoleno prohánět se na košťatech.

Městem povíval lenivý vánek, opakovaně skomíral a zase nabíral na síle, jako by se v soukolí větrných bohů usadila rez. Listí fíkusů, palem a palisandrů pod nápory toho horkého a suchého vzduchu ostře šelestilo.

Ulice Pico Munda byly tiché. Když větřík zadržel dech, slyšel jsem cvakání v ovládacích skříňkách semaforů, jakmile světla na křižovatkách přeskočila ze zelené na oranžovou a červenou.

Cestou do Stormyina bytu jsme zůstávali ostražití, napůl jsme očekávali, že Bob Robertson vyskočí jako čertík na pérku ze dveří zaparkovaného auta.

Kromě listů čechraných větrem obstarávalo jediný pohyb hejno netopýrů, kteří vyráželi vzhůru a vrhali se v záři pouličních lamp na spoustu můr, směrem k měsíci a pak dál k souhvězdí Cassiopeia.

Stormy bydlela tři bloky od Grilu Pico Mundo. Šli jsme mlčky ruku v ruce.

Já jsem se nemohl od svého směru odchýlit. Navzdory jejím námitkám věděla stejně dobře jako já, že nemám na výběr a že musím všemožně pomoci náčelníkovi Porterovi zastavit Robertsona, než dojde k těm jatkám, která po tři roky rušila mé sny.

Cokoli bychom mohli na toto téma říct, bylo by jen zbytečným opakováním. A tady na temné straně hrozícího úsvitu neměla nějaká společenská konverzace valný smysl.

Starý jednopatrový viktoriánský dům byl rozdělený na čtyři byty. Stormy bydlela v přízemí po pravé straně od vchodu.

Nepředpokládali jsme, že by tam na nás Robertson čekal. Ačkoli se nějak musel dovědět, kdo jsem, neznamenalo to, že by tak snadno získal Stormyinu adresu.

Kdyby si na mě chtěl počíhat, můj byt nad garáží Rosalie Sanchezové by byl daleko vhodnější než Stormyin.

Nicméně rozum nás nabádal k obezřetnosti, když jsme vcházeli do vestibulu a pak do bytu. Uvnitř se v chladném vzduchu vznášela slabá vůně broskví. Zavřeli jsme dveře a Mohavskou poušť nechali za nimi.

Stormy má tři pokoje, koupelnu a kuchyň. Jakmile jsme rozsvítili, zamířili jsme rovnou do ložnice, kde schovávala devítimilimetrovou pistoli.

Vytáhla zásobník, prověřila, jestli je plný, a zasunula ho zpátky. Mám z jakékoli střelné zbraně hrůzu, kdekoli a kdykoli – kromě chvíle, kdy ji drží Stormy. Mohla by mít prst položený na spouštěcím tlačítku nukleární zbraně a já bych si v klidu schrupl.

Rychlá prohlídka oken napověděla, že jsou stále zavřená tak, jak je zanechala.

Ani ve skříních se jí neusadilo žádné strašidlo.

Zatímco si Stormy čistila zuby a převlékala se do noční košile, zavolal jsem do bowlingu Green Moon Lanes a poslouchal nahranou zprávu o provozní době, službách a cenách. Od čtvrtka do neděle mají otevřeno od jedenácti a od pondělí do středy až od jedné.

Robertson tam může napochodovat se svými vražednými úmysly nejdřív v jednu hodinu, jakmile odemknou dveře.

Dvě multikina s celkovým počtem dvaceti promítacích sálů slouží větší části Pico Munda. Telefonicky jsem se dozvěděl, že film, na který zamýšlela jít Viola se svými dcerami, hrají pouze ve dvou sálech jednoho z kin. Vryl jsem si do paměti čas prvního promítání, 13:10.

V posteli jsem odhrnul lůžkoviny, sundal si boty, natáhl se na prostěradlo a čekal na Stormy.

Vybavila si byt kousky nábytku ze secondhandů, jejichž výtěžek jde na charitu a které provozuje společnost Goodwill a Armáda spásy. Nicméně nevypadají ani sešle, ani nekvalitně. Dokáže si vybrat a odhalit skrytá kouzla předmětů, které by ostatním mohly připadat poněkud staré či bizarní, nebo dokonce šeredné.

Stojací lampy s třásněmi s korálky vrhající hedvábné stíny, křesla ve stylu pana Stickleyho ze sklonku 19. století, doplněná kulatými čalouněnými viktoriánskými podnožkami, reprodukce Maxfielda Parishe, barevné vázy z hutního skla a různé tretky. Ta směs by neměla ladit, ale přesto ladí. Její pokoje jsou ty nejútulnější, jaké jsem kdy viděl.

Podle všeho se tu zastavil čas.

V těchhle místnostech jsem klidný. Zapomínám na všechna svá trápení. Problémy s palačinkami a poltergeisty zůstávají za dveřmi.

Tady mi nic nemůže ublížit.

Tady je mi můj osud jasný a jsem s ním srozuměn.

Tady žije Stormy, a kde je Stormy, tam se mi vede dobře.

Nad postelí visí za sklem zarámovaná kartička z automatu předpovídajícího budoucnost: JSTE SI SOUZENI NAVĚKY.

Před čtyřmi lety byl na okresní pouti ve stinném koutě herního stanu plného neobvyklých her a ponurých atrakcí instalován podivný křiklavý přístroj zvaný Cikánská matka.

Celé zařízení vysoké přes dva metry připomínalo starosvětskou telefonní budku. Metr od země bylo plné, zbytek měl po třech stranách sklo.

V prosklené části seděla postava oblečená do cikánského kroje s křiklavou bižuterií a barevným šátkem na hlavě. Sukovité, kostnaté, vrásčité ruce měla položené na stehnech, zelená barva na nehtech vypadala spíš jako lak než plíseň.

Destička u jejích nohou upozorňovala, že se jedná o mumifikovanou mrtvolu trpasličí cikánky. V Evropě 18. století prý získala slávu přesností svých předpovědí a věšteb.

Skvrnitá kůže obličeje těsně obepínala lebku. Víčka očí byla zašita černou nití, stejně jako otvor úst.

Je ovšem pravděpodobnější, že takhle na lidském těle nezapracovala Smrt, jak se tu tvrdilo, ale že je to spíš výsledek práce umělce, který šikovně zacházel se sádrou, papírem a latexem.

Když jsme se Stormy dorazili k Cikánské matce, zrovna tam házel čtvrťáky nějaký jiný pár. Žena se nakláněla ke kulaté mřížce na skle a hlasitě kladla své otázky: „Cikánská matko, pověz nám, budeme žít s Johnnym ve šťastném a dlouhém manželství?“

Muž, zcela zřejmě Johnny, stiskl knoflík odpovědi a na mosazný tácek vypadla kartička. Přečetl ji nahlas: „Chladné větry vanou a zdá se, že každá noc potrvá tisíc let.“

Ani Johnny, ani jeho nastávající to nepovažovali za odpověď na svou otázku, takže to zkusili znovu. Přečetl druhou kartu: „Šašek skáče z útesu, jenže jezero je v zimě zamrzlé.“

Ta žena si myslela, že se Cikánská matka musela přeslechnout, a zeptala se ještě jednou: „Budeme žít s Johnnym ve šťastném a dlouhém manželství?“

Johnny přečetl třetí kartičku: „Sad stromů napadených plísní plodí jedovaté ovoce.“

A počtvrté: „Kámen nedokáže poskytnout útěchu a ani písek žízeň neuhasí.“

S iracionální zarputilostí utratil ten pár další čtyři čtvrťáky, aniž se dobral odpovědi. Po páté kartičce se začali hašteřit. Ve chvíli, kdy Johnny četl číslo osm, chladný vítr, který jim předpověděla první kartička, se už změnil v prudkou vichřici.

Jakmile Johnny a jeho milá odešli, zaujali jsme místo u Cikánské matky my se Stormy. Jediná mince nám přinesla jistotu, že jsme si souzeni navěky.

Když Stormy tuhle příhodu vypráví, prohlašuje, že poté co nám Cikánská matka dopřála to, po čem toužil ten druhý pár, mumifikovaná trpaslice na nás mrkla.

Já jsem to rozhodně neviděl. Taky nechápu, jak by mohly sešité oči předvést takovou fintu, aniž by praskl jediný steh. Přesto mi představa mrkající věštkyně pořád vrtala hlavou.

Teď jsem čekal na Stormy pod zarámovanou kartičkou od cikánky. Konečně přišla do postele v jednoduchých bílých kalhotkách a tričku s kresbičkou ze seriálu SpongeBob v kalhotách.

Všechny modelky z lechtivého katalogu Victoria’s Secret ve svých tangách, krátkých body a průhledných podprsenkách mají v sobě dohromady jen zlomek Stormyiny erotické přitažlivosti v kalhotkách pro školačky a tričku s tou jedinečnou mořskou houbou.

Lehla si na svou stranu postele, stulila se ke mně a hlavu mi položila na hruď, aby mohla naslouchat tlukotu mého srdce. Dostala ho plnou dávku.

Často chce, abych ji takhle držel, dokud tvrdě neusne. Jsem převozník, kterému věří, že s ní dovesluje do klidných snů.

Po chvilce ticha řekla: „Jestli mě chceš… jsem připravená.“

Nejsem žádný svatý. Používám svůj plastový řidičák, abych se dostal do domů, kam mě nikdo nezval. Odpovídám na násilí násilím a nikdy nenastavuji druhou tvář. Mám dost nečistých myšlenek, abych zničil ozonovou vrstvu. Taky jsem často mluvil ošklivě o své matce.

A přesto když se mi Stormy nabídla, musel jsem myslet na osiřelou dívku, kterou svět tehdy znal pod jménem Bronwen, osamělou a vyděšenou ve věku sedmi let, adoptovanou v bezpečném přístavu, dokud nezjistila, že její nový otec ji nechce jako dcerku, ale jako hračku pro své sexuální choutky. Její zmatek, strach, ponížení i stud jsem si uměl představit docela snadno.

Myslel jsem taky na Penny Kallistovou a lasturu, kterou mi podala. Z lesklého růžového hrdla té skořepinky vycházel hlas netvora šíleného chtíčem.

Ačkoli jsem si nemohl splést svou ryzí vášeň s brutálním egoismem a zvrácenou touhou Harloa Landersona, nedokázal jsem z mysli vypudit jeho namáhavé oddechování a zvířecí vrčení. „Sobota je za dveřmi,“ řekl jsem Stormy. „Díky tobě si dokážu vychutnat ten odklad.“

„Co když sobota nikdy nepřijde?“

„Čeká nás tahle sobota i tisíce dalších,“ ujistil jsem ji.

„Já tě potřebuju,“ hlesla.

„A to je něco nového?“

„Bože, ne.“

„Ani pro mě to není nic nového.“

Objal jsem ji. Naslouchala mému srdci. Vlasy měla na mém obličeji rozprostřené jako havraní křídla a já jsem pocítil nával radosti.

Brzy už cosi šeptala někomu milému, koho ve svém spánku potkala. Převozník svůj úkol splnil a Stormy odplula do snů.

Vylezl jsem z postele, aniž bych ji vzbudil, přetáhl jí pokrývku a slabou deku přes ramena a ztlumil světlo stolní lampičky na minimum. Nerada se probouzí do tmy.

Vklouzl jsem do bot, políbil ji na čelo a nechal ji tam s devítimilimetrovou pistolí na nočním stolku.

Všude jsem zhasl, vykročil do vestibulu a zamkl byt klíčem, který mi už dávno dala.

Domovní dveře měly v sobě zasazené oválné olovnaté sklo. Zkosené hrany dílů mozaiky skýtaly roztříštěný a zkreslený výhled na prostor přede dveřmi.

Přiložil jsem oko k ploché skleněné tabulce, abych viděl zřetelněji. Přes ulici stál u chodníku neoznačený policejní vůz. Pořádkové síly v Pico Mundu se jen málokdy zapojují do tajných operací. Policejní oddělení vlastní pouze dva neoznačené vozy.

Průměrný občan by je nerozpoznal. Jenže díky tomu, že jsem náčelníkovi Porterovi v mnoha případech poskytoval pomoc, svezl jsem se již v obou a dobře je znám.

Charakteristickým rysem bílé dodávky byla krátká silná krátkovlnná anténa vyčuhující vzadu ze střechy.

Nežádal jsem náčelníka, aby poskytl Stormy ochranu. Byla by naštvaná, kdyby jí někdo naznačil, že se o sebe nedokáže postarat. Měla svou pistoli, vysvědčení z kurzu sebeobrany a taky svou hrdost.

Pokud by jí vůbec hrozilo nebezpečí, pak pouze ve spojitosti se mnou. Bob Robertson mohl nadávat pouze na mě.

Tenhle logický řetězec mě dovedl k poznání, že náčelník Porter možná nechrání Stormy, ale mě.

A co je ještě pravděpodobnější, nebyla to ochrana, byl to dozor. Bob Robertson mě sledoval, až k domu Malého Ozzieho a později mě našel u Svatého Bartoloměje. Náčelník mě možná hlídá v naději, že by Robertson ještě jednou vyčenichal mou stopu, a pak by ho mohl okamžitě zatknout a vyslechnout kvůli vandalismu v kostele.

Chápal jsem jeho myšlenkové pochody, ale odmítal jsem být návnadou, aniž by se mě někdo slušně zeptal, jestli mi nevadí háček v zadku.

Kromě toho abych dostál povinnostem, které vyplývají z mého nadpřirozeného daru, uchyluji se někdy k taktice, kterou policie neschvaluje. Náčelník tohle ví. Policejní dozor a ochrana by mě mohly omezovat, a kdybych jednal jako obvykle impulzivně, vystavil bych náčelníka Portera ještě většímu riziku.

Místo abych vyšel hlavním vchodem, doběhl jsem na konec vestibulu a vytratil se zadními dveřmi. Malý dvorek ozářený měsícem vedl ke garáži pro čtyři auta a branka vedle garáže se otvírala do uličky.

Policista ve voze si myslel, že mě hlídá, ale teď sloužil jako anděl strážný Stormy. A ona by se na mě nemohla naštvat, protože jsem o tu ochranu nikdy nežádal.

Byl jsem unavený, ale ještě jsem si nemohl jít lehnout. Přesto jsem zamířil k domovu.

Možná že na mě Robertson bude čekat tam a pokusí se mě zabít. Možná že přežiju, přemůžu ho, zavolám náčelníka a tím tohle všechno skončí.

Pevně jsem věřil, že mé setkání s tím zuřivcem dopadne dobře.

Kapitola třicátá

Mohavská poušť přestala dýchat. Její mrtvé plíce již nevypouštěly lenivý vánek, který provázel Stormy a mě cestou do jejího bytu.

Rychlým tempem jsem směřoval k domovu, ulicemi a průchody, po pěšinkách protínajících prázdné plochy, odvodňovacími kanály, které jsou dlouhé měsíce suché, a pak znovu ulicemi.

Všude se hemžili bodachové.

Nejdřív jsem je spatřil v dálce, tucet či víc, pohybovali se svižně na všech čtyřech. V potemnělých zákoutích byli znatelní jako pouhý shluk stínů, ale pouliční svěda a lampy na sloupcích vrat odhalovaly jejich skutečnou povahu. Mrštnými pohyby a hrozivým držením těla připomínali pantery ženoucí se za kořistí.

Bodachy přitahoval dvoupodlažní georgiánský dům na Hampton Way. Když jsem procházel kolem po protějším chodníku, spatřil jsem dvacet či třicet inkoustově temných postav, jak přicházejí a zase odcházejí škvírami v oknech a spárami u rámů dveří.

Pod světlem na verandě sebou jeden mlátil a svíjel se, jako by ho popadl amok. Pak doslova protekl klíčovou dírkou v domovních dveřích.

Dva další se snažili cestou ven protáhnout mřížkou ventilace v podkroví. Stěny domu pro ně nepředstavovaly problém, slézali po nich po všech čtyřech jako pavouci na stříšku verandy a skákali na přední trávník.

Tohle byl dům rodiny Takudových, Kena a Micali, a jejich tří dětí. V oknech se nesvítilo. Takudovi spali a neuvědomovali si, že houf zlovolných duchů, tišších než švábi, prolézá jejich pokoje a pozoruje je ve spánku.

Mohl jsem si být jistý, že jeden z Takudových – nebo všech pět – je odsouzen umřít přímo dnes během násilných událostí, které bodachy přilákaly do Pico Munda v takovém ohromném počtu.

Zkušenost mě naučila, že tihle duchové se často sdružují na místech nadcházejících hrůz, jako například v pečovatelském domě Buena Vista před zemětřesením. Nicméně v tomto případě jsem nevěřil, že Takudovi zahynou ve svém domě, o nic víc, než že Viola s dcerkami zemře v jejich malebném bungalovu.

Tentokrát se bodachové nesoustřeďovali na jednom místě. Byli všude a já jsem podle jejich neobvykle širokého výskytu a podle jejich chování vydedukoval, že navštěvují raději potenciální oběti, než aby se shromažďovali na pozemku, kde dojde ke krveprolití. Jako by se jedna show odehrávala už předem.

Pospíchal jsem od Takudova domu a ani jsem se neohlédl. Uvědomoval jsem si, že sebemenší pozornost, kterou bych těm stvořením věnoval, by je mohla vyplašit a upozornit na skutečnost, že je vidím.

Na Eucalyptus Way podnikli další bodachové invazi do domu Morrise a Ráchel Melmanových.

Od té doby, co tenhle inspektor školského obvodu Pico Munda odešel do penze, přestal se bránit svému přirozenému rytmu a přijal skutečnost, že je od přírody noční pták. V těch tichých hodinách se věnoval různým koníčkům a zálibám. Zatímco Ráchel spala v temnotě nahoře, přízemí oživovalo teplé světlo.

Nejasné tvary vzpřímených bodachů s typicky pokrčenými rameny byly viditelné v oknech v přízemí. Zdálo se, že nervózně rotují po všech místnostech, jako by v nich nádherný pach blížící se smrti vyvolával divoké a bláznivé vzrušení.

Tohle tiché šílenství poznamenalo do určité míry jejich chování, kdekoli jsem na ně narazil od chvíle, kdy jsem šel před necelými dvaceti hodinami do práce. Intenzita jejich zlomyslného vytržení jen sytila mé obavy.

V téhle nepřátelské noci jsem se přistihl, že hledím obezřele na nebesa, jako bych napůl očekával, že spatřím bodachy rojit se po hvězdné obloze. Nicméně měsíc nezahalovaly skupiny duchů a hvězdy zářily bez překážky od souhvězdí Andromeda až po Vulpeculu.

Vzhledem k tomu, že bodachové nejsou stvořeni z žádné hmoty, neměla by na ně působit zemská přitažlivost. A přesto jsem je nikdy neviděl lítat. Ačkoli jsou to nadpřirozené bytosti, řídí se mnoha, pokud ne všemi, fyzikálními zákony.

Když jsem došel na Marigold Lane, ulevilo se mi, protože ulice, v níž žiji, byla zřejmě těchto bestií ušetřena.

Prošel jsem místo, kde jsem zastavil Harloa Landersona v jeho Pontiaku Firebird 400. Jak snadno ve srovnání s dalším vývojem včerejší den začal.

Penny Kallistová se usmířila s tímto světem a odešla, jakmile jsem na jejího vraha ukázal prstem a jakmile bylo jisté, že už dalším dívkám neublíží. Tenhle úspěch ve mně vzbuzoval naději, že mohu odvrátit nebo alespoň minimalizovat nadcházející masakr, který do našeho města přilákal tak obrovské množství bodachů.

V domě Rosalie Sanchezové se nesvítilo. Vždycky chodí brzy spát, protože vstává celá dychtivá dávno před úsvitem, aby se jí co nejdřív dostalo důkazů, že je ještě pořád viditelná.

Nezamířil jsem přímo k její garáži po příjezdové cestě. Přešel jsem postranní trávník od jednoho dubu ke druhému a z úkrytu prozkoumával celý terén.

Jakmile jsem dospěl k názoru, že se na dvoře neusadil Robertson ani jiný nepřítel, obešel jsem garáž. Ačkoli jsem tu nikoho nenačapal, vyplašil jsem vyděšeného králíka z měkkého záhonku lilií, a když prolétl kolem mne, dosáhl jsem osobního rekordu ve skoku do dálky na jeden výdech.

Stoupal jsem po venkovních schodech do svého bytu a sledoval ostražitě okno nad sebou, zda se slabě nepohne roleta.

Zoubky klíče tiše klapaly v zámku. Otočil jsem opatrně západkou a otevřel dveře.

Jakmile jsem rozsvítil, první jsem uviděl zbraň. Pistoli.

Vzhledem k tomu, že náčelník Porter byl můj přítel a Stormy jsem si měl brát, poznal bych rozdíl mezi pistolí a revolverem, dokonce i kdyby na mě matka při tolika drásavých příležitostech nemířila střelnou zbraní.

Ta pistole nebyla jen tak pohozená na podlaze, podle všeho ji tam někdo narafičil, jako když klenotník upravuje diamantový náhrdelník na polštářku z černého sametu tak, aby ve světle lampy měly všechny obrysy téměř erotický podtext. Ať už ji tu nechal kdokoli, jistě doufal, že ji zvednu.

Kapitola třicátá první

Můj nábytek ze skladiště poškozeného zboží (příliš poškrábaný a nevkusný, než aby dosahoval standardu obchodů, kde nakupovala Stormy), moje paperbacky úpravně narovnané na poličkách z prken a cihel, moje zarámované plakáty Charlese Laughtona v roli Quasimoda, Hamleta, kterého hrál Mel Gibson, a E. T. mimozemšťana ze stejnojmenného filmu (tři fiktivní postavy, s nimiž se z rozličných důvodů ztotožňuji,) a lepenkový Elvis s trvalým úsměvem…

Stál jsem v otevřených dveřích a všechno vypadalo jako ve chvíli, kdy jsem v úterý odcházel do práce.

Musel jsem odemknout a zámek nenesl stopy násilného vniknutí. Když jsem dům obcházel, neviděl jsem ani rozbité okno.

Byl jsem rozpolcený mezi touhou nechat dveře otevřené, abych mohl rychle vyběhnout, či je přibouchnout, aby mi nikdo nemohl vrazit kudlu do zad. Po dlouhém váhání jsem dveře tiše zavřel a zaklapl zástrčku.

Kromě občasného čiřikání nočních ptáků, jež ke mně pronikalo dvěma okny opatřenými sítí, která jsem nechal otevřená kvůli větrání, bylo ticho tak hluboké, že mi kapka vody v kuchyňském koutu, která s plesknutím dopadla do dřezu, málem protrhla ušní bubínky.

Díky jistotě, že někdo chtěl, abych tu zbraň zvedl, jsem tomu vábení lehce odolal a pistoli jsem překročil.

Jednou z předností života v jediné místnosti – křeslo několik kroků od postele, postel pár kroků od lednice – je, že pátrání po vetřelci netrvá ani minutu. Váš krevní tlak nemá čas vylétnout až k hodnotám, které mohou přivodit infarkt, stačí se podívat jen za pohovku a do jediné skříně, která by mohla sloužit jako skrýš.

Zbývalo prohledat koupelnu.

Dveře byly zavřené. Jenže já jsem je nechal dokořán.

Vždycky je nechávám otevřené, když se osprchuji, protože koupelna má jen jedno malé okénko, o nic větší než světlík, a ventilátor, který nadělá tolik hluku – ale o to míň vzduchu promíchá – jako sada bubnů v heavymetalové skupině. Kdybych nenechal dveře otevřené, vanu by zachvátila agresivní zmutovaná plíseň s chutí na lidské maso a já bych byl poté donucen koupat se v kuchyňské výlevce.

Když jsem si odepínal telefon od pásku, zvažoval jsem, zda bych neměl nahlásit vetřelce.

Jenže kdyby policisté přijeli a nikoho by v koupelně nenašli, vypadal bych jako blázen. A taky mě napadla možnost, kdy bych mohl vypadat hůř než jen hlupák.

Pohlédl jsem na pistoli na zemi. Jestli ji sem někdo záměrně nastražil, abych ji zvedl, proč by to dělal? Proč by chtěl, abych ji vzal do ruky?

Položil jsem telefon na snídaňový pult, popošel k jedné straně koupelnových dveří a pozorně naslouchal. Jediným zvukem byla periodicky se opakující píseň nočního ptáka a po dlouhé odmlce dutý zvuk další kapky, dopadající do kuchyňské výlevky.

Knoflík se bez odporu otočil. Dveře se otevřely dovnitř.

Někdo nechal rozsvícené světlo.

Dbám na to, aby se šetřilo energií. Může jít třeba jen o pár penny, ale minutkář, který se hodlá oženit, si nemůže dovolit nechávat svítit nebo hrát rádio jen tak pro radost pavoukům nebo duchům, kteří by za jeho nepřítomnosti tohle místo navštívili.

S dveřmi otevřenými dokořán neexistovalo místo, kam by se vetřelec mohl schovat, kromě vany za zataženým sprchovým závěsem.

Vždycky ho zatahuji, poté co se osprchuji, protože kdybych ho nechal shrnutý k jedné straně, v tom špatně odvětrávaném prostoru by pořádně neproschl. Ve vlhkých záhybech by se okamžitě usadila plíseň.

Od chvíle, kdy jsem koupelnu v úterý ráno opustil, někdo odtáhl závěs ke straně. Tenhle člověk nebo kdosi jiný teď ležel obličejem dolů ve vaně.

Vypadalo to, jako by do ní přepadl vlastní vahou nebo jako by ho tam někdo strčil jako balík. Žádný živý člověk by neležel v tak komplikované poloze, s obličejem vraženým až do odtoku, pravou paží zkroucenou za zády v složitém úhlu, který naznačoval vykloubené rameno nebo dokonce roztržený rotátor.

Prsty obnažené bledé ruky byly pevně sevřené jako pařát. Neškubala sebou, ani se nechvěla.

Podél zadního okraje vany se táhl na porcelánu slabý pramínek krve.

Když se krev vyvalí ve velkém množství, ucítíte ji. Čerstvá nevydává tak hrozný smrad, jen slabě ostrý a děsivý zápach. Nedokázal jsem zachytit sebemenší stopu.

Lesknoucí se kaluž tekutého mýdla na dlaždičkách kolem umyvadla a silný mýdlový povlak v misce napovídaly, že si vrah musel po tom skutku mýt důkladně ruce, nejspíš aby se zbavil krve a stop střelného prachu, které by ho mohly usvědčit.

Nakonec odhodil ručník na ruce do vany. Přikrýval zátylek oběti.

Podvědomě jsem vycouval z koupelny. Postavil jsem se těsně za otevřené dveře.

Srdce mi vyťukávalo píseň toho nočního ptáka v nepatřičném rytmu.

Pohlédl jsem na pistoli na koberci, přesně mezi vchodovými dveřmi. Moje instinktivní zdráhání dotknout se zbraně se ukázalo jako moudré, ačkoli jsem ještě pořád nechápal plný význam toho, co se tady přihodilo.

Mobil ležel na snídaňovém pultu a pevná přípojka stála na nočním stolku vedle postele. Zvažoval jsem, komu bych měl a komu bych mohl zavolat. Žádná z těch možností mě neoslovila.

Abych lépe pochopil celou situaci, potřeboval jsem vidět té mrtvole do obličeje.

Vrátil jsem se do koupelny. Naklonil jsem se nad vanou. Pohledem jsem se vyhýbal pokřiveným prstům, popadl jsem mrtvolu pevně za šaty a s jistým úsilím ji obrátil na bok a pak na záda.

Z obličeje jí sklouzl ručník.

Pořád byly šedé a vybledlé, ale už postrádaly ten charakteristický pobavený pohled, jenž děsil. Oči Boba Robertsona se teď zdály daleko víc zaostřené než za jeho života. Upřeně hleděly na vzdálený obraz, jako by v posledním okamžiku své existence zahlédl něco daleko překvapivějšího a děsivějšího než pouze obličej svého vraha.

Kapitola třicátá druhá

Na okamžik jsem očekával, že na mé Plesnivec mrkne, zašklebí se, popadne mě a zatáhne do vany, aby mě roztrhal svými tesáky, které mu sloužily tak dobře během jeho záchvatu obžerství v Grilu Pico Mundo.

Jeho nečekaná smrt mě zbavila bezprostředního zloducha, můj plán se zhroutil a já zůstal bez jistého cíle. Vykonstruoval jsem si, že je to vyšinutý gangster, který postřílí všechny ty lidi v mém opakujícím se snu, a ne pouze další oběť. S mrtvým Robertsonem přišel můj Labyrint o Minotaura, kterého bych měl vyslídit a zabít.

Dostal jednu ránu do hrudi z takové blízkosti, že se o něj muselo ústí pistole nejspíš opírat. Košile nesla šedohnědý nádech spálené tkaniny.

Protože se Plesnivcovo srdce zastavilo v jediném okamžiku, z těla uniklo jen trochu krve.

Znovu jsem vycouval z koupelny.

Málem jsem dveře zase přibouchl. Pak se mě zmocnil podivný pocit, že navzdory rozervanému srdci by za zavřenými dveřmi mohl Robertson tiše vylézt z vany a počíhat si na mě, až se vrátím.

Byl dočista mrtvý a já to věděl, ale stejně mi takové iracionální obavy cuchaly nervy.

Nechal jsem dveře do koupelny dokořán, došel jsem ke kuchyňskému dřezu a umyl si ruce. Osušil jsem je papírovým ručníkem a znovu je důkladně opláchl.

Ačkoli jsem se dotkl pouze Robertsonova oděvu, nemohl jsem se zbavit dojmu, že mi ruce páchnou smrtí.

Zvedl jsem sluchátko z přístroje na zdi a pak jsem ho bezděčně zaklapl zpátky do vidlice, vlastně jsem ho skoro odhodil. Ruce se mi třásly.

Poslouchal jsem vyzváněcí tón.

Číslo na náčelníka Portera jsem znal zpaměti. Nepotřeboval jsem ho složitě hledat.

Nakonec jsem znovu zalomcoval telefonem, aniž bych zmáčkl jediné tlačítko na číselníku.

Díky okolnostem se pozměnil i můj důvěrný vztah k náčelníkovi. V mém bytě čekala mrtvola, až ji tu někdo objeví. Taky je tu ta zbraň, kterou byl zastřelen.

Není to tak dlouho, co jsem nahlásil svůj znepokojivý střet s obětí ve Svatém Bartoloměji. A náčelník věděl, že jsem v úterý odpoledne nezákonně vstoupil do Robertsonova domu, a tak jsem tomu muži poskytl důvod se mi postavit.

Jestli je ta pistole registrovaná na Robertsona, valná část policejního sboru by se domnívala, že si sem za mnou přišel pro vysvětlení, co jsem pohledával v jeho domě, a že mi snad vyhrožoval. Došli by k závěru, že jsme se pohádali, pak hádka přerostla v zápas a já ho v sebeobraně zastřelil jeho vlastní zbraní.

Neobžalovali by mě z vraždy nebo ze zabití. Nejspíš by mě ani nezatkli kvůli vyšetřování.

Nicméně kdyby ta pistole nebyla zaregistrovaná na Robertsonovo jméno, chytil bych se jako krysa do dřevěné pasti.

Wyatt Porter mě znal až moc dobře na to, aby uvěřil, že bych dokázal chladnokrevně zabít člověka, pokud by nebyl ohrožen můj život. Jako náčelník určoval metody policejního oddělení a dělal důležitá procedurální rozhodnutí, ale nebyl jediným policistou na stanici. Ostatní by nemuseli tak rychle pochopit, že jsem nevinný, zvlášť za tak podezřelých okolností, a kdyby kvůli ničemu jinému než kvůli zdání, náčelník by mě mohl umístit do cely na celý den, dokud by nenašel způsob, jak věci vyřešit v můj prospěch.

Ve vězení bych byl ochráněn před jakoukoli katastrofou, která by postihla Pico Mundo, ale nemohl bych využít svůj dar k odvrácení tragédie. Nemohl bych doprovodit Violu Peabodyovou a její dcerky z jejich domu do bezpečnějšího úkrytu u její sestry. Nedokázal bych najít způsob, jak přesvědčit Takudovu rodinu, aby změnila své středeční plány.

Doufal jsem, že budu moci sledovat bodachy do dějiště hrozícího zločinu, jakmile se středeční ráno překulí do odpoledne, kdy má k téhle události neodvratně dojít. Tyhle zlomyslné přízraky se shromažďují předem tam, kde se schyluje ke krveprolití, a snad mi poskytnou dost času, abych změnil osudy všech, kdo se nevědomky blíží ke své smrti na dosud neznámém místě.

Avšak Odysseus v řetězech nemůže nikoho vést do Ithaky.

Tuhle literární narážku jsem zařadil pouze proto, že jsem věděl, jak Malého Ozzieho pobaví moje drzost přirovnávat se k velkému hrdinovi trojské války.

„Vyprávěj svůj příběh lehčím tónem, než si podle tebe zaslouží, drahý chlapče, lehčím, než podle svého mínění sneseš,“ poučoval mě, než jsem se pustil do psaní, „protože životní pravdu nenajdeš v morbidních detailech, ale v naději.“

Slíbil jsem, že se budu těmihle instrukcemi řídit, ale bylo daleko těžší svůj slib plnit, jak se můj příběh hnal nezadržitelně k hodině střelné zbraně. Světlo ode mne odplouvá a nade mnou se stahuje temnota. Abych udělal radost mé obrovské múze se šesti prsty, musel jsem se uchýlit k takovým trikům, jako je ten kousek s Odysseem.

Přesvědčený, že se za těchto okolností nemůžu na náčelníka Portera obrátit o pomoc, zhasl jsem všechna světla kromě toho v koupelně. Představa, že bych byl s mrtvolou sám ve tmě, byla nesnesitelná, protože jsem cítil, že i po smrti má pro mě v zásobě nějaké překvapení.

V šeru jsem rychle našel cestu přecpanou místností s takovou jistotou, jako bych se narodil slepý a vyrůstal tu od narození. U jednoho z předních oken jsem tyčí otevřel žaluzie.

Napravo jsem viděl v měsíčním světle mezi proužky umělé hmoty schody. Nikdo nestoupal ke dveřím.

Přímo přede mnou se rozprostírala ulice, ale košaté duby bránily čistému výhledu. Nicméně i mezi větvemi jsem viděl dost z Mangold Lane, abych si byl jistý, že u chodníku nezaparkovalo žádné podezřelé auto od chvíle, kdy jsem se vrátil.

Všechno nasvědčovalo tomu, že mě teď nikdo nepozoruje, ale cítil jsem jistě, že ať už zavraždil Boba Robertsona kdokoli, určitě se zase objeví. Kdyby věděli, že jsem se vrátil domů a našel tam mrtvolu, buď by mě taky zastřelili a zařídili by, aby dvojitá vražda vypadala jako vražda a sebevražda, nebo by, což bylo daleko pravděpodobnější, zavolali anonymně na policii a poslali mě do cely, čemuž jsem se chtěl rozhodně vyhnout.

Poznám podvod, když nějaký spatřím.

Kapitola třicátá třetí

Jakmile jsem zatáhl žaluzie a světla v pokoji nechal zhasnutá, zamířil jsem k sekretáři, který stál kousek od postele. V téhle jediné místnosti bylo všechno v dosahu postele, včetně pohovky a mikrovlnné trouby.

Ve spodní zásuvce sekretáře jsem měl uložené jediné náhradní povlečení. Pod čistými povlaky na polštář jsem našel úhledně vyžehlený a složený povlak na deku.

Ačkoli situace bezpochyby vyžadovala oběť v podobě dobrého povlečení, jen nerad jsem se s ním loučil. Kvalitní bavlněné ložní prádlo není levné a já jsem mírně alergický na spoustu syntetických vláken běžně užívaných na tenhle druh textilu.

V koupelně jsem potah rozložil na podlahu.

Protože byl Bob Robertson po smrti, neprojevoval žádné pochopení pro mé problémy a nedalo se očekávat, že mi mou práci nějak usnadní. Nicméně mě překvapilo, jak se brání tomu, abych ho vytáhl z vany. Nebyl to aktivní a vědomý odpor, ale jen pasivní rezistence posmrtné ztuhlosti.

V tomhle stavu nebylo snadné s ním pohnout – jako bych manipuloval s kupou prken přitlučených k sobě jen tak halabala hřebíky.

Váhavě jsem mu rukou sáhl na obličej. Byl chladnější, než jsem očekával.

Asi budu muset přehodnotit význam událostí předchozího večera. Bezmyšlenkovitě jsem došel k určitým závěrům, které Robertsonův stav nepotvrzoval.

Abych se dozvěděl pravdu, musel jsem ho ještě dál prohlédnout. Teď už neležel obličejem ve vaně, jako když jsem ho našel, ale na zádech, a já jsem se mu chystal rozepnout košili.

Tenhle úkol mě naplnil naprostým odporem, což jsem očekával, ale nebyl jsem připraven na odpudivý pocit důvěrnosti, z něhož se mi zvedl žaludek.

Prsty se mi potily. Perleťové knoflíky klouzaly.

Podíval jsem se Robertsonovi do obličeje, jistý si tím, že se jeho pohled znovu zaostří z nějakých nadpřirozených končin na mé roztřesené ruce. Samozřejmě že se jeho šokovaný výraz plný děsu nezměnil, pořád zíral na něco za závojem, jenž dělí tento svět od toho příštího.

Rty měl malinko pootevřené, jako by s posledním dechem uvítal Smrt nebo vyslovil nevyslyšenou prosbu.

Ten pohled jen zhoršoval mou trému. S hlavou skloněnou jsem si představoval, že pozorně sleduje, jak jsem svou pozornost přenesl na vzpouzející se knoflíky. Kdybych ucítil na svém čele jeho páchnoucí dech, možná že bych zařval, ale rozhodně by mě to nepřekvapilo.

Žádná mrtvola mi nikdy nenaháněla takovou hrůzu jako tahle. Z větší části jsou mrtví, s nimiž se dostanu do kontaktu, jenom přízraky, takže jsem ušetřen přílišných důvěrností a té odporné biologické stránky smrti.

V této situaci mě daleko méně znepokojovaly pachy a příznaky prvotního stadia rozkladu než fyzické vlastnosti mrtvého, zejména houbovité rysy, tolik příznačné zaživa, ale taky podivná posedlost –jak napovídaly ty složky – mučením, brutálními vraždami, čtvrcením, uřezáváním hlav a kanibalismem.

Rozepnul jsem poslední knoflík a stáhl mu košili.

Protože neměl tílko, okamžitě jsem spatřil pokročilou zsinalost. Po smrti se krev stahuje tkáněmi do nejnižších částí těla a propůjčuje jim ošklivě namodralý nádech. Robertsonův povadlý hrudník a uvolněné břicho byly poseté odpornými temnými skvrnami.

Chladná pokožka, posmrtná ztuhlost a pokročilá zsinalost napovídaly, že nezemřel v poslední hodině nebo dvou, ale daleko dřív. Teplota v mém bytě by mohla rozklad urychlit, ale ne v takových rozměrech.

Je velmi pravděpodobné, že na hřbitově u Svatého Bartoloměje už na mě nedělal obscénní gesto Robertson, ale jeho přízrak.

Pokoušel jsem si vzpomenout, jestli ho večer z té věže zahlédla i Stormy. Skláněla se nad piknikovým košem a snažila se z něj vytáhnout sýr a krekry. Nešťastnou náhodou jsem jí je vykopl z ruky a rozházel je po celé lávce…

Ne. Ona Robertsona neviděla. V době, kdy vstala a naklonila se přes parapet, aby se podívala dolů na hřbitov, už byl pryč.

Když jsem za chvilku otevřel hlavní dveře kostela a narazil na Robertsona, jak stoupá po schodech, byla Stormy za mnou. Prudce jsem dveře zabouchl a hnal ji z předsíně do hlavní lodi a dál k sakristii.

Než jsem se vydal ke Svatému Bartoloměji, viděl jsem Robertsona dvakrát u Malého Ozzieho v Jack Flats. Poprvé jsem ho zahlédl na veřejném chodníku před jeho domem, později vzadu na dvoře.

Ani jednou nestál Ozzie tak, aby potvrdil, že tenhle návštěvník je opravdový živý člověk. Ze svého vyvýšeného místa na okenním parapetu viděl Příšerka Chester u předního plotu chlapa a velice útočně se na něj obořil. Ale to neznamenalo, že to musel být Robertson z masa a kostí.

Při mnoha příležitostech jsem se přesvědčil, že psi a kočky reagují na přítomnost přízraků – ačkoli nevidí bodachy. Obvykle zvířata nereagují nijak dramaticky, jen mírně, podle všeho jsou s duchy naprosto v pohodě.

Příšerka Chester se nejspíš nenaštval na přízrak, ale odpor v něm vzbuzovala trvalá aura zla, která byla pro Robertsona příznačná za života i po smrti.

Vše nasvědčovalo tomu, že naposledy jsem spatřil Robertsona živého, když odcházel ze svého domu v Camp’s Endu, těsně předtím, než jsem u něj plastovým řidičákem zdolal zámek, vešel dovnitř a objevil temnou komoru.

