Rychlost

Dean Koontz

BB/art (2007)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Poklidný život, jaký vede barman Billy Wiles, nedovolí považovat sdělení, které jednoho dne najde za stěračem svého automobilu, za nic jiného než nevkusný žert. To však pouze do té chvíle, než policie najde první zavražděnou. Neznámý psychopat si s Billym od té chvíle hraje jak kočka s myší, staví ho před stále krutější volby, strojí na něj pasti – a mrtvých přibývá. Billymu Wilesovi nezbývá než neznámé a zcela nepochopitelné neústupně čelit. Kdyby to neudělal, vrah by zaútočil na jeho nejslabší místa. Pár jich má a tím nejcitlivějším je jeho snoubenka, ležící bezmocná v kómatu v místní nemocnici. Už pro její záchranu musí Billy vyvinout maximální úsilí, aby vraha odhalil a zastavil.

Dean Koontz – Rychlost

Tuto knihu věnuji Donně a Stevu Duniovým, Vitovi a Lynn Cerraovým a Rossu a Rosemary Cerraovým. Nikdy nepochopím, proč mi Gerda řekla „ano“. Vaše rodina tak získala šílenou odnož.

Člověka je možné zničit, ale ne porazit.

Ernest Hemingway: Stařec a moře

A nyní žijete roztroušeni po stuhách silnic, A nikdo neví a nestará se o to, kdo bydlí vedle Ledaže soused dělá moc velký hluk, Ale všichni se honí sem a tam v motorových vozidlech, Znají cesty a nepatří nikam.

T. S. Eliot: Choruses from „The Rock“

Část první

JE TO NA TOBĚ

KAPITOLA 1

SE SKLENICÍ TOČENÉHO PIVA A S ÚSMĚVEM PŘIPIL NED PEARSALL SVÉMU zesnulému sousedovi Henrymu Friddleovi, jehož smrt ho ohromně potěšila.

Henryho zabil zahradní trpaslík. Sletěl ze střechy svého jednopatrového domu přímo na tu usměvavou sošku. Trpaslík byl betonový, Henry nikoli.

Zlomený vaz, proražená lebka. Na místě bylo po něm.

K trpasličí smrti došlo už před čtyřmi roky. Ned Pearsall si však na Henryho úmrtí připíjel přinejmenším jednou týdně.

Jediný další návštěvník baru, který seděl na židli u ohybu vyleštěného barového pultu z mahagonového dřeva a nebyl zdejší, se podivil vytrvalosti Nedovy nenávisti.

„Co to muselo být za příšerného souseda, ten nešťastník, že vás ještě pořád tak vytáčí?“

Za normálních okolností by Ned mohl otázku ignorovat. Turisté mu byli ještě lhostejnější než preclíky.

Bar nabízel mísy preclíků zdarma, protože moc nestály. Ned si však raději posiloval žízeň solenými oříšky.

Aby se nepřipravil o Nedovy tuzéry, barman Billy Wiles mu občas dal pytlík oříšků Planters.

Většinou musel Ned za oříšky platit. Dožíralo ho to možná proto, že nedokázal pochopit ekonomické finesy vedení baru, možná proto, že ho bavilo, když ho něco žralo. Spíš z toho druhého důvodu.

Ačkoli jeho hlava připomínala míč na squash a ramena měl udělaná jak zápasník sumo, dalo by se ho za sportovce považovat, pouze kdyby mezi sporty patřilo i hospodské tlachání a šíření nevraživosti. V těchto disciplínách byl přímo olympijský přeborník.

Na téma Henryho Friddlea se Ned dokázal rozpovídat jak s přespolními, tak s dlouholetými obyvateli Vineyard Hills. Když zrovna v téhle chvíli jediný host baru nepocházel odtud, Ned považoval rozhovor s „ďábelským cizincem“ za menší zlo než mlčení.

Sám Billy toho moc nenapovídal, nepatřil k těm barmanům, kteří považují bar za pódium. Raději naslouchal.

Ned poskytl neznámému vysvětlení: „Henry Friddle byl svině.“

Cizinec měl uhlově černé vlasy mírně prokvétající na spáncích, jeho šedé oči rozzařovalo nevzrušené pobavení a mluvil měkkým, znělým hlasem: „To je silné slovo – svině,‘.“

„Víte, co ten úchylák dělal na střeše? Snažil se mi pochcat okna jídelny.“

Billy Wiles od leštění baru k neznámému ani nevzhlédl. Slyšel ten příběh už tolikrát, že znal všechny reakce, které mohl vyvolat.

„Ta svině Friddle si propočítal, že z výšky dostříkne na větší vzdálenost,“ vysvětloval Ned.

Cizinec poznamenal: „To musel být letecký inženýr.“

„Ne, vysokoškolský profesor. Vyučoval moderní literaturu.“

„Tak to ho možná četba těch věcí dohnala k sebevraždě,“ podotkl neznámý a Billymu se tou poznámkou začal jevit zajímavěji než zprvu.

„Ne, nic takového,“ odpověděl Ned netrpělivě. „Byla to nehoda.“

„Nebyl opilý?“

„Co vás vede k myšlence, že mohl být opilý?“ podivil se Ned.

Neznámý pokrčil rameny: „Když vylezl na střechu, aby vám pomočil okna…“

„Byl to cvok,“ uvedl Ned na vysvětlenou a zaťukal prstem na prázdnou sklenici na znamení, že si dá ještě jedno.

Billy roztočil budweiser a promluvil: „Henry Friddle se užíral touhou po pomstě.“

Turista se na chvíli odmlčel, aby se napil svého piva, a pak se otázal Neda Pearsalla: „Po pomstě? Takže vy jste Friddleovi pomočil okna první?“

„Šlo o něco docela jiného.“ Nedův příkrý tón měl neznámého varovat, aby se zdržel hodnotících stanovisek.

„Ned to neudělal ze střechy,“ řekl Billy.

„Přesně tak. Došel jsem jako člověk k jeho domu, postavil se na trávník a zamířil jsem na okna jeho jídelny.“

„Henry s manželkou zrovna večeřeli,“ upřesnil Billy.

Ještě než stačil neznámý vyjádřit odpor nad takovým načasováním útoku, ozval se Ned: „Jedli křepelky, dovedete si to představit?“

„Vy jste jim pokropil okna proto, že jedli křepelky?“

Ned podrážděně vyprskl: „Jistěže ne. Připadám vám snad jako blázen?“ Směrem k Billymu obrátil oči v sloup.

Billy v odpověď pozvedl obočí, jako by chtěl říct: Co můžeš čekat od turisty?

„Jen se vám snažím přiblížit, jací to byli nabobové,“ vysvětloval Ned. Jedli jen křepelky nebo šneky a taky švýcarskou cviklu.“

„Odporní snobové,“ konstatoval cizinec a dal do toho tak lehký náznak posměchu, že ho Ned nepostřehl, avšak Billy ano.

„Přesně tak,“ souhlasil Ned. „Henry Friddle jezdil v jaguáru a jeho žena měla auto nebudete mi to věřit měla auto vyrobené ve Švédsku.“

„Detroit jim nebyl dost nóbl,“ poznamenal návštěvník.

„Přesně. To už musí člověk být hodně velký snob, aby si nechal dovézt auto až ze Švédska.“

Neznámý se ozval: „Troufnu si hádat, že byli i znalci vína.“

„Trefa! Vy je znáte, nebo co?“

„Znám takové typy. Určitě měli spoustu knih.“

„Vystihujete je úplně přesně,“ přisvědčil Ned. „Vysedávali na přední verandě, usrkávali to svoje víno a četli knihy.“

„A to na veřejnosti, představte si. Ale pokud jste nepomočil okna jejich jídelny kvůli jejich snobství, proč jste to tedy udělal?“

„Z tisíce jiných důvodů,“ ujistil ho Ned. „Tak třeba příhoda s tchořem. Příhoda s travním hnojivem. Nebo uvadlé petúnie.“

„A zahradní trpaslík,“ dodal Billy od barového dřezu, kde umýval sklenice.

„Zahradní trpaslík přilil poslední kapku,“ přitakal Ned.

„Dokážu pochopit, že růžoví plastikoví plameňáci můžou člověka vytočit až k útočnému močení,“ ozval se cizinec, „ale že by i trpaslík?“

Ned se zamračil, jak se mu vybavila ta křivda: ‚Ariadna mu dala mou tvář.“

„Jaká Ariadna?“

„Manželka Henryho Friddlea. Slyšel jste někdy snobštější jméno?“

„To o Friddleových vypovídá všechno.“

„Byla profesorkou umění na stejné škole jako on. Vytvořila trpaslíka, udělala formu, odlila ho a sama ho namalovala.“

„Mít sochu vytvořenou podle sebe může být pocta.“

S pivní pěnou na horním rtu vypadal Ned jako králík, když zaprotestoval. „Ale tohle byl trpaslík, chlape. Ožralý trpaslík. Nos měl červený jako jabko. V každé ruce držel flašku piva.“

‚A měl rozepnutý poklopec,“ dodal Billy.