Od té doby mě zlostně pronásledoval, jako by mě vinil ze své smrti.

Ačkoli byl zavražděn v mém bytě, musel vědět, že já jsem ten kohoutek nezmáčkl. Stál přece proti vrahovi, vždyť byl zastřelen ze vzdálenosti několika centimetrů.

Nedokázal jsem si představit, co spolu s vrahem v mém bytě dělali. Potřeboval jsem víc času a klidnější podmínky, abych o tom mohl uvažovat.

Možná byste očekávali, že se jeho duch nasere a počíhá si na mě v kuchyni nebo koupelně, až se vrátím domů, aby mě vyděsil a pronásledoval jako v tom kostele. To byste se ale mýlili, nezapomínejte, že tyhle neklidné duše se potulují v našem světě proto, že se nedokážou smířit se svou smrtí.

Z bohatých zkušeností vím, že poslední věc, o kterou stojí, je potloukat se někde poblíž svých mrtvých schránek. Nic nepředstavuje tak bolestnou připomínku lidského skonu jako mokvající mršina.

V přítomnosti vlastních těl bez života cítí duchové mnohem palčivější touhu skoncovat s tímhle světem a odebrat se za řeku Styx, nutkání, jemuž jsou rozhodnuti odolávat. Robertson by se nakonec mohl na místo, kde zemřel, vrátit, ale ne dokud nebude odstraněna mrtvola a nezmizí poslední kapka krve.

To mi naprosto vyhovovalo. Nepotřeboval jsem všechen ten povyk spojený s návštěvou rozzuřeného ducha.

Vandalismus ve Svatém Bartoloměji nebyl dílem živého člověka. To ničení měl na svědomí zlovolný a rozzuřený démon řádící jako poltergeist.

V minulosti jsem během záchvatů vzteku jemu podobných už přišel o novou hudební věž, lampu, budík s rádiem, pěknou barovou stoličku a několik talířů. Minutkář si nemůže dovolit hostit podobné týpky.

To je taky jeden z důvodů, proč jsem se zařizoval z toho, co odmítly i secondhandy, v nichž nakupuje Stormy. Čím méně toho mám, tím méně mohu ztratit.

V každém případě jsem si prohlédl Robertsonův sinalý hrudník a povislé břicho, bleskově došel k těmhle závěrům a snažil se co nejrychleji znovu zapnout knoflíky košile, aniž bych se díval přímo na ránu po kulce. Víc jsem morbidním zájmům nehodlal vyhovět.

V houbovitém černomodrém hrudníku mi ta díra připadala malá, ale měla roztřepený okraj a byla vlhká – a podivná určitým způsobem, který jsem hned nepochopil a o němž jsem ani dál nechtěl uvažovat.

Nevolnost, která se mi rozlévala po stěnách žaludku, zesílila. Měl jsem pocit, jako by mi byly zase čtyři roky a já onemocněl prudce nakažlivou chřipkou, slabý a celý rozpálený horečkou jsem upřeně zíral na schránku své vlastní smrtelnosti.

Protože jsem měl dost toho svinčíku, který jsem musel uklidit, aniž bych chtěl napodobit poslední Elvisovo zvracení, zaťal jsem zuby, potlačil odpor a zapnul zbývající knoflíky.

Přestože vím určitě víc než běžný občan o tom, jak zhodnotit stav mrtvoly, nejsem soudní lékař. Nedokázal jsem s přesností na půl hodiny určit čas Robertsonovy smrti.

Logicky mi to vycházelo na dobu něco mezi 17:30 a 19:45. V té době jsem prohledával dům v Camp’s Endu a objevil temnou komoru, odvezl Elvise na rožnění k náčelníkovi a poté do baptistického kostela, a dál pokračoval sám k domu Malého Ozzieho.

Náčelník Porter a jeho hosté by mi mohli dosvědčit, kde jsem se alespoň v určitou dobu potloukal, ale žádný soud by se netvářil vstřícně, kdybych prohlásil, že mi další alibi může potvrdit Elvisův duch.

Rozsah mé zranitelnosti byl čím dál zřetelnější a navíc jsem věděl, že čas se krátí. Až nakonec někdo zaklepe na dveře, bude to nejspíš policie, kterou sem poslal anonymní telefonát.

Kapitola třicátá čtvrtá

Pocit naléhavosti hraničící s panikou mi dodal novou sílu. Bručel jsem a odfukoval, až jsem s mnoha šťavnatými výrazy nakonec vytáhl Robertsona z vany a žuchl s ním na povlak rozložený na podlaze koupelny.

Vana byla potřísněna jen překvapivě nepatrným množstvím krve. Pustil jsem sprchu a smyl skvrny z porcelánu vařící vodou.

Už nikdy se tu nebudu moci koupat. Buď budu muset chodit po zbytek života nemytý, nebo si musím sehnat nový byt.

Když jsem obrátil obě Robertsonovy kapsy, našel jsem v každé svazek bankovek: dvacet šustivých stodolarovek v levé kapse, dvacet tři v pravé. Bylo jasné, že ho nezavraždili pro peníze.

Vrátil jsem ty papírky zpátky.

V náprsní tašce jsem našel další hotovost. Nacpal jsem mu peníze do jedné kapsy, ale peněženku jsem si nechal v naději, že bych v ní mohl objevit klíč k jeho vražedným záměrům, až budu mít čas prohledat obsah.

Mrtvola děsivě zabublala, když jsem ji balil do deky. Chuchvalec hlenu nebo krve mu explodoval v krku, jako by si odříhl.

Zkroutil jsem k sobě cípy u hlavy a nohou a zavázal je tak bezpečně, jak jen to šlo, bílými tkaničkami, které jsem vytáhl z druhého páru svých bot.

Ten balík vypadal jako ohromný joint. Neužívám drogy, dokonce ani marijánku ne, ale tohle mi je připomnělo.

Nebo možná jako zámotek. Obrovská larva nebo kukla uvnitř, přeměňující se v něco nového. Nechtěl jsem se zdržovat úvahou, co by tak z ní asi mohlo vylítnout.

Do igelitové tašky z knihkupectví jsem zabalil šaty na převlečení, šampon, kartáček na zuby, pastu, elektrický holicí strojek, mobil, baterku, nůžky a balíček vlhkých toaletních ubrousků – a taky ruličku antacidu, abych přestál zbytek noci.

Vytáhl jsem mrtvolu z koupelny a odvlekl ji přes temný pokoj k většímu ze dvou oken obrácených k jihu. Kdybych žil v obyčejném činžovním domě, se sousedy pod sebou, výbor nájemníků by se sešel hned po ránu a vydal by nové nařízení, že po desáté večer se nesmí vláčet nebožtíci po podlaze.

Tělo bylo příliš těžké, než abych ho sám unesl. Sesouvat tuhle mrtvolu venku po schodech bude pěkně hlučná záležitost – a taky nezapomenutelné představení, pokud bude někdo náhodou procházet ulicí v nepravou chvíli.

Pod oknem stál poloviční jídelní stůl a dvě židle. Odstrčil jsem je stranou, zvedl spodní rám posuvného okna, odstranil síť proti hmyzu a vyklonil se ven, co nejvíc to šlo, abych se ujistil, že ze sousedních domů není opravdu na zadní dvůr vidět.

Prkenný plot a vzrostlé topoly mi zajišťovaly soukromí. Kdyby se náhodou mezi větvemi objevila nějaká skulinka, kterou by se dal zahlédnout stříbrem zalitý obraz, samotné měsíční světlo by celou scénu neosvětlilo dostatečně, aby případné svědectví mělo u soudu patřičný dopad.

Sunul jsem mrtvolu zabalenou do povlaku po podlaze k otevřenému oknu nohama napřed. Ačkoli byl bezesporu mrtvý, byl jsem přece jen přecitlivělý na to, abych ho nechal spadnout na hlavu. Byl už napůl venku, když se povlak zachytil za vyčuhující hřebík, ale já jsem ho odhodlaně strkal dál, dokud nezapůsobila zemská přitažlivost.

Výška mezi oknem a zemí byla něco přes čtyři metry. Určitě ne víc. A stejně když dopadl, ozval se nesnesitelný, odporný zvuk, který se dal okamžitě identifikovat jako mrtvola řítící se z výšky na tvrdou zem.

Žádný pes se nerozštěkal. Nikdo neřekl: Neslyšelas něco, Maude? Nikdo neřekl: Ano, Cleme, slyšela jsem, jak Podivný Thomas vyhodil z okna mrtvolu. Pico Mundo tvrdě spalo.

S pomocí papírových ručníků, abych nikde nezanechal otisky, jsem sebral pistoli z koberce. Přidal jsem ji do igelitové tašky.

V koupelně jsem ještě jednou prověřil, jestli jsem v dané chvíli nepřehlédl nic očividného. Později bych potřeboval uklidit důkladněji, než jsem stihl teď v omezeném čase: vysát kompromitující vlasy a vlákna, omýt všechny povrchy, aby tam nezůstaly otisky Boba Robertsona…

Nikdy bych nepomáhal vrahovi zahlazovat zločin. Ale podle všeho šlo tentokrát o chladnokrevného profesionála, který byl příliš chytrý a příliš sebevědomý, než aby tam nechal otisky prstů nebo jakýkoli jiný důkaz své přítomnosti.

Pohled na hodinky mě překvapil. Hodina a třicet osm minut po půlnoci. Noc zdánlivě pádila k úsvitu. Myslel jsem si, že už musí být minimálně půl třetí.

Ale i tak mi čas hrozně utíkal. Přestože jsem měl digitální hodinky, stejně jsem slyšel, jak mi možnost něco udělat rychle odtikává.

Zhasl jsem v koupelně a ještě jednou přistoupil k přednímu oknu, roztáhl jsem žaluzie a pozoroval ulici. Jestli tu někdo drží noční hlídku, pořád jsem ho nedokázal rozpoznat.

S nákupní taškou v ruce jsem vyšel ven a zamkl za sebou vchodové dveře. Když jsem scházel po schodech, cítil jsem, že mě kdosi sleduje stejně pozorně jako Miss Ameriky při přehlídce v plavkách.

A ačkoli jsem si byl naprosto jistý, že se na mě nikdo nedívá, balancoval jsem s břemenem viny s nepříjemným pocitem, že jsem středem pozornosti. Nervózně jsem pohlížel do noci, díval jsem se všude kromě na schody před sebou. Je vidět, že zázraky se dějí, protože jsem nespadl, nezlomil si vaz a nezanechal pro policii další mrtvolu, aby měla nad čím přemýšlet.

Možná že se ptáte, proč jsem se vlastně cítil provinile, když uvážíme, že jsem Boba Robertsona nezabil.

No, nikdy nepotřebuji žádný zvláštní důvod, abych na sebe vzal vinu. Někdy cítím odpovědnost za srážky vlaků v Georgii, bomby teroristů v dalekých městech, tornáda v Kansasu…

Jedna část mé osobnosti věří, že kdybych si dal víc záležet a lépe využíval a rozvíjel svůj dar, místo abych se s ním jen den co den potýkal, možná že bych dokázal asistovat při dopadení většího počtu zločinců a zachránit víc životů před zlými lidmi či krutou přírodou, dokonce i v místech, která jsou od Pico Munda povážlivě vzdálena. Vím, že se to nestane. Vím, že kdybych se ještě víc zapletl s nadpřirozenými jevy, znamenalo by to ztrátu spojení s realitou, pád do propasti konvenčního šílenství, po němž bych už nikomu neprospěl. Přitom mě tahle sebemrskačská část mého já čas od času tíží a vynáší nade mnou nepřiměřené soudy.

Chápu, proč je tak snadné vzbudit ve mně pocit viny. Souvisí to s mou matkou a jejími střelnými zbraněmi.

Jestliže pochopíte podstatu svého duševního rozpoložení, neznamená to ještě, že jste schopní je snadno změnit. Komora plná pocitu viny patří ke stavbě mé psychiky a já pochybuji, že budu někdy schopen tuhle zvláštní místnost zrenovovat v podivném zámku, jímž jsem já sám.

Když jsem došel k úpatí schodů, aniž by na mě někdo vybafl J’accuse!, vyrazil jsem podél stěny garáže – pak jsem se ale zastavil, protože mě při pohledu na nedaleký dům Rosalie Sanchezové něco napadlo.

Měl jsem v úmyslu použít její chevrolet, s nímž sama jezdí jen zřídkakdy, abych odvezl Robertsonovu mrtvolu, a pak ho zase ve vší tichosti vrátit do garáže. Nepotřeboval jsem klíček. Jako student střední školy jsem možná nevěnoval tolik pozornosti hodinám matematiky, ale zato jsem se hodně brzo naučil nastartovat auto s pomocí drátů.

Moje náhlé obavy o Rosalii neměly nic společného s možností, že by mě viděla při téhle zločinné činnosti, ale zato stoprocentně souvisely s její bezpečností.

Kdyby někdo s úmyslem vraždit šel s Robertsonem do mého bytu mezi půl šestou a tři čtvrtě na osm, bylo by ještě světlo. Jasné světlo Mohavské pouště.

Měl jsem podezření, že sem ti dva muži přijeli jako spiklenci a že si Robertson myslel, že se společně chystají provést mi nějakou špinavost. Možná že věřil, že si tam na mě počkají. Muselo ho překvapit, když na něj jeho kumpán vytáhl pistoli.

Jakmile byl Robertson po smrti a všechny stopy ukazovaly na mě, vrah se jistě nezdržoval, aby si vyzkoušel mé prádlo nebo zkoumal zbytky v lednici. Rychle by zmizel, dokonce i za denního světla.

Jistě že si dělal starosti, jestli ho někdo z nejbližšího domu neviděl, jak jde dovnitř s obětí a ven sám.

Nebyl ochotný podstoupit to riziko, proto možná zaklepal na Rosaliiny zadní dveře, poté co se vypořádal s Robertsonem. Jemná vdova žijící osaměle nepředstavovala pro vraha větší překážku.

Vlastně jestli to byl důkladný a obezřetný člověk, nejspíš ji navštívil ještě předtím, než sem dovedl Robertsona. Mohl by použít v obou případech stejnou pistoli a mě namočit do dvojnásobné vraždy.

Soudě podle rychlosti a odvahy, s jakou jednal, aby vyloučil kompromitovaného společníka, byl tenhle neznámý důkladný, obezřetný a ještě něco navíc.

Rosaliin dům byl tichý. V žádném z oken se nesvítilo, jen se v nich odrážela strašidelná tvář měsíce putujícího k západu.

Kapitola třicátá pátá

Vyrazil jsem přes příjezdovou cestu k Rosaliiné zadní verandě, dřív než jsem si to vůbec uvědomil. Po několika krocích jsem se zastavil.

Jestliže byla mrtvá, nic jsem pro ni nemohl udělat. A jestli ji Robertsonův vrah navštívil, určitě ji nenechal naživu.

Dosud jsem o Robertsonovi uvažoval jako o osamělém střelci, duševním a morálním monstru směřujícím ke svému krvavému okamžiku slávy, jako tolik nechvalně známých neřádů v jeho dokonale vedené evidenci.

Jednou by se jim mohl vyrovnat, ale teď se jim nejen vyrovnal, ale měl ještě něco navíc. Potkal někoho, koho vzrušují stejné představy šílených jatek, a společně se změnili v dvouhlavou bestii s dvěma nenávistnými srdci a čtyřma rukama konajícíma ďábelské dílo.

Klíč ke všemu visel na stěně v Robertsonově pracovně, ale já jsem mu předtím nerozuměl. Manson, McVeigh a Atta. Ani jeden z nich nepracoval sám. Spikli se s dalšími.

V těch spisech byly anamnézy mnoha několikanásobných i masových vrahů, kteří jednali na vlastní pěst, ale tři obličeje v jeho svatyni patřily mužům, kteří našli smysl života v bratrství ďábla.

Moje ilegální návštěva v Robertsonově rezidenci v Camp’s Endu nějakým způsobem neunikla jeho pozornosti. Možná že jsou v domě skryté kamery.

Psychopati bývají často také paranoidní. Pokud se pro to Robertson rozhodl, měl určitě dostatek finančních prostředků, aby si vybavil dům dobře utajenými a nejmodernějšími videokamerami.

Musel svému vrahounskému příteli prozradit, že jsem slídil v jeho pokojích. Ten pak nejspíš usoudil, že se sám vystavuje nebezpečí, pokud by vyšla najevo jeho spojitost s Robertsonem.

Nebo možná Robertson díky mně znervózněl, pokud šlo o plány na 15. srpna. Třeba chtěl posunout ta jatka, která se oba chystali rozpoutat.

Snad byl už jeho šílený přítel příliš nadržený, než aby souhlasil s odkladem. Tak dlouho se mu hlavou honily představy nádherného násilí, že už po něm nezřízeně toužil, že už je potřeboval.

Odvrátil jsem se od Rosaliina domu.

Kdybych vešel dovnitř a zjistil, že ji díky mně zavraždili, nebyl jsem si jist, že bych si dokázal poradit s Robertsonovou mrtvolou. Jen při představě, že bych objevil její mrtvolu – Odde Thomasi, vidíš mě? Odde Thomasi, ještě pořád jsem viditelná? –, jsem cítil, že se můj zdravý rozum uvolňuje v závěsech a že bych se mohl citově, ne-li duševně rozložit.

Viola Peabodyová a její dcerky se na mě spoléhaly.

Kdybych nebyl ve vězení, kdybych se dozvěděl místo a čas plánovaného masakru, mohl bych zachránit spoustu lidí, kteří jsou odsouzeni dnes v Pico Mundu zemřít, dřív než zapadne slunce.

Jako by fyzikální zákony náhle ovládly čáry, zdálo se, že měsíční světlo přibylo na váze. Cítil jsem tu tíhu s každým krokem na cestě ke garáži, kde na mě čekala mrtvola ve svém bílém rubáši.

Zadní dveře do garáže nebyly zamčené. Temný vnitřek byl cítit po gumě, motorovém oleji, starém tuku a syrovém dřevě, které v letním vedru dýchalo z krokví. Položil jsem nákupní tašku stranou.

S pochmurným vědomím, že si už den ode mě vyžádal duševní i fyzickou oběť, jsem tělo přetáhl přes práh a zavřel dveře. Pak jsem mohl sáhnout po vypínači.

Tahle samostatná garáž měla dvě stání a domácí dílnu, kde by mohlo klidně parkovat i třetí auto. Momentálně bylo jedno místo volné a Rosaliin chevrolet stál nejblíž domu.

Když jsem chtěl otevřít kufr, zjistil jsem, že je zavřený.

Představa, jak nacpu mrtvolu na zadní sedadlo a jak ji budu mít při jízdě za krkem, mě znepokojila.

Do svých dvaceti jsem viděl spoustu podivných věcí. Jednou z nejbizarnějších byl duch prezidenta Lyndona Johnsona, jak vystupuje z vozu společnosti Greyhound na autobusovém nádraží v Pico Mundu. Přijel z Portlandu v Oregonu přes San Francisco a Sacra-mento, jen aby okamžitě přesedl na linku odjíždějící do Phoenixu v Tucsonu a na další místa v Texasu. Vypadal nešťastně a opuštěně, a protože umřel v nemocnici, měl na sobě jen pyžamo a žádné pantofle. Když mu došlo, že o něm vím, vztekle se na mě podíval, sundal kalhoty a vystrčil na mě zadek.

Nikdy jsem neviděl, že by nebožtík ožil, dokonce ani zlými čáry. Přitom mě představa, jak se obracím zády k Robertsonově mrtvole a odvážím ji na odlehlé místo v Pico Mundu, naplňovala děsem.

Na druhou stranu jsem ho nemohl takhle zabaleného opřít v sedadle spolujezdce a řídit ve společnosti něčeho, co vypadalo jako joint.

Abych dostal mrtvolu na zadní sedadlo chevroletu, stálo mě to nejen mnoho sil, ale také se mi zvedl žaludek. V tom zámotku mi Robertson připadal uvolněný, měkký… přezrálý.

Pořád dokola mě dráždila živá představa vlhké díry po kulce v jeho hrudi: ochablé sinalé maso a kolem temný odkapávající šlem. Nedíval jsem se na tu ránu nijak zblízka, honem jsem se odvrátil, ale ten obraz ve mně zůstal a pořád narůstal jako temné slunce.

Než jsem mrtvolu naložil do auta a zavřel zadní dveře, pot se ze mě lil, jako by mě chtěl nějaký obr vyždímat jako hadr na podlahu. Taky jsem se tak cítil.

Ve dvě hodiny ráno klesla venku teplota na svěžích dvacet devět stupňů. Tady v té garáži bez oken bylo ovzduší o pět stupňů zoufalejší.

Mrkl jsem, abych z očí odstranil pot, rukama zašmátral pod palubní deskou a našel dráty, které jsem potřeboval. Dostal jsem jen jedinou ránu a okamžitě nastartoval.

Mrtvý muž na zadním sedadle se ani nezavrtěl.

Zhasl jsem světlo v garáži a na sedadlo spolujezdce položil igelitovou tašku. Vtěsnal jsem se za volant a dálkovým ovladačem zvedl garážová vrata.

Osušil jsem si obličej hrstí papírových kapesníčků, které jsem vytáhl z krabice v palubní desce, a náhle jsem si uvědomil, že jsem vůbec nepomyslel na to, kde svůj náklad složím. Ani městská skládka, ani kontejnery společnosti Goodwill Industries mi nepřipadaly jako nejlepší volba.

Kdyby Robertsona našli příliš brzy, náčelník Porter by mi mohl klást nepříjemné otázky, které by nakonec zhatily můj pokus odvrátit hrůzy snášející se na Pico Mundo, ať už jsou jakékoli. V ideálním případě by se mohla mrtvola tiše rozkládat přinejmenším čtyřiadvacet hodin, než ji někdo najde a vyděsí se kvůli tomu k smrti.

Pak jsem přišel na skvělou schovávačku: Bar s obsluhou nahoře bez církve šeptající komety, knihkupectví pro dospělé a hamburge-rové nebe.

Kapitola třicátá šestá

Kostel šeptající komety byl postaven před více než dvaceti lety, stranou dálnice a pár set metrů za hranicemi Pico Munda v místech, kde rostou pouze pouštní křoviska.

Dokonce i když se v něm konaly neobvyklé bohoslužby, nijak nepřipomínal stánek boží. Teď pod jasnou hvězdnatou oblohou vypadala hlavní budova – pětašedesát metrů dlouhá a dvacet metrů široká vojenská ubikace ve tvaru půlválce z vlnitého plechu s kulatými okénky – jako kosmická loď bez ochranného kužele, napůl zabořená v zemi.

Po obvodu pozemku stály ještě podobné menší chatky, skryté mezi mrtvými a hynoucími stromy, které obstarávaly kamufláž ze stínů a bledého měsíčního světla. Tohle byly ubytovny pro opravdové věřící.

Zakladatel církve Caesar Zedd Jr. hlásal, že se k němu donesly šeptané zprávy, většinou ve snech, ale občas i když byl vzhůru, od mimozemské inteligence na palubě kosmického tělesa putujícího k Zemi uvnitř komety. Tihle mimozemšťané prohlašovali, že jsou bohové, kteří stvořili lidstvo a všechny živočišné druhy na naší planetě.

Většina lidí v Pico Mundu tehdy předpokládala, že by mohly bohoslužby v kostele šeptající komety jednoho dne vyústit ve svaté přijímání Kool-Aid jako v Jonestonu a ve stovky mrtvých. Místo toho byla neposkvrněnost Zeddova náboženského učení zpochybněna, když byli on a všichni jeho kněží usvědčeni z nejrozsáhlejší výroby a distribuční sítě extáze na světě a poté odsouzeni.

Jakmile církev přestala existovat, organizace zvaná Společnost ochrany prvního dodatku, Inc. – největší provozovatel knihkupectví pro dospělé, barů s obsluhou nahoře bez, internetových pornostránek a karaoke denních barů ve Spojených státech – zastrašila okres Maravilla tak, že dostala povolení obchod provozovat. Celé místo přebudovali na podřadný zábavní park, jehož hlavním tématem byl sex, nahradili původní nápis na kostele neonem a rozšířili text na BAR S OBSLUHOU NAHOŘE BEZ CÍRKVE ŠEPTAJÍCl KOMETY, KNIHKUPECTVÍ PRO DOSPĚLÉ A HAMBURGEROVÉ NEBE.

Říká se, že hamburgery i hranolky byly báječné a přídavky nealkoholických nápojů zdarma se bohatě vyplácely. Přesto si tenhle podnik nikdy nedokázal naklonit davy rodinných strávníků nebo nóbl dvojic z jednoho oboru, které jsou základem každé restaurace.

Podnik, jemuž místní říkali Šeptající burger, měl slušné výdělky, dokonce i když z nich pokrýval ztrátové pohostinství. Bar nahoře bez, knihkupectví (kde jste nenašli jedinou knihu, ale které zato nabízelo tisíce videokazet) a bordel (o němž se původní žádost o licenci nezmiňovala) přilákaly do této oázy na poušti moře peněz.

Ačkoli právníci, odvážní obhájci ústavy, dokázali udržet otevřené dveře během deseti procesů, v nichž byla společnost odsouzena za provozování prostituce, Šeptající burger se zhroutil poté, co tu nějaký nahý zákazník, nabuzený andělským prachem a nadměrnou dávkou viagry, zastřelil tři prostitutky.

Náhradou za nezaplacené daně a pokuty padl majetek do rukou okresu. Během posledních pěti let se bez stálé údržby a díky neúnavným snahám pouště proměnil kdysi hrdý domov mimozemských bohů na hromadu rezavého šrotu.

Církevní pozemky byly upraveny jako tropický ráj, s hustými trávníky, několika druhy palem, kapradinami, bambusy a kvetoucími popínavými rostlinami. Bez denní zálivky nestačilo krátké období dešťů tento ráj uchránit.

Na odbočce z dálnice jsem zhasl světla a projížděl střapatými stíny, které vrhal měsíc přes mrtvé palmy. Rozpraskaná asfaltka plná výmolů vedla k zadní straně hlavní budovy a pak dál k oblouku menších chatrčí.

Moc se mi nechtělo nechávat tu auto s běžícím motorem, ale potřeboval jsem okamžitě zmizet. Bez klíčků bych v kritické situaci nedokázal nastartovat dostatečně rychle.

Vzal jsem si z igelitové tašky baterku a vydal se hledat vhodné místo, kde bych mohl nepohodlnou mrtvolu složit.

Mohavská poušť nabrala znovu dech. Od východu vanul lenivý vánek a voněl po suchých houštinách, horkém písku a neznámém životě pustiny.

Každý z deseti plechových domků, které sloužily jako ubytovna pro šedesát členů kultu, býval nabitý k prasknutí jako opiové doupě. Když se z kostela stal bordel, kde se prodávaly hamburgery, pár těch staveb bylo vyklizeno, přepaženo, vymalováno a zařízeno jako útulné místnůstky pro kurvy, které dodávaly to, co dámy v baru nahoře bez jen slibovaly.

Poté co pozemek osiřel, morbidní zvědavci vybílili a zničili hlavní budovu a všechny ubytovny. Dveře zely dokořán, některé vypadly ze zrezivělých pantů.

U třetí chatrče, kterou jsem obhlížel, péro zástrčky pořád sloužilo natolik, aby udrželo dveře zavřené.

Nechtěl jsem nechávat mrtvolu v otevřeném prostoru, kam se snadno dostali kojoti. Robertson byl sice zrůda, o tom jsem byl pořád přesvědčen, ovšem bez ohledu na to, co udělal nebo čeho by byl schopen, nemohl jsem odsoudit jeho ostatky k nedůstojnému zacházení, kterého se tolik bála babička Sugarsová, pokud by umřela při pokeru s bezcitnými spoluhráči.

Možná že kojoti nežerou zdechliny. Možná že se živí jen masem, které sami uloví.

Nicméně poušť se hemžila daleko rušnějším životem, než by člověk postřehl při náhodném pozorování. Většina těch tvorů by si jistě pochutnala na něčem tak masitém, jako je Robertsonova mrtvola.

Když jsem zastavil chevrolet co nejblíže vyhlédnuté budovy – tak tři metry ode dveří –, potřeboval jsem chvilku, abych sebral odvahu a dokázal si s mrtvolou poradit. Žvýkal jsem dvě antacidové tablety.

Během jízdy z města se Bob Robertson ani jednou nezeptal: Už jsme tam? Přesto a navzdory zdravému rozumu jsem mu nevěřil, že je opravdu mrtvý.

Vytáhnout ho z auta mi připadalo daleko jednodušší než nacpat ho dovnitř, až na tu chvíli, kdy se jeho velké rosolovité tělo v bílém rubáši zatřáslo a mě se zmocnil pocit, jako bych cloumal pytlem plným hadů.

Když jsem ho dotáhl ke dveřím jedné plechové chaty, které jsem zaklínil baterkou, zastavil jsem se, abych si otřel pot z oroseného čela – a spatřil jsem žluté oči. Nízko u země, tak sedm deset metrů ode mě, mě hladově pozorovaly.

Popadl jsem baterku a namířil paprsek přesně na tu věc, které jsem se děsil: z otevřeného prostoru sem přišel kojot a prozkoumával opuštěné budovy. Velký, šlachovitý, nahrubo tesaný, s ostrým čelem a čelistmi, byl od přírody méně ohavný než mnozí lidé, ale v tomhle okamžiku mi připadal jako démon, jenž sem vklouzl branami pekelnými.

Svítilna ho nevylekala, což napovídalo, že si je v přítomnosti lidí nebezpečně jistý sám sebou – a možná taky že není sám. Přejel jsem nejbližší temnotu paprskem baterky a objevil další nahrbené zvíře kousek vzadu a napravo od toho prvního.

Až donedávna kojoti málokdy pokousali děti a nikdy dospělé. Jak se však lidé začali roztahovat do jejich revírů, jejich troufalost a agresivita rostly. Během posledních pěti let sledovali několik dospělých a čas od času je dokonce napadli.

Tihle dva se mě ani v nejmenším nebáli, jen jsem jim připadal jako pikantní sousto.

Hledal jsem pod nohama nějaký kámen a rozhodl se pro kus betonu, který se odlomil z kraje cesty pro pěší. Mrsknul jsem jím po bližším predátorovi. Kámen zaduněl na asfaltu tak dvacet centimetrů od cíle a odkulil se do tmy.

Kojot odskočil od místa dopadu, ale neutekl. Druhý pronásledovatel udělal totéž, ale také neustoupil.

Supění a rachot zaparkovaného auta nevyváděly kojoty z konceptu, zato mně dělaly starosti. Šeptající burger stál na odlehlém pozemku. Nikdo by neměl být natolik blízko, aby brblající motor přivábil jeho pozornost. Ovšem pokud byli na místě další vetřelci, hluk by mohl překrýt jejich pohyby.

Nemohl jsem najednou čelit dvěma problémům. Teď bylo důležitější odtáhnout mrtvolu než se zabývat kojoty.

Možná že až se vrátím, budou predátoři pryč, odlákáni pachem králíků nebo jinou snadno dostupnou kořistí.

Odvlekl jsem zabaleného umrlce přes práh do plechové chaty a pak jsem za sebou bezpečně zavřel dveře.

Z chodby po jedné straně budovy vedly dveře do koupelny a čtyř pokojů. V každém kdysi pracovala jedna prostitutka.

Svědo baterky odhalilo prach, pavouci sítě, dvě prázdné láhve od piva a hromádku uhynulých včel…

I po všech těch letech byl vzduch ještě pořád prosycen nepatrným odérem voňavých svíček, kadidla, parfémů a vonných olejů. Pod touhle slabou, ale sladkou vůní pronikala ještě slabší směs štiplavého zápachu, který mohl být zatuchlou močí zvířat, která sem přišla a zase zmizela.

Nábytek odvezli už dávno. Ve dvou místnostech zrcadla na stropě napovídala, kde byly umístěny postele. Stěny byly vymalované sytou růžovou.

Každá místnost měla dvě kulatá okénka. Většinu skleněných tabulí už rozstřílely děti vzduchovkami.

Ve čtvrtém pokojíku zůstala obě malá okénka nedotčená. Sem se nemohl k mrtvole dostat žádný z větších mrchožroutů.

Jedna z tkaniček, které balík zajišťovaly, praskla. Konec rubáše se rozevřel a na světlo vyklouzla Robertsonova levá noha.

Zvažoval jsem, zda nemám odnést obě tkaničky i povlak. Představovaly spojení s mou osobou, ovšem byly to tak běžné značky, které se dostaly v tolika obchodech, že ony samy mě mohly jen těžko usvědčit.

Když jsem se sehnul, abych dokončil úkol, do hlavy se mi vloudila představa rány v Robertsonově hrudi. A z hlubin paměti se vynořil matčin hlas: Chceš za mě zmáčknout ten kohoutek? Chceš zmáčknout kohoutek?

Naučil jsem se skvěle zahánět určité vzpomínky ze svého dětství. Mám v tom velkou praxi. Dokázal jsem rychle ztlumit její šepot do naprostého ticha.

Vyhnat z hlavy vzpomínku na Robertsonovu ránu nebylo tak snadné. Vlhká díra mi pulzovala v mozku, jako by pod ní bilo jeho mrtvé srdce.

Když jsem mu v koupelně rozhrnul košili, abych si ověřil smrtelnou sinalost, a spatřil otvor v nachově zbarveném hrudníku, něco mě nutilo prohlédnout si ho zblízka. Znechucený a taky vyděšený vlastním morbidním nutkáním jsem měl strach, aby nevyšlo najevo, že jsem díky matce zvrácený způsobem, který jsem si ani nedokázal představit. Odolal jsem tomu pokušení, okamžitě jsem se odvrátil a znovu zapnul všechny knoflíky.

Teď jsem klečel vedle Robertsona, potýkal se se zbývající tkaničkou, která držela rubáš, a pokoušel se zahnat tou vzpomínkou na košili představu zející díry, jenže ta rána mi pořád pulzovala před duševním zrakem.

V napuchlé mrtvole zabublal plyn dušeným smíchem, pak vyšel ze rtů mrtvého muže za bavlněným závojem jakýsi povzdech.

Neschopný zůstat byť jen vteřinu s mrtvolou, vyskočil jsem a přejel paprskem světla po temně růžové místnosti. Byl jsem asi v půli chodby, když jsem si uvědomil, že jsem nechal dveře otevřené. Vrátil jsem se je zavřít, abych uchránil tělo před většími saprofágy pouště.

Podolkem trička jsem otřel kliky všech místností, které jsem prohledal. Pak jsem nohama šoupal po vlastních šlépějích, které jsem tu předtím zanechal, a nanesl hustou vrstvu prachu na podlahu v naději, že tak zabráním čitelným otiskům mých bot.

Když jsem otevřel vchodové dveře, paprsek světla baterky se střetl se zábleskem tří párů očí kojotů, kteří stáli mezi mnou a chevroletem s motorem běžícím na volnoběh.

Kapitola třicátá sedmá

Šlachovité nohy, štíhlé boky a úzké čenichy. Kojoti už svým vzhledem napovídají, že jsou předurčeni k rychlosti a prudkému útoku, a přece když vás pozorují s kořistnickým třpytem v očích, mají v sobě něco z půvabu psa. Někteří lidé jim říkají prérijní vlci, a ačkoli postrádají většinu kouzla vlků, mají v sobě něco štěněčího: příliš dlouhé nohy v poměru k tělu a také uši nadměrně veliké na tak malou hlavu.

Ta tři zvířata vypadala spíš zmateně než útočně – pokud jste nedokázali přečíst pravé poselství v jejich napjatém postoji a v signálech jejich nozder. Velké uši měli nastražené a jeden nakláněl hlavu ke straně, jako bych mu připadal velice záhadný, což je názor, který na mě nemají pouze kojoti.

Dva stáli před chevroletem, snad tak čtyři a půl metru ode mě. Třetí čekal mezi mnou a zadními dveřmi na straně spolujezdce, které jsem nechal otevřené.

Zařval jsem, jak nejvíc jsem uměl, protože se všeobecně soudí, že nenadálý hluk kojoty vyleká a oni utečou. Dva sebou škubli, ale ani jeden se nepohnul byť o centimetr.

Dušený ve vlastním potu jsem musel smrdět jako přesolená, ale jinak báječná večeře.

Když jsem couvl přes práh, nevyskočili na mě, což svědčilo o tom, že jejich drzost ještě nevzrostla do čirého přesvědčení, že by mě mohli skolit. Nechal jsem mezi námi zapadnout dveře.

Další dveře na druhém konci chodby také vedly z budovy, jenže kdybych jimi vyklouzl, byl bych od chevroletu příliš daleko. Neměl jsem naději, že bych mohl auto obejít a dostat se dovnitř těmi otevřenými dveřmi. Dávno předtím by ti tři bratři zachytili můj pach a počkali by si na mě, a žádný by se nepotřeboval spoléhat na komplikovaný vražedný stroj koupený přes Internet od společnosti Acme.

Kdybych zůstal uvnitř až do úsvitu, možná bych jim unikl, protože tohle byli noční lovci a nejspíš příliš hladoví, než aby čekali déle než já. Ukazatel paliva v Rosaliině autě svědčil o polovině nádrže, což může vydržet dlouho, ale motor by se skoro jistě přehřál, než by došlo palivo, a auto by pak bylo k ničemu.

Kromě toho baterie ve svítilně nevydrží déle než hodinu. A i když jsem se holedbal svou neohrožeností před neznámem, jen těžko bych si přál uvíznout v pasti černočerného plechového baráku ve společnosti mrtvoly.

Kdybych neměl čím zaměstnat oči, byl bych posedlý představou té rány po kulce. Byl bych přesvědčen, že každičký závan nočního větříku šeptajícího rozbitým oknem je ve skutečnosti zvuk, který vydává Bob Robertson soukající se ze své kukly.

Šel jsem hledat něco, co bych mohl po kojotech hodit. Pokud jsem nechtěl sundat boty mrtvole, zbývaly jen dvě láhve od piva.

Vrátil jsem se ke dveřím s láhvemi, zhasl baterku, nacpal ji pod pásek džínů a čekal pár minut, abych se uklidnil a oči přivykly tmě.

Když jsem otevřel v naději, že fronta na jídlo se rozpadla a odšourala pryč, byl jsem rozčarován. Ti tři zůstávali prakticky na stejném místě, kde jsem je zanechal: dva před autem, třetí kousek od přední pneumatiky na straně spolujezdce.

Ve slunečním světle by měly jejich kožešiny načervenalý melír posetý černými chlupy. Teď byly zbarveny došeda jako zašlé stříbro. Jejich oči vyzařovaly nepatrné šílenství náměsíčníka.

Protože mi připadal nejodvážnější z celého tria, považoval jsem toho nejbližšího kojota za vůdce smečky. Taky byl největší, s prošedivělou bradou, která naznačovala mnohé zkušenosti z lovu.

Odborníci radí, abyste se při setkání s rozzuřeným psem vyhnuli přímému pohledu do očí. Na tuhle výzvu reagují zvířata agresivně.

Jestliže se místo psa jedná o kojota zvažujícího vaši výživnou hodnotu, odborníci by vás zabili. Neschopnost podívat se do očí by byla chápána jako slabost, která svědčí o tom, že jste vhodnou kořistí. To už byste se taky mohli nabídnout na podnosu s dvojitými bramborami prohnanými dvakrát Peklem a půlnočními píšťalami.

Podíval jsem se zpříma na vůdce smečky a poklepal jednou láhví o kovový rám dveří. Pak jsem uhodil víc, až se sklo rozbilo. Držel jsem láhev za hrdlo, z pěsti mi trčely kusy úlomků. Tohle nebyla zrovna ideální zbraň, s níž bych se měl střetnout s protivníkem, který má čelisti plné jehel zarputilého masožravce, ale bylo to přinejmenším lepší než holé ruce.

Doufal jsem, že se jim postavím s takovou odvahou, že by alespoň na prchavý okamžik mohli zapochybovat o mé zranitelnosti. Jediné, co jsem potřeboval, abych doběhl k zadním dveřím chevroletu, byly tři čtyři vteřiny váhání na jejich straně.

Zabouchl jsem za sebou dveře a pohnul se k vůdci smečky.

Okamžitě to vyvolalo ošklivé sevření zubů. Hluboké, energické zavrčení bylo varováním, abych couvl.

Bez ohledu na tenhle signál jsem udělal další krok, prudce jsem máchl zápěstím a hodil neporušenou láhev. Udeřila vůdce tvrdě do čenichu, odrazila se a s rachotem dopadla na chodník u jeho nohou.

Kojot se polekal a přestal vrčet. Pak se pohnul k přední části auta, nevzdaloval se ani nepřibližoval, pouze se přesouval tak, aby utvořil kompaktní řadu se svými dvěma společníky.

Tohle mi zajistilo přímou nestřeženou cestu k otevřeným zadním dveřím chevroletu. Bohužel totálním úprkem bych naprosto přestal dávat pozor na smečku.

Ve chvíli, kdy bych běžel k autu, by na mě mohli skočit. Vzdálenost mezi nimi a mnou nebyla o nic větší než vzdálenost mezi mnou a otevřenými dveřmi – a oni byli daleko rychlejší než já.

Držel jsem před sebou rozbitou láhev a sekal s ní v ostrých, výhrůžných gestech, sunul jsem se bokem k chevroletu a každých pár centimetrů jsem považoval za svůj triumf.

Dva kojoti mě pozorovali s viditelnou zvědavostí: hlavy zvednuté, tlamy otevřené, jazyky vyplazené z huby. Zvědaví, ale taky číhající na sebemenší příležitost, kterou bych jim mohl poskytnout, stáli s vahou přenesenou na zadní končetiny, mocné stehenní svaly připravené k útoku.

Postavení vůdce mi dělalo mnohem větší starosti než tihle dva dohromady. Hlavu skloněnou, uši dozadu těsně u hlavy, zuby odhalené, ale jazyk v hubě, tenhle exemplář mě pozoroval zpod skloněného čela.

Přední tlapy měl přitisknuté k zemi – dokonce i v mdlém měsíčním světle jsem viděl prsty rozložené jeden vedle druhého. S předními kotníky ostře ohnutými to vypadalo, že zvíře stojí na špičkách.

Ačkoli jsem se pořád ohlížel, kojoti už nebyli přede mnou, ale po mé pravici. Otevřené dveře auta jsem měl po levici.

Divoké vrčení by mě nevystrašilo tak jako jejich zatajený dech, jejich vyčkávavé ticho.

V polovině cesty k chevroletu jsem usoudil, že to mohu risknout a rozběhnout se k zadnímu sedadlu, skočit do auta a zabouchnout dveře ještě včas, abych zahnal jejich chňapající čelisti.

Pak jsem nalevo uslyšel tlumené zavrčení.

Smečka už měla čtyři členy a ten čtvrtý se ke mně kradl od zadní části chevroletu. Stál mezi mnou a otevřenými dveřmi.

Ucítil jsem pohyb po pravici a znovu jsem přenesl pozornost na ty tři. Během té krátké nepozornosti se ke mně připlížili.

Měsíční svědo zalilo stříbrem dlouhou lesklou slinu, která sklouzla z pysků vůdce smečky.

Po levici vrčení čtvrtého kojota zesílilo, jako by se chtělo měřit s vrčením motoru. Tohle byl živý motor smrti, teď zrovna běžel naprázdno, ale byl připravený zařadit vysokou rychlost, a já jsem periferním viděním zahlédl, jak se ke mně plíží.

Kapitola třicátá osmá

Dveře do ubikace ležely daleko za mnou. Než bych k nim dorazil, vůdce smečky bych už měl dávno na zádech, zuby zahryznuté v krku, a ti další by se mě snažili stáhnout za nohy na zem.

Rozbitá láhev v ruce mi připadala křehká, žalostně neadekvátní zbraň, dobrá tak leda na to, abych si s ní prořízl hrdlo.

Soudě podle náhlého drtivého tlaku v močovém měchýři dostanou tihle dravci maso už naložené, až si do mě poprvé kousnou – ale pak to odporné individuum po mé levici spolklo vrčení a místo toho pokorně zakňučelo.

Hrůzostrašné trio po mé pravici mě jako na povel přestalo ohrožovat a zíralo před sebe celé popletené. Zůstali tiše stát, uši nastražené kupředu. Změna chování těch kojotů byla tak náhlá a nevysvětlitelná, jako by někdo mávl kouzelným proutkem, jako by strážný anděl ta stvoření omámil náhlou láskou k bližnímu a mě uchránil před vyvrhnutím.

Stál jsem jako solný sloup, bál jsem se pohnout, abych neporušil ty čáry. Pak mi došlo, že pozornost kojotů se přesunula na někoho za mnou.

Opatrně jsem pootočil hlavu a zjistil, že mým strážným andělem je pěkná, i když příliš hubená dívka s rozcuchanými blonďatými vlasy a jemnými rysy. Stála nalevo ode mne, bosá, nahá až na příliš krátké kalhotky lemované krajkou, vyhublé ruce zkřížené na prsou.

Zdálo se, jako by její jemná bledá pleť v paprscích měsíce světélkovala. Smaragdově modré oči, třpytivá jezírka, byly okny do tak hluboké studny smutku, že jsem věděl okamžitě, že patří ke společenství mrtvých, kteří nejsou s to najít klid.

Osamělý kojot po mé levici se usadil na zemi, všechny touhy byly ty tam, bojová nálada z něj vyprchala. Zvíře ji pozorovalo jako pes čekající na vlídné slovo od svého zbožňovaného pána.

Tři první kojoti vpravo se neponižovali tak jako ten čtvrtý, ale i je tenhle obraz zmrazil. Ačkoli se nijak nenamáhali, funěli a neustále si olizovali pysky – což jsou dva příznaky nervozity u psů. Když žena prošla kolem mě k chevroletu, ucukli před ní, ne bázlivě, ale jako by jí dávali najevo svou podřízenost.

Když došla k autu, otočila se čelem ke mně. Její úsměv byl obrácený srpek zármutku.

Sklonil jsem se, abych rozbitou láhev položil tiše na zem, pak jsem se narovnal a s úctou ocenil schopnosti kojotů, kteří podle všeho kladli větší důraz na ten zázračný zážitek než na uspokojení svých chuťových nároků.

V autě jsem zavřel zadní dveře na straně spolujezdce a otevřel ty přední.

Ta žena si mě teď vážně prohlížela, jako by ji hluboce dojalo, že ji tu vidím, dlouhá léta po její smrti, stejně jako mě dojalo, že ji vidím v tomhle očistci jejího vlastního světa.

Byla stejně krásná jako napůl rozvinuté poupě růže, které v sobě skrývá tajemství. Nemohlo jí být víc než osmnáct, když zemřela, příliš mladá na to, aby se sama odsoudila k tolika letům v řetězech tohoto světa, k dlouhému a osamělému utrpení.

Musela to být jedna z těch tří prostitutek, které tu před pěti lety zastřelil ten pomatenec, těsně předtím, než navždy zavřeli Šeptající burger. Povolání, pro které se rozhodla, ji možná zatvrdilo, ale zdálo se, že je to něžná a plachá duše.

Dojatý její zranitelností i tím, jak tvrdý trest si sama určila, napřáhl jsem k ní ruku.

Místo aby ji uchopila, sklonila cudně hlavu. Chvilku váhala, pak rozpřáhla paže a nechala je volně viset podél boků, čímž odhalila prsa – a dvě temné díry po kulkách, které zdevastovaly žlábek mezi jejími ňadry.

Protože jsem pochyboval, že by na tomhle odpudivém místě měla ještě něco k vyřizování, a protože její život byl natolik tvrdý, že měla jen málo důvodů tenhle svět milovat, pochopil jsem, že její váhání překročit tu hranici pramení ze strachu z toho, co přijde potom, snad z hrůzy z trestu.

„Neboj se,“ řekl jsem jí. „Nebyla jsi na tomhle světě žádné monstrum, nemám pravdu? Jen opuštěná, zbloudilá, zlomená – jako my všichni, kdo touto cestou procházíme.“

Pomalu zvedla hlavu.

„Možná že jsi byla slabá a bláhová, ale takových je mnoho. Já mezi ně taky patřím.“

Znovu mi pohlédla do očí. Teď mi její smutek připadal ještě hlubší, prudký jak žal, ale trvalý jako trápení.

„Já taky,“ zopakoval jsem. „Ale až umřu, pohnu se dál, a ty bys měla taky, není čeho se bát.“

Nosila své rány ne jako boží stigmata, ale jako by to byla ďáblova znamení, což ovšem nebyla pravda.

„Nemám nejmenší představu, jak to chodí, ale vím jistě, že tě čeká lepší život po všem tom utrpení, které jsi tady poznala, místo, kam budeš patřit a kde budeš opravdu milována.“

Z jejího výrazu jsem poznal, že představa lásky je pro ni jen hýčkanou nadějí, která nikdy nedošla naplnění v jejím krátkém, nešťastném životě. Hrůzné zážitky, které ji pravděpodobně provázely od kolébky až po zvuk smrtících výstřelů, v ní nevypěstovaly zvláštní představivost, nedokázala předvídat svět za tímhle naším, kde dojde příslib lásky naplnění.

Znovu zvedla paže a zkřížila je na hrudi, aby zakryla prsa i své rány.

„Neboj se,“ zopakoval jsem.

Pořád měla melancholický úsměv jako předtím, ale také trochu záhadný. Nedokázal jsem odhadnout, jestli ji moje slova uklidnila.

Přál jsem si, abych byl ve své víře přesvědčivější, a taky mě znepokojovalo, že nejsem. Nakonec jsem se dostal dopředu na sedadlo spolujezdce. Zavřel jsem dveře a vklouzl za volant.

Nechtěl jsem ji tu nechávat mezi mrtvými palmami a zrezivělými vojenskými baráky, s tak nepatrnou nadějí, jakou měla, když byla ještě naživu.

Ale noc odtikávala své minuty, měsíc a všechna souhvězdí pluly po nebi stejně neklidně jako ručičky na ciferníku hodin. Za příliš krátkou dobu padne na Pico Mundo děs a hrůza, pokud se mi to nepodaří nějakým způsobem zarazit.

Když jsem pomalu odjížděl, pořád jsem se díval do zpětného zrcátka. Stála tam v měsíčním světle, okouzlení kojoti jí leželi u nohou, jako by to byla bohyně Diana mezi dvěma štvanicemi, paní měsíce a všech živých tvorů, vzdalující se, zmenšující se, ale pořád ještě nepřipravená vystoupat na Olymp.

Jel jsem od kostela šeptající komety zpátky do Pico Munda, ze společnosti zastřeleného cizince ke špatným zprávám o zastřelené přítelkyni.

Kapitola třicátá devátá

Kdybych znal jméno nebo dokonce obličej toho člověka, kterého hledám, mohl bych se pokusit zapojit psychický magnetismus a projíždět Pico Mundem, dokud by mě můj šestý smysl k němu nedovedl. Jenže muž, který zabil Boba Robertsona a který toužil v nadcházejícím dnu povraždit i další lidi, pro mě zůstával beze jména a bez tváře, a pokud se budu honit jenom za přeludem, budu zbytečně plýtvat benzinem i časem.

Město spalo, ale ne jeho démoni. Všude v ulicích byli bodachové, daleko početnější a strašidelnější smečky než ti kojoti, pádili nocí jakoby v dychtivém očekávání.

Míjel jsem domy, kolem nichž se shromažďovaly a rojily tyhle živé stíny se zvláštní zvídavostí. Nejprve jsem se snažil zapamatovat každou z těch obléhaných rezidencí, protože jsem stále věřil, že lidé, kteří zajímají bodachy, jsou totožní s těmi, kteří budou zavražděni mezi nastávajícím úsvitem a nejbližším západem slunce.

Ačkoli je naše město daleko menší ve srovnání s velkoměsty, už dávno se rozrostlo se všemi těmi novými čtvrtěmi luxusních řadových domů, zahrnujících víc než čtyřicet tisíc duší v okrese čítajícím půl milionu lidí. Setkal jsem se pouze s jejich zlomkem.

Většina domů obléhaných bodachy patřila lidem, které jsem neznal. Neměl jsem čas sejít se se všemi, a žádnou naději, že bych získal jejich důvěru do té míry, že by dali na mou radu a pozměnili svůj středeční program, tak jak to udělala Viola Peabodyová.

Zvažoval jsem, jestli se nemám zastavit alespoň v domech známých a požádat je, aby mi dali seznam všech míst, kam se dnes odpoledne chystají. S určitým štěstím bych mohl zjistit jediný cíl, kam mají všichni namířeno.

Jenže nikdo z nich nepatřil k úzkému kroužku mých přátel. Nevěděli nic o mých nadpřirozených schopnostech, ale protože mě mnozí považovali za mile výstředního podivína, jistě by je nepřekvapila ani moje neplánovaná návštěva, ani moje otázky.

Nicméně kdybych se snažil ty informace získat v přítomnosti bodachů, třeba bych vzbudil jejich podezření. Jakmile je na sebe upozorním, mohli by nakonec rozpoznat moji mimořádnou vlastnost.

Pamatoval jsem se na šestiletého Angličana, který mluvil nahlas s bodachy – a byl rozdrcen mezi panelovou zdí a řítícím se náklaďákem. Ta srážka byla tak silná, že se několik panelů roztříštilo na hromadu suti a zůstala po nich jen jejich ocelová žebra.

Ačkoli byl ten řidič, osmadvacetiletý mladík, v perfektním zdravotním stavu, při pitvě se zjistilo, že utrpěl rozsáhlý infarkt přímo za volantem.

Ten infarkt ho musel skolit přesně v okamžiku, kdy přejížděl hřeben kopce – na jehož úpatí stál ten Angličánek. Po ohledání místa havárie došla policie k závěru, že úhel, v jakém se kopec svažoval k příčné ulici dole, by vynesl neovládaný náklaďák od chlapce a narazil by do zdi deset metrů od místa, kde se ve skutečnosti nakonec zastavil. Mrtvé řidičovo tělo se patrně během klesání navalilo na volant a vedlo vůz v jiném úhlu než v tom, který by to dítě zachránil.

Vím o záhadách vesmíru víc než ti z vás, kteří nevidí bloumající mrtvé, ale stejně chápu jen nepatrné úlomky pravdy o naší existenci. Přesto jsem dospěl alespoň k jednomu závěru založenému na svých vědomostech: neexistují žádné náhody.

V globálním měřítku chápu to, co fyzikové považují za pravdu v malých rozměrech: dokonce i v chaosu je řád, smysl a podivný význam, který povzbuzuje – ale často maří – naši touhu vše prozkoumat a pochopit.

V důsledku toho jsem u těch domů, kde poskakovali bodachové, nezastavil ani nevzbudil všechny spáče, abych jim kladl naléhavé otázky. Někde existuje zdravý řidič se svým mohutným náklaďákem a potřebuje jen příhodné mozkové aneurisma a selhání brzd ve chvíli, kdy mi v náhlém spěchu přejede přes cestu.

Místo toho jsem zamířil k domu náčelníka Portera a pokoušel se rozhodnout, jestli ho mám v tuhle nekřesťanskou hodinu budit.

Za ta léta jsem ho pouze dvakrát vyrušil ze spánku. Poprvé jsem byl mokrý, zablácený a pořád ještě s jedním poutem – a dlouhým řetězem za sebou –, jímž jsem byl spojen a hozen do jezera Malo Suerte s dvěma zahořklými mrtvými zloduchy. Podruhé jsem ho vzbudil, když došlo k určité krizi, která si žádala jeho pozornost.

Ta současná krize nás ještě úplně nedostihla, ale už se tu rýsovala. Domníval jsem se, že se musí dozvědět, že Bob Robertson nebyl osamělý zabiják, ale spiklenec.

Musím mu to oznámit dost přesvědčivě, ale přitom mu nesmím prozradit, že jsem našel Robertsonovu mrtvolu ve vlastní vaně a že jsem bez výčitek svědomí porušil spoustu zákonů a poté toho nebožtíka nacpal na místo posledního odpočinku, které mě nemůže kompromitovat.

Jakmile jsem zahnul za roh půl bloku od Porterova bydliště, překvapilo mě, že se v tuhle pozdní hodinu v několika domech svítí. Náčelníkův pozemek byl ozářen víc než ty ostatní.

Před domem stály čtyři policejní vozy, všechny zaparkované ve spěchu v různých úhlech k chodníku. Maják na střeše jednoho z nich pořád blikal.

Na předním trávníku, nad nímž se v rytmických vlnách přelévalo červené světlo přes modré, rozmlouvalo v hloučku pět policistů. Jejich postoj naznačoval, že uklidňují jeden druhého.

Chtěl jsem původně zaparkovat na druhé straně ulice před náčelníkovým domem. Zavolal bych na jeho soukromé číslo až poté, co bych dal dohromady pohádku, v níž by nebyla ani zmínka o mých nedávných snahách provozovat taxislužbu pro mrtvé.

Místo toho jsem s čím dál větší úzkostí vystoupil na ulici a chevrolet nechal stát vedle jednoho z hlídkových vozů. Vypnul jsem světla, ale motor nechal běžet s nadějí, že žádný z policistů nepřijde blíž a nevšimne si, že v zapalování nejsou klíčky.

Všechny policisty na trávníku jsem znal. Obrátili se ke mně čelem, když jsem k nim zamířil.

Sonny Wexler, nejvyšší, nejtvrdší a s nejjemnějším hlasem, natáhl snědou paži, jako by mě chtěl zastavit, abych kolem něj nepřeběhl do domu. „Zadrž, zůstaň tady, chlapče. Tam pracuje inspekce.“

Až dosud jsem si nevšiml Izzyho Maldanada na přední verandě. Vztyčil se od něčeho, k čemu si musel kleknout, a protáhl se, aby si narovnal záda.

Izzy pracuje pro kriminální laboratoř šerifa okresu Maravilla, která poskytuje služby policii v Pico Mundu. Až nakonec objeví mrtvolu Boba Robertsona v té plechové boudě, bude Izzy pravděpodobně technik, který úzkostlivě prověří celé místo kvůli důkazům.

Ačkoli jsem zoufale chtěl vědět, co se tu stalo, nemohl jsem promluvit. Zdálo se, že se mi v krku utvořil jakýsi lepkavý knedlík.

Neúspěšně jsem se snažil tenhle pomyslný knedlík vykašlat, což byla reakce na city, které mi sevřely hrdlo, a náhle jsem si vzpomněl na Gunthera Ulsteina, milovaného učitele hudby a dirigenta kapely na střední škole v Pico Mundu, jemuž se čas od času špatně polykalo. Po několika týdnech se jeho stav povážlivě zhoršil. Než vůbec stanovili diagnózu, rakovina jícnu si našla cestu až do hrtanu.

Protože nemohl polykat, váha šla rapidně dolů. Doktoři ho léčili ozařováním a zamýšleli následně jícen chirurgicky odstranit a nahradit ho novým z části tlustého střeva. Jenže ozařování nepřineslo kýžený výsledek. Umřel, ještě než došlo na skalpel.

Hubený a vrásčitý, tak jak vypadal v posledních dnech svého života, sedává občas v houpacím křesle na přední verandě domu, který sám postavil. Jeho manželka, s níž strávil třicet let, tam žije pořád.

Během těch několika posledních týdnů života ztratil schopnost mluvit. Bylo toho tolik, co chtěl Mary říct – jak se stále snažil ze sebe vydávat to nejlepší, jak ji miloval ale neuměl své pocit napsat tak bystře a s takovým rozsahem emocí, jako by je dokázal vyjádřit slovy. Teď tu bloudí a lituje všeho, co nevyslovil, a marně doufá, že jako duch najde způsob, jak s ní promluvit.

Rakovina, která by mě umlčela, mi připadala skoro jako požehnání ve srovnání s otázkou, již jsem musel položit Sonnymu Wexlerovi: „Co se stalo?“

„Myslel jsem, žes to slyšel,“ řekl. „Napadlo mě, že právě kvůli tomu jsi tu. Náčelník byl postřelen.“

Jesus Bustamante, další policista, vyhrkl vztekle: „Už skoro před hodinou střelil nějakej hajzl zasranej náčelníka třikrát do hrudi na jeho vlastní přední verandě.“

Obrátil se mi žaludek, zvedal se mi pořád a pořád, skoro ve stejném rytmu jako otáčející se siréna na nejbližším policejním voze, a domnělý knedlík v jícnu nabyl skutečných rozměrů, když se mi do hrdla prodral hořký obsah žaludku.

Musel jsem zblednout, musel jsem poklesnout v kolenou, která mi náhle změkla, protože mi Jesus položil ruku na záda, aby mě podepřel, a Sonny Wexler řekl rychle: „Klid, chlapče, náčelník je naživu. Je na tom špatně, ale pořád žije, je to bojovník.“

„Teď na něm pracují doktoři,“ doplnil Billy Munday, jehož mateřské znaménko barvy portského asi v třetině obličeje podivně zářilo do noci a propůjčovalo mu auru pomalovaného šamana, který nás má varovat, upozornit na zlá znamení a blížící se špatné zprávy. „Bude v pořádku. Musí být. Chci říct, co bychom si bez něj počali?“

„Je to bojovník,“ zopakoval Sonny.

„V které nemocnici?“ zeptal jsem se.

„Okresní všeobecné.“

Vletěl jsem do auta a zmizel z ulice.

Kapitola čtyřicátá

V těchto dnech připomíná většina nových nemocnic v jižní Kalifornii maloobchodní filiálky prodávající zlevněné koberce nebo obchodní zařízení ve velkém. Nezajímavé architektonické řešení zrovna nevzbuzuje důvěru, že se za těmito zdmi může člověk skutečně uzdravit.

Okresní všeobecná, nejstarší nemocnice v regionu, má impozantní vstup se sloupy z vápence a zubořezové římsy kolem dokola celé stavby. Na první pohled je vám jasné, že uvnitř nepracují prodavači, ale sestřičky a doktoři.

Hlavní vstupní hala má travertinovou podlahu, ne žádný zátěžový koberec, a travertinový podklad informační desky se pyšní intarzovaným bronzovým Aeskulapovým žezlem.

Než jsem došel k recepci, zastavila mě Alice Norrieová, veteránka policejního oddělení v Pico Mundu, která sloužila už deset let a teď bránila reportérům a nepovolaným návštěvníkům, aby se dostali dál než do haly.

Je na sále, Odde. Ještě tam nějakou chvilku pobude.“

„Kde je paní Porterová?“

„Karla je v čekárně před jednotkou intenzivní péče. Převezou ho tam rovnou ze sálu.“

Oddělení intenzivní péče bylo ve třetím patře. Tónem, který naznačoval, že by mě musela zatknout, aby mě zarazila, jsem oznámil: „Madam, jdu nahoru.“

„Nemusíš mě hned ohrožovat, Odde. Jsi na seznamu, který mi Karla dala.“

Výtahem jsem vyjel do prvního patra, kde má Okresní všeobecná operační sály.

Najít ten správný sál bylo velmi snadné. Rafus Carter, v uniformě a dostatečně velký, aby zastavil rozzuřeného býka, držel přede dveřmi stráž.

Když jsem se blížil v oslepujícím světle zářivek, položil pravou ruku na pažbu své pistole v pouzdře.

Viděl, jak jsem na jeho gesto zareagoval, a řekl: „Nic ve zlém, Odde, ale pouze Karla může projít touhle chodbou, aniž bych se nabudil.“

„Myslíte, že ho zastřelil někdo, koho znal?“

„Jinak to být nemohlo, což znamená, že je to pravděpodobně někdo, koho znám taky.“

„Jak zle je na tom?“

„Moc zle.“

„Je to bojovník,“ hlesl jsem, ale jen jsem opakoval mantru Sonnyho Wexlera.

Rafus Carter řekl: „Bude to potřebovat.“

Vrátil jsem se k výtahu. Mezi druhým a třetím patrem jsem zmáčkl tlačítko STOP.

Neovladatelný třes mě zbavil všech sil. Nohy jsme měl tak slabé, že jsem nedokázal stát, sklouzl jsem podél stěny kabiny a posadil se na zem.

Život, tvrdí Stormy, není o tom, jak rychle dokážeš utíkat či jakou důstojnost si přitom zachováš. Je to o vytrvalosti, o tom, zda se dokážeš udržet na nohou a pachtit se kupředu bez ohledu na to, jaký byl tvůj cíl.

Ostatně v jejím pojetí vesmíru představuje tenhle život jen výcvikový tábor. Jestliže nepřekonáte všechny překážky a nevydržíte všechny rány, nemůžete se přemístit do dalšího života plného obrovských dobrodružství, který ona nazývá „služba“, nebo nakonec do třetího života, jenž bude podle ní naplněn zábavou a štěstím snad daleko větším, než představuje pohár kokosovo-višňové zmrzliny s kousky čokolády.

Bez ohledu na to, jak silně mohou vanout větry osudu nebo jak těžká může být zkušenost, Stormy vždycky stojí nohama na zemi, v obrazném slova smyslu. Já se na rozdíl od ní musím občas zastavit, abych dokázal vytrvat.

Chtěl jsem být klidný, duchapřítomný, silný a plný pozitivní energie, až půjdu ke Karle. Potřebovala podporu, ne slzy soucitu či bolesti.

Po dvou třech minutách jsem se uklidnil a byl napůl přítomný duchem, což podle mě stačilo. Vstal jsem, vymáčkl tlačítko STOP a pokračoval do třetího patra.

Pochmurná čekárna hned vedle chodby před jednotkou intenzivní péče měla bledě šedé stěny, šedočernou podlahu z vinylových dlaždic, šedé a špinavě hnědé židle. Celá ta atmosféra křičela smrt. Nejvyšší čas, aby někdo toho člověka, který zařizuje vnitřní vybavení, praštil po hlavě.

Náčelníkova sestra Eileen Newfieldová seděla v koutě, oči zarudlé od pláče, a mačkala v ruce krajkový kapesníček.

Vedle jsem zahlédl Jakea Hulquista, pořád mumlal slova útěchy. Byl nejlepším náčelníkovým přítelem. Ve stejném roce vstoupili do policejního sboru.

Jake nebyl v uniformě, měl na sobě khaki kalhoty a přes ně tričko. Tkaničky sportovních bot neměl zavázané. Vlasy se mu ježily v podivných kudrnách a štětinách, jako by neměl čas se učesat poté, co mu zavolali.

Karla vypadala jako vždycky: svěží, krásná a vyrovnaná.

Oči měla čisté, neplakala. Byla to manželka policisty a teprve potom žena. Nemohla by se poddat slzám, dokud Wyatt bojoval o život, protože musela vést ten boj společně s ním. Jakmile jsem prošel otevřenými dveřmi, Karla mi vyšla vstříc, objala mě a řekla: „Je to v čudu, nemám pravdu, Oddie? Tak nějak by to řekli mladí v tvém věku v podobné situaci, viď?“

„Jo, v čudu,“ souhlasil jsem. „Naprosto.“

S ohledem na Eileeninu křehkou kondici mě Karla zavedla do chodby, kde jsme si mohli popovídat. „Někdo mu volal na jeho soukromou noční linku, těsně před druhou ráno.“

„Kdo?“

„Nevím. To zvonění mě probudilo jen napůl. Řekl mi, abych zase spala, že je všechno v pořádku.“

„Kolik lidí má tohle číslo?“

„Moc ne. Ani se neoblékl. Odešel z ložnice v pyžamu, takže jsem si domyslela, že nejde pryč, že ten problém může vyřešit z domova, a znovu jsem usnula… dokud mě neprobudila rána z pistole.“

„Kdy to bylo?“

„Ani ne deset minut po tom telefonátu. Zjevně otevřel vchodové dveře někomu, koho očekával…“

„Někomu, koho znal.“

„…a kdo do něj čtyřikrát vystřelil.“

„Čtyřikrát? Slyšel jsem, že třikrát do hrudi.“

„Třikrát do hrudi,“ potvrdila mi, „a jednou do hlavy.“

Při té zprávě o zranění hlavy jsem skoro potřeboval sklouznout podél zdi a znovu se posadit na podlahu.

Když Karla viděla, jak mě ta novinka těžce zasáhla, rychle dodala: „Žádné poškození mozku. Ta rána do hlavy byla z těch čtyř nejméně ničivá.“ Vydolovala ze sebe rozechvělý, ale upřímný úsměv. „Bude si z toho dělat legraci, vsaď se.“

„Už si asi dělá.“

„Už ho slyším, jak říká, že když chce někdo Wyattu Porterovi vystřelit mozek, musí mu to napálit do zadku.“

„To je celý on,“ souhlasil jsem.

„Myslí si, že to bylo míněno jako rána z milosti, poté co už byl skoro mrtvý, ale možná že ten střelec ztratil nervy nebo prostě zešílel. Kulka jen lízla Wyattovu kůži.“

Tuhle skutečnost jsem nedokázal přijmout. „Nikdo by ho přece nechtěl zabít.“

„Než jsem vytočila devět set jedenáct a přiběhla dolů s pistolí, vrah zmizel,“ dodala Karla.

Představoval jsem si, jak neohroženě běží po schodech s pistolí v obou rukou ke vchodovým dveřím, připravená napálit kulky do chlapa, který jí zastřelil manžela. Lvice. Jako Stormy.

„Wyatt ležel na zemi v bezvědomí, když jsem ho našla.“

Chodbou od výtahů přicházela sestra z chirurgie oblečená v zeleném stejnokroji ze sálu. Měla výraz posla špatných zpráv, který nechce být zastřelen.

Kapitola Čtyřicátá první

Sálová sestra Jenna Spinelliová studovala na střední škole o ročník přede mnou. Její klidné šedé oči byly poseté modrými tečkami a ruce měla jako koncertní klavíristka.

Ta zpráva, kterou přinášela, nebyla tak ponurá, jak jsem se obával, ale taky ne tak dobrá, jak bych si přál. Náčelníkovy vitální funkce jsou stabilizované, ale ne nijak silné. Přišel o slezinu, ale bez té může žít. Jedna plíce byla poraněná, ale dala se zachránit, a žádný z jeho životně důležitých orgánů nebyl nenávratně poškozen.

Musely se sešít nějaké cévy a hlavní operatér v chirurgickém týmu odhaduje, že náčelník bude na sále ještě tak hodinu a půl.

„Jsme si jistí, že celou operaci v pohodě zvládne,“ řekla Jenna. „Pak musíme hlavně zabránit pooperačním komplikacím.“

Karla zamířila do čekárny před jednotkou intenzivní péče, aby sdělila novinky náčelníkově sestře a Jakeu Hulquistovi.

Zůstal jsem s Jennou sám. „Vystřílelas všechny patrony, nebo ti ještě nějaká zbyla?“

„Je to přesně tak, jak jsem řekla, Oddie. Špatné zprávy pro manželky nijak nepřikrášlujeme. Řekneme jim to přímo a komplet.“

„Je to v čudu.“

„To nepopírám,“ souhlasila. „Vím, že ti je blízký.“

„Jo.“

„Myslím, že to nakonec zvládne,“ řekla Jenna. „Nejen tu operaci, ale že dojde domů po svých.“

„Ale záruky žádné.“

„A kdy jsou? Uvnitř je na cimprcampr. Ale není to ani z poloviny tak zlé, jak jsme si mysleli, než jsme ho otevřeli. Je to jedna ku tisíci, že někdo vůbec přežije tři zranění do hrudníku. Má neuvěřitelné štěstí.“

„Jestli takhle vypadá štěstí, bude lepší, když nikdy nepojede do Vegas.“

Prstem mi stáhla spodní víčko a prohlédla místo podlité krví: „Vypadáš bledě, Oddie.“

„Mám za sebou perný den. Víš – snídaně v Grilu začínají brzo.“

„Tuhle jsem tam byla s dvěma kamarádkami. Vařil jsi nám oběd.“

„Opravdu? Někdy je u sporáku takový fofr, že nemám čas se rozhlížet kolem a dívat se, kdo přišel.“

„Máš talent.“

„Díky,“ řekl jsem. „To je od tebe milé.“

„Slyšela jsem, že tvůj taťka rozprodává Měsíc.“

„Jo, ale není to zrovna nejlepší místo na prázdninový domek. Chybí tam vzduch.“

„Ty tedy nemáš s tátou vůbec nic společného.“

„Kdo by chtěl mít.“

„Většina chlapů.“

„Myslím, že v tomhle se mýlíš.“

„Víš co? Měl bys dávat hodiny vaření.“

„Většinou dělám jen smažená jídla.“

„Ale stejně bych se do těch kurzů zapsala.“

„To není zrovna moc zdravá kuchyně,“ ujistil jsem ji.

„Všichni musíme na něco umřít. Pořád ještě jsi s Bronwen?“

„Stormy. Jo. Je to osud.“

„Podle čeho soudíš?“

„Máme odpovídající mateřská znamínka.“

„Chceš říct to, co si nechala vytetovat, aby se hodilo k tvému?“

„Vytetovat? Ne. Tahle jsou skutečná. Budeme se brát.“

„Ach. O tom jsem ještě neslyšela.“

„Je to úplná novinka.“

„Počkej, až na to přijdou holky,“ usmála se Jenna.

„Jaký holky?“

„Všechny.“

Tahle konverzace postrádala smysl, takže jsem řekl: „Poslyš, jsem děsně špinavý, potřebuju se vykoupat, ale nechci odejít z nemocnice, dokud nebude mít náčelník Porter za sebou tu operaci. Mohl bych se tu někde vysprchovat?“

„Promluvím se staniční tady na patře. Měli bychom ti tu něco najít.“

„Mám v autě šaty na převlečení,“ řekl jsem.

„Tak si je přines. Pak se ptej po sesterně. Všechno zařídím.“

Ještě než jsem se otočil, položil jsem poslední otázku: „Jenno, chodila jsi někdy na piano?“

„Celou věčnost. Dlouhý roky. Proč se ptáš?“

„Máš krásný ruce. Vsadil bych se, že hraješ fantasticky.“

Dlouze se na mě podívala – ten pohled jsem nedokázal rozluštit: záhady v těch šedých očích posázených modrými tečkami.

Pak řekla: „S tou svatbou je to pravda?“

„V sobotu,“ ujistil jsem ji plný pýchy, že si mě Stormy vezme. „Jestli budu moct z města, pojedeme do Vegas a za svítání se vezmeme.“

„Některý lidi mají štěstí,“ povzdechla Jenna Spinelliová. „Určitě větší než náčelník Porter, který pořád nasává vzduch třemi dírami v hrudi.“

Pro případ, že myslela, že mám štěstí, když jsem získal Stormy, jsem řekl: „Po všech těch zmatcích s mámou a tátou mi osud dost dluží.“

Jenna se pořád dívala tak nevyzpytatelně. „Zavolej, kdybys přece jen začal učit to vaření. Vsadím se, že dokážeš perfektně šlehat.“

Celý zmatený jsem zakoktal: „Šlehat? No jistě, ale to se týká hlavně smažených vajec. Na palačinky a vafle se připravuje lité těsto, ale jinak je všechno umění zakleté ve smažení.“

Usmála se, zavrtěla hlavou a odešla, a já tu stál poněkud vykolejený, což se mi občas stávalo, když jsem jako hráč baseballového týmu na střední škole s nejvyšší statistikou dostal to, co vypadalo jako perfektní nadhoz, a přitom jsem máchl vedle, aniž bych se jen dotkl míče.

Vyrazil jsem k Rosaliinu autu na parkovišti. Z igelitové tašky jsem vytáhl pistoli a strčil ji pod sedadlo řidiče.

Když jsem se i s taškou vrátil do třetího patra na sesternu, už mě očekávali. Ačkoli péče o nemocné a umírající mi připadala jako pochmurná práce, všechny čtyři sestry, které měly noční šichtu, se usmívaly a očividně se něčím bavily. K obvyklému rozsahu soukromých a polosoukromých pokojů nabízelo třetí patro několik hezčích apartmá, na něž se připlácelo a která by mohla sloužit jako pokoje v hotelu. Byly tam koberce a stěny v teplých barvách, pohodlný nábytek, vkusně zarámované kýče a koupelny vybavené lednicemi pod mycím pultem.

Chodící pacienti, kteří jsou schopni navýšit výhody pojišťovny, si mohou zamluvit takovou noblesu a uniknout před pochmurným nemocničním prostředím.

Říká se, že to urychluje rekonvalescenci, a já tomu věřím, navzdory spoustě vyobrazených plachetnic a koťat v záplavě sedmikrásek.

Dostal jsem k použití sadu ručníků a koupelnu v neobsazeném luxusním apartmá. Tady byly malby s cirkusovou tematikou: klauni s balónky, lvi se smutnýma očima, krásná provazochodkyně s růžovým deštníkem. Sežvýkal jsem dvě tablety antacidu.

Oholil jsem se, vysprchoval, umyl si vlasy a vzal si čisté prádlo, jenže pořád jsem se cítil úplně rozmlácený, jako bych vylezl zpod parního válce.

Posadil jsem se do křesla a probíral se obsahem náprsní tašky, kterou jsem vzal Robertsonově mrtvole. Kreditní karty, řidičský průkaz, průkaz do knihovny…

Jediným neobvyklým kouskem byla jednoduchá černá kartička z umělé hmoty, na níž nebylo nic než řádka slepeckého písma, které jsem cítil konečky prstů a taky ho viděl ve světle pod určitým úhlem. Vypadalo asi takhle:

Tečky vystupovaly na jedné straně karty, ve druhé byly vytlačené důlky. Ačkoli to mohla být zakódovaná data, rozluštitelná jen určitým zařízením, předpokládal jsem, že je to typ, který lze přečíst pohmatem, jinak známý jako Braillovo písmo.

Když jsem uvážil, že Robertson nebyl ani zdaleka nevidomý, nedokázal jsem pochopit, proč by s sebou nosil tuhle kartu s textem ve slepeckém písmu.

A už vůbec jsem si nedovedl představit, proč by mu kdokoli slepý strkal něco takového do náprsní tašky.

Seděl jsem v křesle a pomalu přejížděl po jednotlivých bodech palcem a pak konečky ukazováku. Byly to pouze hrbolky na umělé hmotě, pro mě nečitelné, ale čím víc jsem ten vzorek sledoval, tím víc mě znepokojoval.

Pořád dokola jsem kopečky přejížděl se zavřenýma očima, hrál jsem si na slepého a doufal, že mi můj šestý smysl napoví alespoň účel téhle karty, když už ne význam slova napsaného v bodech.

Hodiny utíkaly, měsíc za oknem klesal, temnota se prohlubovala a sbírala síly, až se marně bude bránit krvavému svítání.

Nesmím usnout. Nemohl jsem si to dovolit. Už jsem spal.

V mých snech práskaly pistole, pomalu se pohybující kulky provrtávaly vzduchem tunely, kojoti obnažovali nelítostné černé plastové zuby poseté tajemnými vzorci z teček, které jsem svými nervózními prsty málem dokázal přečíst. V Robertsonově černomodré hrudi se přede mnou otevřela mokvající rána, jako by to byla černá díra a já byl astronaut v hlubokém vesmíru a ona mě přitahovala ohromnou silou do svých hlubin, do zapomnění.

Kapitola čtyřicátá druhá

Spal jsem pouhou hodinku, když mé probudila sestřička. Náčelníka Portera právě převážejí z operačního sálu na jednotku intenzivní péče.

Okno skýtalo pohled na vzdálené černé pahorky zvedající se k temné obloze plné Braillových bodů se stříbrnými okraji. Slunce ještě leželo za obzorem, do svítání zbývala hodina.

S igelitovou taškou plnou špinavého oblečení jsem se vrátil do chodby před jednotkou intenzivní péče.

Čekali tam Jake Hulquist a náčelníkova sestra. Ani jednomu plastová karta nic nepřipomínala.

Už za minutu se do dlouhé chodby vynořili z výklenku od výtahů sestra a sanitář, jeden v hlavě, druhý v nohách lůžka na kolečkách, na němž ležel náčelník. Karla Porterová kráčela po straně a držela jednu jeho paži.

Když nás lůžko míjelo, viděl jsem, že je náčelník v bezvědomí, s hadičkou dýchacího přístroje v nose. V obličeji byl popelavý, rty měl spíš šedé než růžové.

Sestra táhla a sanitář strkal lůžko dvojitými dveřmi jednotky intenzivní péče. Karla nám řekla, že se náčelník podle všeho ještě pár hodin neprobere, a pak zamířila za nimi.

Ať už zavraždil Robertsona kdokoli, zranil i náčelníka. Jenže dokázat jsem to nemohl. Nicméně když nevěříte na náhody, pak dvoje střílení s úmyslem zabíjet v rozmezí několika hodin v ospalém městečku, jakým je Pico Mundo, musí být spolu svázané jako siamská dvojčata.

Lámal jsem si hlavu, jestli se ten volající na náčelníkovu soukromou noční linku nesnažil napodobit můj hlas, jestli se nepředstavil mým jménem, jako že hledám radu a žádám ho, aby sešel dolů k domovním dveřím. Možná že doufal, že se náčelník nechá tím trikem nejen oklamat, ale že taky zmíní mé jméno před manželkou, než odejde z ložnice.

Když už se snažil na mě hodit tu jednu vraždu, proč by na mě nesvalil obě dvě?

Ačkoli jsem se modlil, aby se náčelník rychle probral, bál jsem se, co může říct, až přijde k sobě.

Na dobu, kdy byl postřelen, jsem měl opravdu podivné alibi: schovával jsem mrtvolu do plechových baráků v kostele šeptající komety. Tohle vysvětlení, podepřené skutečným nebožtíkem, by nedodalo moc odvahy žádnému obhájci.

Na sesterně ve třetím patře ani jedna žena ve službě nedokázala ten předmět z Robertsonovy kapsy identifikovat.