„Opravdu moc ti děkuju, žes mi to připomněl,“ zavrčel Ned. ‚A co horšího, z poklopce mu visel chcíplý husí krk s hlavou.“

„Velice vynalézavé,“ poznamenal návštěvník.

„Nejdřív jsem neměl tušení, co to má ksakru znamenat…“

„Symbolismus. Metafora.“

„Jo, jasně. To mi došlo. Každý, kdo půjde kolem jejich domu a uvidí to, pobaví se na můj účet.“

„K tomu nepotřebuje vidět trpaslíka,“ namítl turista.

Ned to nepochopil a souhlasil: Jistěže. Stačí, aby se o něm doslechl, a bude se chechtat. A tak jsem trpaslíka rozbil kladivem.“

„A oni vás zažalovali.“

„Něco horšího. Postavili tam jiného. Když zjistila, že jsem prvního trpaslíka rozmlátil, Ariadna odlila a namalovala nového.“

‚A to jsem si myslel, že tady ve vinařském kraji vedete nudný život.“

„Načež mi řekli,“ pokračoval Ned, „že když rozbiju i tohohle druhého trpaslíka, postaví na trávník třetího a k tomu vyrobí ještě další a budou je prodávat všem, kteří chtějí mít Neda Pearsalla jako trpaslíka.“

„To zní jako planá hrozba,“ podotkl neznámý. „Copak by se našli lidé, kteří by něco takového skutečně chtěli mít?“

„Tucty,“ ujistil ho Billy.

„Z tohohle města se stalo velice zlovolné místo od chvíle, co se sem začala stahovat takzvaná smetánka ze San Franciska,“ dodal Ned zasmušile.

„Takže pokud jste se neodvažoval vztáhnout kladivo na druhého trpaslíka, neměl jste jinou volbu než jim pomočit okna.“

„Přesně tak. Ale neudělal jsem to jen tak nepředložené. Promýšlel jsem si to celý týden. Teprve pak jsem je pokropil.“

‚A nato Henry Friddle s plným močovým měchýřem vylezl na střechu, aby učinil spravedlnosti zadost.“

Jo. Akorát že čekal, až ke mně přijde máma, pro kterou jsem k narozeninám připravil večeři.“

„To je neodpustitelné,“ ohodnotil to Billy.

„Utočí snad mafie na nevinné rodinné příslušníky?“ ptal se Ned rozhořčeně.

Ačkoli šlo o řečnickou otázku, Billy ji nenechal jen tak: „Ne, mafie má formu.“

„Což je slovo, které lidi typu toho profesora nedovedou ani hláskovat,“ řekl Ned. „Mámě je šestasedmdesát. Mohla z toho klidně dostat infarkt.“

„Takže,“ shrnul to návštěvník, „Friddle spadl ze střechy, odkud se pokoušel pomočit okna vaší jídelny, a zlámal si vaz o trpaslíka s podobou Neda Pearsalla. To je pořádná ironie.“

„Nevyznám se v ironii,“ odpověděl Ned. „Ale rozhodně to byla nádhera.“

„Pověz mu, co na to řekla tvoje máma,“ vybídl ho Billy.

Ned ho poslechl, jen se předtím napil piva: „Máma mi řekla, Chval Hospodina, můj drahý, protože tohle je důkaz, že Bůh existuje‘.“

Neznámému chvíli trvalo, než ta slova vstřebal, a pak řekl: „Vypadá to, že je velice nábožensky založená.“

„Nebylo to tak vždycky. Ale ve dvaasedmdesáti dostala těžký zápal plic.“

„V takových situacích bezpochyby pomůže mít Boha po ruce.“

„Řekla si, že pokud Bůh existuje, možná ji zachránil právě on. A pokud neexistuje, nepřijde o nic víc než o trochu času ztraceného modlením.“

„Čas,“ přisvědčil návštěvník, „je náš nejcennější majetek.“

„Fakt že jo,“ souhlasil Ned. „Máma ale moc času neztratí, protože se umí modlit, zatímco kouká na televizi.“

„To je povznášející příběh,“ poznamenal neznámý a objednal si další pivo.

Bill otevřel zdobnou láhev heinekenu, sáhl pro čistou chlazenou sklenici a zašeptal: „Tohle je na účet podniku.“

„To je od vás hezké, díky. Říkal jsem si, že na barmana jste nezvykle tichý a nemluvný, ale teď už možná chápu proč.“

Ze svého vzdáleného místa na opačném konci barpultu Ned pozdvihl sklenici k přípitku: „Na Ariadnu. Ať odpočívá v pokoji.“

Neznámý, i když možná proti vlastní vůli, opět dal najevo zájem. Obrátil se k Nedovi a zeptal se: „Snad ne další trpasličí tragédie?“

„Rakovina. Dva roky potom, co Henry spadl ze střechy. Kéž by se to nebylo stalo.“

Neznámý si naléval čerstvý heineken po skle sklenice a poznamenal: „Smrt umožní nahlédnout na naše pošetilé hádky z nové perspektivy.“

„Stýská se mi po ní,“ pokračoval Ned. „Měla ty nejnádhernější kozy a hodně často nenosila podprsenku.“

S neznámým to trhlo.

„Pracovala na dvorku,“ vzpomínal téměř zasněně Ned, „nebo věnčila psa a ty dva měchy se houpaly a poskakovaly, že se člověku až tajil dech.“

Cizinec na sebe pohlédl v zrcadle vzadu za barem, možná proto, aby si ověřil, zda vypadá tak zděšeně, jak se cítil.

„Řekni, Billy,“ vybídl Ned, „neměla ty nejnádhernější dudy, o jakých se kdy člověku může zdát?“

„To teda jo,“ přisvědčil Billy.

Ned sklouzl z barové židle, a jak se kolébal na záchod, zastavil se u turisty: „I když ji rakovina decimovala, ty dudy se nescvrkly. Čím vychrtlejší byla, tím víc v poměru k tělu vynikaly. Skoro až do konce byla k nakousnutí. Taková škoda, co říkáš, Billy?“

„Taková škoda,“ zopakoval Billy, zatímco Ned pokračoval v cestě na záchod.

Po chvíli oboustranného ticha neznámý promluvil: Jste zajímavý chlapík, Billy Barmane.“

‚Já? Já jsem nikomu okna nepomočil.“

„Působíte na mě jako houba. Všechno do sebe vstřebáváte.“

Billy se chopil utěrky a leštil pivní sklenice, které předtím umyl a nechal oschnout.

, Ale jste také kámen,“ pokračoval turista, „protože když vás zmáčknou, nic z vás nedostanou.“

Billy dál leštil sklenice.

Šedé oči zářící pobavením se teď rozzářily ještě víc. Jste člověk s vlastní filozofií, což je v dnešní době vzácné, protože dnes většina lidí neví, co jsou, čemu věří a proč.“

I tohle patřilo k hospodským tlachům, které Billy znal, i když je neslýchal často. Ve srovnání s Nedovým chvastounstvím mohly takové opilecké postřehy působit učeně. Šlo však zase jen o psychoanalýzu na pivním základě.

Cítil zklamání. Na chvíli se mu neznámý zdál odlišný od běžných hostů, kteří svými dvěma půlkami ohřívali plast barových stoliček.

Billy se usmál, zavrtěl hlavou a odpověděl: „Filozofie… Přeceňujete mě.“

Neznámý upil heinekenu.

Ačkoli Billy to už nezamýšlel rozvádět, slyšel se, jak pokračuje: „Být nenápadný, tichý, nekomplikovat věci, nic moc neočekávat, radovat se z toho, co je.“

Cizinec se usmál: „Na nikoho se nespoléhat, do ničeho se neplést, ať si jde svět třeba k čertu, když se mu chce.“

„Třeba,“ připustil Billy.

„Budiž, Platón to není,“ řekl turista, „ale filozofie to je.“

„Máte i vy nějakou?“ zeptal se Billy.

„V téhle chvíli věřím, že můj život půjde k lepšímu a získá hlubší význam, podaříli se mi vyhnout dalšímu hovoru s Nedem.“

„To není filozofie,“ odpověděl mu Billy. „To je fakt.“

Ivy Elginová přišla do práce deset minut po čtvrté. Jako servírku ji bylo možné srovnat s kteroukoli jinou. Jako předmět touhy neměla konkurenci.

Billy ji měl rád, ale netoužil po ní. Absencí pokušení se lišil od všech mužů, kteří v baru pracovali nebo se tu opíjeli.

Ivy měla mahagonové vlasy, průzračné oči barvy koňaku a tělo, jehož hledáním strávil život Hugh Hefner.

Ačkoli jí bylo čtyřiadvacet, zdálo se, že si upřímně neuvědomuje, že je ztělesněním mužských snů. Nikdy nikoho nesváděla. Občas uměla flirtovat, ale vždy jen veselým stylem.

Její krása kombinovaná s nevinností sboristky z nedělní školy měla tak erotický náboj, že pouhý její úsměv dokázal běžnému muži srolovat ponožky.

„Ahoj, Billy,“ pozdravila Ivy a přistoupila přímo k baru. „Viděla jsem mrtvou vačici na Old Mill Road, asi čtvrt míle od Korneli Lane.“

„Přirozená smrt nebo ji srazilo auto?“

„Jednoznačně auto.“

„Co to podle tebe znamená?“

„Zatím nic zvláštního,“ řekla a podala mu kabelku, aby ji uložil za bar. „Je to tenhle týden první mrtvola, co jsem viděla, takže záleží na tom, jaké přijdou po ní, pokud vůbec přijdou.“

Ivy byla přesvědčená, že je haruspik. Haruspikové patřili ve starém Římě ke kastě kněží, kteří předpovídali budoucnost z vnitřností obětovaných zvířat. Ostatní Římané si jich vážili a dokonce je uctívali, ale moc pozvánek na večírky zřejmě nedostávali.

Ivy se nevyznačovala morbiditou. Nežila jen pro haruspicii. S hosty o ní mluvila jen zřídka.

Taky neměla žaludek na to, aby se probírala vnitřnostmi. Na haruspika byla příliš přecitlivělá.

Namísto toho tedy nacházela významy v druhu mrtvého živočicha, v okolnostech, za jakých na něj narazila, v jeho pozici vůči střelce kompasu a v dalších záhadných aspektech jeho stavu.

Její předpovědi se téměř nikdy nevyplnily, ale Ivy vytrvávala.

„Ať to bude mít jakýkoli význam,“ říkala Billymu, zatímco si brala svazek účtenek a tužku, „je to zlé znamení. Mrtvá vačice nevěstí nikdy nic dobrého.“

„To jsem si taky všiml.“

‚A obzvlášť když ukazuje čenichem na sever a ocas míří východně.“

Brzy za Ivy se začali dovnitř trousit žíznící muži, jako kdyby se za ní celý den hnali jak za přízrakem oázy na poušti. Jen málokterý z nich se posadil k baru. Většina ji nechala kmitat od stolu ke stolu.

Ačkoli hosté baru patřili ke střední třídě a nijak nerozhazovali, Ivy si na spropitném přišla na větší peníze, než kdyby si udělala doktorát z ekonomie.

Hodinu nato, v pět, nastoupila do služby druhá večerní servírka, Shirley Truebloodová. Obtloustlá, šestapadesátiletá, vonící se jasmínovým parfémem, i ona měla svou klientelu. Někteří mužští návštěvníci barů touží po mateřském opečovávání. Některé ženské návštěvnice rovněž.

Kuchař Ben Vernon připravující minutky na denní směně odešel domů. Na jeho místo nastoupil večerní kuchař Ramon Padillo. Na jídelním lístku tu byla jen typická barová jídla: cheeseburgery, hranolky, kuřecí křidýlka, quesadilly, nachos…

Ramon si povšiml, že za večerů, kdy sloužila Ivy Elginová, jdou víc na odbyt pikantní jídla, než když službu neměla. Muži si častěji objednávali jako přílohu ostrou tomatovou omáčku, spotřebovali víc lahviček tabaska a požadovali na hamburgery nakrájet jalapeňos.

„Zdá se mi,“ řekl Ramon jednou Billymu, „že si podvědomě ládují žár do pohlavních žláz, aby byli připravení, kdyby k něčemu došlo.“

„Nikdo tady v lokálu nemá u Ivy šanci,“ ujistil ho Billy.

„To nikdy nevíš,“ odpověděl Ramon upejpavě.

„Neříkej mi, že se i ty cpeš pepřem.“

„Tolik, že mi někdy v noci plane srdce tak, až se bojím, že na to umřu,“ odpověděl Ramon. „Ale jsem připravený.“

S Ramonem nastoupil večerní barman Steve Zillis, jehož služba se hodinu překrývala s Billyho. Ve čtyřiadvaceti byl o deset let mladší než Billy, ale o dvacet let nezkušenější.

Uměl udělat uzel na stopce třešně pouhým jazykem, nacpat si oříšky do pravé nosní dírky a pak je přesně střílet do určené sklenice a vyfukovat kouř z cigarety pravým uchem.

Steve se jako obvykle přehoupl přes dvířka na konci baru, namísto aby jimi prošel. „Jakpak se vede, bílá tváři?“

„Ještě hodinu,“ odpověděl Billy, „a vracím se do života.“

„Tohle je život,“ namítl Steve. „Centrum všeho dění.“

Neštěstím Stevea Zillise bylo, že to, co říkal, myslel vážně. Jemu se tenhle obyčejný bar jevil jako nádherný kabaret.

Uvázal si zástěru, pak popadl z misky tři olivy, neuvěřitelnou rychlostí jimi chvíli žongloval a pak je jednu po druhé pochytal do úst.

Když mu dva opilci hlasitě zatleskali, opájel se Steve jejich aplausem, jako by byl hvězdný tenor na jevišti Metropolitní opery a sklízel právě ovace vybraného a zasvěceného publika.

I přes obtěžující společnost Stevea Zillise uběhla poslední hodina Billyho směny rychle. Bar se zaplnil natolik, že zaměstnal dva barmany, protože pijani pozdního odpoledne otáleli s odchodem domů a do toho přicházeli večerní hosté.

Billy měl bar v tuto přechodnou hodinu rád, pokud se to tak dalo říct. Hosté ještě neztratili soudnost a vypadali mnohem veseleji, než budou později, až je alkohol splaví k melancholii.

Okna baru mířila na východ a slunce se už sklánělo k západu, takže okenní tabulky prozařovaly měkké zbytky denního světla. Stropní panely vrhaly pablesky měděného odstínu na do červena ohlazený mahagonový pult a boxy.

Ve vzduchu se vznášela vůně dřevěných prken podlahy smíšená s pachem zvětralého piva, vosku svíček, cheeseburgerů i smažených cibulových kroužků.

Billy však přese všechno neměl rád tohle místo natolik, aby se tu zdržoval i po službě. Odešel s úderem sedmé.

Být to Steve Zillis, udělal by z odchodu malé divadlo. Billy však namísto toho vyklouzl tiše jako duch vytrácející se z místa, kde strašil.

Venku zbývaly ještě dvě hodiny letního denního světla. Obloha na východě byla elektricky modrá jak plátna Maxfielda Parrishe (Maxfield Parrish (1870-1966), americký malíř pověstný svými ostrými barvami, zejména pak modří, jež po něm dostala jméno Parrishova). Na západě, kde ji ředilo slunce, měla bledší odstín.

Jak se blížil ke svému fordu Explorer, povšiml si obdélníku bílého papíru za stěračem u místa řidiče.

Usedl za volant a ještě s otevřenými dveřmi rozložil lístek. Čekal nějaký leták, reklamu na myčku aut nebo na úklidovou firmu. Našel pečlivě na stroji naťukanou zprávu:

Pokud tento vzkaz nepředáš policii a nezapojíš ji do věci, zabiju pěknou světlovlasou učitelku v okresu Napa.

Pokud předáš tento vzkaz policii, zabiju starší ženu, věnující se charitativní činnosti.

Máš šest hodin na rozhodnutí. Je to na tobě.

Billy v tom okamžiku ještě nepocítil, jak se pod ním zakymácel svět, ale on se zakymácel. Nesnáze ještě nevypukly, ale měly vypuknout. Už brzy.

KAPITOLA 2

MICKEY MOUSE TO DOSTAL PŘÍMO DO KRKU.

Pistole ráže 9 mm vyštěkla ještě třikrát rychle po sobě a kačer Donald měl tvář na cucky.

Lanny Olsen, který střílel, bydlel na konci rozpraskané asfaltové cesty u kamenitého svahu, na kterém se ale nikdy nebude dařit vinné révě. Do proslulého údolí Napa neměl výhled.

Na odškodnění za tak neblahou adresu stínily pozemek nádherné švestky a urostlé jilmy a prosvětlovaly ho divoké azalky. A měl tu soukromí.

Nejbližší soused bydlel tak daleko, že Lanny mohl pořádat mejdany čtyřiadvacet hodin denně a sedmkrát do týdne, aniž by kohokoli rušil. Neměl však z té výhody nic, protože zpravidla chodil spát v půl desáté. Představu mejdanu mu naplňoval karton piv, pytel chipsů a partička pokeru.

Jeho pozemek však skýtal dobrou příležitost pro střelbu na cíl. Patřil k nejzkušenějším střelcům v oddělení místního šerifa.

Jako malý kluk toužil být kreslířem. Měl k tomu talent. Obrázky myšáka Mickeyho a kačera Donalda upevněné na žocích slámy namaloval Lanny vlastnoručně.