Víc štěstí jsem měl ve druhém poschodí, kde stála u recepčního pultu bledá pihovatá sestřička s bázlivým vzezřením a kontrolovala obsah kalíšků s léky se jmény pacientů. Vzala si záhadný plastový obdélník, prohlédla si ho z obou stran a nakonec řekla: „Tohle je meditační karta.“

„Cože to je?“

„Obvykle nemají ty hrbolky. Místo toho na nich najdete malé tištěné symboly. Jako například řadu křížů nebo obrázků Panny Marie.“

„Ale tenhle je jiný.“

„Máte odříkávat pořád dokola modlitbu, jako třeba Otčenáš nebo Zdrávas Marie, a přitom pohybujete prsty od symbolu k symbolu.“

„Takže je to něco jako pohodlnější druh růžence, který můžete mít v náprsní tašce?“

„Jo. Taková obdoba růžence, který nosí na Středním východě.“ Klouzala konečky prstů dopředu a dozadu přes vystouplé hrbolky.“Ale tohle nepoužívají křesťané,“ dodala. „Vlastně je to taková věc spojená s hnutím New Age.“

„Co je to zač?“

„Viděla jsem je s řadami zvonů, s Buddhy, mírovými symboly, psy nebo kočkami, pokud chcete zaměřit svou meditativní energii k ochraně práv zvířat, nebo s řadami planety Země, takže můžete meditovat za lepší životní prostředí.“

„Je tahle pro slepce?“ zajímal jsem se.

„Ne. Ani náhodou.“

Přidržela si kartu na chvilku na čele, jako by chtěla vnitřním zrakem přečíst obsah vzkazu skrz zapečetěnou obálku.

Nevěděl jsem, proč to dělá, ale raději jsem se neptal.

Znovu přejela po jednotlivých bodech a řekla: „Asi třetina těch karet je s Braillovým písmem, jako je tahle. Máte mačkat prstem jednodivé body a meditovat nad každým písmenem.“

„Ale co tam stojí?“

Když stále přejížděla prstem po kartě, obličej měla čím dál temnější, jako obraz vystupující na snímku z polaroidu. „Nečtu Braillovo písmo. Ale říkají různé věci, tohle a tamto, pár inspirujících slov. Mantru, abyste dokázal soustředit svou energii. Je to vytištěné na balíčku karet, z kterého tahle je.“

„Nemám celý balíček.“

„Nebo si taky můžete objednat text na zakázku, svou vlastní mantru, cokoli si přejete. Tohle je první černá, jakou jsem kdy viděla.“

„Jakou barvu mají obvykle?“ zeptal jsem se.

„Bílou, zlatou, stříbrnou, nebesky modrou, často zelenou pro mantry související s životním prostředím.“

Teď už se mračila jako bubák.

Otočila ke mně kartu.

S viditelným znechucením zírala na konečky prstů, jimiž přejížděla po tečkách.

„Kde jste říkal, že jste ji našel?“ zeptala se. „Dole ve vestibulu, ležela na podlaze,“ lhal jsem.

Zpoza pultu vytáhla láhev dezinfekčního prostředku. Vystříkla kus průzračného gelu na levou dlaň, položila láhev zpátky a divoce si o sebe třela ruce, aby je zbavila nebezpečných zárodků.

„Být vámi, zbavila bych se toho,“ řekla a pořád si drhla ruce. „A čím dřív to uděláte, tím líp.“

Použila tolik gelu, že jsem cítil, jak se vypařuje etylalkohol.

„Zbavit se toho – proč?“ zeptal jsem se.

„Má to v sobe negativní energii. Zlé kouzlo. Nic dobrého vám to nepřinese.“

V duchu jsem se ptal, na jakou zdravotní školu asi chodila. „Hodím to do koše,“ slíbil jsem.

Zdálo se, že jí pihy na obličeji zesvědaly, plály jako zrníčka kajenského pepře. „Jen to neodhazujte tady.“

„V pořádku,“ souhlasil jsem. „Neodhodím.“

„A taky ne nikde v nemocnici,“ dodala. „Vemte to někam na poušť, kde se nikdo nepohybuje, jeďte rychle, vyhoďte to oknem, ať to odnese vítr.“

„Připadá mi to jako dobrý plán.“

Ruce měla už suché a vydezinfikované. Také její zamračený výraz vyprchal spolu s lihovým gelem. Usmála se. „Doufám, že jsem vám alespoň trochu pomohla.“

„Byla jste skvělá.“

Odvezl jsem meditační kartu pryč z nemocnice, do blednoucí noci, ale rozhodně ne na poušť.

Kapitola čtyřicátá třetí

Studia rádia KPMC, hlasu údolí Maravilla, jsou na Main Street v samém centru Pico Munda, v dvoupatrovém městském domě postaveném v georgiánském slohu mezi dvěma viktoriánskými budovami, v nichž sídlí právnické kanceláře firmy Knacker & Hisscus a pekařství Good Day.

V téhle poslední temné hodině svítila okna v kuchyni pekárny. Když jsem vystoupil z auta, ulice voněla čerstvým chlebem z pece, skořicovými rohlíčky a citronovým závinem.

V dohledu nebyli žádní bodachové.

Ve spodních patrech KPMC sídlily obchodní kanceláře. Vysílací studio bylo ve druhém poschodí.

Stan „Spanky“ Lufmunder měl službu jako technik. Harry Beamis, kterému se podařilo proplouvat v rádiu bez přezdívky, byl režisérem programu „Dlouhá noc s Shamusem Cocobolem“.

Zašklebil jsem se na něj přes ochranné třívrstvé skleněné okno mezi chodbou v druhém patře a jejich elektronickým hnízdem.

Dělali na mě obscénní gesta, ale pak mi pokynuli, abych šel dál chodbou až ke dveřím vysílacího studia.

Z reproduktoru v chodbě se nesla tlumeně melodie „String of Pearls“ od nesmrtelného Glenna Millera, deska, kterou Shamus přehrával pořád dokola do éteru.

Ta hudba ve skutečnosti pocházela z cédéčka, ale při téhle show Shamus užíval slang z třicátých a čtyřicátých let.

Harry Beamis ho vystřídal, takže když jsem vešel do studia, Shamus si sundal sluchátka, ztlumil zvuk, který šel do éteru, aby zůstal v obraze, a řekl: „Hele, Čaroději, vítej v mém Pico Mundu.“

Pro Shamuse jsem Čaroděj ze země Odd, zkráceně Čaroděj.

„Proč nevoníš broskvovým šamponem?“ zeptal se mě okamžitě.

„Jediné mýdlo, které jsem touhle dobou sehnal, bylo neparfémované Neutrogena.“

Zamračil se. „Doufám, že to mezi tebou a bohyní neskončilo?“

„Teprve to začíná,“ ujistil jsem ho.

„To rád slyším.“

Polstrované stěny dusily naše hlasy a obrušovaly ostré hrany slov.

Čočky jeho tmavých brýlí byly modré v barvě starých lahví od magnesie. Kůži měl tak černou, že i ona měla modrý nádech.

Došel jsem až k němu a položil meditační kartu na stůl. Pleskla tak ostře, že upoutala jeho pozornost.

Tvářil se klidně, hned ji nezvedl. „Plánuju zajít po představení do Grilu, zbaštit hromadu smažený slaniny, co je tak dobrá na srdce, šňůrky cibule a sušenky se šťávou z masa.“

Obešel jsem ostrůvek s mikrofony, posadil se proti němu, odstrčil stranou další mikrofon na ohebném rameni a řekl: „Dopoledne nevařím. Mám den volna.“

„Co děláš, když máš den volna – potloukáš se venku jak náměsíčník kolem obchodu s pneumatikami?“

„Myslel jsem, že bych si možná zašel na kuželky.“

„Jsi pěkný divoch, Čaroději. Nechápu, jak to s tebou ta tvá dáma vydrží.“

Millerova melodie dozněla. Shamus se naklonil k mikrofonu a spustil jak kulomet, střídal úryvky z písně Bennyho Goodmana „One O’clock Jump“ a z „Take the A Train“ Dukea Ellingtona.

Rád jsem Shamuse poslouchal, jak v rádiu, tak přímo tady. Ve srovnání s ním mají Barry White a James Earl Jones hlasy jako pouťoví vyvolávači se zánětem hrtanu. Pro posluchače rozhlaso to byl prostě Sametový hlas.

Od jedné do šesti den co den kromě neděle přehrává Shamus to, co sám nazývá „melodiemi, které vyhrály Velkou válku“, a líčí příběhy z nočního života, odehrávajícího se před dávnými lety.

Dalších devatenáct hodin, dává rádio KPMC přednost mluveným pořadům. Vedení by se nejraději v těch pěti hluchých hodinách odmlčelo, jenže podle licence musí vysílat čtyřiadvacet hodin každý den v týdnu.

Za těchto okolností si může Shamus dělat, co chce, a on se chce ponořit spolu s posluchači trpícími nespavostí do slavné éry džezových a swingových kapel. V těchto letech, říkává, byla hudba skutečná a život se více zakládal na pravdě, rozumu a dobré vůli.

Když jsem poprvé slyšel tyhle řeči, dal jsem najevo překvapení, jak ho vůbec může přitahovat věk naprosté rasové segregace. Jeho odpověď zněla: Jsem černý, slepý, mimořádně inteligentní a neobyčejně citlivý. Žádný věk by pro mě nebyl dost dobrý. Přinejmenším byla tehdy kultura kultivovaná a měla styl.“

„Zavřete oči,“ říkal teď svým posluchačům, „představte si Dukea v jeho typickém bílém smokingu a následujte mě, Shamuse Cocobola, na cestě po trase A do Harlemu.“

Matka ho pojmenovala Shamus, protože chtěla, aby se z jejího syna stal detektiv. Když ve třech letech oslepl, nepřicházela kariéra v pořádkových silách v úvahu. Jméno Cocobolo přicházelo s jeho otcem rovnou z Jamajky.

Zvedl plastovou kartičku, přidržel ji mezi palcem a ukazováčkem pravé ruky za horní a dolní hranu a řekl: „Co to bylo za blbou banku, že ti dala kreditní kartu?“

„Doufal jsem, že mi řekneš, co na ní stojí.“

Přejel jedním prstem po kartě, ne že by ji zrovna četl, jen určoval její povahu. „Och, Čaroději, snad si nemyslíš, že potřebuju meditovat, když mám Counta Basieho, Satchma a Artieho Shawa.“

„Takže ty víš, co to je.“

„Posledních pár let jsem dostal nejmíň tucet těchhle věcí, s různými inspirativními myšlenkami, jako třeba když slepci nemohou tancovat, tak mohou meditovat. Neurážej se, Čaroději, ale připadáš mi dost normální na to, abys mi podstrkoval takovýhle plastický granáty na duši, a jsem z toho trochu rozpačitý.“

„Díky. Jenže já ti ji nedávám. Jen mě zajímá, co tam stojí v tom slepeckým písmu.“

„To se mi ulevilo. Ale proč tě to zajímá?“

„Jsem prostě zvědavý od přírody.“

„Ano, chápu. Nic mi do toho není.“ Přečetl kartičku prsty a řekl: „Otec lží.“

„Otec mží?“

„Lží. Nepravd.“

Ta věta mi byla povědomá, ale z nějakého důvodu mi nedávala smysl, snad proto, že jsem o to nestál.

„Ďábel,“ řekl Shamus. „Otec lží, otec zla, Jeho satanské Veličenstvo. Co se děje, Čaroději? To už tě staromódní náboženství od Svatého Bartoloměje nudí, že si potřebuješ šlehnout síru, abys poskytl duši trochu vzrušení?“

„To není moje karta.“

„Takže čí je?“

„Sestřička z Okresní všeobecné mi řekla, abych dupl na plyn, jel do pouště a vyhodil tu kartu z okna, ať si ji vezme vítr.“

„U hodnýho kluka, jako jsi ty, co si denně poctivě vydělává u pánve s obracečkou, je divný, že se potlouká s takovými opravdu praštěnými lidmi.“

Hodil tu kartu po mně přes ostrůvek s mikrofonem.

Zvedl jsem se ze stoličky.

„Nenechávej tady tu Braillovu síru,“ řekl. „Vždyť je to jen plastovej granát na duši.“

Můj dvojitý odraz mě pozoroval z temně modrých čoček jeho brýlí.

„Znával jsem kdysi praktikujícího satanistu,“ řekl nakonec Shamus. „Ten chlapík prohlašoval, že nenávidí svou matku, ale musel ji milovat. Policajti našli její odříznutou hlavu u něj v mrazáku, zatavenou v plastovém sáčku s okvětními plátky růží, aby zůstala čerstvá.“

Vzal jsem si meditační kartu. Byla studená. „Díky za pomoc, Shamusi.“

„Buď opatrný, Čaroději. Zajímavě praštěné kamarády člověk hned tak nenajde. Kdybys náhle odešel, moc bys mi chyběl.“

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Nastal rudý úsvit, slunce jako popravčí ostří ukrajovalo z temného horizontu.

Někde tady v Pico Mundu budoucí masový vrah možná taky zírá na tenhle úžasný východ slunce, zatímco vkládá náboje do náhradních zásobníků své automatické pušky.

Zaparkoval jsem na příjezdové cestě a vypnul motor. Už jsem déle nemohl čekat, abych se dozvěděl, jestli ten střelec, který odpráskl Boba Robertsona, taky zavraždil Rosalii Sanchezovou. Ale stejně uběhly dvě či tři minuty, než jsem sebral dostatek kuráže a vystoupil z auta.

Noční ptáci už utichli. Vrány, které obvykle bývají čilé s prvním světlem, se ještě neukázaly.

Cestou po schodech na zadní verandu jsem si všiml, že dveře se sítem jsou zavřené, ale vchodové dveře zely dokořán. Světla v kuchyni nesvítila.

Nahlédl jsem sítí dovnitř. Rosalia seděla u stolu, rukama svírala kávovou konvici. Zdálo se, že je naživu.

Jenže zdání někdy klame. Její mrtvola mohla čekat v jiné místnosti, až ji někdo objeví, a tohle mohl být jen přízrak, neschopný odejít, s rukama na konvici, který zde zůstal od chvíle, když šla předešlý večer otevřít vrahovi.

Necítil jsem čerstvě uvařenou kávu.

Vždycky když na mě čekala, abych ji ujistil, že je vidět, byla světla rozsvícená. Nikdy jsem ji neviděl sedět ve tmě jako dnes.

Rosalia vzhlédla a usmála se, když jsem vstoupil.

Zíral jsem na ni a bál se promluvit, protože jsem měl strach, že je to jen nepokojný duch a nedokáže odpovědět.

„Dobré ráno, Odde Thomasi.“

Strach ze mě vyšel zároveň se zadržovaným dechem. „Vy žijete.“

„Samozřejmě že žiju. Vím, že už jsem urazila pořádný kus cesty od doby, kdy jsem bývala mladá dívka, ale doufám, že nevypadám jako mrtvola.“

„Chci říct – že jste vidět. Já vás vidím.“

„Ano, já vím. Ti dva policisté mi to potvrdili, takže jsem dnes nemusela čekat na tebe.“

„Policisté?“

„Bylo to fajn vědět to hned po ránu. Zhasla jsem a jen si tak užívala, že tu sedím a pozoruji ranní rozbřesk.“ Zvedla konvičku. „Dal by sis trochu jablečného džusu, Odde Thomasi?“

„Ne, díky, madam. Říkala jste dva policisté?“

„Takoví milí chlapci.“

„Kdy to bylo?“

„Ani ne před čtyřiceti minutami. Dělali si o tebe starost.“

„Starost – proč?“

„Říkali, že jim někdo nahlásil, že se v tvém bytě střílelo. Není to komické, Odde Thomasi? Ujistila jsem je, že já jsem nic takového neslyšela.“

Byl jsem si jistý, že šlo o anonymní telefonát, protože volající byl nejspíš Robertsonův vrah.

Paní Sanchezová řekla: „Ptala jsem se jich, na co bys proboha ve svém bytě střílel. Řekla jsem jim, že žádné myši nemáš.“ Zvedla hrnek, aby upila jablečného džusu, a pak dodala: „Nemáš tam přece myši, že ne?“

„Ne, madam.“

„Stejně se tam chtěli podívat. Báli se o tebe. Milí chlapci. Pečlivě si otřeli nohy. Ničeho se nedotkli.“

„Chcete říct, že jste je vzala do mého bytu?“

Polkla trochu džusu a řekla: „No, byli to policisté a báli se o tebe, docela se uklidnili, když zjistili, že sis neprostřelil nohu nebo něco jiného.“

Byl jsem rád, že jsem odvezl Robertsona okamžitě poté, co jsem ho našel v koupelně.

„Odde Thomasi, vůbec ses večer nestavil pro ty sušenky, co jsem ti napekla. S vločkami čokolády a vlašskými ořechy. Tvoje oblíbené.“

Talíř vrchovatě naplněný pečivem a přikrytý plastovým víkem stál na stole.

„Díky, madam. Vaše sušenky jsou nejlepší ze všech.“ Zvedl jsem talíř. „Uvažoval jsem o tom… myslíte, že bych si mohl na chvilku půjčit vaše auto?“

„Ale vždyť jsi s ním zrovna přijel.“

Zrudl jsem tak, že jsem byl v obličeji červenější než ranní červánky za oknem. „Ano, madam.“

„No, takže sis ho už půjčil,“ řekla beze stopy ironie. „Nemusíš se ptát dvakrát.“

Sundal jsem klíče z destičky vedle lednice. „Díky moc, paní San-chezová. Jste na mě příliš laskavá.“

„Jsi milý chlapec, Odde Thomasi. Připomínáš mi tolik synovce Marca. V září to budou tři roky, co je neviditelný.“

Marco byl se zbytkem rodiny na palubě jednoho z letadel, která vletěla do Světového obchodního centra.

Řekla: „Pořád si myslím, že se to některý den změní a já ho zase uvidím, ale už je to tak dlouho… Nesmíš se nikdy stát neviditelným, Odde Thomasi.“

Občas mi může srdce puknout žalem. „K tomu nikdy nedojde,“ ujišťoval jsem ji.

Když jsem se sklonil a políbil ji na čelo, položila mi ruku na hlavu a přitáhla si můj obličej ke svému. „Slib, že se to nestane.“

„Slibuji, madam. Přísahám při Bohu všemohoucím.“

Kapitola čtyřicátá páta

Když jsem zaparkoval před Stormyiným domem, neoznačený policejní vůz už na druhé straně ulice nestál.

Bylo jasné, že ten policista nehlídal ji. Jak jsem se obával, hlídkovali tu v naději, že se po mně začne shánět Bob Robertson. Jakmile jsem se objevil u domu náčelníka Portera po tom střílení, došlo jim, že už nejsem se Stormy, a ztratili zájem.

Robertson spal věčným spánkem pod dozorem mladičké prostitutky, ale jeho vrah a bývalý parťák zůstával na svobodě. Tenhle druhý psychopat neměl žádný důvod brát si na mušku Stormy. Kromě toho měla devítimilimetrovou pistoli a neváhala by ji použít.

Přitom se mi do mysli vkradla představa té díry v Robertsonově hrudi a já jsem se od ní nemohl odvrátit ani zavřít oči, jako jsem to udělal v koupelně. A co bylo horší, v té představě se ten smrtící otvor přesunul z černomodrého masa nebožtíka na Stormy a já myslel taky na tu mladou ženu, která mě zachránila před kojoty, s pažemi cudně překříženými přes prsa a přes svá zranění.

Na cestě před domem jsem se rozběhl. Vyrazil jsem po schodech, přelítl pod krytým vchodem a prudce jsem otevřel dveře s olovnatým sklem.

Našmátral jsem klíče, upustil je, shýbl se a ještě ve vzduchu je popadl, jak se odrazily od podlahy z tvrdého dřeva, a vpadl do bytu. Z obýváku jsem spatřil Stormy v kuchyni a došel jsem až k ní.

Stála u prkénka vedle výlevky a malým nožem na grapefruity porcovala nejlepší kalifornské ovoce. Malá hromádka vyjmutých jadérek se blyštěla na dřevu.

„Co tě tak vyplašilo?“ zeptala se, když dodělala svou práci a odložila nůž.

„Myslel jsem, že jsi mrtvá.“

„Vzhledem k tomu, že nejsem, dáš si něco k snídani?“

Málem jsem jí vyzvonil, že někdo postřelil náčelníka.

Místo toho jsem řekl: „Kdybych si potrpěl na drogy, dal bych si omeletu s amfetaminem a tři hrnky černé kávy. Moc jsem toho nenaspal. Potřebuju zůstat vzhůru, vyčistit si hlavu.“

„Mám tu koblihy polévané čokoládou.“

„To tedy pro začátek.“

Seděli jsme u kuchyňského stolu, ona se svým grapefruitem, já s krabicí koblih a pepsikolou plnou cukru a kofeinu.

„Jak tě napadlo, že jsem mrtvá?“ zeptala se.

Dělal jsem jí už tak dost velké starosti. Nechtěl jsem ještě zvyšovat její úzkost.

Kdybych začal o náčelníkovi, zapletl bych do toho i Boba Robertsona u mě ve vaně i to, že už byl mrtvý tam na hřbitově, a všechny ty události u kostela šeptající komety i meditační karty satanistů.

Chtěla by zůstat i nadále se mnou. Vzít si brokovnici a krýt mě. Nemohl jsem ji vystavit takovému nebezpečí.

Povzdechl jsem a zavrtěl hlavou. „Nevím. Všude jsem viděl bodachy. Celé tlupy. Ať už se chystá cokoli, bude to velké. Jsem vyděšený k smrti.“

Varovně na mě namířila lžičku. „Jen mi neříkej, že mám dnes zůstat doma.“

„Byl bych rád, kdybys dnes zůstala doma.“

„Tys mě neslyšel?“

„A tys neslyšela mě.“

Ztichli jsme díky grapefruitu a čokoládovým koblihám, jen jsme na sebe zírali.

„Zůstanu dneska doma,“ začala, „když tu zůstaneš celý den se mnou.“

„Tohle jsme už probrali. Nemůžu nechat lidi umírat, když existuje způsob, jak je zachránit.“

„A já nehodlám žít ani jeden den v kleci jen proto, že tu řádí nějaký šílený střelec.“

Vypil jsem na ex tu pepsi. Kéž bych měl nějaké kofeinové tablety, kéž bych měl nějakou čichací sůl, abych si pročistil hlavu pokaždé, kdy mě začne obestírat mlha spánku. Kéž bych byl jako ostatní lidé, kteří nejsou obdařeni nadpřirozenými schopnostmi, kteří s sebou nevláčejí žádné závaží, snad jen to, které by mohly mít na svědomí ty čokoládové koblihy.

„Je horší než tygr,“ řekl jsem jí.

„Je mi fuk, jestli je horší než Tyrannosaurus rex. Musím žít svůj život – a nesmím ztrácet čas, jestli si mám do čtyř let pořídit vlastní obchod se zmrzlinou.“

„Uvažuj reálně. Jeden den volna ti tvůj sen nenabourá.“

„Každý den, kterým se to blíží, se podobá snu. Všechno je o tom procesu, ne o samotném cíli.“

„Proč se mi nikdy nepodaří tě o něčem přesvědčit? Vždycky nakonec prohraju.“

„Jsi báječný muž činu, miláčku. Nepotřebuješ ještě umět polemizovat.“

„Jsem báječný muž činu a úžasný minutkář.“

„Ideální manžel.“

„Dám si ještě jednu koblihu.“

S plným vědomím, že mi nabízí ústupek, který nemohu přijmout, se usmála a řekla: „Něco ti povím – vezmu si den volna a půjdu s tebou, budu ti stát po boku, kamkoli se hneš.“

Doufal jsem, že půjdu díky psychickému magnetismu za neznámým mužem, který zavraždil Robertsona a který se možná v téhle chvíli připravuje provést zvěrstva, jež společně připravovali. Stormy by nebyla vedle mě v bezpečí.

„Ne,“ řekl jsem. Jdi dál za svým snem. Plň si ty svý kornouty, mixuj koktejly a buď zatraceně nejlepší dodavatel zmrzliny, jakého si dokážeš představit. Dokonce ani malé sny se nesplní, pokud nevytrváš.“

„To jsi vymyslel sám, ty podivíne, nebo někoho cituješ?“

„Tys to nepoznala? Citoval jsem tebe.“

Láskyplně se usmála. „Jsi chytřejší, než se zdáš.“

„Musím být. Kam se chystáš o polední pauze?“

„Však mě znáš – beru si oběd s sebou. Je to levnější a můžu zůstat v práci, abych byla nejlepší.“

„Ne aby ses rozhodla jinak. Neochomýtej se kolem bowlingu nebo kina.“

„Můžu jít ke golfovému hřišti?“

„Ne.“

„Ani k minigolfu?“

„Mluvím vážně.“

„Můžu k počítačové herně?“

„Pamatuješ se na ten starej film Veřejný nepřítel?“ zeptal jsem se.

„Můžu k zábavnímu parku?“

„James Cagney, ten gangster, snídá se svou šlapkou –“

„Já nejsem žádná šlapka.“

„– a když ho vytočí, hodí jí do obličeje půlku grapefruitu.“

„A co udělá ona – vykastruje ho? To bych provedla já tobě s tímhle nožem.“

„Veřejný nepřítel byl natočen v roce 1931. Tehdy se ještě nemohla na plátně objevit kastrace.“

„To bylo tedy pěkně zaostalý umění. To teď je osvícenější. Jak po mně budeš chtít hodit půlku grapefruitu, vytáhnu na tebe nůž.“

„Jen říkám, že tě miluji a že se o tebe bojím.“

„Já tě taky miluji, miláčku. Takže ti slibuji, že si oběd nesním na hřišti minigolfu. Dám si ho přímo u cukrárny Burke & Bailey’s. Kdybych rozsypala sůl, honem hodím špetku přes rameno. K čertu, hodím tam celou slánku.“

„Díky. Ale stejně si pořád říkám, jestli bych ti neměl plácnout do obličeje ten grapefruit.“

Kapitola čtyřicátá šestá

U Takudova domu na Hampton Way žádní bodachové nebyli. Předchozí noc čenichali kolem celého sídla.

Když jsem parkoval před jejich domem, garážová vrata se právě zvedala. Ken Takuda couval se svým Lincolnem Navigátorem.

Jakmile jsem zamířil k příjezdové cestě, zastavil a spustil okénko. „Dobré ráno, pane Thomasi.“

Je jediný můj známý, který mě oslovuje tak formálně.

„Dobré ráno, pane. Je dneska krásně, co?“

„Nádherné ráno,“ prohlásil. „Významný den, jako ostatně každý, plný možností.“

Doktor Takuda pracuje na fakultě Státní kalifornské univerzity v Pico Mundu. Učí americkou literaturu dvacátého století.

Když uvážíme, že moderní literatura, která se přednáší na většině univerzit, v sobě nese převážně pochmurný, cynický, morbidní, pesimistický, nesnášenlivý dogmatismus, pocházející často z pera sebevražedných týpků, kteří se dříve či později zabijí alkoholem, drogami či brokovnicí, profesor Takuda je pozoruhodně spokojený muž.

„Potřebuji určitou radu kvůli své budoucnosti,“ lhal jsem. „Uvažuji o tom, že bych šel přece jen na univerzitu, možná že bych si udělal i doktorát a vrhl se na akademickou kariéru jako vy.“

Když jeho lesklá pokožka zbledla, dostala hnědošedý odstín s přídechem žluté. „Víte, pane Thomasi, i když jsem zastáncem vzdělání, nemohl bych s čistým svědomím doporučit univerzitní kariéru v kterémkoli oboru kromě přírodních věd. Pokud jde o pracovní prostředí, zbytek univerzitních učitelů je stokou iracionality, pomlouvačství, závisti a soukromých zájmů. Vypadnu odtamtud, jakmile dostanu po pětadvaceti letech penzi, a začnu psát romány jako Ozzie Boone.“

„Ale pane, vždycky jste mi připadal šťastný.“

„V břiše mořské příšery, pane Thomasi, může být člověk buď zoufalý a zahyne, nebo spokojený a vytrvá.“ Vesele se usmál.

Tohle nebyla odpověď, jakou jsem čekal, ale pokračoval jsem dál s mým nedomyšleným plánem, abych se dozvěděl, jaký má na dnešek program, abych zjistil místo, kde ten Robertsonův vraždící parťák udeří. „Chtěl bych si s vámi o tom promluvit.“

„Na světě žije jen málo skromných kuchařů, kteří se umějí tak skvěle ohánět pánví, a příliš mnoho namyšlených profesorů, ale můžeme si o tom pohovořit, jestli chcete. Zavolejte na univerzitu a nechte se přepojit ke mně do kanceláře. Můj asistent vám dojedná schůzku.“

„Doufal jsem, že si pohovoříme dnes ráno, pane.“

„Teď? Copak zapříčinilo tuhle urgentní žízeň po akademických metách?“

„Musím začít vážně uvažovat o budoucnosti. V sobotu se žením.“

„Budete si brát slečnu Bronwen Llewellynovou?“

„Ano, pane.“

„Pane Thomasi, máte vzácnou možnost dosáhnout dokonalého štěstí a já bych nepovažoval za dobré radit vám, abyste si otrávil život tím, že se stanete součástí vysokoškolské inteligence nebo drogovým dealerem. Dnes ráno mám přednášku a po ní dvě studentská shromáždění. Pak jdu na oběd a do kina se svou rodinou, takže se obávám, že s vámi můžu prodiskutovat tenhle sebezničující impulz nejdřív zítra.“

„Kde budete obědvat, pane? V Grilu?“

„To necháme na dětech, ať si vyberou. Je to jejich den.“

„Na jaký film se chystáte?“

„Ten o tom psovi a vetřelci.“

„Nechoďte na to,“ vyhrkl jsem, ačkoli jsem ten film ještě neviděl. „Je to odporné.“

„Je to obrovský trhák.“

„Je to strašný.“

„Kritikům se líbil,“ namítl.

„Randall Jarrell řekl, že umění má mnoho tváří a kritici jsou jen obyčejné jepice.“

„Zavolejte mi do kanceláře, pane Thomasi. Promluvíme si zítra.“

Vytáhl okénko, vycouval z příjezdové cesty a vyrazil směrem k univerzitě a o něco později na svou schůzku se smrtí.

Kapitola čtyřicátá sedmá

Nicolina Peabodyová, pět let, měla na sobě růžové tenisky, růžové kraťasy a růžové tričko. Její hodinky měly růžový plastový řemínek s růžovým obličejem prasátka na ciferníku.

„Až budu dost stará, abych si kupovala vlastní oblečení,“ řekla mi, „nebudu nosit nic jiného než růžovou, růžovou a zase růžovou, každý den po celý rok, nadosmrti.“

Levanna Peabodyová, které bude brzo sedm, protočila oči a povzdechla: „Každej si bude myslet, že jsi kurva.“

Viola zrovna vcházela do obýváku s narozeninovým dortem na podnosu pod průhledným skleněným poklopem. „Levanno! Jak to mluvíš? Jednak jsi hrubá a navíc se vytahuješ, jednak si koleduješ o dva týdny bez kapesného.“

„Co je to kurva?“ zeptala se Nicolina.

„Někdo, kdo nosí samou růžovou a líbá chlapy za prachy,“ vysvětlila Levanna tónem protřelé harcovnice.

Vzal jsem Viole z ruky tác a ona řekla: „Jen popadnu krabici s jejich pracovními sešity a můžeme jít.“

Rychle jsem prošel domem. Nikde v koutech se žádní bodachové nezdržovali.

„Když budu líbat muže jen tak zadarmo, můžu nosit klidně růžovou a nebudu kurva,“ prohlásila Nicolina.

„Když líbáš spoustu mužů jen tak, pak jsi coura,“ poučila ji Levanna.

„Levanno, to stačí!“ napomenula ji ostře Viola.

„Ale, mamko,“ ohradila se Levanna moudře, „dřív nebo později se musí dozvědět, jak to na světě chodí.“

Nicolina si všimla mého pobaveného výrazu a vyložila si ho s mimořádně jasnou intuicí. Pak se obrátila k starší sestře. „Jenže ty ani nevíš, co to kurva je, ty si to jen myslíš.“

„Vím to, jasně,“ blazeované trvala na svém Levanna.

Děvčata šla přede mnou po cestičce od domu k autu paní Sanchezové, které stálo u chodníku.

Viola zamkla dům a vydala se za námi. Položila krabici se sešity na zadní sedadlo vedle děvčat a pak si sedla dopředu. Podal jsem jí dort a zavřel dveře.

Ráno bylo typické pro Mohavskou poušť. Sálalo z ní vedro a vzduch se ani nepohnul. Z oblohy, modrého keramického kotle obráceného vzhůru nohama, se valila horká suchá směs.

Se sluncem pořád na východě směřovaly všechny stíny na západ, jako by toužily po obzoru, za nímž se ukryla noc. Po celé bezvětrné ulici se pohyboval pouze můj stín.

Pokud tu byly nějaké nadpřirozené bytosti, já je neviděl.

Když jsem nastoupil do auta a nastartoval, ozvala se znovu Nicolina: „Stejně žádnýho muže nikdy nepolíbím. Jen mamku, Levannu a tetu Sharlene.“

„Budeš chtít líbat muže, až povyrosteš,“ předpověděla Levanna.

„Nebudu.“

„Budeš.“

„Nebudu,“ prohlásila pevně Nicolina. „Jen tebe, mamku, tetu Sharlene. Ach, a Cheeverse.“

„Cheevers je kluk,“ vysvětlovala Levanna, když jsem odrazil od chodníku a zamířil k Sharleninu domu.

Nicolina se zahihňala. „Cheevers je medvěd.“

„Je to medvědí kluk.“

„Jenže je vycpaný.“

„Ale pořád je to kluk,“ trvala na svém Levanna. „Vidíš, už to začíná – chceš líbat chlapy.“

„Nejsem žádná courå,“ bránila se Nicolina. „Budu doktor pejsků.“

„Říká se jim veterináři a nechodí v růžovým celý dny a roky až do smrti.“

„Tak budu první.“

„Nóó,“ protáhla Levanna, „když bych měla nemocnýho psa a ty bys byla růžovej veterinář, nejspíš bych ho k tobě stejně přivedla, protože bys ho mohla vyléčit.“

Vzal jsem to oklikou a cestou se pořád díval do zpětného zrcátka. Jel jsem šest bloků, pak jsem to otočil a skončil o dva bloky dál na Maricopa Lane.

Viola zavolala sestře mým mobilem, aby jí oznámila, že k ní veze děvčata na návštěvu.

Upravený bílý dům z prken na Maricopa Lane má barvínkově modré okenice a modré sloupy verandy. Na verandě, společenském centru celého okolí, je dřevěná houpačka a čtyři houpací křesla.

Sharlene se zvedla z jednoho z nich, když jsem u ní zaparkoval na příjezdové cestě. Je to obrovská žena s úchvatným úsměvem a melodickým hlasem, který se skvěle hodí pro zpěvačku gospelů, kterou taky je.

Posey, fena zlatého retrívra, se zvedla a postavila se jí po bok, mrskala nádherným chlupatým ocasem celá šťastná, že vidí děvčata, ale zůstávala i bez vodítka na verandě, poslušná jemných povelů své paničky.

Odnesl jsem dort do kuchyně, kde jsem zdvořile odmítl Sharleninu nabídku ledové limonády, jablkových knedlíků, tří druhů sušenek a domácích bonbonů z burských oříšků.

Posey ležela na zemi s nohama ve vzduchu, přední tlapy sklopené na znamení podřízenosti. Žadonila o podrbání na břiše, což děvčata bryskně provedla.

Klekl jsem si na jedno koleno a vyrušil je, jen abych stihl popřát Levanně všechno nejlepší k narozeninám. Pak jsem k sobě obě děvčata přitiskl.

Zdála se mi hrozně malá a křehká. Stačilo by jen trochu síly a rozpadla by se na kusy, zmizela by dočista z tohoto světa. Jejich zranitelnost mě děsila.

Viola mě doprovázela domem na přední verandu. „Říkal jsi, že mi přineseš fotku toho chlapa, po kterým bych měla pátrat,“ připomněla mi.

„Teď ji nepotřebuješ. Je… zmizel ze scény.“

Její velké oči byly plné důvěry, kterou jsem nezasluhoval. „Odde, řekni mi poctivě, pořád ve mně vidíš tu smrt?“

Nevěděl jsem, co možná přijde, ale přestože mě do očí bodalo jasné světlo pouštního dne, přes můj šestý smysl se přehnal jakýsi temný mrak, jako by se ke mně blížila bouřka. Změnil jsem jejich plány, odvolal to filmové představení a večeři v Grilu – snad by to mělo stačit, abych změnil i jejich osud. Nepochybně. „Teď jsi v pohodě. A děvčata taky.“

Pohledem vyhledala mé oči a já jsem se neodvážil je byť na okamžik odvrátit. „A co ty, Odde? Ať přijde cokoli… existuje nějaká cesta, kterou se dostaneš do bezpečí?“

Přinutil jsem se k úsměvu: „Nezapomeň, že vím všechno o věcech z jiného světa.“

Ještě pohledem neuhnula. Pak mě objala pažemi. Drželi jsme pevně jeden druhého.

Neptal jsem se Violy, jestli ve mně viděla smrt. Nikdy netvrdila, že má věštecké schopnosti… ale stejně jsem se bál, že řekne ano.

Kapitola čtyřicátá osmá

Dlouho poté, co se z éteru vytratila celonoční show Shamuse Cocobola a tóny Glenna Millera vylétly přes stratosféru k vzdáleným hvězdám, projížděl jsem Pico Mundem v tichém slunci a lámal si hlavu, kam zmizeli všichni bodachové. Neměl jsem ani žádné Elvisovo cédéčko na uklidnění.

U benzinové stanice jsem zastavil, abych natankoval a taky si skočil na pány. V poškrábaném zrcadle nad umyvadlem jsem z vlastního obličeje vyčetl, že jsem naprosto vyčerpaný, k smrti unavený a v očích mi chybí jas.

V přilehlém minimarketu jsem si koupil pepsikolu se šroubovacím uzávěrem a malou skleničku kofeinových tablet.

S chemickou pomocí tabletek proti spaní, koly a cukru v sušenkách, které mi na tácku dala paní Sanchezová, bych mohl zůstat vzhůru. Jestli při takové životosprávě budu schopný také jasně myslet, se zřejmě nepozná, dokud nezačnou lítat kulky.

Bez jména a podoby Robertsonova spolupracovníka mě můj psychický magnetismus nemůže dovést k žádoucí kořisti. Náhodné křižování by nevyústilo v nic podstatného.

S jasným záměrem jsem se vydal do Camp’s Endu.

Předešlý večer poslal náčelník hlídku k Robertsonovu domu, ale teď byla podle všeho odvolaná. S postřeleným náčelníkem a celým policejním oddělením v šoku se někdo rozhodl přesunout síly jinam.

Náhle mi došlo, že po náčelníkovi nemuseli střílet jen kvůli tomu, abych mohl být obviněn z druhé vraždy. Robertsonův vraždící parťák mohl chtít vyloučit Wyatta Portera, aby otřásl policejním oddělením v Pico Mundu, dezorientoval jeho členy a vyřadil je z pořádné akce, pokud dojde ke krizi.

Místo abych zaparkoval na druhé straně ulice tak asi blok od světle žlutého domku s vybledlými modrými dveřmi, nechal jsem chevrolet u chodníku přímo před ním. Drze jsem se vydal k přístřešku pro auto.

Můj řidičský průkaz pořád sloužil ke svému základnímu účelu. Západka odskočila a já jsem vstoupil do kuchyně.

Okamžik jsem stál na prahu a naslouchal. Bzučení motoru ledničky. Slabý tikot a vrzání napovídaly, že se ten starý dům s nastupujícím vedrem nového rána roztahuje ve švech.

Instinkt mi napověděl, že jsem sám.

Šel jsem rovnou k bezvadně udržované pracovně. Zrovna teď nesloužila jako přestupní stanice pro přijíždějící bodachy.

Ze stěny nad registračkou na mě se zájmem shlíželi McVeigh, Manson a Atta, jako by si všechno uvědomovali.

U stolu jsem se znovu probíral obsahem zásuvek a hledal nějaká jména. Při předešlé návštěvě jsem došel k závěru, že malý adresář je pro mě bezcenný, ale tentokrát jsem jím pečlivě listoval.

Sešitek obsahoval necelých čtyřicet jmen a adres. Žádné mi neznělo povědomě.

Bankovní výpisy jsem znovu nepročítal, ale zíral jsem na ně a přemýšlel o 58 000 dolarů v hotovosti, které vyzvedl během posledních dvou měsíců. Víc než čtyři tisíce mu zůstaly v kapsách kalhot, když jsem objevil mrtvolu.

Kdybyste byli bohatí psychopati a zajímali byste se o sponzorování propracovaných masových vražd, jak moc krvavý cirkus byste si koupili za přibližně čtyřiapadesát tisíc?

Dokonce i se spánkovým deficitem, bolestí hlavy způsobenou kofeinem a raušem ze všeho toho cukru jsem dokázal odpovědět bez velkého uvažování: hodně krvavý. Mohli byste si koupit cirkus smrti s třemi manéžemi – kulky, výbušniny, jedovatý plyn, cokoli, skoro i nukleární bombu.

Někde v domě se zavřely dveře. Ne s prásknutím. Tiše, s jemným klapnutím a cvaknutím.

Rychle jsem se kradl k otevřeným dveřím pracovny. Vkročil jsem do chodby.

Žádného vetřelce jsem neviděl. Kromě sebe.

Dveře do koupelny a ložnice byly otevřené, tak jako předtím.

Skříň v ložnici měla dveře zašupovací. Od nich ten zvuk pocházet nemohl.