Vysunul prázdný zásobník a poznamenal: „Měl jsi tu být včera. Sundal jsem dvanáct Běžců, jednoho za druhým, přímo do hlavy, a ani jednou jsem neminul.“

Billy odpověděl: „To by určitě potěšilo Vildu E. Kojota (Běžec a Vilda E. Kojot postavy z animovaného seriálu Looney Tunes). Střílíš někdy do běžných terčů?“

„To by nebyla žádná sranda.“

„Střílel jsi někdy i na Simpsonovy?“

„Na Homera, na Barta, na všechny kromě Marge,“ odpověděl Lanny. „Na Marge nikdy.“

Lanny by býval šel studovat na výtvarnou školu, kdyby jeho dominantní otec Ansel nebyl rozhodl, že syn půjde v jeho šlépějích a stane se strážcem zákona podobně, jako on následoval příkladu svého otce.

Lannyho matka Pearl stála na jeho straně, nakolik jí to jen dovolovala nemoc. Když bylo Lannymu šestnáct, našli jí nonHodkinův lymfom.

Radioterapie a léky ji oslabily. Ani v časech, kdy byl lymfom pod kontrolou, nikdy nenabrala plnou sílu.

Lanny usoudil, že otec by se za ošetřovatele zrovna nehodil, a vzdal se myšlenky na uměleckou školu. Zůstal doma, stal se strážcem zákona a pečoval o matku.

První však nečekaně zemřel Ansel. Zastavil řidiče za překročení rychlosti a řidič zastavil jeho přímým zásahem z osmatřicítky.

Pearl, jejíž lymfom se objevil v nebývale mladém věku, s ním žila překvapivě dlouhý čas. Zemřela teprve před deseti roky, když Lannymu bylo šestatřicet let.

Věkově měl pořád ještě čas změnit profesi a jít na uměleckou školu. Ale setrvačnost se ukázala mocnější než touha po novém životě.

Zdědil dům, pěkné viktoriánské stavení s důmyslnými řezbami a verandou kolem dokola, který udržoval v původním stavu. Při práci, jež pro něj znamenala zaměstnání, ale nikoli poslání, a bez vlastní rodiny měl na dům spoustu času.

Zatímco Lanny zasouval do pistole nový zásobník, Billy vytáhl z kapsy strojem psanou zprávu: „Co si o tom myslíš?“

Lanny četl ty dva odstavce a do vyšších větví nedalekých jilmů se zatím vraceli kosi vyplašení předchozí střelbou.

Vzkaz nevyvolal v Lannyho tváři ani úsměšek, ani zamračení, i když Billy jedno nebo druhé očekával. „Kde jsi to vzal?“

„Někdo mi to zastrčil za stěrač.“

„Kde jsi parkoval?“

„U baru.“

„Žádná obálka?“

„Ne.“

„Nevšiml sis, že tě někdo pozoruje? Myslím ve chvíli, kdy jsi ten papír vzal do ruky a četl ho.“

„Nikdo.“

„Co si o tom myslíš?“

„Na to jsem se ptal já tebe,“ připomněl mu Billy.

„Vtip. Blbej fór.“

Billy se zadíval na hrozivé řádky a řekl: „To byla i moje prvotní reakce, ale potom…“

Lanny ustoupil a srovnal se do jedné linie s dalšími žoky slámy s kresbami Elmera Fudda a Bugse Bunnyho v životní velikosti. Jenže pak tě napadlo Co když…

„Tebe ne?“

„Samozřejmě. Každého policajta to napadne, jinak by skapal dřív, než má. Anebo by střílel, když nemá.“

Ne tak dávno poranil Lanny útočného ožralu, o kterém si myslel, že má u sebe zbraň. Místo zbraně měl ten chlápek jen mobil.

„Ale nemůžeš si věčně klást otázku co když“ pokračoval. „Musíš se spolehnout na instinkt. A tvůj instinkt ti říká totéž co mně. Je to blbej vtip. Ostatně bys mohl tušit, kdo za ním stojí.“

„Steve Zillis,“ řekl Billy.

„Bingo!“

Lanny zaujal rovnoramennou střeleckou pozici, pravou nohu zakročenou k udržení rovnováhy, levé koleno pokrčené, pistoli obouruč. Zhluboka se nadechl a pak provrtal Elmera pěti ranami, zatímco hejno kosů vystřelilo z jilmů k obloze.

Billy napočítal pět smrtících střel a jedno poranění a pak řekl: „Tahle věc ale… to nevypadá na Stevea. Toho by ani nebyl schopen.“

„Proč myslíš?“

„To je typ člověka, který s sebou nosí gumový polštářek, aby z něj mohl vyloudit hlasitý prdivý zvuk, když si myslí, že by tím mohl pobavit.“

„Co tím chceš říct?“

Billy složil strojem psaný vzkaz a uložil jej do kapsy košile. „Na Stevea je tohle příliš komplikované… příliš prokoumané.“

„Mladý Steve je prokoumaný asi tak jako trakař,“ souhlasil Lanny.

Znovu zaujal pozici a z druhé půlky zásobníku vypálil pět smrtících výstřelů do Bugse Bunnyho.

„Co když to je míněno vážně?“ zeptal se Billy.

„Není.“

„Ale když jo?“

„Vražední šílenci si takhle hrají jen ve filmech. Zabijáci ve skutečném životě prostě zabíjejí. Pro ně je charakteristická síla, síla a občas násilný sex, ale nepokoušejí své oběti hádankami a záhadami.“

Prázdné nábojnice pokropily trávu. Zapadající slunce dalo mosazným válečkům krvavě zlatavý nádech.

Lanny si uvědomoval, že nerozptýlil Billyho pochyby, a proto pokračoval: „I kdyby to bylo míněno vážně jako že není jak by se mělo na takové sdělení reagovat?“

„Najít světlovlasé učitelky, starší ženy…“

„Někde v okresu Napa.“

„No jo.“

„Okres Napa sice není San Francisco,“ začal Lanny, „ale není to ani vylidněná pustina. Žije v něm spousta lidí ve spoustě měst. Šerifův úřad ani celá policie okresu nemá dohromady tolik lidí, aby šla po tak vágních vodítcích.“

„Nemuseli by jít po všech. Oběti mají bližší určení pěkná světlovlasá učitelka.“

„To je jen pocit,“ namítl Lanny. „Některá světlovlasá učitelka ti může připadat pěkná, ale pro mě to bude hydra.“

„Netušil jsem, že máš na ženské tak vysoké nároky.“

Lanny se usmál: Jsem vybíravý.“

„Ale je tam i starší žena, věnující se charitativní činnosti“

Lanny zacvakl do pistole třetí zásobník a odpověděl: „Spousta starších žen se věnuje charitativní činnosti. Pocházejí z generace, která se starala o své blízké.“

„Neuděláš tedy nic?“

„Co bys chtěl, abych udělal?“

Billy neměl návrh, mohl nabídnout jen postřeh: „Zdá se, že bychom s tím něco dělat měli.“

„Policie se ze své podstaty nechová preventivně, nýbrž reaktivně.“

„To znamená, že nejdřív musí někoho zavraždit?“

„Nikoho nezavraždí.“

„Říká, že ano,“ namítl Billy.

„Je to hloupý vtip. Steve Zillis konečně vychodil školu humoru stříkajících květin a umělých zvratků.“

Billy přikývl: „Asi máš pravdu.“

„Určitě mám pravdu.“ Lanny ukázal na zbývající pestrobarevné postavy připevněné ke trojité stěně ze žoků slámy a řekl: „Než soumrak otupí moji mušku, hodlám vystřílet celé obsazení Shreka.“

„To prý nebyly tak špatné filmy.“

„Nejsem kritik,“ odvětil Lanny netrpělivě, „jen maník, který se chce pobavit a zároveň si vybrousit pracovní dovednosti.“

„Tak jo, já už mizím. Uvidíme se v pátek u pokeru.“

„Vezmi něco s sebou,“ vyzval ho Lanny.

„Co jako?“

„Jose připraví to svoje zapečené vepřové s rýží. Leroy přinese pět druhů salsy a hromadu kukuřičných chipsů. Co kdybys udělal třeba ten svůj masový koláč s paprikou?“

Billy se při Lannyho slovech ošil: „Chováme se jako spolek starých panen plánujících večírek s vyšíváním.“

„Chováme se žalostně,“ přisvědčil Lanny, „ale pořád ještě žijeme.“

„Co my víme.“

„Kdybych byl mrtvý a už v pekle,“ odpověděl Lanny, „neumožnili by mi potěšení kreslit. A nebe tohleto tady určitě není.“

Než Billy došel ke svému exploreru zaparkovanému na příjezdové cestě, Lanny Olsen začal odstřelovat Shreka, princeznu Fionu, osla a jejich kamarády.

Východní obloha nabrala safírové zbarvení. Modř západní klenby vyblédala, odhalovala spodní zlatou vrstvu a pod pozlátkem prosvítal rudý základ.