S vědomím, že se za lehkomyslnost i bojácnost zároveň často platí smrtí, jsem se opatrně, ale spěšně přesunul do obýváku. Byl prázdný.

Ani lítačky u kuchyně nemohly způsobit hluk, který jsem slyšel. Vstupní dveře do domu zůstávaly zavřené tak jako předtím.

V předním levém rohu obýváku stála skříň. V ní byla dvě saka, několik zalepených krabic, deštník.

V kuchyni. Nikdo.

Možná že jsem slyšel nezvaného hosta odcházet. Což znamenalo, že byl někdo v domě, když jsem přijel, a vykradl se ven, jakmile si myslel, že nedávám pozor.

Na čele mi naskočil pot. Osamělá slaná kapka stékala po krku a po páteři až ke kostrči.

Ranní horko nebylo jedinou příčinou, proč jsem se zpotil.

Vrátil jsem se do pracovny a zapnul počítač. Vyzkoušel jsem Robertsonovy programy, prohledal jeho adresář a našel knihovničku nechutností, které si stáhl z Internetu. Soubory sadistického porna. Dětského porna. I ty ostatní byly o mnohonásobných vrazích, rituálních zmrzačeních a satanistických obřadech.

Žádný z nich ale nebyl natolik konkrétní, aby mě dovedl k jeho spolupracovníkovi, alespoň ne tak rychle, abych úspěšně vyřešil současnou krizi. Vypnul jsem počítač.

Kdybych měl dezinfekční gel jako ta sestra v nemocnici, mohl jsem si ho naplácat na ruce klidně půlku láhve.

Při první návštěvě jsem domek prohledal zběžně, ale i tak by znepokojivé objevy stačily, abych kauzu Robertson mohl přednést náčelníkovi. Ačkoli mi v hlavě odtikávaly hodiny, tentokrát jsem se věnoval domu mnohem důkladněji, vděčný za to, že je tak malý.

V ložnici jsem v jedné zásuvce vysokého prádelníku našel pár nožů různých velikostí a podivných tvarů. Na čepelích prvních několika zbraní jsem spatřil latinské nápisy. Důkladně jsem si je prohlédl.

Ačkoli neumím latinsky, cítil jsem, že povaha těch slov je hrozná jako nejostřejší čepel břitvy.

Na dalším noži byly od rukojeti až po špičku jakési hieroglyfy. Tyhle piktogramy mi říkaly asi tolik co latina, ačkoli jsem poznal pár vysoce stylizovaných obrazů: plamenů, jestřábů, vlků, hadů, štírů…

Když jsem prohledával druhou zásuvku, narazil jsem na stříbrný kalich. S vyrytými obscénnostmi. Naleštěný. V rukou chladný.

Ten ďábelský kalich byl odporným výsměchem poháru, do nějž se nalévá svěcené víno při katolické mši. Ozdobená ucha byly obrácené krucifixy. Kristus směřující hlavou dolů. Okraj lemoval latinský text a kolem číše byly vyryty obrazy nahých mužů a žen v různých polohách sodomie.

Ve stejné zásuvce jsem našel černě lakovanou schránku na hostie obdobně ozdobenou pornografickými obrazy. Po stranách a na víčku této malé krabičky znázorňovaly ručně malované barevné scény odporné pokoření mužů a žen kopulujících ne mezi sebou navzájem, ale s šakaly, hyenami, kozami a hady.

V obyčejném kostele obsahuje taková schránka hostie, oplatky na svaté přijímání z nekvašeného těsta. Tahle krabička přetékala uhlově černými krekry s rudými skvrnami.

Hostie vydávají slabou, příjemnou vůni. Obsah této nádoby měl stejně slabý, ale odpuzující puch. První závan – bylinky. Druhý náznak – spálené sirky. Třetí – zvratky.

Vysoký prádelník obsahoval další satanské nástroje. Ale už jsem viděl dost.

Nemohl jsem pochopit, jak mohou dospělí brát vážně hollywoodskou výbavu a sentimentální rituály přikrášleného satanismu.

Jistě, čtrnáctiletí kluci ano, protože polovině z nich se splašily hormony. Ale ne dospělí. Dokonce i psychopati jako Bob Robertson a jeho neznámý kumpán, tak fascinovaní násilím a úplně pomatení, musí mít alespoň trochu schopnosti myslet jasně, aby dokázali posoudit absurditu takových halloweenových hrátek.

Vrátil jsem všechny ty věci do prádelníku a zavřel zásuvky.

Vyděsilo mě klepání. Tiché staccato klouby.

Pohlédl jsem k oknu ložnice a očekával, že uvidím ve skle obličej, snad souseda ťukajícího na dveře. Jenže tam nebylo nic než ostré světlo pouště, tři stíny a hnědý dvorek za domem.

Znovu se ozvalo klepání, stejně tiché jako to předtím. Nejen tři čtyři rychlá klepnutí. Drobné údery, trvající tak patnáct dvacet vteřin.

V obýváku jsem došel k oknu vedle domovních dveří a opatrně rozhrnul špinavé závěsy. Na prahu nikdo nestál.

Chevrolet paní Sanchezové byl jediným autem u chodníku. Unavený pes, který se den předtím ploužil ulicí, se tam objevil znovu, čumák při zemi, ocas níž než hlavu.

Když jsem si vybavil povyk těch hašteřivých vran na střeše během mé předchozí návštěvy, odvrátil jsem se od okna, zadíval se na strop a naslouchal.

Další klepání se už neozývalo, tak jsem vešel do kuchyně. Místy praskalo pod nohama staré linoleum.

Potřeboval jsem Robertsonova partnera pojmenovat, ale na žádné místo v kuchyni, které by mi mohlo takovou informaci poskytnout, jsem nepřišel. Přesto jsem zásuvky a kredenc prohledal. Většina polic byla prázdných, až na pár kousků nádobí, půl tuctu sklenic a rachotící příbory.

Zamířil jsem k lednici, protože Stormy by se mě nakonec mohla zeptat, jestli jsem se tentokrát poohlédl po těch uříznutých hlavách. Když jsem otevřel dveře, našel jsem pivo, nealkoholické nápoje, kus šunky z konzervy na tácu, půlku jahodového koláče a pár dalších běžných potravin a koření.

Vedle jahodového koláče ležel průhledný plastový balíček se čtyřmi černými svíčkami, úzkými a dlouhými asi dvacet centimetrů. Možná že je uložil do lednice, protože by mohly změknout a ztratit tvar, kdyby je nechal na letním žáru v domě bez klimatizace.

Vedle svíček stála sklenice bez viněty plná čehosi, co vypadalo jako vypadané zuby. Při bližším ohledání jsem se přesvědčil, že jsou to skutečně tucty stoliček, řezáků, třenových zubů i špičáků. Lidských zubů. Dost na to, aby zaplnily přinejmenším pět či šest úst.

Dlouho jsem na tu sklenici zíral a pokoušel si představit, jak se mu podařilo shromáždit tuhle podivnou sbírku. Jakmile jsem se rozhodl, že o tom raději nebudu uvažovat, zavřel jsem dveře.

Kdybych nenašel v lednici nic neobvyklého, neotvíral bych mrazák. Teď jsem cítil povinnost pokračovat ve svém pátrání.

Mrazák byl hluboký prostor se zásuvkami pod lednicí. Vedro v kuchyni vysálo rychlý oblak páry ve chvíli, kdy jsem ho otevřel.

Dva růžovožluté kontejnery mi připadaly povědomé: zmrzlina od Burkea a Baileyho, kterou Robertson koupil předešlé odpoledne. S javorovým sirupem a vlašskými ořechy a mandarikovo-pomerančová s hoblinkami čokolády.

Navíc bylo v této zásuvce asi deset neprůhledných gumových kontejnerů s červenými víčky, tvarem a rozměry připomínajícími ty, ve kterých se uchovávají zbytky zapečených lasagní. Neotvíral bych je, kdybych na nejhořejším kontejneru nespatřil ručně psanou nálepku obalenou ledem: HEATHER JOHNSONOVÁ, JAMES DEERFIELD.

Vždyť jsem přece nějaká jména hledal.

Jakmile jsem dal stranou vrchní nádobu, spatřil jsem další jména na víčkách pod nimi: LISA BELMONTOVÁ, ALLYSSA RODRIQUEZOVÁ, BENJAMIN NADER…

Začal jsem s Heather Johnsonovou. Když jsem odsunul červené víčko, našel jsem tam ženská prsa.

Kapitola čtyřicátá devátá

Suvenýry. Trofeje. Předméty povzbuzující představivost a rozechvívající duši za osamělých nocí.

Upustil jsem kontejner zpátky do mrazáku, jako bych si o něj popálil prsty. Vyskočil jsem na nohy a přibouchl zásuvku.

Musel jsem se od té lednice odvrátit a přejít kuchyň, ale vůbec jsem si neuvědomoval, že bych šel k dřezu, dokud jsem tam nestál. Opřel jsem se o pult, naklonil se a pokoušel se vší silou potlačit potřebu zvrátit sušenky paní Sanchezové.

V životě jsem už viděl hrozné věci. Některé byly horší než obsah té gumové nádoby. Nicméně ani dlouholetá zkušenost mě neobrnila proti hrůzným zážitkům, lidská krutost mě pořád dokázala zdrtit, uvolnit závlačky v mých kolenou.

Ačkoli jsem si chtěl umýt ruce a nacákat si do obličeje studenou vodu, raději jsem se Robertsonova kohoutku nedotkl. Zdráhal jsem se jen pomyslet na jeho mýdlo.

Devět dalších kontejnerů čekalo v mrazáku. Bude je muset otevřít někdo jiný. Nebyl jsem ani za mák zvědavý na zbytek té groteskní sbírky.

Do pořadače, který nesl jeho jméno, nezařadil Robertson nic než stránku z kalendáře s datem 15. srpna a já jsem předpokládal, že jeho vlastní kariéra vraha začne právě v tento den. Jenže svědectví v mrazáku napovídalo, že jeho spis je už pěkně plný.

Polil mě pot, v obličeji horký, studený po celé páteři. Jako bych se v nemocnici ani nesprchoval.

Podíval jsem se na hodinky – 10:02.

Bowling neotevřou před jednou hodinou. Taky první představení toho populárního filmu o psovi mělo začínat v jednu.

Pokud se můj sen chystá vyplnit, všechno svědčí o tom, že mi zbývají necelé tři hodiny, abych našel Robertsonova kumpána a zastavil ho.

Odepnul jsem si od pásku mobil, otevřel ho a vytáhl anténu. Pak jsem ho zapnul a sledoval výrobcovo logo a naslouchal elektronické hudbě.

Možná že náčelník Porter ještě nenabyl vědomí. Ale i kdyby se probral, jeho myšlenky by byly popletené slábnoucím působením narkózy, morfiem či jeho ekvivalenty, a taky bolestí. Neměl by ani sílu, ani dostatek soudnosti, aby vydal rozkazy svým podřízeným.

Znal jsem do určité míry všechny policisty na policejním oddělení Pico Munda. Jenže žádný z nich neví o mých paranormálních schopnostech a ani jeden není můj přítel jako náčelník Porter.

Kdybych do tohoto domu přivedl policii, ukázal jim mrazák a popoháněl je, aby se všemi dostupnými prostředky snažili najít jméno Robertsonova vražedného kámoše, trvalo by jim dlouhé hodiny, než by se v téhle situaci vyznali. Protože nedisponovali mým šestým smyslem a protože bych je musel dlouho přesvědčovat, že je to skutečné, určitě by jen pomalu chápali, jak naléhavá celá ta záležitost je.

Mohli by mě zadržet, dokud by celou situaci neprošetřili. V jejich očích bych byl stejně podezřelý jako Robertson, protože jsem vstoupil do jeho domu nelegálně. Kdo dokáže, že jsem to nebyl já, kdo sebral části těch mrtvol a nasadil je do kontejnerů v jeho mrazáku, abych ho kompromitoval?

Kdyby někdy našli Robertsonovu mrtvolu a kdyby – nedej pánbůh – náčelník podlehl pooperačním komplikacím, určitě bych byl zatčen a obžalován z vraždy.

Vypnul jsem telefon.

Beze jména, na něž bych mohl soustředit svůj psychický magnetismus, bez přítele, na kterého bych se mohl obrátit o pomoc, jsem to napálil rovnou do zdi a ta rána mi vyrazila zuby.

Něco se rozbilo na podlaze vedle v místnosti: tentokrát to nebylo bouchnutí zavíraných dveří, dokonce ani ne tiché ťukání, ale tvrdé žuchnutí a zvuk rozbíjených věcí.

Poháněn šílenou zuřivostí, až mi zastřela obvyklou obezřetnost, jsem zamířil k lítačkám a cestou se ještě snažil připnout telefon k pásku. Upustil jsem ho, tak jsem to nechal na později a prolétl dveřmi.

Na zemi ležela rozbitá lampa. Keramický základ byl na kousky.

Když jsem rozrazil domovní dveře a nikoho na prahu ani na trávníku nespatřil, zase jsem je přibouchl. Tvrdě. Ta rána otřásla celým domem a rámus mi dělal po tom opatrném našlapování opravdu dobře. Vztek byl skvělý.

Proběhl jsem obloukem do úzké chodby a hledal vetřelce. Ložnice, šatna, pracovna, komora, koupelna. Nikdo.

Vrány na střeše přece tu lampu nepřevrátily. Ani průvan. Ani žádné zemětřesení.

Když jsem se vrátil do kuchyně, abych zvedl telefon a vypadl z domu, čekal tam na mě Robertson.

Kapitola padesátá

Na mrtvého muže, který už neměl hmotný zájem na intrikách a uskocích tohoto světa, byl Robertson pořád stejně rozzuřený a nepříčetný, jako když jsem ho pozoroval ze zvonice kostela svatého Bartoloměje. Tělo podobné obří pýchavce mělo i teď v sobě určitou sílu. Jeho houbovitý obličej a rozplizlé rysy ztvrdly a přiostřily se vztekem.

Košili mu nehyzdila ani díra po kulce, spálené místo či krvavá skvrna. Na rozdíl od Toma Jedda, který svou uříznutou paži používal z legrace jako škrabátko na záda ve Světě pneumatik, Robertson svůj skon popíral a odmítal vystavovat na odiv svá smrtelná zranění, stejně jako jsem původně potkával Penny Kallistovou bez viditelných známek toho, že byla uškrcena, dokud se jí neobjevily strangulační rýhy ve společnosti Harloa Landersona, jejího vraha.

Robertson lítal po kuchyni jak šílený. Zíral na mě krhavým zrakem, pohled divočejší a horečnatější než v očích těch kojotů u kostela šeptající komety.

Tím, že jsem na něj upozornil, jsem z něj bezděčně udělal přítěž pro jeho kumpána a zavinil jeho smrt, ale spoušť jsem nezmáčkl. Přesto mě nenáviděl víc než svého vraha. Jinak by svou pozornost obrátil na někoho jiného.

Od trouby k lednici, k dřezu, ke sporáku, lítal pořád dokola, zatímco já se sehnul a zvedl mobil, který jsem před chvilkou upustil. Takhle mrtvý mi nedělal ani zlomek starostí jako tehdy na hřbitově, když jsem myslel, že po mně jde živý.

Jakmile jsem si připnul telefon k pásku, Robertson se pohnul směrem ke mně. Tyčil se přede mnou, jeho oči, šedé a chladné jako špinavý led, vyjadřovaly míru jeho zuřivosti.

Setkal jsem se s jeho upřeným pohledem a neuhnul. Věděl jsem ze zkušeností, že není moudré dávat v takových případech najevo strach.

Jeho zachmuřený obličej opravdu připomínal houbu, ale nějaký masitý druh. Něco jako obrovskou mladou bedlu. Vycenil zuby, bezkrevné rty se jich jen letmo dotýkaly.

Napřáhl pravou ruku a popadl mě pod krkem.

Ruka Penny Kallistové byla suchá a teplá. Robertsonova mi připadala vlhká a studená. Nebyla to skutečná ruka, samozřejmě, jen část přízraku, duch, kterého jsem cítil pouze já. Ale povaha takového dotyku odhalovala povahu duše.

Ačkoli jsem se odmítal plašit kvůli kontaktu z jiného světa, vnitřně mě děsila představa zrůdy, jak si pohrává s oněmi deseti suvenýry uloženými v mrazáku. Vizuální stimulace těch ztuhlých trofejí by nemusela vždy uspokojit. Pravděpodobně je čas od času rozmrazil, aby zvýšil uspokojení z dotyku a přičaroval si živou vzpomínku na jednotlivé vraždy – aby za ně mohl tahat, tisknout je, laskat, hladit a zahrnovat polibky.

Žádný duch, ať už je jakkoli zlý, nemůže zranit člověka pouhým dotykem. Tohle je náš svět, ne jejich. Jejich zlost se našich těl nedotkne, nedokážou vysát krev.

Když Robertsonovi došlo, že se před ním nehodlám hrbit, ruku z krku stáhl. Jeho vztek se zdvojnásobil, ztrojnásobil, obličej znetvořený do obludné masky.

Existuje jeden způsob, jak některé přízraky mohou ublížit živým. Jestli je jejich nátura dostatečně destruktivní, jestli zaprodají srdce zlu, až se nenávist přelije v nevyléčitelnou duševní zvrácenost, jsou schopni sebrat energii svého nadlidského vzteku a vybít si ji na neživých předmětech.

Říkáme jim poltergeisti. Kdysi jsem díky takovému přízraku přišel o novou hudební věž, stejně jako o pěknou plaketu ceny za tvůrčí psaní, kterou jsem získal na střední škole v soutěži, jejímž porotcem byl Malý Ozzie.

Stejně jako v sakristii Svatého Bartoloměje se i tady Robertsonův rozlícený duch proháněl kuchyní a z jeho rukou plynuly tak silné energetické impulzy, že je bylo možné spatřit pouhým okem. Vzduch jimi vibroval a vířil v podobných soustředných kruzích, jaké se šíří kolem oblázku hozeného do vody.

Dveře kredence se prudce otvíraly a zavíraly, zas a znova, bouchaly daleko silněji a ještě víc beze smyslu, než když klapou hubou mnozí politici. Nádobí lítalo z poliček, každý kousek hvízdavě pročísl vzduch jako disk vržený na olympijském stadionu.

Uhnul jsem před sklenicí, bouchla o dveře trouby a kolem sebe vypálila blýskavé šrapnely. Další sklenice kolem mě létaly širokým obloukem a tříštily se o stěny, skříňky a desku kuchyňské linky.

Poltergeisti jsou úplně slepí vztekem a divokým utrpením, nemíří na cíl ani se nedokážou ovládat. Mohou vás zranit jen nepřímo, když se náhodou trefí. Ovšem i když na vás přímo nemíří, useknutá hlava vám dokáže zkazit den.

Robertson vrhal otýpky energie za obrovského aplausu, kdy tvrdé dřevo dveří příborníku naráželo na stěny. U stolku v jídelním koutě tancovaly na místě dvě židle, klapaly hlasitě na linoleu, chrastily proti nohám stolu.

Na plotně se bez doteku začaly otáčet knoflíky. Čtyři plynové hořáky vzplály tajemným modrým světlem v jinak ponuré kuchyni.

Dával jsem si pozor na smrtelné projektily a pomalu se sunul od Robertsona ke dveřím, jimiž jsem do domu vešel.

Prudce se otevřela nějaká zásuvka a zevnitř explodovala kakofonie jídelních příborů. Divoce se blýskaly ve vzduchu a cinkaly, jako by si hladový přízrak krájel a nabíral sousta večeře stejně neviditelné, jako je on sám.

Příbory si to namířily přímo na mě – prolítly Robertsonem, aniž by nějak poškodily jeho ektoplazmatický tvar – a já uhnul stranou a zvedl ruce, abych si chránil obličej. Příbory si mě našly jako magnet železo a bušily do mě. Jedna vidlička projela mou obrannou linií, zapíchla se mi do čela a pročísla vlasy.

Když ostrý déšť nerezové oceli zazvonil o podlahu vedle mě, dovolil jsem si dát ruce dolů.

Robertson rozrážel vzduch jako nějaký obrovský troll poskakující v rytmu ponuré hudby, kterou slyší jen on sám, chytal ho do spárů a mlátil kolem sebe v nehlasném vytí a křiku mrtvého. Horní část starobylé lednice se prudce otevřela, chrlila pivo, nealkoholické nápoje, tác se šunkou, zbytek jahodového koláče, nechutnou záplavu, která padala na podlahu a s rachotem po ní poskakovala. Uzávěry vybuchly, pivo i soda vytryskly z rotujících plechovek.

Sama lednice začala vibrovat, divoce bouchala do skříněk, mezi nimiž stála. Schránky na zeleninu chřestily, drátěné police řinčely.

Odkopl jsem stranou valící se plechovky a rozházené příbory a pospíchal ke dveřím vedoucím do přístřešku pro auta.

Obrovské dunění mě upozornilo na kvapem se blížící smrt.

Uhnul jsem vlevo a smýkl se po pěně a kalu piva a ohnuté lžíci.

S příšerným nákladem mražených lidských ostatků spočívajících v zásuvkách mrazáku kolem mě proklouzla lednice a bouchla do stěny tak silně, že praskl sloupek příčky za omítkou.

Vrhl jsem se ven do stínu pod přístřeškem na auta a zabouchl za sebou dveře.

Bouře uvnitř neustávala, bouchání, dunění, rachot a rány.

Neočekával jsem, že mě bude Robertsonův zmučený přízrak pronásledovat, alespoň ne hned teď. Jakmile jednou poltergeist podlehne záchvatu zuřivosti, nedá se zastavit, dokud se nevyčerpá a ve zmatku neodejde, aby dál bloumal v očistci mezi tímto světem a světem příštím.

Kapitola padesátá první

Ve večerce, odkud jsem si předtím odnesl kofeinové tabletky a pepsikolu, jsem si koupil další kolu, bactroban a balíček velkých náplastí.

Pokladník, muž s udiveným výrazem, odložil sportovní přílohu LosAngeles Times a řekl: „Hele, vy krvácíte.“

Slušnost není jen správný způsob, jak s lidmi jednat, ale také nejsnadnější. Život je už i tak plný neodvratitelných konfliktů, že nevidím důvod vyvolávat další.

Nicméně v téhle chvíli jsem náhodou nebyl v nejlepší náladě, což se mi stává zřídkakdy. Čas ubíhal děsivou rychlostí, hodina střelných zbraní se rapidně blížila a já jsem pořád neměl žádné jméno, které bych přiřadil k Robertsonovu kumpánovi.

„Víte, že krvácíte?“ zeptal se.

„Nemám zdání.“

„Vypadá to ošklivě.“

„Omlouvám se.“

„Co to máte s tím čelem?“

„Vidlička.“

„Vidlička?“

„Ano, pane. Kéž bych jedl jen lžící.“

„Vy jste se píchl vidličkou?“

„Vyklouzla mi.“

„Vyklouzla?“

„Vidlička.“

„Vidlička vyklouzla?“

„Zvrátila se mi do čela.“

Přestal počítat drobné, které mi měl vrátit, a změřil si mě přimhouřenýma očima.

„Přesně tak,“ zopakoval jsem. Jako bych šlápl na hrábě, prostě mi skočila na čelo.“

Rozhodl se, že už se mnou nebude ztrácet čas. Vrátil mi drobné, dal do sáčku nákup a znovu se věnoval sportovním stránkám.

Na záchodě u benzinové pumpy hned vedle jsem si smyl krev z obličeje, vyčistil ránu, ošetřil ji antiseptickým bactrobanem a chvilku ji stlačoval papírovými ubrousky. Rány a škrábance byly mělké a krvácení brzy ustalo.

Tohle nebylo poprvé – a taky ne naposled –, kdy jsem si přál, aby můj nadpřirozený dar zahrnoval i schopnost rychle se hojit.

Když jsem si ránu přelepil náplastí, vrátil jsem se do chevroletu. Seděl jsem za volantem, motor běžel, ventilátory klimatizace mi mířily na obličej a já jedním douškem vypil chladnou pepsi.

Jedinou špatnou zprávu mi sdělily hodinky – 10:48.

Svaly mě bolely. Oči pálily. Cítil jsem se slabý a unavený. Možná že jsem rychlost svých duševních schopností nepřeřadil na nejnižší stupeň, jak se mi zdálo, ale nelíbily se mi mé vyhlídky na přímý střet s Robertsonovým vraždícím kámošem, který se rozhodně musel vyspat líp než já.

Dvě kofeinové tablety jsem polkl ani ne před hodinou, takže jsem nemohl ospravedlnit další dvě. Kromě toho už kyselina v mém žaludku nabývala na hustotě, takže by byla schopná rozleptat i ocel, a já jsem byl zároveň vyčerpaný a nervózní, což není to pravé ořechové, aby člověk zůstal naživu.

Ačkoli jsem neměl žádnou konkrétní osobu – žádné jméno, žádný popis –, na niž bych mohl zaměřit svůj psychický magnetismus, jezdil jsem nazdařbůh Pico Mundem a doufal, že mě to dovede na místo osvícení.

Jasný den v Mohavské poušti byl rozžhavený doběla. Vzduch sám jako by se ocitl v plamenech, jako by se Slunce – rychlostí světla necelých osm a půl minuty od Země – před osmi minutami proměnilo v novou hvězdu a zanechalo nám pouze tuhle omračující zář jako výstrahu před naší nadcházející slavnou smrtí.

Každý záblesk a každá jiskřička, které se mihly před stěračem předního skla, se mi zařezávaly do očí. Nevzal jsem si s sebou sluneční brýle. Z nemilosrdné záře se brzy vyklubala bolest hlavy, a ve srovnání s ní mi vidlička zapíchnutá do čela připadala jako drobné polechtání.

Odbočoval jsem bezcílně z jedné ulice do druhé a věřil, že mě intuice povede, a najednou jsem se ocitl v Shady Ranch, jedné z novějších rezidenčních čtvrtí na pahorcích nad Pico Mundem, které ještě před deseti lety nehostily nic nebezpečnějšího než chřestýše. Teď tam žili lidé a možná že někdo z nich je psychopatická zrůda promýšlející masovou vraždu v pohodlí předměstské zástavby vyšší střední třídy.

Shady Ranch nikdy žádným rančem nebyl, a není jím ani dnes, ledaže byste počítali domy mezi úrodu. Pokud jde o stín, tyhle pahorky ho mají ještě méně než většina končin uprostřed města, protože tady mají dřeviny do skutečných stromů hodně daleko.

Zaparkoval jsem na příjezdové cestě k otcovu domu, ale motor jsem hned nevypnul. Potřeboval jsem čas, abych se před tímhle setkáním trochu sebral.

Tyhle domy ve středomořském stylu nemají stejně jako jejich obyvatelé žádný zvláštní ráz. Pod střechou z červených tašek se plochy bez ozdob setkávají s béžovou štukovanou omítkou a sklem v tradičních úhlech, které vznikly ani ne tak architektonickým záměrem jako rozměry a tvary pozemku.

Naklonil jsem se blíž k ventilátoru v palubní desce a zavřel oči před náporem chladného vzduchu. Za víčky mi plula strašidelná světla, sítnicová vzpomínka na pouštní jas, na chvilku podivně uklidňující – dokud se z ještě větších hloubek vzpomínek nevynořila rána v Robertsonově hrudníku.

Zhasl jsem motor, vystoupil z auta, došel k domu a zazvonil u otcových dveří.

Bylo pravděpodobné, že v této ranní hodině bude doma. Nikdy v životě nepracoval ani den a málokdy vstával před devátou nebo desátou.

Otec otevřel téměř ihned, překvapený, že mě vidí. „Odde, nevolal jsi, že přijdeš.“

„Ne,“ souhlasil jsem. „Nevolal.“

Mému otci je pětačtyřicet, je to pěkný chlap s hustými vlasy pořád ještě víc černými než stříbrnými. Má štíhlou sportovní postavu, na niž je pyšný přiměřeně své ješitnosti.

Byl bosý, na sobě měl khaki šortky trochu stažené přes boky. Jeho opálení bylo vytrvale zušlechťováno oleji, zvyšováno tonery a uchováváno pleťovými vodami.

„Proč jsi přišel?“ zeptal se.

„Nevím.“

„Nevypadáš dobře.“

O krok couvl ze dveří. Zavětřil nemoc.

„Nic mi není,“ ujistil jsem ho. „Jen jsem k smrti unavený. Vůbec jsem nespal. Můžu dál?“

„Nic moc jsme nedělali, zrovna končíme snídani a chystáme se trochu chytat bronz.“

Jestli to bylo pozvání či ne, já si to vyložil jako první možnost, překročil jsem práh a zavřel za sebou dveře.

„Britney je v kuchyni,“ řekl a vedl mě do zadní části domu.

Žaluzie byly stažené, místnosti tonuly v přepychových stínech.

Už jsem viděl ten dům v lepším světle. Je krásně zařízený. Můj otec má šmrnc a miluje pohodlí.

Zdědil pořádný svěřenecký fond. Štědrý měsíční šek podporuje jeho životní styl, který by mu mnozí záviděli.

Ačkoli má dost, prahne po ještě větším krajíci. Touží žít daleko lépe, než už žije, a rozčilují ho podmínky správy fondu, podle nichž mu musí stačit výtěžek a nesmí se dotknout podstaty.

Jeho rodiče byli moudří, když mu svůj majetek předali za těchto podmínek. Kdyby mohl sáhnout na jistinu, byl by už dávno bez prostředků a bez domova.

Je plný plánů, jak rychle zbohatnout, ten poslední představuje prodej pozemků na Měsíci. Kdyby mohl hospodařit se svým kapitálem, neuspokojovala by ho deseti– nebo patnáctiprocentní návratnost investic a vrazil by obrovské sumy do pochybných podniků v naději, že přes noc svou hotovost zdvojnásobí či ztrojnásobí.

Kuchyň je obrovská, se zařízením hodným restaurace a všemi možnými kulinářskými nástroji a přístroji, ačkoli se stravuje mimo domov šestkrát nebo sedmkrát v týdnu. Podlaha z javorového dřeva, úhledné skříňky ze stejného materiálu s oblými rohy, mramorové pulty a kuchyňské spotřebiče z nerezové oceli přispívají k elegantnímu, ale přitom přitažlivému prostředí.

Britney je taky elegantní a přitažlivá, až vám z ní naskakuje husí kůže. Vešla do kuchyně a zůstala stát u okna jako modelka s jednou kyčlí vystrčenou, usrkávala ranní šampaňské a zírala ven na sluneční hady vlnící se přes hladinu bazénu.

Její tanga byla natolik malá, že by vzrušila i otupělé vydavatele Hustleru, ale nosila je tak, aby se mohla ocitnout na obálce časopisu Sports Illustrated, tematicky zaměřeného na plavky.

Bylo jí osmnáct, ale vypadala na míň. Tohle je základní kritérium mého otce při výběru žen. Nikdy nejsou starší než dvacet a vždycky vypadají na svůj věk mladší.

Před pár lety se dostal do maléru kvůli tomu, že žil s šestnáctiletou dívkou. Prohlašoval, že nevěděl, kolik jí opravdu je. Drahý advokát plus nějaké odstupné té dívce a jejím rodičům ho zachránili před nedůstojnou bledostí člověka za mřížemi a vězeňským sestřihem.

Místo aby mě přivítala, přeměřila si mě Britney mrzutým, přezíravým pohledem. Obrátila svou pozornost znovu k bazénu grošovanému sluncem.

Měla na mě vztek, protože si myslela, že by mi otec mohl dát peníze, které by jinak utratil za ni. Tahle obava postrádala reálný základ. Nikdy by mi nenabídl jedinou babku a já bych si od něj nikdy nic nevzal.

Starost by jí spíš měly dělat dvě věci: zaprvé to, že s mým otcem bydlí už pět měsíců, a zadruhé že jeho aférky nikdy nevydrží déle než šest až devět měsíců. Navíc se blížily její devatenácté narozeniny a brzo mu bude připadat stará.

Měli uvařenou čerstvou kávu. Požádal jsem o šálek, sám si nalil a posadil se na barovou židličku u vysokého kuchyňského pultu.

Můj otec je v mé společnosti vždycky nervózní. Chodil po kuchyni, vymyl sklenku od šampaňského, když ji Britney dopila, otíral pult, který otřít nepotřeboval, a rovnal židle u snídaňového stolu.

„V sobotu se žením,“ oznámil jsem.

To ho překvapilo. Byl ženatý s mou matkou jen krátce a litoval toho ve chvíli, kdy si vyměňovali prstýnky. Manželství není jeho parketa. „Bereš si to Llewellynovic děvče?“ zeptal se. „Ano.“

„Je to dobrý nápad?“

„Je to nejlepší nápad, jaký jsem kdy měl.“

Britney se odvrátila od okna, aby si mě prohlédla zkoumavým pohledem plným dohadů. Pro ni svatba představovala dar, otcovské požehnání, a byla hotova bránit své zájmy.

Nevyvolala ve mně tu nejmenší zlobu. Jen mi z ní bylo smutno, protože jsem viděl její velice žalostnou budoucnost, aniž bych k tomu potřeboval šestý smysl.

Nesporně mě taky trochu vyděsila, protože byla náladová a náchylná k záchvatům vzteku. A co hůř, ryzost a intenzita její sebelásky se postaraly o to, že o sobě nebude nikdy pochybovat a že neuvěří v případné neblahé následky svých činů.

Můj otec miluje vrtošivé ženy, v nichž pod povrchem neustále bublá zlost. Čím víc je jejich náladovost projevem skutečné psychické poruchy, tím víc ho vzrušují. Sex bez nebezpečí mu nic neříká.

Všechny jeho milenky tomuhle profilu odpovídaly. Nezdálo se, že by je nějak zvlášť vyhledával. Nacházely si ho samy se spolehlivou pravidelností, jako by cítily jeho potřebu, jako by je přitahovaly určité vibrace či feromony.

Jednou mi řekl, že čím je ženská náladovější, tím vášnivější bývá v posteli. Tohle byla otcovská rada, bez níž bych se v životě obešel.

Teď jsem si lil kávu do žaludku plného pepsikoly a on se zeptal: „Tys to Llewellynovic děvče zbouchnul?“

„Ne.“

„Jsi příliš mladý na ženění,“ pokračoval. „V mým věku – je ten správný čas se usadit.“

Říkal to kvůli Britney. Nikdy by si ji nevzal. Později si tohle bude vybavovat jako slib. Až ji pustí k vodě, jejich zápas bude daleko impozantnější než zápas Godzilly s Mothravou.

Dřív nebo později ho jedna špatně naložená vášnivka zmrzačí nebo zabije. Věřím, že někde hluboko uvnitř, možná i podvědomě, ví, že k tomu dojde.

„Co to máš na čele?“ zeptala se Britney.

„Náplast.“

„To ses ožral a upadl?“

„Něco na ten způsob.“

„Pral ses?“

„Ne. To je pracovní úraz vidličkou.“

„Cože?“

„Vidlička vylítla a vbodla se mi do čela.“

Aliterace, jak se zdá, lidi uráží. Její výraz ochladí. „Na jakým svinstvu to sakra jedeš?“

„Jsem nahuštěný kofeinem,“ připustil jsem.

„Kofeinem, to mě podrž.“

„Pepsi, káva a kofeinové tabletky. A taky čokoláda. Čokoláda obsahuje kofein. Měl jsem nějaké sušenky s vločkami čokolády. Čokoládový koblihy.“

„Sobota se mi nehodí,“ vložil se do debaty můj otec. „Do soboty to nestihneme. Máme svý plány, který nemůžeme zrušit.“

„To je v pořádku,“ ujistil jsem ho. „Chápu.“

„Kéž bys nám to řekl dřív.“

„Žádný problém. Ani jsem nečekal, že bys to zvládl.“

„Jaký moula oznamuje svatbu jen tři dny před obřadem,“ divila se Britney.

„Brzdi,“ poradil jí můj otec.

Jenže její psychologický stroj takovou funkci postrádal. „Krucinál, když on je takový divný patron.“

„Dávej si pozor na pusu,“ napomenul ji otec, ale medovým hlasem.

„Vždyť je to pravda,“ trvala na svém. Jako bychom o tom už tucetkrát nemluvili. Nemá auto, bydlí v garáži –“

„Nad garáží,“ opravil jsem ji.

„– nosí pořád ty stejný věci, kamarádí se s každým ztroskotancem a pakem ve městě, motá se kolem policajtů jako nosič vody kolem fotbalovýho týmu, a on sám je ten největší potrhlouš –“

„Nebudu se s tebou hádat,“ ujistil jsem ji.

„– ten největší šílenec, už jen to, že sem vtrhne jak v rauši a žvaní o svatbě a zraněních, který utržil v práci vidličkou. Dej mi svátek.“

„Jsem podivín,“ řekl jsem upřímně. „To přiznávám a beru to. Nemá smysl se hádat. Mír.“

Můj otec nedokázal vyloudit dostatečně přesvědčivý srdečný tón, když mě chtěl hájit: „Tohle neříkej. Není to žádný blázen.“

Neví nic o mém nadpřirozeném daru. Když v sedmi letech můj dřívější slabý a vrtkavý šestý smysl zesílil a nabyl na jistotě, nešel jsem za ním, abych se poradil a svěřil.

Utajil jsem před ním svou odlišnost částečně proto, že by mě mohl nutit určovat vítězná čísla loterie, což nemohu dělat. Usuzoval jsem, že by mě předhodil médiím, vnutil by se s mým darem do televizních show nebo by dokonce prodával moje akcie spekulantům, kteří si přejí financovat reklamu se známou osobností, či bych seděl na lince 900 jako médium.

Seskočil jsem rychle ze židle a řekl: „Teď mě tak napadá, že vím, proč jsem tu.“

Zamířil jsem ke kuchyňským dveřím a otec mě následoval. „Opravdu bych byl rád, kdyby sis vybral jinou sobotu.“

Britney se postavila za otce a svým téměř nahým tělem se k němu přitiskla. Objala ho rukama, dlaně položila na hruď. Nijak se nesnažil od ní odtáhnout.

„Pořád mi něco vrtá hlavou, jenže nevím co,“ řekl jsem, spíš k sobě než k jednomu z nich. „Něco, co zoufale potřebuji vědět… nebo udělat. A nějak se to vztahuje k matce. Nějakým způsobem zná na to odpověď.“

„Odpověď?“ vyhrkl nedůvěřivě. „Víš moc dobře, že u tvé matky je poslední místo, kde bys mohl najít odpověď.“

Britney se na mě šibalsky usmála přes otcovo levé rameno a pomalu klouzala rukama nahoru dolů po jeho svalnatém hrudníku a plochém břiše.

„Posaď se,“ vyzval mě otec. „Naleju ti ještě kafe. Jestli máš problém, o kterém si chceš promluvit, tak spusť.“

Britneyina pravá ruka se posunula ještě níž po břiše, konečky prstů provokativně strčila pod pásek krátkých bokovek.

Chtěl, abych viděl tu touhu, kterou vyvolal v téhle bujné mladé dámě. Byl příliš pyšný na svou pověst hřebce a tahle mužská pýcha byla tak intenzivní, že mu zatemnila mozek a on nedokázal postřehnout, jak svého syna ponížil.

„Včera bylo výročí smrti Gladys Presleyové,“ řekl jsem. „Její syn celé dny bezmocně plakal poté, co ji ztratil, a upřímně truchlil celý rok.“

Otec se zamračil, na čele potřeném opalovací emulzí se objevila nepatrná rýha, ale Britney byla tak zaujatá svou hrou, že mi nevěnovala plnou pozornost. Její oči plály čímsi, co bych mohl nazvat výsměchem či triumfem, když pravicí pomalu vklouzla hlouběji do krátkých kalhot barvy khaki.

„Svého otce taky miloval. Zítra je výročí smrti samotného Elvise. Myslím, že se pokusím ho vyhledat a řeknu mu, jak šťastný byl od chvíle, kdy se narodil.“

Vyšel jsem z kuchyně a pak i z domu.

Nešel za mnou. Ani jsem něco takového nečekal.

Kapitola padesátá druhá

Moje matka bydlí v rozkošném viktoriánském domě v Historické části Pico Munda. Otec ho zdědil po svých rodičích.

Při rozvodu získala tuhle pohodlnou rezidenci, její zařízení a solidní alimenty s úpravou při změně výše životních nákladů. Protože se už nikdy nevdala a nejspíš se už ani nevdá, její alimenty budou celoživotním důchodem.

Velkorysost není prvním ani druhým – či posledním – pudem, jímž se můj otec nechá vést. Zařídil jí pohodlný život výhradně proto, že z ní měl panický strach. Ačkoli zuřil, že se musí o svůj pravidelný měsíční příjem dělit, neměl odvahu se s ní dohadovat dokonce ani prostřednictvím advokátů. Dostala prakticky tolik, kolik si tenkrát řekla.

Platil za své bezpečí a za možnost nového štěstí (tak to alespoň definoval). A na mě se vykašlal, když mi byl rok.

Než jsem zazvonil u dveří, přejel jsem rukou po houpačce na verandě, abych se přesvědčil, že je čistá. Sedává na té houpačce a já na zábradlí verandy, když spolu mluvíme.