Billy stanul vedle dloužících se stínů u svého SUV a naposledy se podíval, jak si Lanny zdokonaluje střelecké schopnosti a potisící se snaží zabít nesplněný sen o tom, že je kreslířem.

KAPITOLA 3

ZAČAROVANÁ PRINCEZNA, ZAKLETÁ DO HRADNÍ VĚŽE A SNÍCÍ O DLOUHÝCH letech, jež jí zbývají do vysvobozujícího polibku, nemohla být líbeznější než Barbara Mandelová ležící na lůžku ve Whispering Pines.

Její vlasy rozprostřené po polštáři zářily v laskajícím svědě lampy jako kov rozlévající se z tavičova kotlíku.

Billy Wiles, který stál u postele, si nevybavoval, že by kdy viděl porcelánovou panenku s pletí tak jemnou a světlou, jako měla Barbara. Její kůže vypadala jako průsvitná, jako by světlo pronikalo jejím povrchem a pak jí zevnitř ozařovalo tvář.

Kdyby poodhrnul přikrývku s prostěradlem, naskytl by se mu ale nemilý pohled na něco, co začarované princezny nepostihuje. Do žaludku měla chirurgicky voperovanou trubici pro enterální výživu.

Lékař naordinoval pomalé nepřetržité vyživování. Dávkovači čerpadlo lehce vrnělo, jak dodávalo nekončící oběd.

Její koma trvalo už téměř čtyři roky.

Nepatřilo k těm nejhlubším. Tu a tam zívla, vzdychla, dotkla se pravou rukou své tváře, hrdla, prsou.

Občas promluvila, avšak nikdy víc než pár nesrozumitelných slov, jež neadresovala nikomu v pokoji, nýbrž nějakému přízraku ve vlastní mysli.

I když promluvila nebo pohnula rukou, nadále si neuvědomovala nic kolem sebe. Byla v bezvědomí a na vnější podněty nereagovala.

Právě teď ležela nehybně, čelo měla hladké jak hladinu mléka ve džbánu, oči za víčky klidné, mírně pootevřené rty. Ani duch nemohl dýchat tak tiše jako ona.

Z kapsy saka vyndal Billy malý, drátěnou spirálou svázaný notýsek, k němuž byla upevněna propisovačka poloviční velikosti. Obojí odložil na noční stolek.

Nevelký pokoj měl jen prosté zařízení: jednu nemocniční postel, jeden noční stolek, jednu židli. Billy k němu už dávno přidal barovou stoličku, aby se mohl posadit vysoko a shlížet na Barbaru.

Zotavovna Whispering Pines nabízela dobrou péči, ale strohé prostředí. Polovina pacientů se skutečně zotavovala, druhou polovinu tu pouze skladovali.

Billy seděl na vysoké židli a vyprávěl Barbaře, co toho dne prožil. Začal popisem svítání a skončil Lannyho střelbou na zástup kreslených celebrit.

Třebaže nikdy nezareagovala na cokoli, co jí vyprávěl, Billy věřil, že Barbara jej i v hloubce svého bezvědomí slyší. Potřeboval víru, že jeho přítomnost, jeho hlas a jeho láska jí dělají dobře.

Když už neměl co vyprávět, jen se na ni díval. Neviděl ji vždycky jen v tom stavu, v němž se nyní nacházela. Vídal ji takovou, jaká bývala živoucí a živou a takovou, jaká by byla dnes, kdyby se osud zachoval laskavěji.

Po chvíli vytáhl z kapsy košile složený vzkaz a znovu si ho přečetl.

Právě skončil, když Barbara promluvila tak mumlavě, že smysl se rozplynul téměř dřív, než jej ucho stačilo zachytit: „Moc ráda bych věděla, co si povídá.“

Vzrušeně seskočil ze židle. Naklonil se přes ohrádku lůžka, aby na ni lépe viděl.

Dosud nikdy se nezdálo, že cokoli, co v komatu říkala, má nějaký vztah k tomu, co on říkal nebo dělal během návštěvy.

Ležela dál bez pohnutí, oči zavřené, rty pootevřené, zjevně o nic živější než oplakávané tělo na katafalku.

„Slyšíš mě?“

Chvějícími se prsty se dotkl její tváře. Nereagovala.

Už jí řekl, co stojí v tom podivném vzkazu, ale teď jí ho přečetl pro případ, že se mumlavá slova týkala právě jej.

Když skončil, nepřišla žádná reakce. Bez odezvy zůstalo i její jméno, když je vyslovil.

Posadil se znovu na barovou stoličku a z nočního stolku vzal notýsek. Malým kuličkovým perem zaznamenal jejích sedm slov a přidal datum, kdy je vyslovila.

Měl notes pro každý rok jejího nepřirozeného spánku. Ačkoli každý měl jen sto stránek osmkrát deset centimetrů, žádný z nich nezaplnil, protože nemluvila při každé návštěvě, ba většina jich proběhla beze slov. Moc ráda bych věděla, co si povídá.

Když opatřil tento neobyčejně celistvý výrok datem, zalistoval v notesu zpět a pročítal nikoli data, ale jen některá její slova, jehňátka nemohou odpouštět chlapci s telecím výrazem můj dětský jazyk vážnost jeho náhrobku máma, máta, mázdra, malta, maska doba temna vyduje se jeden velký zdvih všechno odzáří dvacet tři, dvacet tři

Billy nedokázal najít v jejích slovech žádnou souvislost ani její náznak.

Čas od času se během těch týdnů a měsíců mírně pousmála. Dvakrát zažil, že se lehce zasmála. Jindy ho ale její šeptaná slova zneklidnila, někdy dokonce vyděsila, rozervaný, zbitý, úpící, krvácející krev a oheň sekery, nože, bajonety rudé oči, jejich šílené oči

Nepronášela tyto děsivé výroky stísněným tónem. Přicházely stejným nevzrušeným mumláním, jakým vyslovovala jiná, méně děsící slova.

Billyho se ale dotýkala. Obával se, že hluboko na dně svého komatu obývá temné a děsuplné končiny, že se cítí lapená a ohrožená a osamocená.

Teď se její čelo nakrčilo a opět promluvila: „Moře…“

Když to zapsal, přidala: „Co si to…“

Ticho v pokoji ztěžklo, jako by silné vrstvy houstnoucí atmosféry vytlačily ze vzduchu jakékoli proudy, jež nesly její tichý hlas k Billymu.

Pravou ruku zvedla ke rtům, jako by chtěla nahmatat tkáň svých slov: „Co si to pořád povídá?“

Dnes mluvila nejsouvisleji za dobu, co ležela v komatu, a zřídka toho řekla během jediné návštěvy tolik.

„Barbaro…“

„Moc ráda bych věděla, co si povídá. To moře…“

Položila si ruku na prsa. Vrásky z čela se vytratily. Oči, které během jejích slov těkaly pod víčky, zase znehybněly.

Billy čekal s perem nad papírem, ale Barbara splynula s tichem pokoje. A ticho se prohlubovalo a s ním i nehybnost, až usoudil, že musí odejít, nemáli ho stihnout osud prehistorického hmyzu uvězněného v jantaru.

Bude spočívat v tomto limbu hodiny nebo dny nebo navždy.

Políbil ji, ale ne na ústa. To by považoval za zhanobení. Rty cítil její měkkou a chladnou tvář.

Tři roky, deset měsíců a čtyři dny ležela v komatu, do něhož upadla jen měsíc poté, co od Billyho přijala zásnubní prsten.

KAPITOLA 4

BILLY SE NETĚŠIL TAKOVÉMU ODLOUČEN!, JAKÉHO SI UŽÍVAL LANNY, BYDLEL ale na akrovém pozemku, ukrytém za olšemi a himálajskými cedry, v ulici, kde nežilo mnoho lidí.

Své sousedy Billy neznal. Nepoznal by je, ani kdyby bydleli blíž. Byl vděčný za jejich nezájem.

Původní majitel domu a architekt se zřejmě tak přetahovali, až se shodli na stavebním hybridu, zpola bungalovu, zpola luxusní chatě. Základní prvky nasvědčovaly bungalovu, cedrové obložení, působením počasí vybledlé, mluvilo o chatě, podobně jako přední veranda s hrubě opracovanými sloupy podpírajícími střechu.

Na rozdíl od většiny nevyhraněných domů působil tenhle útulně. Když kosočtverečné, zbroušené okenní tabulky jasný bungalov prozářilo zevnitř světlo, vypadaly jako šperky. Korouhvička v podobě jelena ve skoku se po celé dny, i za divokých poryvů větru, otáčela s lenivým půvabem.

Zaparkoval explorer v přilehlé garáži za domem, kde měl i svou řezbářskou dílnu, a zavřel za sebou velké dveře. Když přecházel dvorkem k domu, ze svého bidýlka na hřebenu střechy garáže na něj zahoukala sova.