Vždycky se setkáváme venku. Slíbil jsem si, že do toho domu už nikdy nevstoupím, dokonce i kdybych ji přežil.

Když jsem zazvonil podruhé, aniž někdo otevřel, obešel jsem dům na zadní dvorek.

Ten pozemek je dost hluboký. Dva obrovské kalifornské stále zelené duby stojí těsně za domem a vrhají společný stín, který jej málem zahaluje. Kus dál ke konci parcely dopadá slunce nefiltrovaně a dává prostor růžové zahradě.

Moje matka pracovala mezi růžemi. Jako dáma z jiné doby měla na sobě žluté šaty s odhalenými pažemi, rameny a zády a klobouk ve stejné barvě.

Ačkoli jí široká krempa stínila obličej, viděl jsem, že se její výjimečná krása během těch čtyř měsíců, které uplynuly od mé poslední návštěvy, nevytratila.

Vdala se za mého otce, když jí bylo devatenáct a jemu dvacet dva. Teď je jí čtyřicet, ale člověk by jí hádal něco po třicítce.

Fotografie z jejich svatby ukazují devatenáctiletou slečnu, která vypadá na šestnáct, závratně krásnou a otřesně křehkou na to, že byla nevěsta. Žádná z dalších otcových milenek se jí krásou nevyrovnala.

Dokonce i kdyby teď ve čtyřiceti sdílela jednu místnost s Britney a měla na sobě tyhle šaty a Britney bikinky, většina mužů by se nejprve ohlédla za ní. A kdyby si náhodou vzala do hlavy, že ten okamžik ovládne, všechny by je okouzlila tak, že by pro ně byla jedinou ženou v domě. Kus jsem popošel, než si všimla, že už není sama. Odpoutala pozornost od květin, postavila se a chvilku na mě civěla, jako bych byl fata morgána.

Pak: „Odde, chlapečku, tys musel být v minulém životě kočka, že ses tak tiše protáhl dvorem.“

Dokázal jsem vykouzlit pouze náznak úsměvu. „Ahoj, mami. Vypadáš skvěle.“

Vždycky vyžaduje komplimenty, ale je pravda, že nikdy nevypadá hůř než skvěle.

Kdybych ji neznal, možná že by mi připadala ještě rozkošnější. Pro mě, vzhledem ke společné minulosti, ten jas pohasl.

„Pojď sem, miláčku, a podívej se na ty pohádkové květy.“

Vešel jsem mezi řady růží, kde koberec drcené žuly drží při zemi prach a skřípe pod nohama.

Některé růže nabízely sluncem poseté krvavé okvětní plátky v překypujících květenstvích. Jiné připomínaly mísy oranžového ohně, jasné poháry onyxu zbarveného do žluta, přetékající letním sluncem. Růžová, nachová, broskvová – zahrada byla neustále vyzdobena na večírek.

Matka mě políbila na tvář. Rty neměla chladné, jak jsem od nich odjakživa očekával.

„Tohle je John F. Kennedy. Není výjimečná?“ poukázala na jednu odrůdu.

Jednou rukou jemně zvedla povadlý květ, tak těžký, že se hlavička skláněla na ohnutém stonku.

Tyhle jemné velké okvětní plátky byly vybělené jako kosti na Mohavské poušti se slabým nádechem zelené, ale pozoruhodně silné a hladké.

„Vypadají, jako by je někdo vymodeloval z vosku,“ řekl jsem.

„Přesně tak. Jsou dokonalé, nemám pravdu, drahoušku? Miluji všechny růže, ale tyhle víc než ostatní.“

Tahle růže se mi líbila ze všech nejméně, ne pouze proto, že byla její nejoblíbenější. Její dokonalost mi připadala příliš umělá. Smyslné záhyby korunních plátků v sobě nesly příslib tajemství a v samém středu i uspokojení, ale všechno připomínalo falešný slib, protože tahle sněhobílá bělost a vosková ztuhlost – a neexistence vůně – nepřinášely ani čistotu, ani vášeň, ale smrt.

„Tahle je pro tebe,“ řekla s úsměvem a vytáhla z kapsy šatů malé nůžky na růže.

„Ne, nestříhej ji. Bylo by to pro mě škoda.“

„Nesmysl. Musíš ji dát té své dívce. Když se správně předá, jediná růže vyjadřuje city nápadníka daleko zřetelněji než celá kytice.“

Ustřihla třicet centimetrů dlouhý stonek s poupětem.

Držel jsem tu květinu téměř u konce, přitiskl jsem ji mezi palcem a ukazovákem a mezi nejvyšším párem trnů.

Podíval jsem se na hodinky a zjistil, že to jen díky uklidňujícímu slunci a voňavým květům se zdá, že čas líně plyne, a přitom ve skutečnosti uhání jako zběsilý. Robertsonův vraždící kamarád možná už v téhle chvíli jede na schůzku s tou odporností, k níž se chystá.

Matka procházela po růžové zahradě s půvabným úsměvem štědré královny a obdivovala kývající hlavy svých barevných přátel. „Jsem tak ráda, žes přišel na návštěvu, drahoušku. Co tě sem přivádí?“

Byl jsem vedle ní, i když kousek vzadu, a řekl jsem: „To nevím přesně. Mám takový problém –“

„Tady si žádné problémy nepřipouštíme,“ pronesla mírně protestním tónem. „Od cestičky tam vpředu až po zadní plot je tenhle dům bezstarostnou zónou.“

Byl jsem si vědom toho, co riskuji, ale stejně jsem nás vedl na nebezpečnou půdu. Rozdrcená žula pod mýma nohama mohla být klidně pohyblivým pískem, který mě stáhne dolů.

Nevěděl jsem, jak jinak pokračovat. Neměl jsem čas hrát naši hru podle jejích pravidel.

„Existuje něco, na co si potřebuji vzpomenout nebo co musím udělat, ale mám úplné okno,“ přiznal jsem. „Dovedla mě sem intuice, protože… Myslím, že mi nějak můžeš pomoct pochopit, co jsem přehlédl.“

Pro ni mohla být má slova sotva srozumitelnější, než kdybych jen tak plácal. Jako můj otec neví nic o mém nadpřirozeném daru.

Jako děcko jsem si uvědomil, že kdybych jí zkomplikoval život pravdou o svém stavu, ten tlak, že něco takového ví, by pro ni znamenal smrt. Nebo smrt pro mě.

Vždycky se pídila po životě zcela bez stresu, bez neshod. Nepřipouštěla si, že by mohla mít k druhému nějakou povinnost, nějakou odpovědnost, kromě k sobě samé.

Nikdy by tomu neříkala sobectví. Pro ni to představovalo sebeobranu, protože jí svět připadal daleko náročnější, než byla schopná snášet.

Kdyby se měla zcela poddat životu se všemi jeho konflikty, určitě by se z toho zhroutila. V důsledku toho se stavěla ke světu se vší chladnou vypočítavostí bezohledného despoty a uchovávala si svou vratkou příčetnost tím, že se zakuklila do zámotku nevšímavosti.

„Možná bychom si mohli chvilku pohovořit,“ nadhodil jsem. „Možná že pak přijdu na to, proč jsem sem přišel, proč jsem si myslel, že mi můžeš pomoct.“

Její nálada se dokázala změnit v jediném okamžiku. Paní růží byla příliš křehká, než aby byla schopná vyrovnat se s takovou výzvou, a tahle slunečná osoba ustoupila zlé bohyni.

Moje matka si mě změřila ztrápenýma očima, rty měla bez krve a pevně sevřené, jako by mě mohla jediným zuřivým pohledem poslat pryč.

Za normálních okolností by mě jen tenhle pohled dokázal odsud vypudit.

Jenže žhnoucí slunce stoupalo k vrcholu a přivádělo nás blíž k hodině střelných zbraní. Nehodlal jsem se vrátit do rozpálených ulic Pico Munda, aniž bych znal jméno či záměr, na nějž by se zaměřil můj psychický magnetismus.

Když jí došlo, že ji hned tak nenechám v bezpečné náruči růží, promluvila hlasem chladným a ostrým jako rampouch. „Střelili ho do hlavy, však víš.“

To prohlášení mě zmátlo, přesto to vypadalo, že to má podivnou souvislost s blížícími se zvěrstvy, jimž jsem doufal zabránit.

„Koho?“ zeptal jsem se.

„Johna Fitzgeralda Kennedyho.“ Ukázala na růži, která nesla jeho jméno. „Střelili ho do hlavy a vystřelili mu mozek z lebky.“

„Matko,“ řekl jsem, i když jsem ji takhle oslovoval jen málokdy, „teď je to jiné. Tentokrát mi musíš pomoct. Jestli to neuděláš, zemře spousta lidí.“

Možná to bylo to nejhorší, co jsem mohl říct. Nebyla tolik cidivá, aby dokázala nést odpovědnost za životy druhých.

Popadla růži, kterou mi uřízla, sevřela pevně květ a vytrhla mi ji z ruky.

Protože jsem ji nestačil dost rychle pustit, stonek mi prošel mezi prsty a trn mi pronikl do bříška palce a rozřízl maso.

Rozdrtila květ a hodila ho na zem. Odvrátila se ode mě a prudce zamířila k domu.

Nemohl jsem polevit. Držel jsem s ní krok a prosil jen o krátký rozhovor, který by mi pomohl pročistit hlavu a pochopit, proč jsem v téhle osudné hodině přišel zrovna sem.

Spěchala a já jsem spěchal s ní. Když dorazila ke schodům na zadní verandu, rozběhla se, sukně šatů bez ramínek jí vlála jako křídla, jednou rukou si přidržovala na hlavě klobouk.

Dveře s ochranným sítem za ní zabouchly, jak zmizela v domě. Zastavil jsem se na verandě a váhal, zda mám jít dál.

Ačkoli mě mrzelo, že ji musím trápit, sám jsem se cítil celý utrápený a zoufalý.

Volal jsem na ni sítí ve dveřích: „Neodejdu. Tentokrát ne. Nemám kam jít.“

Neodpověděla. Za dveřmi ležela potemnělá kuchyně se staženými závěsy, příliš tichá, než aby v ní mohla být moje utrápená matka. Odešla dál do domu.

„Budu tady na verandě,“ křikl jsem. „Tady počkám. Třeba celý den, když to bude nutné.“

S bušícím srdcem jsem se posadil na podlahu verandy, nohy na nejvyšším schodu zády ke kuchyni.

Později si uvědomím, že jsem do jejího domu přišel s podvědomým záměrem dosáhnout přesně téhle odezvy, aby se rychle uchýlila ke krajní obraně před odpovědností. K pistoli.

V téhle chvíli jsem byl naprosto zmatený a schopnost myslet jasně se mi zdála na hony vzdálená.

Kapitola padesátá třetí

Z palce mi pořád trčel trn, vytáhl jsem ho, ale krvácející rána nepřestávala pálit, jako by ji někdo polil kyselinou.

Seděl jsem na schodech matčiny verandy a k mé veliké hanbě jsem sám sebe litoval, jako by nešlo jen o jeden jediný trn, ale celou Kristovu korunu.

Když mě jako děcko bolely zuby, nemohl jsem vyžadovat mateřskou péči. Moje matka vždycky zavolala otci nebo sousedům, aby mě odvezli k zubaři, a sama se uklidila do ložnice a zamkla za sebou. Tam se schovávala den nebo dva, dokud si nebyla jistá, že už nehrozí žádné zdravotní komplikace, s nimiž by se musela potýkat.

Sebemenší horečka nebo bolest v krku, které mě postihly, vedly ke krizi, s níž se nedokázala vyrovnat. V sedmi jsem měl zánět slepého střeva, ve škole jsem se zhroutil a odtamtud mě odvezli rovnou do nemocnice. Kdyby mě to bývalo postihlo doma, možná by mě nechala umřít v mém pokoji, zatímco by se sama věnovala uklidňující četbě, hudbě a řadě dalších vznešených zájmů, s nimiž si odhodlaně vytvořila soukromé perfecto mundo, svůj „dokonalý svět“.

Moje citové potřeby, mé obavy a radosti, pochybnosti a naděje, mé trápení a úzkost patřily pouze mně, musel jsem je řešit a prožívat bez jejích rad či projevů sympatií. Mluvili jsme pouze o těch věcech, které ji neznepokojovaly nebo v ní nevzbuzovaly pocit, že by mi měla pomoct.

Šestnáct let jsme bydleli v jednom domě, jako bychom ani nežili ve stejném světě, ale v paralelních dimenzích, které se jen zřídkakdy protnou. Hlavním znakem mého dětství byla zoufalá samota a každodenní zápas s tím, abych nepropadl plačtivým náladám a depresím, které může vyvolat nepřetržitá osamělost.

Při několika pochmurných příležitostech, kdy okolnosti donutily naše paralelní světy protnout se v době krize, kterou si matka nechtěla dát líbit a z níž nešlo tak snadno vyklouznout, obracela se vždy spolehlivě k nástroji, jímž situaci zvládla. K pistoli. Děs těchto temných konfliktů a následný pocit viny, který mě trýznil, učinily z mé osamělosti přijatelnější alternativu než jakýkoli kontakt, jenž matku vyváděl z míry.

Teď jsem si tiskl palec k ukazováčku, abych zastavil krvácení, a uslyšel jsem brnknutí rámu síťových dveří.

Nedokázal jsem se otočit a pohlédnout na ni. Brzy dojde na starý známý rituál.

„Prostě odejdi,“ ozvalo se za mnou.

Hleděl jsem do spletitých stínů, které vrhaly ty dva duby, a na veselou růžovou zahradu za nimi. „Nemohu. Tentokrát ne,“ řekl jsem pevně.

Podíval jsem se na hodinky – 11:32. Nemohl bych být napjatější, kdyby mi na zápěstí odtikával minuty časovač bomby.

Hlas měla nevýrazný a napjatý pod vahou břemene, které jsem na ni naložil, břemene obyčejné lidské dobroty a péče, jež nedokázala unést. „Tohle nevydržím.“

„Já vím. Jenže existuje něco… Nejsem si jistý co… něco, co můžeš udělat, abys mi pomohla.“

Seděla vedle mě na vrcholu schodiště. Oběma rukama svírala pistoli a na chvíli zamířila na dvůr topící se ve stínu dubů.

Nic nepředstírala. Ta pistole byla nabitá.

„Takhle žít nebudu,“ přiznala. „Nebudu. Nemohu. Lidi pořád něco chtějí, pijí mi krev. Vy všichni – pořád něco chcete, něco potřebujete, jste nenasytný a neukojitelný. Potřebuješ… je to pro mě jako železný brnění, ta váha, jako kdybys mě pohřbil za živa.“

Za celá léta – nejspíš nikdy – jsem na ni takhle tvrdě netlačil, jako jsem to dělal tuhle osudnou středu. „Šílené na tom všem je, matko, že po více než dvaceti letech téhle mizérie si pořád myslím, že někde hluboko v mém srdci, kde by měla být jen samá temnota, ještě pořád doutná jiskra lásky, kterou k tobě chovám. Možná je to jen soucit, nejsem si jistý, ale bolí to tolik, že to může být láska.“

Nechtěla, abych ji miloval, já či kdokoli jiný. Neměla to čím oplatit. Nevěřila na lásku. Bojí se věřit v ni i v nároky, které s sebou nese. Chce jen nenáročný soulad, jednoduché vztahy, které vyžadují ještě méně než plané sliby. Její dokonalý svět má pouze jediného obyvatele, ji samou, a jesdiže sebe nemiluje, je k sobě přinejmenším ohleduplná a touží po své vlastní společnosti, když musí být s jinými.

Mé váhavé přiznání lásky ji přimělo obrátit zbraň proti sobě. Přitiskla si hlaveň ke krku a stočila úhel trochu k bradě, aby si lépe vystřelila mozek.

Hrubými slovy a chladnou nevšímavostí může odradit každého, koho si vybere, ale tyhle zbraně nebývají čas od času v našem bouřlivém vztahu dostatečně účinné. A ačkoli to necítí, připouští, že mezi matkou a dítětem existuje zvláštní vztah, a ví, že někdy se nemůže přervat jinak než těmi nejkrutějšími prostředky.

„Nechceš ten kohoutek zmáčknout místo mě?“ zeptala se.

Tak jako vždycky jsem se odvrátil. Jako bych spolu se vzduchem vdechl stín dubů, jako by ho moje plíce poslaly dál do krve a já náhle pocítil chladné šero přímo v komorách svého srdce.

Tak jako vždy, když jsem se odvrátil, řekla: „Podívej se na mě, podívej se na mě, nebo si to napálím do břicha a budu řvát a pomalu umírat přímo tady před tebou.“

Znechucený a celý rozechvělý jsem jí věnoval pozornost, kterou požadovala.

„To bys mohl zrovna tak sám zmáčknout kohoutek, ty poseroutko. Není v tom žádný rozdíl, stejněs mě k tomu dohnal.“

Nedokázal jsem spočítat – a ani jsem o to nestál – kolikrát už jsem tuhle výzvu slyšel.

Moje matka je šílená. Psychologové by to možná dokázali lépe specifikovat v méně kritických termínech, ale v Oddově encyklopedii je její chování projevem šílenství.

Říkali mi, že nebyla vždycky taková. Jako děcko byla rozkošná, hravá a něžná.

K nějaké děsivé změně došlo, když jí bylo šestnáct. Čím dál čas těji se u ní projevovaly změny nálady. Líbeznost u ní byla vystřídána nepohasínajícím, stále doutnajícím vztekem, který nejlépe ovládla o samotě.

Terapie a užívání léků nedokázaly znovu nastolit její dobrosrdečnost. Když v osmnácti odmítla další léčení, nikdo netrval na tom, aby pokračovala v psychoterapii či brala léky, protože v té době ještě nebyla tak nepřizpůsobivá, tak egocentrícká a tak hrozivá jako těsně po dvacítce.

Když se s ní seznámil můj otec, byla natolik náladová a nebezpečná, že ho stačila pobláznit. Jakmile se její stav zhoršil, prostě odešel.

Nikdy ji nezavřeli do ústavu, protože se dokázala skvěle ovládat, pokud nemusela jednat s jinými lidmi nebo pokud to nepřesahovalo její schopnosti. Její výhrůžky násilím se týkají pouze sebevraždy a občas i mě, i světu ukazuje okouzlující nebo přinejmenším racionální tvář.

Protože má uspokojivý příjem a nemusí pracovat a protože dává přednost poustevnickému životu, o jejím skutečném stavu se v Pico Mundu příliš neví.

Také matčina výjimečná krása pomáhá udržet její tajemství. Většina lidí si o člověku, kterému Bůh nadělil takový dar, myslí to nejlepší. Je těžké si představit, že fyzická dokonalost může skrývat zvrhlé emoce nebo postižený mozek.

Její hlas měl čím dál drsnější zabarvení, chtěla se hádat: „Proklínám noc, kdy tě tvůj slabomyslný otec do mě vystříkl.“

Tohle mnou neotřáslo. Slyšel jsem to už mnohokrát předtím, a v ještě horší podobě.

„Měla jsem tě ze sebe vyškrábnout a vyhodit tě do smetí,“ pokračovala matka. „Ale co by mi pak zůstalo po rozvodu? Představoval jsi pro mě pojistku.“

Když se dívám na svou matku v tomhle stavu, nespatřuji v ní nenávist, jen muka, zoufalství a dokonce i hrůzu. Nedokázal jsem si představit tu bolest a děs být na jejím místě.

Jedinou útěchou mi bylo vědomí, že když je sama, když po ní nikdo nechce, aby dala cokoli ze sebe, je spokojená, ne-li šťastná. Chci, aby byla alespoň spokojená.

Řekla: „Buď mi přestaň pít krev, nebo raději zmáčkni kohoutek, ty poseroutko.“

Jedna z mých nejživějších vzpomínek z raného dětství se váže k deštivé lednové noci, když mi bylo pět a měl jsem chřipku. Pokud jsme nekašlal, zoufale jsem potřeboval pozornost a útěchu, a moje matka nebyla schopná najít v domě koutek, kam by se ukryla před hlasitými projevy mého trápení.

Přišla ke mně do pokoje a lehla si vedle mě na postel, jako by si možná lehly jiné matky, aby utišily své churavé děti, jenže ona přišla s pistolí. Její výhrůžky, že se zabije, mě vždycky umlčely, byl jsem poslušný a odpouštěl jsem jí její rodičovské povinnosti.

Tu noc jsem spolkl své utrpení, jak nejlépe jsem uměl, a přemohl pláč, ale nedokázal jsem zapudit bolavý a zanícený krk. Pro ni představoval můj kašel vymáhání mateřské péče a jeho vytrvalost ji přivedla k citové propasti.

Když její výhrůžky sebevraždou kašel neutišily, přiložila mi ústí pistole rovnou k pravému oku. Povzbuzovala mě, abych se podíval na blýskavou špičku kulky hluboko uvnitř toho dlouhého úzkého kanálku.

Strávili jsme tam spolu dlouhý čas, déšť bubnoval na okno mé ložnice. Poznal jsem od té doby hodně hrůz, ale žádná nebyla tak čirá jako oné noci.

Z pohledu člověka, kterému je už dvacet, nevěřím, že by mě tehdy nebo kdykoli jindy zabila. Kdyby mi chtěla ublížit – nebo komukoli jinému –, odsoudila by se ke kontaktu s jinými lidmi, kterého se děsila ze všeho nejvíc. Ví, že by po ní chtěli odpovědi a vysvětlení. Chtěli by pravdu a výčitky svědomí a spravedlnost. Chtěli by daleko víc a nikdy by s tím nepřestali.

Nevěděl jsem, jestli tady na schodech verandy proti mně znovu neobrátí zbraň, a nevěděl jsem přesně, jak budu reagovat, když to udělá. Přišel jsem vyvolat konflikt, který by mě osvítil, ačkoli jsem nechápal, co vlastně chci či co se od ní můžu dovědět, aby mi to pomohlo najít Robertsonova spolupachatele.

Pak sklonila hlaveň z krku na levé prso, jak to dělá vždycky, neboť symbolika kulky pronikající matčiným mozkem se nedotkne žádného syna tak jako symbolika střely vpálené přímo do srdce.

„Jestli mě tu nenecháš samotnou, jestli mě nepřestaneš pořád vysávat, jestli se nepřestaneš na mě lepit jako pijavice, pak proboha zmáčkni ten kohoutek a dopřej mi trochu klidu.“

Do vzpomínek mi vklouzla díra v Robertsonově hrudi, trápilo mě to už skoro dvanáct hodin.

Pokoušel jsem se utopit neúprosnou představu v bažině paměti, z níž povstala. Je to hluboký močál plný natolik, že se věci pořád znovu a znovu vynořují.

Náhle mi došlo, že právě kvůli tomuhle jsem přišel: donutit svou matku, aby znovu zopakovala ten nenáviděný rituál vyhrožování sebevraždou, které bylo jádrem našeho vztahu, abych musel čelit pohledu na pistoli přitisknutou k jejím prsům, odvrátit se, jak jsem to vždycky dělával, slyšet, jak mi poroučí, abych jí věnoval pozornost… a pak, oslabený a rozechvělý, sebrat veškerou odvahu a podívat se.

Předchozí noc v mé koupelně jsem nebyl dostatečně silný, abych si prohlédl ránu v Robertsonově hrudi.

Tehdy jsem cítil, že je na ní něco podivného, že bych se z ní mohl něco dozvědět. Jenže jsem měl žaludek na vodě, odvrátil jsem pohled a znovu zapnul košili.

Matka mi vrazila pistoli pažbou napřed a zlobně naléhala: „No tak, ty nevděčnej parchante, vem si ji, jen si ji vem a zastřel mě, ať už to skončí, nebo mě nech na pokoji.“

Jedenáct třicet pět, podle mých hodinek.

Její hlas byl čím dál zlomyslnější a šílenější jako vždy. „Toužila jsem, pořád jsem toužila po tom, aby ses narodil mrtvý.“ Rozechvěle jsem se zvedl a opatrně sešel ze schodů.

Třímala za mnou nůž, jakým uměla jenom ona ve svém šílenství bodnout: „Celou tu dobu, co jsem tě nosila, jsem čekala, že jsi ve mně mrtvý, žes tam zemřel a hniješ.“

Slunce, matka starající se o zemi, zalévalo den horkým mlékem, vařilo trochu modře z oblohy a nechávalo nebeskou báň vybledlou. Dokonce i stíny dubů teď pulzovaly vedrem, a když jsem se vzdaloval od své matky, byl jsem celý rozpálený studem. Nepřekvapilo by mě, kdyby tráva pod mýma nohama vzplála.

„Mrtvý ve mně,“ opakovala. „Měsíc po měsíci, nikdy to nekončilo. Cítila jsem, jak se mi tvé hnijící embryo podebírá v břiše, jak se celým mým tělem šíří ten jed.“

Na rohu jsem se zastavil, otočil se a pohlédl na ni s neodbytným pocitem, že tohle by mohlo být naposled, co se na ni dívám.

Sestoupila ze schodů, ale nešla za mnou. Pravá paže jí visela volně podél těla, pistole mířila na zem.

Neprosil jsem se o to, abych se narodil. Jen jsem chtěl, aby mě milovala.

„Nemám ti co dát,“ řekla. „Slyšíš mě? Nic, vůbec nic. Otrávil jsi mě, naplnil hnisem a hnilobou z mrtvého děcka, a teď jsem zničená.“

Obrátil jsem se k ní zády, jak jsem si myslel navěky, a podél jedné strany domu vyběhl na ulici.

Když tak zvážím své dědictví a utrpení v dětství, divím se, že ze mě ještě není blázen. Ale možná že je.

Kapitola padesátá čtvrtá

Jel jsem rychleji, než dovolují předpisy, na předměstí Pico Munda a marně jsem se pokoušel vypudit z mysli všechny vzpomínky na matčinu matku, babičku Sugarsovou.

Moje matka a moje babička žijí v naprosto oddělených královstvích mé mysli, v suverénních státech vzpomínek, které spolu nemají absolutně nic společného. Protože jsem Pearl Sugarsovou miloval, nerad jsem ji spojoval s její pomatenou dcerou.

Když člověk uvažoval o obou zároveň, vyvolávalo to okamžitě ošklivé otázky, na něž jsem dlouho nechtěl hledat odpověď.

Pearl Sugarsová věděla, že její dcera je duševně nevyrovnaná, ne-li vyšinutá, a že se v osmnácti vykašlala na veškeré léčení. Stejně tak musela vědět, že těhotenství a odpovědnost za péči o děcko vyvinou na mou křehkou matku takový tlak, až se ocitne na pokraji nervového zhroucení.

Nicméně nikdy nezasáhla v můj prospěch.

Zaprvé se své dcery bála. Při mnoha příležitostech jsem toho byl svědkem. Prudké změny matčiných nálad a výbušná povaha zastrašovaly mou babičku, i když ji nikdo jiný nedokázal vyděsit a vůbec by neváhala ohnat se po chlapovi dvakrát tak velkém, než byla sama.

Kromě toho Pearl Sugarsová příliš milovala svůj tulácký život, než aby se usadila a vychovávala své vnouče. Záliba v cestování, kouzlo karetních her, z nichž se dalo zbohatnout, v pohádkových městech –Las Vegas, Phoenixu, Albuquerque, Dallasu, San Antoniu, New Orleansu, Memphisu – i potřeba dobrodružství a vzrušení ji odváděly od Pico Munda na víc než polovinu roku.

Na její obranu je nutné říct, že babička Sugarsová si vůbec nedokázala představit, s jak intenzivní krutostí a nesmiřitelností se ke mně matka chová. Nevěděla o té pistoli a výhrůžkách, které poznamenaly moje dětství. Do chvíle, kdy píšu tyhle řádky, o tom nevěděl nikdo kromě nás dvou. Ačkoli jsem Stormy prozradil všechna svá ostatní tajemství, tohle jsem uchoval i před ní. To jen když Malý Ozzie bude číst tenhle rukopis, který píšu na jeho naléhání, budu se muset svěřit se vším, co pro mě matka znamená a co znamenám já pro ni.

V tomhle bodě jsem až dosud pociťoval vinu i stud, proto jsem mlčel. Jsem už dost starý, i když mi bylo teprve dvacet, abych pochopil, že pro nějaké obviňování neexistuje jediný logický důvod, protože já jsem byl obětí, ne ten, kdo druhé zneužívá. Jenže jsem se v těch pocitech tak dlouho koupal, že jsem jimi už navždy načichl.

Až odevzdám tenhle rukopis Ozziemu, shořím pokořením. Poté co si jej přečte, zakryji si v rozpacích obličej, až bude mluvit o těchhle částech mého vyprávění.

Nakažené mysli svým hluchým poduškám se zpovídají. (překl. E. A. Saudek)

Shakespeare. Macbeth, dějství páté, obraz první.

Tu literární narážku jsem zařadil nejen proto, abych vás potěšil, Ozzie. Je v ní hořká pravda, která rezonuje s mými pocity. Moje matka nakazila mou mysl tak nebezpečným virem, že jsem nebyl schopný svěřit se s tím hanebným zneužíváním ani polštáři, ale chodil jsem každý den spát, aniž bych se ospravedlnil.

Pokud jde o babičku Sugarsovou, kladu si dnes otázku, jestli její kočovný životní styl a častá nepřítomnost v kombinaci s hazardem a neklidnou povahou nepřispívaly bezděčně k matčiným psychickým problémům.

A co je horší, nemohu se vyhnout pomyšlení, že matčina choroba nemusela vyplývat z nepřiměřené výchovy, ale mohla být důsledkem dědičnosti. Možná že Pearl Sugarsová trpěla jen mírnější formou stejné psychózy, která se projevovala v daleko příjemnější podobě než ta matčina.

Matčino nutkání uzavírat se před ostatními by mohlo být přesným opakem babiččina světoběžnictví. Matčina potřeba finančního zajištění, k němuž si pomůže těhotenstvím, které ji odpuzovalo, by mohla být horečnou hráčskou vášní mé babičky obrácenou naruby.

Tohle by mohlo konečně vysvětlovat, že mnohé z toho – i když ne všechno –, co jsem na babičce Sugarsové miloval, bylo druhou stranou stejného duševního stavu, který v mé matce vzbuzoval takovou úzkost. To mě z pochopitelných důvodů znepokojuje, ale na druhé straně se obávám, že existují i důvody, které mi nebudou jasné, dokud neprožiji dalších dvacet let, jestli se mi to vůbec povede.

Když mi bylo šestnáct, zeptala se mě Pearl Sugarsová, jestli bych se s ní nevydal na cesty. V té době jsem už byl tím, čím jsem dnes: člověkem, který díky svým parapsychologickým schopnostem komunikuje omezeným způsobem s mrtvými, člověkem se závazky, které musím plnit. Neměl jsem na výběr, musel jsem její nabídku odmítnout. Kdyby mi okolnosti dovolily s ní cestovat od jedné herny ke druhé, od dobrodružství k dobrodružství, stresy každodenního života a těsný kontakt by mohly odhalit jinou, méně přitažlivou ženu než tu, o níž jsem si myslel, že ji znám.

Musím věřit, že babička Sugarsová měla schopnost skutečné lásky, kterou moje matka postrádala, a musím věřit, že mě opravdu milovala. Pokud by tyhle dvě skutečnosti neodpovídaly pravdě, pak by se moje dětství podobalo nekonečné pustině.

Aniž se mi podařilo odehnat tyhle znepokojivé myšlenky na cestě z Pico Munda, dojel jsem až ke kostelu šeptající komety v náladě, která se hodila k atmosféře uschlých palem, sluncem sežehnuté krajiny a opuštěných budov, jež se zvolna rozpadaly.

Zaparkoval jsem před plechovou stavbou, kde mě předtím obklopili ti tři kojoti. Nikde jsem je neviděl.

Jsou to obvykle noční lovci. V poledním žáru se schovávají ve svých temných chladných doupatech.

Neviděl jsem ani mrtvou prostitutku, která kojoty očarovala. Doufal jsem, že už si našla cestu ven z tohoto světa, ale pochyboval jsem, že ji mé neobratné rady a otřepané fráze přesvědčily, aby se hnula z místa.

Z igelitové tašky, kterou jsem použil místo normálního zavazadla, jsem vytáhl baterku, nůžky a balíček vlhkých ubrousků zabalených ve fólii.

Když jsem doma tu tašku balil, ubrousky vypadaly bizarně a ty nůžky ještě podivněji. Přitom jsem někde v podvědomí musel přesně vědět, na co je budu potřebovat.

Sami v sobě se někdy nevyznáme, přestože se o to pokoušíme.

Když jsem vystoupil z auta, divoký žár Mohavské pouště doplňovalo stejně silné, téměř dokonalé ticho, jaké se nejspíš nenajde nikde jinde než na dioramatické zasněžené krajině zatavené v plexisklu.

Hodinky ukazovaly, že čas běží – 11:57.

Dvě vyschlé hnědé palmy vrhaly vějíře stínů přes zaprášený pozemek před plechovou boudou, jako by dláždily cestu ne pro mě, ale pro opožděného mesiáše. Nevrátil jsem se, abych odvezl mrtvého, jen jsem si ho chtěl prohlédnout.

Když jsem vešel dovnitř, cítil jsem, jako bych svůj osud spojil se třemi mládenci v Nebúkadnesarově peci ohnivé, Šadrakem, Méšakem a Abed-negem, ačkoli tohle byl žár prošpikovaný nepopsatelným zápachem, od něhož by mě nemohl zachránit ani anděl.

Oslnivě bílé světlo pouště pronikalo okny, ale byla tak malá a tak daleko od sebe, že jsem i tak potřeboval baterku.

Šel jsem po chodbě plné smetí až ke čtvrtým dveřím. Vešel jsem do růžového pokoje, kdysi výnosného doupěte smilstva, teď krematoria, kde se místo spalování nebožtíci pomalu dusí.

Kapitola padesátá pátá

Během mé nepřítomnosti tu nebyli žádní zvědavci ani mrchožrouti. Mrtvola ležela tam, kde jsem ji nechal, jeden konec rubáše otevřený, jedna obutá noha povystrčená, jinak vše zabalené v bílém povlečení.

Horká noc a sálavé dopoledne usnadnily a urychlily rozklad. Zápach byl mnohem horší tady než ve zbytku boudy.

Dusivé vedro a smrad na mě zaútočily, jako bych dostal dvě tvrdé rány do žaludku. Rychle jsem vycouval z místnosti, snažil jsem se nadechnout čistšího vzduchu a zároveň potlačit nutkání se vyzvracet.

Ačkoli kvůli tomuhle jsem si ubrousky ve fólii nepřinesl, jeden jsem roztrhl na dva proužky. Navlhčený papír voněl po citronu. Z obou proužků jsem udělal chumáče a nacpal si je do nosních dírek.

Protože jsem dýchal ústy, rozkládající se mrtvolu jsem necítil. Ale stejně se mi zvedl žaludek, když jsem znovu vešel do té místnosti.

Mohl bych rozříznout tkaničku, kterou jsem stáhl vršek rubáše –ta na konci u nohy se v noci přetrhla –, a přetočit tělo v obalu. Jen myšlenka na nebožtíka, jak se koulí po podlaze, jako by znovu ožil, mě přiměla, abych pro svůj problém hledal jiné řešení.

Váhavě jsem si klekl k hlavě mrtvoly. Opřel jsem o ni baterku tak, aby mi co nejlépe posvítila na mou práci.

Vytrhl jsem tkaničku a odhodil ji stranou. Nůžky byly ostré natolik, že projely třemi vrstvami omotaného damašku najednou. Stříhal jsem trpělivě a opatrně, možnost, že bych se vyzvracel na mrtvého muže, jsem zavrhl.

Když se tkanina svezla po obou stranách těla, nejprve se objevil obličej. Příliš pozdě jsem si uvědomil, že kdybych začal odspodu, stačilo by ten rubáš rozpárat jen ke krku, abych viděl ránu a byl téhle strašné podívané ušetřen.

Čas a nekřesťanské vedro vykonaly svou odpornou práci. Obličej –otočený teď ke mně vzhůru nohama – byl nateklý, daleko tmavší, než když jsem ho viděl naposled, a jakoby zeleně mramorovaný. Ústa zela dokořán, brada pokleslá. Obě oči se potáhly slabým mléčným zákalem, ačkoli jsem stále dokázal rozeznat rozhraní mezi bělmem a duhovkou.

Když jsem se natáhl přes obličej mrtvého, abych mu na hrudi rozstřihl rubáš, olízl mi zápěstí.

Zařval jsem leknutím a odporem, couvl jsem a upustil nůžky.

Z nebožtíkových rozevřených úst vyhrkla svíjející se černá hmota, stvoření tak podivné v téhle souvislosti, že mi nedošlo, co to musí být, dokud to úplně nevylezlo. Na Robertsonově mrtvém obličeji se ta věc postavila na čtyři černé nohy a pročísla vzduch předním párem. Tarantule.

Bleskově jsem shodil pavouka hřbetem ruky na zem, aniž jsem mu poskytl čas mě kousnout. Skutálel se po podlaze, zvedl se na nohy a pelášil do vzdáleného rohu.

Když jsem sbíral nůžky, ruce se mi klepaly tak silně, že jsem divoce stříhal do vzduchu, než jsem se dokázal uklidnit.

Znepokojený, že se do rubáše mohlo nastěhovat daleko víc živočichů, aby prozkoumali jeho voňavý obsah, jsem dál úzkostlivě páral povlečení. Obnažil jsem tělo až do pasu, aniž bych narazil na osminohého příživníka.

Jak mě ta tarantule vyděsila, vylítla mi ucpávka z pravé nosní dírky. Když se zbytek citrónové tekutiny vypařil, znovu jsem ucítil mrtvolu, i když ne naplno, protože jsem ještě pořád dýchal pusou.

Pohlédl jsem do kouta, kam zmizel pavouk. Už tam nebyl.

Chvilku jsem ho zneklidněně hledal. Pak jsem tu chlupatou potvoru navzdory slabému světlu spatřil v koutě po mé levici, necelý metr ode mě, jak se pomalu sune k růžové zdi.

Příliš roztřesený a v příliš velkém časovém presu, než abych mrtvému rozepnul košili jako u mě v bytě, roztrhl jsem ji, až ulítly knoflíky. Jeden mě pleskl do tváře, další poskakovaly po podlaze.

Když jsem z mysli vytlačil představu své matky s pistolí v ruce, jak si ji tiskne na prsa, byl jsem schopný posvítit baterkou na ránu. Dodal jsem si odvahu a pohlédl na ni zblízka, abych spatřil to, co mi na ní připadalo podivné.

Znovu jsem opřel baterku o tělo a roztrhl fólii s ubrousky. Naskládal jsem je do jednoho tlustého balíčku a jemně jsem setřel nejasný rosolovitý kal, který z rány vytékal.

Kulka provrtala tetování na Robertsonově hrudi přímo nad srdcem. Ten černý obdélník měl stejný tvar a rozměry jako meditační karta, kterou jsem našel v jeho náprsní tašce. Uprostřed obdélníku byly tři rudé hieroglyfy.

Zastřeným pohledem, nervózní a zesláblý přemírou kofeinu, jsem nedokázal vyčíst smysl toho obrazce, obráceného ke mně vzhůru nohama.

Když jsem se posunul od Robertsonova čela k jeho boku, připadalo mi, že mě sleduje pohledem mrtvých očí pod částečně nejasným mléčným zákalem.

Tarantule od vzdálené zdi zmizela. Baterkou jsem posvítil na strop a tam jsem ji spatřil, jak si ke mně prodírá cestu. V přímém paprsku světla ztuhla.

Posvítil jsem na tetování, ty tři rudé hieroglyfy byly ve skutečnosti písmena abecedy s kudrlinkami. F… O… Třetí bylo částečně roztržené kulkou, ale byl jsem si jistý, že je tam L.

FOL. To není slovo. Jen akronym. Díky Shamusi Cocobolovi jsem věděl, co to znamená: Father of Lies, Otec lží.

Robertson nosil na srdci jméno svého temného pána.

Tři písmena: FOL. Tři další, s nimiž jsem se kdesi setkal, bylo to nedávno…

Náhle se mi v živé paměti vynořil policista Simon Varner: za volantem policejního auta na parkovišti u bowlingu, paži opřenou v otevřeném okně, jeho obličej dostatečně sladký, aby mohl vystupovat v dětských televizních pořadech. Jeho oči s těžkými víčky spícího medvěda, jeho svalnaté předloktí spočívající na dveřích řidiče, tetování gangu, za něž se, jak prohlásil, stydí. Nic tak perfektního jako Robertsonova práce, ani stejný styl. Žádný černý obdélník a v něm vypracovaná rudá písmena. Jen další akronym černými tiskacími písmeny: D… něco. Možná DOP.

Nosil policista Simon Varner z policejního oddělení v Pico Mundu na levé paži jméno stejného pána?

Jestli to tetování označuje Robertsona jedním z mnoha ďáblových jmen, tak patří Simon Varner do stejného klubu.

Myslí mi probíhala ďáblova jména: Satan, Lucifer, Ďábel, Belzebub, Pán pekel, Jeho satanské Veličenstvo, Ďas, Rohatý…

Nemohl jsem přijít na výraz, který by vysvědoval akronym na Varnerově paži, ale nepochyboval jsem, že jsem identifikoval Robertsonova vraždícího komplice.