Mysl měl blátivou, myšlenky rozbředlé. Zastavil se, zhluboka se nadechl a vychutnával vzduch vonící cedrovou kůrou a jehličím. Ta pronikavá vůně mu pročistila hlavu.

Střízlivost nebyla žádoucí. Příliš nepil, ale teď zatoužil po pivu a panáku.

Hvězdy vypadaly nemilosrdně. Ano, na bezmračné obloze jasně zářily, ale on z nich měl pocit nemilosrdnosti.

Zadní schody ani prkna verandy neskřípaly. Měl spoustu času udržovat příbytek v dobrém, úhledném stavu.

Když před časem vyboural celou kuchyni, novou vybavil vlastnoručně vyrobenými skříňkami. Udělal je z tmavě skvrnitého třešňového dřeva.

I podlahu si udělal sám, vyložil ji dlaždicemi z černé žuly. Žulová deska kuchyňské linky ladila s podlahou.

Čisté a prosté. Zamýšlel v takovém stylu zařídit celý dům, pak ale ztratil motivaci.

Do džbánku vylil láhev černého guinnessu a řízl jej bourbonem. Když už pil, dával si záležet na složení i chuti.

Právě si dělal sendvič s uzeným masem, když zazvonil telefon. „Prosím?“

Volající mlčel, i když Billy řekl ještě jednou „prosím“.

Za jiných okolností by si byl pomyslel, že na druhém konci nikdo není. Dnes večer však nikoli.

Zatímco naslouchal, vylovil z kapsy strojem psaný vzkaz. Rozložil jej a uhladil na desce kuchyňské linky z černé žuly.

Telefonní linka zněla dutě jako zvon, zvon bez srdce, a neneslo se po ní žádné praskání ani šum. Billy neslyšel nádechy ani výdechy volajícího, jako kdyby byl mrtvý a už nedýchal.

Ať už šlo o šprýmaře nebo vraha, chtěl se vysmívat a zastrašovat. Billy mu nedopřál potěšení třetího „prosím“.

Jeden naslouchal tichu druhého, jako kdyby se dalo něco vyvodit z ničeho.

Zhruba po minutě Billyho napadlo, že si přítomnost volajícího na druhém konci linky možná jen namlouvá.

Pokud ale skutečně měl na drátě autora vzkazu, zavěsit jako první by znamenalo chybu. Položení telefonu by se mohlo vykládat jako známka strachu či přinejmenším slabosti.

Život ho naučil trpělivosti. A jeho úsudek o sobě samém zahrnoval i eventuální pošetilost, takže ho netrápilo, jestli se chová hloupě. Vyčkával.

Když volající zavěsil, vzdálené cvaknutí a oznamovací tón, který se ozval vzápětí, napověděly, že celou dobu naslouchal.

Než si dodělal sendvič, prošel Billy všemi čtyřmi pokoji a koupelnou a všude zatáhl okna varhánkovitými žaluziemi.

U stolku v jídelním koutě kuchyně jedl sendvič, ke kterému si dal nakládaný kopr. Vypil druhé pivo, ale už je nepřikrmil bourbonem.

Neměl televizor. Zábavné pořady ho nudily a zprávy znát nepotřeboval.

Jediným společníkem u večeře mu byly vlastní myšlenky. Sníst sendvič s uzeným masem mu netrvalo dlouho.

Jednu stěnu obýváku pokrývaly od země až po strop knihy. Billy většinu svého života vášnivě četl.

Chuť ke čtení ztratil před třemi lety, deseti měsíci a čtyřmi dny. Sdílená láska ke knihám, k románům všech žánrů, jej sblížila s Barbarou.

Na jedné polici stála kolekce Dickense v jednotné vazbě, kterou dostal od Barbary k Vánocům. Měla pro Dickense slabost.

V posledním čase se potřeboval něčím zaměstnávat. Nevydržel jen tak sedět v křesle s knihou. Cítil se jakoby zranitelný.

V některých knihách navíc nacházel zneklidňující myšlenky. Nutily člověka rozjímat nad věcmi, na něž by rád zapomněl, a jakmile začnou myšlenky být nesnesitelné, už je nelze odsunout stranou.

Kazetový strop obýváku představoval výsledek jeho potřeby něčím se zaměstnávat. Každou kazetu lemovala zubořezová lišta a její prostředek zdobil trs akantových listů, ručně vyřezaný z bílého dubu a namořený, aby ladil s mahagonem kolem.

Takový strop neodpovídal ani bungalovu, ani chatě. Nedbal na to. Úkol ho zaměstnal na několik měsíců.

Kazetový strop v pracovně byl ještě zdobnější než strop v obýváku.

Nepřikročil k psacímu stolu, k němuž jej marně lákal nepoužívaný počítač. Namísto toho se posadil k pracovnímu stolu pokrytému řezbářskými nástroji.

Měl tu vyskládané kusy světlého dubového dřeva. Vydávaly sladkou vůni. Poslouží mu jako surovina k výzdobě stropu ložnice s bílou sádrovou omítkou.

Na stole stál CD přehrávač a dvě malé reprobedny. Měl v něm cédéčko zydeco hudby, které si teď pustil.

Vyřezával, dokud ho nezačaly bolet ruce a dokud se mu před očima nezačaly dělat mžitky. Pak vypnul přehrávač a šel si lehnout.

Vleže na zádech hleděl tmou do stropu, který nemohl vidět, a vyčkával, až se mu zavřou oči. Čekal.

Zaslechl nějaký zvuk na střeše. Něco škrábalo na cedrové šindele. Určitě sova.

Sova ale nehoukala. Tak to musel být mýval. Nebo něco podobného.

Mrkl na digitální hodiny na nočním stolku. Dvacet minut po půlnoci.

Máš šest hodin na rozhodnutí. Je to na tobě.

Ráno bude všechno v pořádku. Nikdy nic nebylo jinak. Dobrá, ne úplně v pořádku, ale dostatečně dobré na to, aby člověk vytrval.

Moc ráda bych věděla, co si povídá. To moře, co si to pořád povídá?

Párkrát zavřel oči, ale ničemu tím nepomohl. Musejí se zavřít samy, aby pak přišel spánek.

Pohlédl na hodiny a spatřil, jak se mění cifry z 12.59 na 1.00.

Vzkaz našel za stěračem, když v sedm odešel z baru. Šest hodin uplynulo.

Někoho zavraždili. Anebo ne. Určitě ne.

Za zvuku škrábajících sovích pařátů, pokud to byla sova, upadl do spánku.

KAPITOLA 5

BAR NEMĚL JMÉNO. PŘESNĚJI ŘEČENO, JEHO JMÉNO SPLÝVALO S JEHO určením. Poutač na vysokém stožáru, vítající každého, kdo odbočil ze státní silnice na jilmy obklopené parkoviště, hlásal pouze BAR.

Patřilo to tu Jackiemu O’Harovi. Tlustý, pihatý a laskavý chlapík byl každého kamarád nebo mimořádný strýček.

Netoužil vidět svoje jméno na poutači.

Jako kluk se Jackie chtěl stát knězem. Chtěl pomáhat lidem. Chtěl je vést k Bohu.

V průběhu času zjistil, že by asi nedokázal ovládat své choutky. Ještě jako mladý došel k závěru, že by byl špatným knězem, a to se s jeho snem nesrovnávalo.

Našel sebeúctu v řízení čisté a slušné nálevny, ale měl pocit, že uspokojení z výsledku by se proměnilo v marnivost, kdyby podnik pojmenoval podle sebe.

Billy Wiles si myslel, že Jackie by byl dobrý kněz. Každá lidská bytost má těžko zvladatelné choutky, ale jen málokterá v sobě najde pokoru, laskavost a schopnost uvědomit si vlastní slabé stránky.

Bar na Vineyard Hills. Bar pod jilmy. Bar u svíček. Bar u silnice.

Hosté pravidelně nabízeli jména pro jeho bar. Jackiemu připadalo, že jejich návrhy jsou buď hloupé, nebo nepatřičné, anebo obojí.

Když Billy přijel v úterý ve tři čtvrti na jedenáct dopoledne, patnáct minut před otevírací dobou, před barem parkoval jen Jackie a Ben Vernon. Ben tu pracoval jako denní kuchař.

Billy postál u exploreru a zadíval se na nízkou hradbu kopců v dáli za druhou stranou silnice. Měly tmavohnědou barvu tam, kde je skalpovaly bagry, a světlehnědou tam, kde zeleň divokého porostu vybledla suchým letním žárem.

Mezinárodní korporace Peerless Properties, Jedinečné pozemky, tam na třech stech šedesáti hektarech stavěla prvotřídní letovisko, které ponese jméno Vineland. Vedle hotelu s golfovým hřištěm, třemi bazény, tenisovým klubem a dalším luxusem zahrnoval projekt 190 apartmánů, každý za několik milionů dolarů, pro ty, kdo hodlali brát rekreaci vážně.