U bowlingu se kolem Varnera nerojili žádní bodachové jako sem tam kolem Robertsona. Kdybych ho viděl v doprovodu bodachů, možná by mě napadlo, jaká je to zrůda.

Protože by mohli snímat otisky prstů, spěšně jsem sebral zbytky fólie, v níž byly ubrousky zabalené, a strčil je do kapsy džínů. Popadl jsem nůžky, postavil se a přejel strop paprskem z baterky. Přesně nad hlavou mi seděla tarantule.

Tarantule jsou bázlivé, nejdou po člověku.

Vyletěl jsem z místnosti a ještě jsem slyšel, jak za mnou pavouk měkce, ale hlasitě žuchl na podlahu. Zabouchl jsem za sebou dveře, otřel cípem trička kulové kliky a při odchodu i další u předních dveří.

Protože tarantule jsou plaché a protože věřím, že náhody neexistují, vyběhl jsem k chevroletu, hodil nůžky a baterku do igelitové tašky, nastartoval a dupl na plyn. Vyjížděl jsem z pozemků kostela šeptající komety s ječícími pneumatikami, rozprašoval jsem písek a rozdrolený asfalt, dychtivý dojet na dálnici, než mě obklopí šiky tarantulí, armáda kojotů a plazící se hejno chřestýšů, všichni v dojemné shodě.

Kapitola padesátá šestá

Žádný DOP. POD. Prince of Darkness. Kníže temnot.

Původ akronymu vytetovaného na paži Simona Varnera mě napadl, hned jak jsem překročil hranici města při zpáteční cestě do Pico Munda.

Většina lidí by si myslela, že satanisté v kostýmech, provozující zvrhlé rituály s obscénně zdobeným kalichem, nemají tak špatné úmysly a jsou směšnější než členové mužské lobby s nazdobenými kožešinovými klobouky, kteří si říkají Bratrský řád ježků. Muži, kteří se obléknou tak, aby vypadali zle, jsou podezřelí asi tak jako chlapi se sestřihem na ježka, brýlemi s želvovinovou obroučkou, kalhotami končícími šestnáct centimetrů nad pupkem a deset centimetrů nad botami a samolepkami na náraznících auta, na nichž stojí JAR JAR BINKS JE BOŽÍ.

Kdybych je býval chtěl pustit z hlavy jako pošuky, kteří si jen hrají na ďábla, určitě bych změnil názor ve chvíli, kdy jsem našel v mrazáku kontejnery s těmi upomínkovými předměty.

Jakmile jsem měl podezřelého, pokud jde o Robertsonova komplice, věřil jsem, že mě k němu můj nadpřirozený dar dovede. Když jsem si uvědomil, že pod vlivem psychického magnetismu – Stormy to občas zkracuje na PM syndrom neboli PM – občas prudce zatočím, jel jsem tak rychle, jak jsem považoval za moudré.

V takové situaci si do určité míry rozděluji území na pásma a pokouším se myslet pokud možno jen na předmět svého zájmu – v tomhle případě na Varnera – než třeba na to, kde momentálně jsem nebo kam se ženu. Dozvím se to, až tam dojedu.

V tomhle stavu moje vědomí odpočívá a v hlavě se mi líhnou nahodilé myšlenky se stejnou frekvencí, jako když měním směr při honbě za kořistí. Tentokrát se mi jedna taková myšlenka zatoulala k matčině starší sestře Cymry, kterou jsem nikdy nepoznal.

Podle mé matky si vzala Cymry Čechoslováka, jehož křestní jméno zní Dobb. Můj otec tvrdí, že Cymry nikdy vdaná nebyla.

Žádnému z mých rodičů se nedá věřit. Nicméně v tomto případě mám podezření, že otec mluví pravdu a že nemám žádného strýce ani z Československa, ani z jiných končin.

Můj otec tvrdí, že Cymry je divný patron, ale dál už mlčí. Takové tvrzení dokáže vytočit mou matku, která popírá, že by byla Cymry jakkoli vyšinutá, a dodává, že její sestra má nadání od Boha.

Tohle je od mé matky zvláštní prohlášení, když uvážíme, že žije svůj život, jako by byla pevně přesvědčena, že Bůh neexistuje.

Když jsem se babičky Sugarsové poprvé zeptal na její prvorozenou, utápěla se v slzách. Nikdy předtím jsem ji plakat neviděl. Druhý den se se zarudlýma očima vydala na cestu v honbě za dalekými partičkami pokeru.

Když jsem se jí na Cymry zeptal podruhé, dostala na mě zlost, že jsem to téma vůbec nakousl. Nikdy předtím jsem ji neviděl naštvanou. Pak se začala chovat chladně a odměřeně. Taková na mě nikdy předtím nebyla, až příliš mi připomínala mou matku.

Právě proto jsem se na Cymry už neptal.

Domnívám se, že mám v nějakém zařízení, pod prášky a s omezenými právy, tetu, které se alespoň trochu podobám. Obávám se, že si jako děcko to zvláštní nadání nenechala pro sebe. Já ano.

Nejspíš proto nezanechala babička Sugarsová i po všech těch výhrách v pokeru žádné dědictví, o němž bych věděl. Myslím, že založila fond, aby bylo o Cymry postaráno.

Za ta léta jsem z otcových náznaků vydedukoval, že Cymry disponuje šestým smyslem, ať už to zahrnuje jakýkoli podivný talent, a že je doprovázen fyzickou mutací. Myslím, že děsila lidi ne kvůli věcem, které říkala, ale kvůli tomu, jak vypadala.

Novorozenci s nějakou mutací mívají obvykle další dvě či ještě víc. Ozzie tvrdí – a to ne jako autor beletrie –, že jedno z osmdesáti osmi tisíc dětí se narodí s šesti prsty na jedné ruce tak jako on. Stovky, možná tisíce by jich mohly chodit ulicemi Ameriky, a přitom kolik dospělých s šesti prsty jsi viděl? Nenarazíš na ně, protože většina se jich narodí s další vadou nebo s mnoha jinými deformitami, díky nimž zemřou v raném dětství.

Ty děti se šesti prsty, které mají dost štěstí a navíc jsou jinak zdravé, obvykle podstoupí chirurgický zákrok, pokud ten přebývající prst může být odstraněn, aniž by se ovlivnila funkčnost ruky. Chodí mezi námi, říká Malý Ozzie, a vypadají jako normální smrtelníci s pěti prsty.

Myslím, že všechno tohle je pravda, protože Ozzie je hrdý na svůj šestý prst a baví se tím, že sbírá všechno o těch, které on nazývá „rozenými kapsáři, kteří jsou členy jeho nadřazené rasy“. Říká, že jeho druhou mutací je schopnost dobře a rychle psát a produkovat v úžasném tempu knihy, které veřejnost nadšeně přijímá.

Čas od času se mi zdá o tetě Cymry. Nejsou to prorocké sny. Jsou plné touhy. A smutku.

Teď, ve 12:21, sním o Cymry s otevřenýma očima a přitom si pronikavě a úzkostlivě uvědomuji, jak ubíhají cenné minuty, a očekávám, že díky psychickému magnetismu najdu policistu Simona Varnera někde poblíž bowlingu nebo multikina, kde ten film o psech začnou promítat těsně po jedné. Místo toho mě to nečekaně přitahovalo k nákupnímu středisku Green Moon.

To, co jsem spatřil, bylo na letní středeční odpoledne neobvyklé. Parkoviště bylo narvané. Obrovský poutač mi připomněl, že v deset dopoledne začal obvyklý letní výprodej a potrvá do konce týdne.

To je ale dav.

Kapitola padesátá sedmá

Galaxie sluncí plála na předních sklech semknutých řad osobních vozů a dodávek, výbuch světla, který udeřil do mých krví podlitých očí a donutil mě je přivřít.

Dvoupatrové obchodní domy kotvily na severním a jižním konci celého areálu. Dvě podlaží mezi těmito molochy zabíral nespočet specializovaných obchodů.

PMS mě přivedl do obchodního domu na severním konci. Objel jsem ho dozadu a zaparkoval poblíž široké sestupné rampy, která vedla do podzemních prostor, kam zajížděly nákladní vozy se svým zbožím.

Tři místa ode mě stál černobílý policejní vůz. Žádného policistu jsem poblíž neviděl.

Jestli je to Varnerovo auto, už musí být v nákupním centru.

Ruce se mi neovladatelně chvěly. Knoflíky mého mobilu byly příliš drobné. Abych je správně navolil, musel jsem vyťukat číslo do Burkea a Baileyho dvakrát.

Zamýšlel jsem říct Stormy, aby okamžitě odešla z práce, aby vypadla z celého komplexu nejbližšími dveřmi, nasedla rychle do auta a pekelným tempem uháněla pryč, kamkoli, prostě pryč odtud.

Když začal telefon na druhém konci vyzvánět, zavěsil jsem. Možná že jí není souzeno zrovna teď zkřížit Varnerovi cestu, ale jestli ji přemluvím, aby k čertu okamžitě vypadla, možná by mu vběhla do rány zrovna ve chvíli, kdy vytáhne zbraň a začne pálit.

Jejím osudem je být navždy se mnou. Důkazem je ta kartička ze stroje, který věští budoucnost. Visí nad její postelí. Cikánská matka nám dala za jediný čtvrťák to, co si ten druhý pár nemohl koupit za všechny peníze.

Logika namítala, že pokud nic neudělám, bude v pořádku. Kdyby na moje naléhání změnila své plány, mohl bych zmařit její osud i můj. Věř osudu.

Měl jsem morální povinnost ne varovat Stormy, ale zastavit Simona Varnera, dřív než bude připraven uskutečnit své plány, dřív než kohokoli zabije.

Jenže to se líp řekne, než provede. Byl to policista, a já ne. Vlastnil přinejmenším jednu střelnou zbraň, a já neměl žádnou. Byl větší než já, silnější, vycvičený nejspíš ve všech metodách, jak zdolat agresivního občana, měl všechny výhody – kromě šestého smyslu.

Zbraň, s níž zabil Robertsona, byla nacpaná pod sedadlem řidiče. Dal jsem ji tam předešlou noc s úmyslem zbavit se jí později.

Naklonil jsem se dopředu, zašátral pod sedadlem a vytáhl pistoli. Měl jsem pocit, jako bych si podal ruku se Smrtí.

Ještě chvíli jsem s ní zápolil, než jsem přišel na to, jak vytáhnout zásobník. Spočítal jsem devět nábojů. Lesklá mosaz. Byl skoro plný. Jediná střela chyběla, ta, která vyvrtala díru do Robertsonova srdce.

Vsunul jsem zásobník zpátky do pistole a zacvakl ho na místo.

Zbraň mojí matky měla pojistku. Když je odjištěno, je vidět červený bod.

Tahle hračka nemá podle všeho srovnatelné parametry. Možná že je pojistka zabudovaná přímo ve spoušti a je třeba ji dvakrát zmáčknout.

Moje srdce žádnou pojistku nemělo. Tlouklo jak splašené.

Cítil jsem se, jako bych se držel za ruku se smrtí, tak dobře – se svojí smrtí.

S pistolí v klíně jsem zvedl telefon a navolil soukromé číslo mobilu náčelníka Portera, ne jeho línku na policejním oddělení. Tlačítka se zdála čím dál menší, jako by tenhle telefon dostala Alenka od housenky kouřící vodní dýmku, ale naťukal jsem těch sedm čísel správně na první pokus a zmáčkl zelené tlačítko.

Karla Porterová to vzala na třetí zazvonění. Řekla, že pořád čeká před jednotkou intenzivní péče. Dovolili jí podívat se na náčelníka pouze třikrát, pokaždé na pět minut.

„Naposledy byl vzhůru, ale hrozně zesláblý. Věděl, kdo jsem. Usmál se na mě. Ale není schopen moc mluvit, nedává to smysl. Udržují ho pod sedativy, aby usnadnili léčbu. Myslím, že promluví až zítra ráno.“

„Ale bude v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Přesně tak to tvrdí. A já tomu začínám věřit.“

„Mám ho rád,“ řekl jsem, hlas se mi zlomil.

„On to ví, Oddie. Má tě taky rád. Jsi pro něj jako syn.“

„Povězte mu to.“

„To víš, že povím.“

„Zavolám,“ slíbil jsem.

Zmáčkl jsem červené dačítko a pustil mobil na sedadlo spolujezdce.

Náčelník mi nepomůže. Nikdo mi nepomůže. Žádná smutná mrtvá prostitutka neodvrátí vražedný běs tohohle kojota. Jen já.

Intuice mi napověděla, abych si tu pistoli nebral. Zasunul jsem ji znovu pod sedadlo.

Když jsem zhasl motor a vylezl z auta, prudký sluneční žár byl výhní i bucharem, koval svět mezi sebou a svým odrazem.

Psychický magnetismus funguje, když jedu v autě nebo jdu pěšky. Byl jsem přitahován k rampě, kde se vykládalo zboží. Sešel jsem dolů do chladu podzemních prostor skladiště.

Kapitola padesátá osmá

S nízkým stropem a nekonečným betonem v sobě měly podzemní garáže zaměstnanců obchodního centra a nákladní prostory pochmurnou a zlověstnou atmosféru staré hrobky pod písky egyptské pouště, hrobky nenáviděného faraona, jehož poddaní ho pochovali bez pompy, bez blyštivých zlatých nádob a ostatních ozdob.

Vyvýšená rampa vedla po celé délce obrovské stavby a v různých místech u ní tvořila kolony velká nákladní auta. U obchodního domu mohly dva kamiony najednou objet rampu a zastavit přímo v ohromné přijímací hale.

To místo rachotilo a hučelo horečnou činností, jak posádky kamionů vykládaly na poslední chvíli zboží určené k výprodeji a poháněly zaměstnance skladiště, aby ho připravili pro dodávku na prodejní pulty, jakmile úkol dokončí.

Procházel jsem kolem regálů, vozíků, dopravních pásů, kontejnerů, krabic a barelů se zbožím, všechno od společenských dámských šatů přes kuchyňské přístroje až po sportovní zboží. Parfémy, plavky, čokolády pro labužníky.

Nikdo se nad mou přítomností v těch prostorách nepozastavil, a když jsem si z barelu plného baseballových pálek z tvrdého dřeva jednu vzal, nikdo mi nenařídil, abych ji vrátil zpátky.

Z dalšího barelu trčely duté hliníkové pálky. To nebylo to, co chci. Dával jsem přednost robustním holím. Vyžadoval jsem od toho nástroje určitou vyváženost. S dřevenou pálkou zlomíte ruku daleko líp, a také daleko snadněji roztříštíte koleno.

Možná že budu potřebovat baseballovou pálku, možná že ne. Skutečnost, že tu byla – a že mě k ní můj psychický magnetismus bezpečně dovedl –, podle všeho napovídala, že kdybych si ji nevzal, později bych možná svého rozhodnutí litoval.

Jedinou mimoškolní činností, kterou jsem se na střední škole zabýval, byl baseball. Jak jsem se zmínil už předtím, měl jsem nejlepší skóre z celého týmu, ačkoli jsem mohl hrát pouze domácí zápasy.

Ještě jsem nevyšel ze cviku. Gril Pico Mundo má svůj tým. Hrajeme s dalšími obchodními či civilními organizacemi, každý rok jim to pořádně nandáme.

Vysokozdvižné a elektrické vozíky na sebe upozorňovaly tichým pískáním a harmonickým troubením. Uhýbal jsem jim z cesty, ale pořád jsem kráčel dál, ačkoli jsem neměl ani ponětí, kam jdu.

Před mým vnitřním zrakem: Simon Varner. Příjemná tvář. Ospalé oči. POD na levém předloktí. Najdi toho bastarda. Dvoje nadmíru široké dvojité dveře se otvíraly do chodby s holou betonovou podlahou a obílenými betonovými zdmi. Zaváhal jsem, pohlédl doprava a pak zahnul vlevo.

Žaludek se mi zvedl. Potřeboval jsem antacid.

Potřeboval jsem větší pálku, neprůstřelnou vestu a taky nějaké krytí, ale nic z toho jsem neměl. Jen jsem prostě šel dál.

Dveře vedly do vnějších prostor po pravé straně chodby. Na většině z nich byly nějaké tabulky: TOALETY. PŘEPRAVNÍ KANCELÁŘ. ÚDRŽBA.

Hledal jsem Simona Varnera. Příjemnou tvář. Knížete temnot. Cítil jsem, jak mě přitahuje, žene mě vpřed.

Prošel jsem kolem dvou mužů, jedné ženy a pak dalšího chlapíka. Usmáli jsme se na sebe a kývli. Zdálo se, že ani jeden si nedělá starosti, kde k tomu zápasu dojde, jaké bude konečné skóre a za který tým hraji.

Brzo jsem přišel ke dveřím označeným cedulí OCHRANKA. Zastavil jsem se. Nepřipadalo mi to to pravé… a přitom nebylo pochyb.

Když můj PMS funguje, obvykle vím, že jsem dorazil na místo. Tentokrát jsem cítil, že na místě jsem. Nemohu vysvětlit ten rozdíl, ale bylo to tak.

Položil jsem ruku na kliku, ale chvilku jsem váhal.

V duchu jsem slyšel Lysette Rainsovou, jak ke mně mluví na nedávném rožnění u náčelníka: Byla jsem jen obyčejná manikérka, ale teď mám oprávnění jako umělkyně.

Po zbytek života – a to opravdu mohlo být po zbytek mého života, když uvážím, že jsem se zrovna chystal vrhnout tak jako tak do plamenů –jsem nepochopil, proč jsem si v téhle kritické chvíli vybavil Lysette.

Její hlas na mě znova dotíral: Člověku nějaký čas trvá, než pochopí, jak osamělé místo svět je, a když ti to dojde… pak ti budoucnost připadá trochu děsivá.

Sundal jsem ruku z kliky.

Stoupl jsem si z jedné strany dveří.

Železná kopyta na tvrdé podlaze by nemohla tolik dunět jako mé splašené srdce uvnitř hrudi.

Můj instinkt je vítězný kouč, a když teď řekl Odpálkuj!, nehádal jsem se s ním, že ještě nejsem na hru připraven. Sevřel jsem pálku oběma rukama, zaujal postoj a pomodlil se k Mickeymu Mantelovi.

Dveře se otevřely a do chodby vešel směle nějaký chlápek. Měl na sobě černé vysoké boty, lehkou černou kombinézu s kapuci, černou lyžařskou masku a černé rukavice.

Nesl automatickou vojenskou pušku, velkou a ohavnou, že vypadala tak neskutečně jako výzbroj v raných filmech Arnolda Schwarzeneggera. Z opasku mu viselo osm či deset náhradních zásobníků.

Když vycházel z místnosti bezpečnostní služby, podíval se vlevo. Já jsem stál napravo, ale okamžitě mě vycítil a uprostřed kroku ke mně otočil hlavu.

Tvrdě jsem se rozmáchl, vysoko nad vymezenou oblast, a udeřil ho rovnou do obličeje.

Dost by mě překvapilo, kdyby se nesvalil v bezvědomí. Žádné překvapení se nekonalo.

Na chodbě nikdo nebyl. Nikoho jsem neviděl. Alespoň v téhle chvíli tu byl klid.

Potřeboval jsem to všechno zařídit anonymně, jak jen to bylo možné, abych zabránil pozdějším dotazům, kdyby náčelník i nadále nemohl zasahovat v můj prospěch.

Odkutálel jsem baseballovou pálku do místnosti ochranky a za ní poslal i automatickou pušku, pak jsem popadl střelce za kombinézu a táhl ho dovnitř, pryč z haly. Nakonec jsem zavřel dveře.

Mezi zpřevrácenými kancelářskými židlemi a rozlitými hrnky kafe leželi na zemi betonového bunkru tři členové ochranky. Bezpochyby byli zabiti pistolí opatřenou tlumičem, protože ty střely nepřilákaly ničí pozornost. Vypadali překvapeně.

Pohled na ně mi působil muka. Umřeli, protože jsem měl příliš dlouhé vedení.

Vím, že nejsem odpovědný za každou smrt, které bych mohl zabránit. Chápu, že nemohu nést na bedrech tíhu celého světa jako Atlas. Ale cítím, že bych měl.

Dvanáct nezvykle velkých televizních monitorů s obrazovkami rozdělenými na čtvrtiny poskytovalo čtyřicet osm pohledů kamerami umístěnými po celém obchodním domě v severním konci střediska. Kam jsem se podíval, v uličkách to jen vřelo. Výprodej přitáhl zákazníky z celého okresu Maravilla.

Klekl jsem si vedle střelce a stáhl mu lyžařskou masku. Nos měl přeražený, krvácel. Dech mu bublal krví. Pravé oko nejspíš oteče tak, že nebude možné ho otevřít. Na čele se mu pomalu začínala tvořit podlitina.

Nebyl to Simon Varner. Přede mnou ležel Bern Eckles, zástupce náčelníka, kterého Wyatt Porter pozval na rožnění, protože se ho Karla Porterová pokoušela dát dohromady s Lysette Rainsovou.

Kapitola padesátá devátá

Bob Robertson neměl jednoho spolupracovníka, ale dva. Možná i víc. Nejspíš svolali sabat, pokud to ovšem není záležitost určená jen čarodějnicím. Ještě jeden a mohli by založit satanistické kombo a produkovat vlastní muziku při černé mši, zaplatit společné zdravotní pojištění a dostat slevu do Disneylandu.

Na rožnění u náčelníka jsem poblíž Berna Ecklese žádné bodachy neviděl. Jejich přítomnost mi přiblížila Robertsonovu povahu, ale nikoli jeho spoluspiklence – což mi teď připadalo záměrné. Jako by si uvědomovali můj dar. Jako by se mnou – manipulovali.

Když jsem obrátil Ecklese na bok, aby se nezadusil vlastní krví a zvratky, poohlédl jsem se po něčem, čím bych mu svázal ruce a nohy.

Neočekával jsem, že do deseti minut znovu nabude vědomí, ale kdyby se nakonec probral, bude se plazit a zvracet a žebronit o nějaká analgetika, aniž by byl schopný popadnout automatickou pušku a vrátit se ke svému poslání.

Přesto jsem v místnosti ochranky rozebral dva telefonní aparáty a rychle mu jejich šňůrami svázal ruce za zády a spoutal kotníky. Pevně jsem utáhl uzly a vůbec jsem se přehnaně nestaral o to, jak utlumím proud krve.

Eckles a Varner byli nejnovější posily na policejním oddělení v Pico Mundu. Žádali o to místo a byli povoláni v rozmezí měsíce či dvou.

Robertson se přestěhoval do Pico Munda ze San Diega a koupil si dům v Camp’s Endu dřív než jeho spolupracovníci. Jestli mě paměť neklame, Varner byl předtím policistou někde kolem San Diega, ne-li přímo ve městě.

To jsem nevěděl jistě. V jaké jurisdikci sloužil Bern Eckles, než podepsal smlouvu s policejním oddělením v Pico Mundo, jsem taky nevěděl, ale vsadil bych se, že San Diego je pravděpodobnější tip než Juneau na Aljašce.

Tihle tři si vybrali za cíl Pico Mundo z důvodů, které člověk nedokázal odhadnout. Plánovali to dlouho a pečlivě.

Když jsem na rožnění navrhl, že by nebylo marné prověřit místo, odkud Bob Robertson pochází, náčelník pověřil tím úkolem Ecklese. V tomhle okamžiku byl Plesnivec mrtvý muž.

Ve skutečnosti musel být zavražděn během půl hodiny. Není pochyb, že Eckles telefonoval Varnerovi z náčelníkova domu a Varner zmáčkl spoušť proti společnému příteli. Nejspíš byl Simon Varner s Robertsonem pohromadě, když přijal ten Ecklesův telefonát.

Jakmile jsem Ecklese bezpečně svázal, rozepnul jsem mu zip kombinézy natolik, abych si ověřil, že má pod ní policejní uniformu.

Do místnosti ochranky přišel v modrém a s odznakem. Strážní ho museli přivítat bez sebemenšího podezření.

Automatickou pušku a kombinézu si určitě přivezl v nějaké tašce nebo kufru. Na zemi leželo otevřené prázdné pánské zavazadlo na dva obleky. Od Samsonita.

Podle plánu nejspíš hodlal střílet jak šílený v obchodním domě, a jakmile by přijela policie, našel by si nějaké klidné místečko, kde by si svlékl kombinézu a lyžařskou masku. Kdyby tam nechal ležet i automatickou pušku, mohl se Eckles klidně vmíchat mezi kolegy policisty, jako by reagoval na stejnou telefonickou výzvu.

Proč nebylo tak snadné pochopit jako jak.

Někteří lidé tvrdí, že s nimi Bůh mluví. Jiní slyší, jak jim do hlavy cosi našeptává ďábel. Možná že jeden z těch mužů se domníval, že mu Satan našeptal, aby střílel v obchodním centru Green Moon.

Nebo to možná dělali jen tak pro zábavu. Takový šprým. Jejich náboženství toleruje extrémní formy relaxace. Ostatně kluci pořád zůstanou kluky, a hoši s psychopatickými sklony budou i nadále psychopaty.

Simon Varner je pořád na útěku. Možná že spolu s Ecklesem nepřišli do obchodu sami. Neměl jsem představu, kolik se jich může na sabat dostavit.

Použil jsem jeden z fungujících aparátů, vytočil 911, nahlásil tři zavražděné, a aniž bych zodpověděl jakoukoli otázku, zavěsil jsem a nechal sluchátko na stole. Policie přijde a taky tým rychlého nasazení SWAT. Za tři minuty, za čtyři, možná za pět.

Nebude to dostatečně rychle. Varner bude pálit na zákazníky, ještě než policie dorazí.

Baseballová pálka nepraskla. Dobré dřevo.

Nemohl jsem očekávat, že se stejně účinně vypořádám s Varnerem. Jen stěží se mi ho podaří překvapit jako Ecklese. Bez ohledu na můj strach ze střelných zbraní jsem potřeboval lepší zbraň, než byla pálka Louisville Slugger.

Na pultě před bezpečnostními monitory ležela pistole, kterou Eckles zavraždil strážné. Při prohlídce jsem zjistil, že zbývají čtyři náboje v zásobníku pro deset.

I když jsem se chtěl pohledu na ty mrtvé vyhnout, stejně přitahovali moji pozornost. Nenávidím násilí. Nespravedlnost nenávidím daleko víc. Nepřeji si být nic než minutkář, ale svět ode mě nevyžaduje jen omelety a smažená vajíčka.

Odšrouboval jsem tlumič a odhodil ho stranou. Vytáhl jsem si z džínů tričko a pistoli zastrčil za opasek.

Neúspěšně jsem se snažil nepřipomínat si, jak mi matka tiskla ústí pistole na oko a jak mi nařizovala, abych se podíval na mosaznou kulku na dně té úzké temné díry.

Tričko zbraň skrylo, ale ne úplně. Zákazníci snad budou příliš zaměstnaní hledáním výhodných nákupů a prodavači budou příliš zaměstnaní, aby zákazníky náležitě obsloužili, že si té vybouleniny ani nevšimnou.

Opatrně jsem otevřel dveře, jen tak, abych vyklouzl z místnosti ochranky, a zavřel za sebou. Ve směru, kam jsem potřeboval jít i já, se vzdaloval nějaký muž, zamířil jsem k němu a přál si, aby si pospíšil.

Odbočil vpravo, prošel lítačkami a já jsem proběhl kolem výtahů určených pouze zaměstnancům společnosti až ke dveřím s nápisem SCHODY. Bral jsem je po dvou.

Někde tam vepředu je Simon Varner. Pěkná tvářička. Ospalé oči. Na levém předloktí vytetovaný nápis POD.

V přízemí obchodního domu jsem opustil schodiště a prošel dveřmi do skladiště.

Pěkná zrzka tam pilně vytahovala malé krabice z nacpaných regálů. Docela přátelsky mi řekla ahoj.

„Ahoj,“ oplatil jsem jí pozdrav a vyšel ze skladiště do prodejních prostor oddělení sportovních potřeb. Hrozný blázinec. Muži, pár žen, spousta teenagerů. Děcka si dychtivě prohlížela kolečkové brusle a skateboardy.

Za oddělením sportu byly uličky plné sportovní obuvi. Za botami pak pánské sportovní oblečení.

Lidi, lidi, všude spousta lidí. Příliš mnoho lidí příliš k sobě natlačených. Skoro sváteční atmosféra. Tak zranitelní.

Kdybych si na něj nepočíhal, když vycházel z místnosti ochranky, Bern Eckles by jich už v téhle chvíli zabil deset, dvacet, třicet.

Simon Varner. Pořádný chlap. Mohutné paže. Kníže temnot. Simon Varner.

Spolehlivě veden svým nadpřirozeným darem, jako se netopýr nechá vést echolokací, prošel jsem přízemím obchodního domu a zamířil k východu na ochoz nákupního centra.

Neočekával jsem, že bych tam spatřil druhého střelce. Eckles a Varner by si zvolili zorná pole k vraždění daleko od sebe, aby lépe nastolili chaos a děs. Navíc by si dávali pozor, aby se nepřipletli tomu druhému do rány.

Deset kroků od vstupu na korzo jsem spatřil Violu Peabodyovou, která měla být údajně v domě své sestry v Maricopa Lane.

Kapitola šedesátá

Děvče, které slavilo narozeniny, Levanna, a její sestra Nicolina, posedlá po růžové, s matkou nebyly. Přehlédl jsem dav zákazníků, ale holčičky jsem neviděl.

Když jsem doběhl k Viole a popadl ji zezadu za rameno, hrozně se lekla a upustila nákupní tašku.

„Co tady děláš?“ ptal jsem se.

„Odde! Tys mě vyděsil k smrti.“

„Kde jsou děvčata?“

„S Sharlene.“

„Proč nejsi s nimi?“

Zvedla nákupní tašku a řekla: „Ještě jsem jí nic nekoupila k narozeninám. Musela jsem sehnat dárek. Jen jsem sem zaskočila pro kolečkové brusle.“

„Co tvůj sen,“ připomněl jsem jí naléhavě. „Tohle je tvůj sen.“

Oči se jí rozšířily. „Ale já jsem tu jen na skok, nejsem v kině.“

„Nebude to v kině. Děje se to tady.“

Na okamžik jí dech uvízl v hrdle, když hrůza zvedla úderník jejího srdce.

„Vypadni odsud,“ nařídil jsem. „Vypadni hned teď.“

Hlasitě vydechla, divoce se rozhlížela kolem, jako by kterýkoli zákazník mohl být tím vrahem, nebo všichni společně, a vyrazila k východu z promenády.

„Ne!“ přitáhl jsem ji k sobě. Lidé se po nás ohlíželi. Co na tom záleželo. „Tamtudy to není bezpečné.“

„Tak kudy?“

Otočil jsem ji. „Běž dozadu na tomhle patře, projdi kolem sportovní obuvi a oddělením sportovního zboží. Je tam příruční sklad, kousek od místa, kdes koupila ty brusle. Jdi tam a schovej se.“

Vyrazila, ale pak se zastavila a podívala se na mě. „Ty nejdeš?“

„Ne.“

„Kam jdeš?“

„Dovnitř.“

„Nechoď tam,“ prosila mě.

„Tak už běž!“

Když vyrazila do zadní části obchodního domu, rozběhl jsem se k promenádě nákupního střediska.

Tady v severním konci obchodního centra Green Moon skákal třináctimetrový vodopád přes útesy umělé skály a napájel potůček, který proudil po celé délce veřejné haly. Když jsem procházel pod vodopádem, cákání a hukot splývaly podivně s řevem davu.

Krajkoví temnoty a světla. Temnoty a světla jako ve Violině snu. Palmy rostoucí podél potůčku vrhaly stíny.

Vzhlédl jsem ke královským palmám až do prvního patra promenády, viděl jsem stovky a stovky bodachů, jak se nahoře shromažďují kolem balustrády a zírají dolů do otevřeného atria. Tlačili se jeden na druhého, vzrušení, škubali sebou a kymáceli se, svíjeli se jako poplašení pavouci.

Zástup zákazníků ženoucích se za výhodnými nákupy naplnil přízemí promenády, valil se z jednoho obchodu do druhého, aniž by věděl o publiku zlomyslných přízraků, které jej pozorovaly s obrovským očekáváním.

Můj zázračný dar, můj nenáviděný dar, můj hrůzný dar mě vedl podél promenády a dál na jih, rychleji a rychleji, sledoval jsem cákání a dopad vodního proudu v divoké honbě za Simonem Varnerem.

Ne stovky bodachů. Tisíce. Nikdy jsem jich neviděl takové hordy, nikdy jsem si nepředstavoval, že by jich mohlo být tolik. Byli jako dav slavnostně ustrojených Římanů v Koloseu, který radostně sledoval, jak křesťané odříkávají nevyslyšené modlitby a čekají na lvy a na krev v písku.

Pořád jsem si lámal hlavu, proč zmizeli z ulic. Tady byla odpověď. Jejich hodina nastala.

Když jsem procházel obchodem s bílým zbožím, zarachotila nade mnou hlasitě automatická zbraň.

První dávka byla krátká. Dvě tři vteřiny poté, co střelba utichla, rozhostilo se v obchodním středisku nepředstavitelné ticho.

Stovky zákazníků jako by ztuhly v jednoho. Ačkoli voda v potoce jistě stále protékala, připadalo mi, že se valí naprosto nehlučně. Nepřekvapilo by mě, kdyby se podle mých hodinek čas podivně zastavil.

Ticho prořízl jediný výkřik a náhle se zmnohonásobil. Puška odpověděla na ty výkřiky s rachotem delším než ten první smrtelný déšť.

Bez ohledu na nebezpečí jsem vyrazil na jih podél promenády. Ten postup nebyl snadný, protože zákazníci uháněli v panice na sever, pryč od střelby. Lidé se ode mě odráželi, ale já jsem se držel na nohou a tlačil se kupředu k třetí explozi.

Kapitola šedesátá první

Nebudu popisovat všechno, co jsem viděl. Nebudu. Nemůžu. Mrtví si zaslouží trochu důstojnosti. Ranění trochu soukromí. Jejich milovaní trochu klidu.

A taky už vím, proč vojáci vracející se z války málokdy vyprávějí svým blízkým o svých činech víc než v povšechných termínech. My, kdož jsme přežili, musíme jít dál ve jménu těch, kteří padli, ale kdybychom se příliš zdržovali u všech živých detailů toho, jak se člověk choval nelidsky k druhému člověku, prostě bychom pokračovat nemohli. Nemohli bychom vytrvat, pokud bychom se nedrželi naděje.

Zpanikařený dav se kolem mě převalil a já jsem se ocitl mezi hrstkou obětí, všichni na zemi, mrtví a ranění, méně, než jsem očekával, ale stejně příliš mnoho. Spatřil jsem blonďatou barmanku z bowlingu Green Moon Lanes v její pracovní uniformě… a tři další. Možná že přišli do střediska na oběd předtím, než půjdou do práce.

Ať už jsem co jsem, rozhodně nejsem žádný superman. Krvácím. Trpím. Tohle bylo víc, než jsem dokázal zvládnout. Tohle bylo desetkrát horší jezero Malo Suerte.

Ukrutnost lidské srdce má a nevraživost lidskou tvář. (překl. Zdeněk Hron)

Shakespeare ne. William Blake. On sám je dílem.

Spousta bodachů sestoupila z hořejšího patra centra. Prodírali se mezi mrtvými a zraněnými.

Ať už jsem to mohl zvládnout či ne, neměl jsem na výběr a musel jsem se snažit. Kdybych odešel, mohl jsem se tady rovnou zabít.

Jezírko s okrasnými kapry nebylo daleko. Obklopovala ho umělá džungle. Spatřil jsem lavičku, na níž jsme seděli se Stormy a jedli z kornoutů kokosovo-višňovou zmrzlinu s hoblinkami čokolády.

Muž v černé kombinéze, černé lyžařské masce. Dost velký, aby to mohl být Simon Varner. Držel automatickou pušku zjevně upravenou – ilegálně – na plně automatickou palbu.

Několik lidí se ukrývalo mezi palmami, tiskli se k sobě v jezírku s kapry. Ale většina utekla do jednotlivých obchůdků na otevřené promenádě, kde zoufale hledali úkryt, snad v naději, že vyklouznou zadními dveřmi. Výkladními skříněmi – klenotnictví, dárkového obchodu, umělecké galerie, lahůdkářství – jsem viděl, jak se mačkají jeden na druhého, ale pořád je bylo vidět.

V téhle době otupělé ke krvi, která je stejně divoká jako videohry, by krutý jazyk počítačů, jenž přechází stále častěji do běžné mluvy, o tomhle hovořil jako o prostředí plném cílů.

Varner stál ke mně zády a pokropil tyhle obchody sprškou kulek. Výkladní skříň cukrárny Burke & Baileys se rozprskla a zasypala obchod blýskavou povodní.

Jsme si souzeni navždy. Máme kartičky, kde to stojí. Máme odpovídající mateřská znaménka.

Dvacet metrů od toho šíleného grázla, pak patnáct a pořád jsem se přibližoval, a náhle jsem měl v ruce pistoli. Nepamatuji se, kdy jsem si ji vyndal zpoza opasku.

Zbraň se mi chvěla, tak jsem ji sevřel oběma rukama.

Nikdy jsem nestřílel. Nenávidím střelné zbraně.

Stejně tak můžeš ten kohoutek zmáčknout sám, ty poseroutko.

Snažím se, matko, snažím.

Varner spotřeboval rozšířený zásobník pušky. Možná že to byl už druhý. Jako si Eckles nesl náhradní na svém opasku.

Z dvanácti metrů jsem vypálil. Minul jsem.

Vyburcovaný tím výstřelem se ke mně otočil a vytáhl prázdný zásobník.

Znovu jsem vystřelil. Ve filmech nikdy z téhle vzdálenosti neminou, pokud ovšem nestřílejí na hrdinu. V tom případě minou i ze dvou metrů. Simon Varner nebyl hrdina. Nevěděl jsem, co dělám.

On ano. Vytrhl náhradní zásobník z opasku. Byl trénovaný, rychlý a klidný.

Tou pistolí, kterou jsem si vzal, zastřelil Eckles šesti kulkami členy ochranky. Dvě další jsem spotřeboval. Zbývaly dvě.

Z deseti metrů jsem stiskl spoušť a vypálil třetí ránu.

Varner to dostal do levého ramene, ale to ho neporazilo. Zakymácel se, pak se vzchopil a nacpal do pušky čerstvý zásobník.

Nervózní a chvějící se vzrušením točily se stovky bodachů kolem mě a Varnera. Já jsem je viděl, on o nich nevěděl. Překáželi mi ve výhledu, ale já byl pro něj snadný terč.

Toho dne o něco dřív jsem se ptal sám sebe, jestli náhodou nejsem blázen. Teď už to bylo jasné. Jsem naprostý cvok.

Rozběhl jsem se rovnou k němu, skrz bodachy stejně neprůhledné jako černý satén, ale nehmotné jako stín, pistoli jsem držel v natažené paži před sebou, rozhodnutý neplýtvat poslední kulkou, spatřil jsem ústí pušky, jak se zvedá, a věděl jsem, že mě srazí dolů, ale čekal jsem ještě jeden krok a pak ještě jeden, než jsem zmáčkl kohoutek z bezprostřední blízkosti.

Ať už se mu v obličeji objevila jakákoli změna, lyžařská maska to skryla, ale nemohla úplně zadržet tu spršku. Svezl se na zem tak tvrdě, jako by sám Kníže temnot padal z nebe přímo do pekla. Puška mu s rachotem vypadla z ruky.

Odkopl jsem automat pár metrů, pryč z jeho dosahu. Když jsem se k němu sehnul, abych si ho prohlédl, nebylo pochyb, že je mrtvý. POD bylo DOA.

Pro jistotu jsem se ještě vrátil k pušce a odkopl ji ještě o kus dál. Pak jsem šel k ní a pořád do ní kopal.

Pistole v mé ruce už skončila svou práci. Tak jsem ji odhodil stranou.

Jako bych měl náhle morální převahu, jako by se bodachové změnili v černou vodu, odplouvali ode mě a hledali podívanou na mrtvé a umírající oběti.

Cítil jsem, že se mi chce zvracet. Šel jsem ke kraji jezírka a klesl na kolena.

Ačkoli by se mi z pohybu barevných ryb mohlo přitížit, nevolnost v okamžení přešla. Nezvracel jsem, ale když jsem se postavil, rozplakal jsem se.

Uvnitř obchodů za prostřílenými výkladními skříněmi se lidé odvážili zvednout hlavy.

Jsme si souzeni navěky. Máme kartičky, kde to stojí. Cikánská matka se nikdy nemýlí.

Klepal jsem se, potil, utíral slzy hřbetem ruky, bylo mi napůl zle z představy nesnesitelné ztráty, vyrazil jsem k Burkemu a Baileymu.

Ve zničené cukrárně se zvedali lidé. Někteří se opatrně vydali po rozbitém skle a vraceli se na promenádu.

Stormy jsem mezi nimi neviděl. Možná že vyběhla zadem do skladiště nebo do kanceláře, když začala ta střelba.