Časně zjara položili základy. Zdi rostly do výšky.

Mnohem blíž než palácové stavby vzadu v kopcích, sotva třicet metrů od silnice, se blížila dokončení freska umístěná v lukách. Přes dvacet metrů vysoký a téměř padesát metrů dlouhý panel pokrýval šedý nátěr s černým stínováním.

Freska představovala stylizovaný obraz síly strojů, zpodobněné mimo jiné i hnacími koly a nárazníky lokomotiv. Nabízel se i pohled na velká soukolí, armatury a tajemné mechanismy, které neměly s železnicí nic společného.

V části, která připomínala lokomotivu, stála obrovská stylizovaná postava muže v montérkách. Tělo měl nakloněné doprava, jako kdyby čelil mocnému větru, a vypadalo to, že tlakem uvádí do pohybu jedno z hnacích kol. Jako by uvízl ve strojovně a teď tlačil se stejně velkou odhodlaností jako hrůzou, protože kdyby jen na okamžik polevil, vypadl by z iytmu a stroj by jej roztrhal na kusy.

Žádný z pohyblivých segmentů fresky ještě nepracoval, iluzi pohybu a rychlosti však budila i tak přesvědčivou.

Dílo vytvořil na zakázku umělec, říkající si jediným jménem Valis, a s šestnáctičlennou pracovní partou je tu vztyčil.

Freska měla symbolizovat hektické tempo moderního života a zmučeného jedince přemoženého společenskými poryvy.

V den otevření areálu Valis dílo vlastnoručně zapálí a nechá je beze zbytku shořet jako symbol osvobození od šíleného tempa doby, jež nabízí nové letovisko.

Většina místních z Vineyard Hills a z okolí se fresce vysmívala, a pokud tomu říkali umění, vyslovovali to slovo v uvozovkách.

Billymu se ta obří věc docela líbila, ale nenacházel žádný smysl v jejím spálení.

Stejný umělec kdysi upevnil dvacet tisíc červených balónků naplněných heliem na most v Austrálii, takže to vypadalo, jako by ho držely. Dálkovým ovladačem jich všech dvacet tisíc nechal naráz prasknout.

Billy tehdy nepochopil jak takové umění, tak ani smysl toho, proč pak mělo prasknout.

Nebyl sice kritik, ale měl pocit, že v případě fresky jde buď o pokleslé umění, nebo o řemeslo na vysoké úrovni. Ze to mělo shořet, nechápal o nic lépe, než kdyby někdo zapálil muzeum s Rembrandtovými obrazy.

Na současné společnosti ho však znechucovalo tolik věcí, že taková maličkost ho nemohla připravit o spánek. Ale tu noc, co freska vzplane, se podívat nepůjde.

Vstoupil do baru.

Ve vzduchu se vznášela tak silná vůně, že se téměř dala ochutnat. Ben Vernon pražil chili.

Za barem kontroloval Jackie O’Hara stav nápojových zásob. „Billy, viděl jsi včera večer ten dokument na kanálu Šest?“

„Ne.“

„Tys neviděl ten dokument o UFO a o únosech lidí?“

„Pouštěl jsem si zydeco a vyřezával jsem.“

„Ten chlapík tam říkal, že ho unesli do mateřské lodě kroužící na oběžné dráze kolem Země.“

„A co je na tom nového? Takové věci se říkají pořád.“

„Říkal, že mu banda mimozemšťanů provedla rektoskopii.“

Billy prošel dvířky za bar. „To říkají všichni.“

„Jasně. Máš pravdu. Ale já to nechápu.“ Jackie se zamračil. „Proč by vyvinutá vesmírná rasa, tisíckrát inteligentnější než my, vážila triliony kilometrů vesmírem jen proto, aby se nám koukla do prdelí? Jsou to snad úchylové?“

„Do mojí se nikdy nepodívali,“ ujistil ho Billy. „A pochybuju, že se do ní koukli tomu chlápkovi z televize.“

Je docela důvěryhodnej. Napsal o tom knihu. A ještě před ní napsal hromadu jinejch.“

Billy vyndal ze zásuvky zástěru, uvázal si ji a odpověděl: „To, že někdo vydává knihy, mu na důvěryhodnosti nepřidá. I Hitler vydával knihy.“

„Fakt?“ zeptal se Jackie.

„Jo.“

„Myslíš toho Hitlera?“

Jasně že ne Pepu Hitlera.“

„Děláš si ze mě srandu, co?“

„Tak si to najdi.“

„Co psal? Špionážní romány nebo tak něco?“

„Tak něco,“ odpověděl Billy.

„Tenhle chlápek psal science fiction.“

„A to je překvapení!“

„Vědeckou fantastiku,“ zdůraznil Jackie. „Ten pořad byl vážně podnětnej.“ Zdvihl z pracovní plochy baru bílou misku a doprovodil to nesouhlasným zvukem s přídechem odporu. „Mám snad začít Steveovi strhávat mzdu za promrhané přísady?“

Na mističce leželo patnáct, možná dvacet stopek od maraskýnových třešní, každá zavázaná na uzlík.

„Hosty to baví.“

„Protože jsou přivožralí. Stejně jen předstírá, jak je zábavný, a přitom není.“

„Každý má svou představu o tom, co je a není zábavné.“

„Ne, já tím myslím, že předstírá, jak je bezstarostný a lehkovážný, ale není.“

Já ho jinak neviděl,“ řekl Billy.

„Zeptej se Celie Reynoldsové.“

„To je kdo?“

„Bydlí hned vedle Stevea.“

„Sousedi v sobě můžou živit zášť,“ namítl Billy. „Nedá se věřit všemu, co říkají.“

„Celia říká, že řádí vzadu na dvorku.“

„Co tím myslí řádí?“

„Popadá ho amok, říká. Rozbíjí věci.“

„Jaké věci?“

„Třeba kuchyňskou židli.“

„Čí?“

„Svoji vlastní. Rozsekal ji prý, že z ní zbyly jen třísky.“

„Proč?“

„Nadává a vzteká se, když to na něj přijde. Vypadá to, že si vybíjí vztek.“

„Na židli?“

„Jo. A taky se vrhá se sekerou na melouny.“

„Třeba je má rád,“ řekl Billy.

„On je ale nejí. Seká je a seká, až z nich zbude jen břečka.“ ‚A celou dobu nadává.“

„Přesně. Nadává, vrčí a prská jako zvíře. Celý melouny. Párkrát se vybil i na pannách.“

„Na jakých pannách?“

„No, na těch, co stojí ve výkladních skříních, na těch ženských.“

„Myslíš na figurínách?“

„Jo, na těch. Jde na ně se sekerou a kladivem.“

„Kde je bere?“

„To by mě taky zajímalo.“

„Celé to zní nějak divně.“

„Promluv si s Celií. Potvrdí ti to.“

„Zeptala se Stevea, proč to dělá?“

„Ne. Má strach.“

„Tyjí věříš?“

„Celia nelže.“

„Myslíš si, že je Steve nebezpečný?“ zeptal se Billy. „Nejspíš ne, ale kdo ví.“

„Možná bys ho měl propustit.“

Jackie zvedl obočí: „A co když se z něj stane někdo takový, jaké vidíš ve zprávách v televizi. Vrazí se sekerou i sem.“

Je to stejně nějaké divné,“ opakoval Billy. „Ani tomu sám moc nevěříš.“

„Ne, věřím. Celia chodí třikrát týdně na ranní kázání.“

„Vždyť spolu se Stevem pořád žertujete, Jackie. Necítíš se v jeho společnosti nijak stísněně.“

„Vždycky se mám trochu na pozoru.“

„Toho jsem si nikdy nevšiml.“

„Přesto mám. Nechci mu ale křivdit.“

„Křivdit?“

Je dobrý barman, jde mu to.“ Ve výrazu Jackieho O’Hary převládla provinilost. Jeho kypré tváře zčervenaly. „Neměl bych o něm takhle mluvit. To ty třešňový stopky mě trochu vyvedly z míry.“

„Dvacet třešní,“ řekl Billy. „Kolik můžou stát?“

„Tady nejde o peníze. Jde mi o ten trik s jazykem. Přijde mi to skoro až oplzlý.“

„Ještě jsem neslyšel, že by si někdo stěžoval. Spousta zákaznic ho přitom dokonce se zalíbením sleduje.“

„A taky homosexuálové,“ doplnil Jackie. „Nechci, aby se tady z toho stal bar pro osamělé, ať už homosexuály nebo heterosexuály. Chci, aby to byl rodinný bar.“

„Myslíš, že existuje něco jako rodinný bar?“

„Samozřejmě.“ Jackie vypadal, že se ho to dotklo. I navzdory indiferentnímu jménu mu na baru záleželo. „Nabízíme přece dětské porce hranolků a cibulových kroužků.“

Než stačil Billy odpovědět, do baru vstoupil první dnešní host. Hodiny ukazovaly 11.04. Host si poručil snídani: Bloody Mary s celerovou tyčinkou.

Jackie s Billym obsluhovali po dobu obědů. Jackie nosil ke stolům jídla, která Ben nandával z grilu na talíře.

Měli víc práce než obvykle, protože úterý bylo zasvěceno chili, přesto ale nepotřebovali na denní směnu servírku. Třetina hostů si dávala oběd ze sklenice a druhá třetina se spokojila s nasolenými oříšky nebo s utopenci z nádoby na baru anebo s preclíky zadarmo.

Billy Wiles míchal nápoje a točil pivo a nemohl z mysli vyhnat utkvělý obraz: Steve Zillis seká figurínu na kusy, seká a seká.

Jak se směna blížila ke konci a nikdo nepřinesl zprávu o zastřelené učitelce nebo podřezané starší filantropce, Billyho nervy se pozvolna uklidňovaly. V ospalých Vineyard Hills, v mírumilovném údolí Napa, by se zpráva o brutální vraždě šířila rychlostí blesku. Muselo jít o špatný vtip.

Na sklonku vlekoucího se odpoledne dorazila ve čtyři hodiny do práce Ivy Elginová a v patách za ní se do lokálu nahrnuli žíznivci toužící tak intenzivně se napít, že kdyby měli ocasy, vrtěli by jimi.

„Nějaké mrtvoly pro dnešní den?“ Billy pocítil, jak sebou při té otázce škubl.

„Kudlanka nábožná na mé zadní verandě, hned u schůdků.“

„Co myslíš, že to znamená?“

„Kdo se modlil, zemřel.“

„Tomu nerozumím.“

„Sama se v tom zatím snažím vyznat.“

V pět hodin přišla Shirley Truebloodová a ve světležluté uniformě s bílými klopami a manžetami vypadala jako matróna.

Hned po ní vstoupil Ramon Padillo, začmuchal vůni chili a zavrčel: „Chtělo by to ještě trošku kmínu.“

V šest vpadl dovnitř Steve Zillis vonící verbénovým aftershavem a mátovou ústní vodou. „Jak se vede, bílá tváři?“

„Nevolal jsi mi včera večer?“ zeptal se ho Billy.

„Kdo? Já? Proč bych volal?“

„Nevím. Někdo mi volal, vypadalo to jako omyl, ale říkal jsem si, jestli to nejsi ty.“

„Nezavolal jsi mi zpátky?“

„Ne. Nebylo slyšet ani žádný hlas. Jen jsem měl pocit, že bys to mohl být ty.“

Steve si z tácu s přísadami vybral tři tlusté olivy a řekl: „Stejně jsem včera večer byl s kámoškou.“

„Ty skončíš v práci ve dvě v noci a ještě jdeš ven?“

Steve se ušklíbl a mrkl: „Svítil měsíc a já jsem pes.“ Vyslovil to jako phes.

Já kdybych skončil práci ve dvě ráno, zamířil bych rovnou do postele.“

„Neurazte se, poutníče, ale váš příklad není zrovna hodný následování.“

„Co tím myslíš?“

Steve pokrčil rameny a pak začal s obdivuhodnou obratností žonglovat vlhkými olivami. „Lidem nejde do hlavy, jak to, že tak pohlednej chlapík jako ty žije jako stará panna.“

Billy si projel pohledem hosty a zeptal se: „Kterým lidem?“

„Spoustě lidí.“ Steve chytil první olivu do úst, po ní druhou a třetí a zuřivě je žvýkal za potlesku diváků sedících u baru.

Během poslední hodiny směny si Billy všímal Stevea Zillise mnohem víc než jindy. Ale nezaznamenal nic podezřelého.

Buď to nebyl vtipálek ze včerejška, nebo byl o mnoho obezřetnější a mazanější, než se zdál.

Ostatně na tom nesejde. Nikdo nepřišel o život. Vzkaz nebyl míněný vážně a dříve či později přijde pointa.

V sedm večer se Billy už měl k odchodu, když k němu přistoupila Ivy Elginová s potlačovaným vzrušením v koňakově zabarvených očích: „Někdo zemře v kostele.“

Jak jsi na to přišla?“

„Ta kudlanka. Kdo se modlil, zemřel.“

„Ve kterém kostele?“ zeptal se.

„Musíme čekat a uvidíme.“

„Třeba to nebude v kostele. Třeba zemře jen místní kazatel nebo kněz.“

Omamující pohled se vpíjel do jeho očí. „To mě nenapadlo. Možná máš pravdu. Jak do toho ale zapadá ta vačice?“

„Nemám tušení, Ivy. Nemám haruspický talent jako ty.“

„To vím, ale jsi hodný. Vždycky projevíš zájem a nikdy si ze mě neděláš legraci.“

Ačkoli pracoval s Ivy pět dnů do týdne, její neobyčejná krása a živočišnost mu občas dávala zapomenout na to, že v mnoha ohledech je pořád spíš dívka než žena, bezelstná a nevinná a cudná, neli přímo panenská.

Billy odpověděl: „Zamyslím se nad lasicí. Třeba v sobě najdu jasnozřivý talent, o kterém nemám tušení.“

Její úsměv dokázal člověka porazit. „Díky, Billy. Ten dar je někdy… docela břemeno. Uvítám trochu pomoci.“

Vzduch letního večera venku žloutl kose dopadajícími slunečními paprsky a k východu se plazící stíny jilmů planuly purpurem bez příměsi černi.

Cestou k exploreru zpozoroval papírek složený pod stěračem.

KAPITOLA 6

TŘEBAŽE NIKDO NEHLÁSIL MRTVOU ANI BLONDÝNU, ANI POSTARŠÍ DÁMU, Billy zůstal stát nedaleko exploreru a nechtělo se mu dál, nechtěl číst nový vzkaz.

Netoužil po ničem jiném než chvíli posedět s Barbarou a pak jet domů. Nejezdil za ní každý den, ale většinu dnů v týdnu se u ní zastavoval.

Zastávky ve Whispering Pines představovaly jeden z pilířů, na kterých vystavěl svůj prostý život. Těšil se na ně stejně, jako se těšil na konec pracovní doby a vyřezávání.

Nebyl však hloupý a dokonce měl v sobě i něco víc než prostou chytrost. Věděl, že jeho život o samotě může snadno sklouznout do osamění.

Jen tenká čára dělí unaveného samotáře od vyděšeného poustevníka. Ještě tenčí čára vede mezi poustevníkem a zatrpklým misantropem.

Kdyby vyndal vzkaz zpod stěrače, zmačkal jej a nepřečtený odhodil, znamenalo by to nepochybně překročení první z obou čar. A možná už by nenašel cestu zpět.

Nechtěl toho od života moc. Tolik rozumu ale měl, aby mu napověděl, že zahodíli vzkaz, zahodí s ním i všechno, co ho zatím podpíralo. Jeho život by se tím nejen změnil, ale i zhoršil.

Ponořen do rozvažování, přeslechl hlídkový vůz vjíždějící na parkoviště. Proto ho překvapilo, když vedle něj nenadále stanul Lanny Olsen v uniformě, právě když vyprošťoval vzkaz zpod stěrače.

„Další,“ konstatoval Lanny, jako kdyby další zprávu očekával.

Jeho hlas prozrazoval neklid. V tváři měl obavy. Oči měl otevřené do neradostných končin.

Billyho osudem bylo žít v časech, které popíraly existenci ohavností, které každou ohavnost označovaly méněcennějším slovem hrůza, v časech, které nazývaly každou hrůzu zločinem, každý zločin jako poklesek a každý poklesek jako pouhé vybočení. Hrůza se ho ale zmocnila dřív, než se dozvěděl, co přesně sem Lannyho Olsena přivedlo.

„Billy. Prokristapána, Billy!“

„Co se děje?“

„Potím se. Koukni, jak se potím.“

„Co je? Co se stalo?“

„Nevím si s tím rady. Takové horko není.“

Billy se náhle začal cítit umaštěně. Přejel si rukou po obličeji, a když pohlédl na dlaň, čekal, že uvidí špínu. Na pohled byla ale čistá.

„Potřebuju si dát pivo,“ řekl Lanny. „Dvě piva. Potřebuju si sednout. Potřebuju přemýšlet.“

„Podívej se na mě.“

Lanny se vyhnul pohledu. Měl jej upřený na lístek v Billyho ruce.

Lístek byl stále složený, ale v té chvíli se cosi rozvinulo v Billyho vnitřnostech, otevřelo se jako kluzký, olejnatý květ s mnoha okvětními lístky. Nevolnost zrozená z předtuchy.

Správná otázka nezněla co. Správná otázka zněla kdo a Billy ji položil.

Lanny si olízl rty. „Giselle Winslowová.“

„Tu neznám.“

„Já taky ne.“

„Kde?“

„Učila angličtinu dole v Napě.“

„Blondýna?“

„Jo.“

„A pěkná,“ domyslel si Billy.

„