Náhle mě přemohla potřeba se pohybovat, pohybovat a pohybovat. Odvrátil jsem se od cukrárny Burke & Bailey’s a popošel několik kroků k obchodnímu domu na jižním konci nákupního střediska. Zarazil jsem se celý zmatený. Na chvilku jsem si myslel, že se pokouším popírat skutečnost, že chci utéct před tím, co bych mohl najít v krámě se zmrzlinou.

Ne. Cítil jsem slabé, ale nepochybné volání. Psychický magnetismus. Přitahoval mě. Měl jsem za to, že jsem svou práci vykonal. Patrně ne.

Kapitola šedesátá druhá

Tenhle obchodní dum se tvářil daleko elegantněji než ten, v němž Viola koupila kolečkové brusle. Šmejd, který prodávali, byl daleko vytříbenější než šmejd, který prodávali na severním konci nákupního centra.

Prošel jsem oddělením parfumerie a líčidel s prosklenými skříňkami se zkosenou hranou a úchvatnou přehlídkou, která nepříliš skromně implikovala, že zboží je tu stejně hodnotné jako diamanty.

Klenotnictví oslňovalo černou žulou, nerezovou ocelí, broušeným sklem, jako by nabízelo ne obyčejné diamaty, ale tretky přímo ze sbírky samotného Boha.

Ačkoli střelba utichla, zákazníci i zaměstnanci se ještě pořád krčili za pulty a sloupy obloženými mramorem. Odvážili se povystrčit hlavu, když jsem mezi ně zamířil, ale mnozí se zase stáhli a vyhnuli se přímému pohledu.

Dokonce i když jsem neměl zbraň, musel jsem jim připadat nebezpečný. Nebo možná že jsem jen vypadal hodně otřeseně. Nehodlali nic riskovat. Neměl jsem jim za zlé, že se přede mnou schovávají.

Pořád jsem plakal, otíral jsem si oči rukama, a taky jsem vedl hlasitou samomluvu. Nedokázal jsem to zastavit, a přitom jsem neříkal nic, co by dávalo smysl.

Nevěděl jsem, kam mě psychický magnetismus tentokrát dovede, nevěděl jsem, jestli je Stormy u Burkea a Baileyho živá nebo mrtvá. Chtěl jsem se tam vrátit a najít ji, ale pořád jsem byl svým neodbytným darem naléhavě přitahován kupředu. Moje řeč těla byla poznamenaná tiky, záškuby, váháním a náhlými výpady za novým cílem. Musel jsem vypadat nejen jako spastik, ale spíš jako naprostý šílenec.

Pohledná tvář a ospalé oči Simona Varnera už touhle dobou nebyly tak pohledné a ospalé. Ležel mrtvý před cukrárnou Burke & Bailey’s.

Takže možná sleduji stopu něčeho, co s Varnerem souvisí. Nedokázal jsem uhodnout, co by to mohlo být. To nutkání pořád se pohybovat bez jasně stanovené kořisti bylo pro mě zcela nové.

Mezi regály se společenskými šaty, hedvábnými blůzičkami, hedvábnými sáčky a kabelkami jsem nakonec spěšně zamířil ke dveřím s nápisem VSTUP POUZE PRO ZAMĚSTNANCE. Za nimi jsem objevil skladiště. Přímo proti dveřím, jimiž jsem vešel, byly další dveře a za nimi betonové schodiště.

Rozložení bylo podobné jako v obchodním domě na severním konci nákupního střediska. Schody vedly do chodby, kde jsem minul výtahy určené zaměstnancům, a pak k nadměrně velkým lítačkám s označením PŘÍJEM.

Tahle místnost svědčila o prosperujícím podniku, přestože nebyla stejně velká jako ta na severním konci obchodního centra. Zboží na regálech a vozících čekalo na další přepravu, vybalení a přesun do skladu a dál do prodejen v patrech.

Byla tady spousta zaměstnanců, ale práce jako by se zastavila. Většina postávala kolem vzlykající ženy a další k ní mířili. Právě sem, kde nemohli slyšet žádné výstřely, zrovna dorazily zprávy o hrůzách v nákupním centru.

Na příjmu stál pouze jeden kamion: ne ten největší, snad šest metrů dlouhý bez označení společnosti na dveřích kabiny nebo po stranách návěsu. Zamířil jsem k němu.

Statný chlapík s vyholenou hlavou a oficírskými kníry ke mně přiskočil, když jsem docházel k vozidlu. „Vy patříte k tomu kamionu?“

Aniž jsem odpověděl, otevřel jsem dveře na straně řidiče a vyšplhal do kabiny. Klíče v zapalování chyběly.

„Kde máte řidiče?“ zeptal se.

Když jsem vyklopil odkládací skříňku, našel jsem ji prázdnou. Dokonce ani registrace či potvrzení o pojištění, které vyžadují zákony státu Kalifornie, tam nebyly.

„Jsem tady vedoucí směny,“ houkl na mě ten pořez. „Jste hluchý nebo jen děláte potíže?“

Na sedadlech nic. Na podlaze žádný koš na odpadky. Ani kousek načatého obalu od cukroví. Žádný osvěžovač vzduchu či tretka pro potěšení bimbající se na zrcátku.

Tohle nevypadalo na kamion, který by někoho živil nebo v němž by kdosi strávil podstatnou část dne.

Když jsem se vysoukal zpoza volantu, předák se zeptal: „Kde máte řidiče? Nenechal mi tu papíry a nákladový prostor je zamčený.“

Obešel jsem kamion. Vzadu na nákladním návěsu byly vysouvací dveře. Dole měly tyč, kterou k podlaze kamionu přidržoval zámek.

„Mají mi přijet další dopravci,“ mlel předák dál svou. „Nemůžu ho tu jen tak nechat.“

„Máte vrtačku?“ zeptal jsem se.

„Co chcete dělat?“

„Odvrtat zámek.“

„Vy nejste ten, co s tím vozem přijel. Patříte k posádce?“

„Policie,“ lhal jsem. „Nejsem ve službě.“ Trochu zaváhal.

Ukázal jsem na vzlykající ženu, kolem níž se shromáždilo tolik zaměstnanců: „Slyšel jste, co říkala?“

„Zrovna jsem šel k ní, když jsem vás uviděl.“

„Dva šílenci s automaty rozstříleli nákupní středisko.“

Z obličeje mu vyprchala barva tak dramaticky, že dokonce i jeho světlé kníry zbělely.

„Slyšel jste, že včera v noci postřelili náčelníka Portera?“ zeptal jsem se. „To byla příprava na dnešek.“

S narůstajícím strachem jsem prohlížel strop obrovské místnosti, kde se přijímalo zboží. Nad ní se tyčila dvě patra obchodního domu, podepřená masivními sloupy.

Vyděšení lidé se tam nahoře ukrývají před střelcem. Stovky a stovky lidí.

„Možná,“ řekl jsem, „že sem ten hajzl přijel s něčím daleko horším, než jsou automatický pušky.“

„Doprdele. Donesu vrtačku.“ Vyrazil pro ni. Položil jsem na chvilku obě ruce na vysouvací dveře kontejneru a opřel jsem si o ně čelo.

Nevím, co jsem od toho očekával. Ve skutečnosti jsem necítil nic neobvyklého. Jenže psychický magnetismus na mě pořád působil. To, co jsem chtěl, nebyl samotný kamion, ale jeho náklad.

Předák se vrátil s vrtačkou a hodil mi ochranné brýle. Přívod elektřiny byl rozmístěný po betonové podlaze v pohodlných rozestupech přes celou rozlehlou místnost. Zapnul vrtačku do nejbližší zásuvky, šňůra poskytovala dostatečnou vůli.

Nářadí bylo pořádné. Ten profesionální tvar se mi líbil. Motor vyjekl s uspokojivou silou.

Když jsem se provrtal do žlábku, kovové piliny se odrazily od brýlí a bodly mě do obličeje. Zámek se rozlomil a během vteřiny byl přístup volný.

Jakmile jsem vrtačku odložil a sundal brýle, někdo z dálky zavolal: „Héj! Nesahejte na to!“

Na vyvýšené nákladní plošině nikdo nebyl. Pak jsem ho spatřil. Před halou, kde se přijímalo zboží, asi sedm metrů za koncem dlouhé rampy pro kamiony.

„To je ten řidič,“ upozornil mě předák.

Toho člověka jsem neznal. Musel mě pozorovat, možná dalekohledem, zvenčí od garáže zaměstnanců, za těmi třemi uličkami, kudy se dopravovalo zboží.

Popadl jsem dvě úchytky a zvedl dveře. Byly dobře promazané a účinně vyvážené, deska se zvedla lehce a rychle.

Kamion byl plně naložený čímsi, co připomínalo stovky kilogramů plastické trhaviny.

Pistole dvakrát práskla, jedna kulka se odrazila od rámu kamionu, lidé na příjmu začali ječet a předák utekl.

Ohlédl jsem se. Řidič se ještě nepřiblížil k základům rampy. Měl pistoli, možná ne tu nejlepší zbraň na tak dlouhou vzdálenost.

Na ložné ploše návěsu byla mechanická minutka, kterou většinou používáme v kuchyni, dvě baterie s měděným povrchem, podivné kousky a drátky, které jsem nedokázal identifikovat, a spleť drátů. Dva dráty končily měděnými krokodýlky zastrčenými do šedé stěny smrti.

S pronikavým plesknutím kovu o kov se od kamionu odrazila třetí kulka.

Slyšel jsem, jak předák nastartoval nejbližší vysokozdvižný vozík.

Čarodějnice při sabatu neupravily náklad tak, aby vybuchl, jakmile se otevřou dveře, protože nepočítaly s tím, že by se k němu mohl někdo dostat tak rychle, aby jej zneškodnil. Ciferník časového spínače měl třicet dílků, ručička ukazovala tři minuty do nuly.

Cvak: dvě minuty.

Čtvrtá střela se mi zaryla do zad. Bolest jsem hned necítil, jen takové škubnutí, které mě hodilo proti kamionu, přistál jsem obličejem jen pár centimetrů od minutky.

Možná že to byla pátá rána, možná šestá, jejíž kulka se zaryla s monotónním slabým plesknutím do krychliček plastické trhaviny.

Detonaci nemohla způsobit kulka, jen elektrický výboj.

Dva dráty od rozbušky byly od sebe patnáct či dvacet centimetrů. Je jeden plus a druhý minus? Nebo je to jen jištění pro případ, že by první selhal a nevyslal správný impulz? Nevěděl jsem, jestli se mi podaří vytrhnout jeden či oba.

Možná že to byla šestá rána, možná sedmá, která se mi opět zavrtala do zad. Tentokrát mě bolest drtila, záplava bolesti, naprosto nesnesitelné.

Když jsem se prohnul pod krutým nárazem kulky, popadl jsem oba dráty, a jak jsem se kácel dozadu, vyškubl jsem je z trhaviny a sebral s sebou baterie i minutku a všechno ostatní výbušné zařízení.

Při pádu jsem se obrátil a žuchl na podlahu na mé straně tak, že jsem byl čelem otočený k rampě pro kamiony. Střelec vystoupil výš, aby měl lepší mušku.

Ačkoli mě mohl odrovnat další ranou, prudce se otočil a hnal se jako šílený pryč.

Předák projel s řevem kolem mě a sjížděl po rampě s vysokozdvižným vozíkem, svým způsobem chráněný před střelbou tím, že zvedl nakládací vidle a jejich nástavec.

Nevěřil jsem, že střelec utekl před vozíkem. Chtěl se odsud dostat, protože nemohl vidět, co jsem provedl s rozbuškou. Pokoušel se zmizet z podzemních nakládacích prostor a garáží a dostat se tak daleko, jak jen mu štěstí dovolí.

Vyděšení lidé se s obavami rozběhli ke mně.

Kuchyňská minutka pořád odtikávala. Ležela na podlaze, pár centimetrů od mého obličeje. Cvak: jedna minuta.

Bolest již polevovala, bylo mi chladno. Překvapivě chladno. Podzemní prostory a taky místnost příjmu se spoléhaly na pasivní ochlazování, neměly žádnou klimatizaci, ale v každém případě tu byla zima.

Vedle mě klečeli lidé a mluvili na mě. Vypadalo to, že hovoří změtí cizích jazyků, protože jsem jim vůbec nerozuměl.

Není to komické – takový mráz na Mohavské poušti?

Nikdy jsem neslyšel, když ručička minutky s cvaknutím přeskočila na nulu.

Kapitola šedesátá třetí

Stormy Llewellynová a já jsme se odebrali z výcvikového tábora do našich druhých a třetích životů. Prožívali jsme spolu na onom světě skvělá dobrodružství.

Většinou to byly romantické cesty na exotická místa zahalená do mlhy, se zábavnými příhodami plnými výstředních postav včetně pana Indiana Jonese, který nepřipouštěl, že je opravdu Harrison Ford, a Lukea Skywalkera, a dokonce i tetičky Cymry, která mi velmi připomínala Babu Jagu, ale byla úžasně krásná, a samozřejmě Elvise.

Jiné zážitky byly podivnější, temnější, plné bouří a pachu krve a plížících se smeček bodachů, s nimiž někdy pobíhala na všech čtyřech i má matka.

Čas od času jsem vnímal Boha a jeho anděly, jak se na mě dívají z nebe toho nového světa. Měli obrovské obličeje, přibližovali se ke mně a zase se vzdalovali, s příjemným chladným odstínem zelené –a čas od času i bílé –, ačkoli neměli žádné rysy kromě očí. Chyběly jim nosy i ústa, člověk by se jich mohl bát, ale vyzařovali lásku a starost, a já se vždycky pokoušel na ně usmát, než se zase rozplynuli v mracích.

Nakonec jsem nabyl natolik jasného vědomí, že mi došlo, že jsem prodělal operaci a že ležím na nemocničním lůžku na jednotce intenzivní péče v Okresní všeobecné.

Takže jsem z výcvikového tábora nepostoupil.

Bůh a andělé byli doktoři a sestry za svými maskami. Cymry, ať už to byl kdo byl, vůbec nepřipomínala Babu Jagu.

Když do mé kóje vešla sestra, která zaznamenala změny údajů na přístroji monitorujícím moji srdeční činnost, řekla: „Podívejme, kdo se to probudil. Víš, jak se jmenuješ?“

Přikývl jsem.

„Můžeš mi to říct?“

Vůbec mi nedošlo, jak jsem zesláblý, dokud jsem se nepokusil odpovědět. Hlas mi zněl slabě a vyprahle: „Odd Thomas.“

Když kolem mě začala poskakovat a vykládala, že jsem něco jako hrdina a že budu v pořádku, trochu trhaně jsem zašeptal: „Stormy.“

Bál jsem se její jméno vyslovit. Bál jsem se, jaké hrozné zprávy se ke mně donesou. Jenže to jméno pro mě zní tak nádherně, že jsem se s ním chtěl alespoň chvilku pomazlit.

Sestra si myslela, že si stěžuji na bolavý krk, a navrhla mi, že bych si mohl dovolit rozpustit v ústech kousek či dva ledu. Zavrtěl jsem hlavou tak neústupně, jak jsem jen dokázal, a zopakoval: „Stormy. Chtěl bych vidět Stormy Llewellynovou.“

Srdce mi uhánělo jako splašené. Slyšel jsem slabé a rychlé pípání monitoru.

Sestra přivedla doktora, aby se na mě podíval. Zdálo se, jako by měl přede mnou posvátnou hrůzu, což je reakce, na niž není žádný minutkář na světě zvyklý a která by nikomu nebyla příjemná.

Pořád opakoval to slovo hrdina a já ho svým sípavým hlasem nakonec požádal, aby ho už nikdy neříkal.

Cítil jsem se k smrti unavený. Nechtěl jsem usnout dřív, než uvidím Stormy. Požádal jsem ho, aby ji přivedl.

Chvilku se zdráhal, a to mě znovu vyděsilo. Jak mi tak hrozně bušilo srdce, rány sebou cukaly ve stejném rytmu, navzdory analgetikům, která jsem dostával.

Obávali se, aby i pětiminutová návštěva pro mě nepředstavovala příliš velkou zátěž, ale já jsem je prosil tak dlouho, až ji nechali projít na jednotku intenzivní péče. Když jsem ji uviděl, rozplakal jsem se.

Taky ona plakala. Ty černé egyptské oči.

Byl jsem příliš zesláblý, než abych se k ní mohl natáhnout. Prostrčila ruku mřížkou postele a položila ji na mou. Našel jsem sílu proplést své prsty s jejími do uzlu lásky.

Celé hodiny seděla v čekárně před jednotkou intenzivní péče v uniformě cukrárny Burke & Bailey’s, kterou tak nesnášela. Růžové boty, bílé ponožky, růžová sukně, růžovobílá halenka.

Řekl jsem jí, že tohle musí být ten nejveselejší úbor, jaký kdy v téhle čekárně viděli. Oznámila mi, že je tu i Malý Ozzie, sedí na dvou židlích ve žlutých kalhotách a havajské košili. Taky tam byla Viola. A Terri Stambaughová.

Když jsem se jí zeptal, proč nemá svou ostře růžovou čepičku, sáhla si překvapeně rukou na hlavu, protože teprve teď jí došlo, že jí chybí. Musela ji někde ztratit v tom zmatku v obchodním středisku.

Zavřel jsem oči a rozplakal se ne radostí, ale hořkostí. Sevřela mi ruku pevněji, dala mi sílu usnout a riskovat tak sny, jimiž se proháněli démoni.

Později se vrátila na další pětiminutovou návštěvu, a když mi oznámila, že musíme náš sňatek odložit, trval jsem na tom, abychom zůstali při té sobotě. Po tom, co se stalo, budou ve městě určitě zavedena přísná opatření, a jestli Stormyin strýček nebude chtít porušit církevní pravidla, aby nás oddal v nemocničním pokoji, pak je tu ještě soudce.

Doufal jsem, že svatební den završíme naší první společnou nocí. Nicméně manželství je pro mě odjakživa důležitější než jeho konzumace – teď ještě víc než předtím. Máme před sebou celý život, budeme mít spoustu času spát spolu nazí v posteli.

Předtím mě políbila na ruku. Teď se nahnula nad zábradlím, aby mě políbila na rty. Je to moje síla. Můj osud.

Bez reálného ponětí o čase jsem usínal a zase se probouzel.

Mým dalším návštěvníkem byla Karla Porterová, přišla poté, co mi sestra zvedla podhlavník a dovolila mi pár doušků vody. Karla mě objala a políbila na tvář, pak na čelo, pokoušeli jsme se neplakat, ale stejně jsme se rozplakali.

Nikdy jsem neviděl Karlu plakat. Byla tvrdá. Musela být. Teď mi připadala zničená.

Bál jsem se, jestli se náčelníkův stav nezhoršil, ale ujistila mě, že ani náhodou.

Přinesla skvělou zprávu, že hned poránu převezou náčelníka z jednotky intenzivní péče. Očekává se, že se úplně zotaví.

Po té hrůze v nákupním centru Green Moon už nikdo z nás nebude takový jako předtím. Taky Pico Mundo se navždy změnilo.

Ulevilo se mi, když jsem věděl, že náčelník bude v pořádku, a na vlastní zranění se mi nechtělo ptát. Stormy Llewellynová byla naživu, slib Cikánské matky se naplní. Na ničem jiném nezáleželo.

Kapitola šedesátá čtvrtá

V pátek ráno, hned poté co z jednotky propustili náčelníka Portera, vydali doktoři příkaz, abych byl převezen na soukromý pokoj.

Dali mi jedno z těch luxusních apartmá vybavených jako v hotelu. Stejné, jaké mi půjčili, abych se v něm osprchoval, když jsem tu bděl kvůli náčelníkovi.

Jakmile jsem vyjádřil znepokojení nad náklady a připomněl jim, že jsem jen kuchař, který připravuje minutky, ředitel Okresní všeobecné mě osobně ujistil, že mi odpustí všechny poplatky přesahující sumu, kterou bude ochotná proplatit pojišťovna.

To postavení hrdiny mě znepokojovalo a nechtěl jsem, aby se mi kvůli němu dostávalo zvláštního zacházení. Nicméně jsem zdvořile přijal jejich štědrost, protože na obyčejném pokoji mě Stormy mohla jen čas od času navštěvovat, zatímco tady se mnou mohla trávit čtyřiadvacet hodin denně.

Policejní oddělení mi na chodbu před pokoj postavilo stráž. Ne že by mi někdo vyhrožoval. Důvodem bylo držet si od těla média.

Říkali mi, že události v Pico Mundu se ocitly na titulních stránkách po celém světě. Nechtěl jsem vidět noviny. Taky jsem odmítal zapnout televizi.

Stačilo, když jsem to všechno znovu prožíval v děsivých snech. Až příliš.

Za těchto okolností mi sobotní svatba připadala nepraktická. Reportéři věděli o našich plánech a byli by všude po celé soudní budově. Tohle a řada dalších problémů se ukázaly nepřekonatelné, a tak jsme ji posunuli o měsíc.

V pátek a sobotu sem proudily davy přátel s květinami a dárky.

Jak rád jsem viděl Terri Stambaughovou. Mou učitelku, moje záchranné lano, když jsem se v šestnácti rozhodl žít na vlastní pěst. Bez ní bych byl bez práce a neměl bych kam jít.

Viola Peabodyová přišla bez svých dcer a trvala na tom, že by teď byly siroty, nebýt mě. Další den se vrátila i s děvčaty. Jak se ukázalo, Nicolinina láska k růžové má něco společného s nadšením pro zmrzlinu od Burkea a Baileyho. Stormyina uniforma ji vždycky okouzlovala.

Malý Ozzie mě navštívil bez Příšerky Chestera. Když jsem si ho dobíral kvůli žlutým kalhotám a havajské košili, které měl na sobě, ještě když jsem ležel na jipce, popřel, že by někdy takový „kostým“ měl, protože pestrobarevné oblečení by ho neodvratně ještě rozšiřovalo. Říkal, že je taky trochu ješitný. Jak se ukázalo, Stormy si tuhle věc schválně vymyslela, abych se alespoň usmál, když jsem to tolik potřeboval.

Můj otec přivedl Britney, byl plný plánů, jak bude nabízet můj příběh nakladatelstvím, novinám, televizi a různým výrobcům. Odcházel nespokojený s mou reakcí.

Matka mě nenavštívila.

Rosalia Sanchezová, Bertie Orbic, Helen Archesová, Poke Barnet, Shamus Cocobolo, Lysette Rainsová, taky celá Takudova rodina a řada dalších…

Od těchhle přátel jsem se bezděky dozvěděl nějaká čísla, která bych raději neznal. Čtyřicet lidí v nákupním středisku bylo zraněno. Devatenáct zemřelo.

Každý říkal, že je to zázrak, že jich nebylo ani dvacet.

Co se to s tím naším světem děje, že jim devatenáct mrtvých připadá jako zázrak?

Místní, státní i federální bezpečnostní agentury studovaly množství trhaviny v kamionu a odhadly, že by to srovnalo se zemí celý obchodní dům plus podstatný kus jižní strany střediska.

Podle odhadů by zahynulo mezi pěti sty až tisícem lidí, kdyby bomba vybuchla.

Bern Eckles byl zastaven, ještě než mohl zabít víc lidí než tři strážné, ale měl s sebou dostatek munice, aby povraždil spoustu zákazníků.

V noci se Stormy v mém nemocničním pokoji zařízeném jako hotelové apartmá natáhla vedle mě a držela mě za ruku. Když jsem se probudil z nějakého zlého snu, přitáhla si mě k sobě a objala mě pažemi, zatímco já jsem plakal. Šeptala mi slova útěchy, dávala mi naději.

V sobotu odpoledne mi přivezla Karla náčelníka na pojízdném křesle. Moc dobře chápal, že nikdy nebudu mluvit s médii, a to už vůbec nehovořím o možném knižním vydání svého příběhu, filmech nebo televizních minisériích. Vymyslel spoustu fíglů, jak je přelstít. Je to skvělý chlap, náčelník, dokonce i když rozbil tomu klukovi tu židli ve tvaru dinosaura Barneyho.

Ačkoli Bern Eckles odmítl vypovídat, vyšetřování spiknutí rychle pokračovalo díky tomu, že chlap jménem Kevin Gosset, kterého dohnal ten vysokozdvižný vozík, si mohl plíce vymluvit.

Gosset, Eckles a Varner spolu byli už hodně dlouho. Ve čtrnácti se začali zajímat o satanismus. Možná že to chvíli byla jen hra. Ale rychle začala nabývat na závažnosti.

Společně se odvážili zabít, když jim bylo patnáct. Líbilo se jim to. A satanismus to ospravedlňoval. Gosset to pojmenoval jen jako „jiný způsob víry“.

V šestnácti slíbili svému bohovi, že se dají do služeb pořádkových sil, protože to jim poskytne skvělé krytí a protože jedním z požadavků oddaných satanistů je podkopávat důvěryhodné instituce společnosti, když je to možné.

Eckles a Varner se nakonec stali policisty, ale Gosset skončil jako učitel. Kazit mládež je taky záslužná práce.

Tihle tři dávní kamarádi poznali Boba Robertsona před šesti měsíci přes satanistický kult, kde opatrně vyhledávali další se stejnými zájmy. Ze sekty se vyklubal houf nadějných aspirantů barbarských hrátek, ale Robertson je zajímal vzhledem k matčinu bohatství.

Původně zamýšleli zabít oba kvůli cenným věcem, které v domě mají – ale když zjistili, že Robertson je celý žhavý financovat to, čemu říkal odporné novinky, uzavřeli s ním partnerství. Zavraždili jeho matku tak, že to vypadalo, jako když zemřela přirozenou smrtí a pak uhořela při požáru – a Robertsonovi věnovali její uši jako suvenýr.

Ve skutečnosti pocházel obsah gumových kontejnerů v Robertso-nově mrazáku z Ecklesovy, Varnerovy a Gossetovy sbírky. Robertson nikdy neměl kuráž někoho zmasakrovat, ale vzhledem k jeho štědrosti chtěli, aby se cítil jako člen rodiny.

S Robertsonovými penězi byli plni velkých plánů. Gosset si nevzpomínal, kdo první navrhl, aby si vybrali nějaké město a proměnili ho v peklo na zemi sérií pečlivě naplánovaných hrůz s chladným záměrem ho nakonec celé zlikvidovat. Prověřovali mnoho míst a nakonec se rozhodli, že Pico Mundo je ideální. Ani příliš velké, aby se nedalo zničit, ani příliš malé, aby nebylo nezajímavé.

Obchodní středisko Green Moon bylo jejich prvním cílem. Zamýšleli zavraždit náčelníka a navíc využít tu katastrofu v nákupním středisku – a spoustu dalších složitých a lstivých opatření –, aby získali pevnou kontrolu nad policejním oddělením. Poté by se ustavičné ničení města pro ně stalo zábavou i formou uctívání ďábla.

Bob Robertson se přestěhoval do Camp’s Endu, protože to prostředí nabízelo anonymitu. Kromě toho chtěl hospodařit rozumně se svými penězi, aby si mohl dopřát tolik zábavy, kolik jen bude třeba.

Ve chvíli, kdy se náčelník dostal k tomu, aby mně a Stormy řekl, jak mě hodlá ochránit a uchovat tajemství mého šestého smyslu, vypadal ztrhaně a já nejspíš ještě hůř. Přes Karlu jsem mu dal vědět o Robertsonově mrtvole v kostele šeptající komety, takže byl schopný zapracovat tuhle bizarní podrobnost do svého příběhu. Vždycky pro mě dělal, co mohl, ale tohle vyprávění, které Porter zosnoval, jsem musel jen v úžasu obdivovat.

Stormy konstatovala, že je to práce hodná génia. Bylo jasné, že náčelník nevěnoval všechen čas pouze svému zotavování.

Kapitola šedesátá pátá

Moje zranéní nakonec nebyla tak zlá, jak se na jednotce intenzivní péče obávali, a lékaři mě propustili z Okresní všeobecné následující středu, týden poté, co došlo k těm událostem v nákupním středisku.

Aby obalamutili média, řekli jim, že budu v nemocnici ještě jeden den. Náčelník Porter zařídil, aby mě a Stormy převezli ve vší tajnosti v béžovém neoznačeném policejním voze, ve stejném, v němž Eckles pozoroval onehdy v noci Stormyin byt.

Kdyby mě tenkrát Eckles viděl vycházet, určitě by zařídil, aby mě dopadli v mém bytě s mrtvolou Boba Robertsona. Když jsem vyklouzl zadem, nejspíš si domyslel, že jsem zůstal přes noc se svou dívkou, a nakonec ten policejní dozor vzdal.

Když jsem opouštěl nemocnici, vůbec jsem netoužil po návratu do svého bytu nad garáží paní Sanchezové. Nikdy bych už nemohl použít koupelnu, aniž bych přitom myslel na Robertsonovu mrtvolu.

Náčelník a Karla si mysleli, že není příliš rozumné nastěhovat se do Stormyina bytu, protože reportéři o ní věděli. Ani Stormy, ani já jsme nechtěli přijmout Porterovu pohostinnost. Chtěli jsme být jen sami dva, jen my, konečně. Váhavě nás na to místo dovezli zadní uličkou.

Ačkoli nás neustále obléhali zástupci médií, několik následujících dnů jsme prožili v dokonalém štěstí. Zvonili u dveří, klepali, ale my jim neotevřeli. Shromáždili se na ulici, byl to pěkný blázinec, několikrát k nám nakoukli dokonce skrz záclony, ale my o sobě nedávali vědět. Měli jsme jeden druhého a to by zadrželo nejen obyčejné reportéry, ale i celou armádu.

Jedli jsme nezdravé jídlo. Nádobí jsme kupili ve dřezu. Taky jsme hodně spali.

Mluvili jsme o všem možném, o všem kromě těch jatek v obchodním středisku. O naší minulosti, naší budoucnosti. Dělali jsme plány. Snili jsme.

Taky jsme mluvili o bodachách. Stormy je pořád toho názoru, že jsou to přízraky ďáblů a že ta černá komora byla branou do pekla, otvírající se v Robertsonově pracovně.

Kvůli své zkušenosti se ztracenými a znovunalezenými minutami v souvislosti s černou komorou jsem si sám vytvořil daleko znepokojivější teorii. Možná že v budoucnosti budeme moci cestovat časem. Možná že nemohou cestovat do minulosti jako lidé z masa a kostí, ale můžou se vrátit ve virtuálních tělesných schránkách, jejichž součástí je i mysl, ve schránkách, které jsem schopen vidět jen já. Já a jeden dávno zesnulý Angličánek.

Možná i násilí, které denně přivádí náš svět do větší a větší temnoty, směřuje k budoucnosti tak kruté, tak zkorumpované, že se naše zvrácené potomstvo objevuje, aby nás pozorovalo, jak trpíme, okouzleno slavnostmi krve. Vzhled bodachů třeba vůbec nesouvisí s tím, jak cestující z budoucnosti opravdu vypadají, nejspíš připomínají vás nebo mě. Místo toho na sebe bodachové berou podobu svých znetvořených a nemocných duší.

Stormy však trvala tvrdošíjně na tom, že jsou to démoni na své třídenní cestě z pekla.

To její vysvědení mi nepřipadalo tak děsivé jako moje. Kéž bych ho mohl bez váhání přijmout.

Špinavé nádobí sahalo čím dál výš. Snědli jsem většinu opravdu nezdravého jídla, a protože jsme nechtěli vycházet ven, pustili jsme se do mnohem racionálnější stravy.

Telefon zvonil v jednom kuse. Nikdy jsme ho nepřepojili ze záznamníku. Ty telefonáty byly od reportérů a dalších médií. Vypnuli jsme mikrofon, takže jsme ani neslyšeli, co říkají. Na sklonku dne jsem vždy vymazal všechny vzkazy, aniž bychom si je poslechli.

V noci v posteli jsme drželi jeden druhého, objímali jsme se a tiskli k sobě, líbali se, ale dál jsme nešli. Odkládané uspokojení nikdy nebylo tak krásné. Vážil jsem si každé chvíle, kdy jsme byli spolu, a rozhodl se, že můžeme odložit sňatek jen o dva týdny místo o měsíc.

Poránu pátého dne rozehnala reportéry policie z Pico Munda, a jako důvod udala veřejné obtěžování. Stejně už to vypadalo, že chtějí vypadnout. Možná že došli k závěru, že v domě nejsme.

Ten večer, když jsme se chystali do postele, udělala Stormy něco tak krásného, že mě až zabolelo u srdce a nemohl jsem uvěřit, že mohu nakonec všechny události v obchodním centru hodit za hlavu.

Přišla ke mně bez halenky, nahá od pasu nahoru, otočila dlaně vzhůru a přejela ukazováčkem své mateřské znaménko.

Moje znaménko má tvar srpku měsíce širokého asi jeden a půl centimetru od špičky ke špičce, je na pozadí růžové pleti mé ruky bílé jako mléko.

Její znamení je stejné jako moje, až na to, že je hnědé a má ho na sladkém vršku pravého ňadra. Když jí vezmu prsa do dlaní, naše mateřská znamínka do sebe skvěle zapadnou.

Stáli jsme proti sobě a usmívali se a já jí řekl, že jsem vždycky věděl, že je to tetování. To mě neznepokojovalo. Skutečnost, že chtěla tolik dokázat, že sdílíme stejný osud, jen prohloubila moji lásku k ní.

Na posteli pod kartou ze stroje věštícího budoucnost jsme cudně objímali jeden druhého, jen moje ruka spočívala pod jejím ňadrem.

Pro mě se čas ve Stormyině bytě vždycky zastaví.

V těchhle místnostech jsem se vším smířený. Zapomínám na své starosti a obavy. Problémy s omeletami a poltergeisty ode mě zvolna odplouvají.

Tady mě nikdo nemůže zranit.

Tady znám svůj osud a jsem s ním srozuměn.

Tady žije Stormy, a kde žije ona, daří se i mně dobře.

Spali jsme.

Následující ráno při snídani někdo zaklepal na dveře. Když jsme neotvírali, křikla z haly Terri Stambaughová: „To jsem já, Oddie. Otevři. Už je čas otevřít.“

Nemohl jsem odmítnout Terri, mou učitelku, mé záchranné lano. Když jsem otevřel dveře, zjistil jsem, že nepřišla sama. V hale stál náčelník s Karlou. A taky Malý Ozzie. Všichni ti, kteří znají moje tajemství – mou schopnost vidět mrtvé –, tu byli spolu.

„Volali jsme ti,“ řekla Terri.

„Myslel jsem, že to jsou reportéři,“ bránil jsem se. „Nechtěli dát mně a Stormy pokoj.“

Všichni vešli do bytu a Malý Ozzie za nimi zavřel dveře.

„Zrovna jsme snídali,“ řekl jsem. „Můžeme vám něco nabídnout?“

Náčelník mi položil ruku na rameno. Ztrhaná tvář, ty smutné oči. Řekl: „Tohle už musí skončit, synku.“

Karla přinesla nějaký dárek. Bronzový. Urnu. Řekla: „Miláčku, koroner nám už vydal její ubohé ostatky. Tohle je její popel.“

Kapitola šedesátá šestá

Na chvilku jsem zešílel. Šílenství je typické pro mou rodinu. Máme bohaté zkušenosti, pokud jde o útěk od skutečnosti.

Určitá část mého já věděla od prvního okamžiku, kdy ke mně Stormy přišla na jednotku intenzivní péče, že se stala jednou z těch mrtvých, kteří se potulují po zemi. Ta pravda mě příliš bolela, než abych se s ní smířil. V tom stavu, v jakém jsem toho středečního odpoledne byl, by byla její smrt jen další ranou, kterou bych už asi nepřežil, a odešel bych z tohoto života.

Mrtví nemluví. Nevím proč. Takže jsem při našich rozhovorech, které jsme v uplynulém týdnu vedli, mluvil za Stormy. Říkal jsem za ni to, co jsem věděl, že by řekla sama. Vždyť jsem skoro dokázal číst její myšlenky. Jsme si neporovnatelně bližší než nejlepší přátelé, bližší než pouzí milenci. Stormy Llewellynová a já jsme jeden druhému osudem.

Navzdory svým obvázaným ranám mě náčelník tiskl k sobě a nechal mě vylít si svůj žal v jeho otcovské náruči.

Později mě Malý Ozzie dovedl k pohovce v obýváku. Posadil se vedle mě, až se ten kus nábytku zhoupl na jeho stranu.

Náčelník si přitáhl židli blízko k nám. Karla seděla na područce pohovky z mé strany. Terri se posadila na podlahu přede mě, jednu ruku mi položila na koleno.

Moje krásná Stormy stála sama kousek od nás a jenom nás pozorovala. Nikdy jsem neviděl v žádném obličeji tak láskyplný pohled jako ten, jímž mě obdařila v tento hrozný okamžik.

Malý Ozzie mě vzal za ruku a řekl: „Víš, že ji musíš nechat odejít, drahý chlapče.“

Přikývl jsem, protože mluvit jsem nedokázal.

Dlouho po tom dni, o němž teď píšu, mi Ozzie poradil, abych tón svých vzpomínek udržel co nejlehčí tím, že budu tak nevypočitatelný vypravěč jako hlavní postava knihy Agathy Christie Vražda Rogera Ackroyda. Hrál jsem si s určitými slovíčky. Po celou dobu jsem často psal o Stormy a naší budoucnosti v přítomném čase, jako bychom pořád byli spolu v tomhle životě. Teď to končí.

„Je tady, nemám pravdu?“ zeptal se Ozzie.

„Ano.“

„Ani na minutku tě neopustila, nebo ano?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Přece nechceš, aby ji tvoje láska k ní a její k tobě tady chytila do pasti, když potřebuje jít dál.“

„Ne.“

„Není to k ní fér, Oddie. Není to fér ani k jednomu z vás.“

„Zasluhuje si… další dobrodružství,“ vydechl jsem.

„Je čas, Oddie,“ přidala se Terri, jejíž vzpomínky na Kelseyho, jejího zesnulého manžela, jsou vyryté v její duši.

Chvěl jsem se strachem z představy života bez Stormy, zvedl jsem se z pohovky a váhavě jsem k ní došel. Pořád měla na sobě tu uniformu z cukrárny Burke & Bailey’s, samozřejmě bez sytě růžového klobouku, ale nikdy předtím nevypadala rozkošněji.

Moji přátelé nevěděli, kde je, dokud jsem si před ni nestoupl a nedotkl se jemně rukama toho drahého obličeje. Cítil jsem, jak je teplý.

Mrtví nemluví, ale Stormy vyslovila dvě slova tak tiše, abych je dokázal odečíst z jejích rtů. Miluji tě.

Políbil jsem ji, svou mrtvou lásku, tak něžně, tak zdrženlivě. Držel jsem ji v náručí, obličej zabořený v jejích vlasech, na jejím krku.

Za chvilku mi dala ruku pod bradu. Zvedl jsem hlavu.

Další tři slova. Buď šťastný. Vytrvej.

„Uvidíme se ve službě,“ slíbil jsem, protože tak ona nazývá život, který přichází po výcvikovém táboře.

Její oči. Její úsměv. Pro mě teď pouze ve vzpomínkách.

Nechal jsem ji jít. Obrátila se, popošla tři kroky a začala mizet. Ohlédla se přes rameno, já jsem se po ní natáhl a byla pryč.

Kapitola šedesátá sedmá

V téchto dnech žiji sám ve stormyiné byté mezi jejím vybraným nábytkem z druhé ruky. Starými stolními lampami s hedvábnými stínítky a okraji lemovanými drobnými korálky. Židlemi ve stylu pana Stickelyho a viktoriánskými podnožkami, které jsou jejich opakem. Reprodukcemi Maxfieldské farnosti a pestrobarevnými vázami z hutního skla.

Moje děvče toho v životě moc nemělo, ale i s těmi nejobyčejnějšími věcmi dokázalo změnit svůj kousek světa v královský palác. Možná že nejsme bohatí, jenže největším majetkem je to, co uchováváme ve svých srdcích.

Pořád vídám mrtvé a čas od času s tím musím něco udělat. Tak jako předtím ústí tenhle aktivnější přístup v nadměrné množství špinavého prádla.

Někdy se v noci probudím a zdá se mi, že slyším její hlas: Chyť si mě, ty jeden podivíne. Hledám ji, ale nikdy ji nenajdu. A přitom je tam pořád. Takže si ji chytím a vyprávím jí, co se mi v poslední době přihodilo.

Elvis se mě teď drží víc než dřív. Rád sleduje, jak jím. Koupil jsem si několik jeho cédéček, a tak spolu sedáme v obýváku v tlumeném hedvábném světle a posloucháme jeho nahrávky z doby, kdy byl mladý a živý a věděl, kam patří.

Stormy věřila, že jsme v tomhle výcvikovém táboře, abychom se něco naučili, že když nepřekonáme všechny překážky a rány tohoto světa, nezasloužíme si další život naplněný velkým dobrodružstvím. Abych s ní zase byl, musím být vytrvalý jako buldok, i když mi ten výcvik připadá zbytečně tvrdý.

Jmenuji se Odd Thomas. Jsem minutkář. Vedu neobvyklý život tady v mém Pico Mundu, mém malém světě. Jsem s tím smířený.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai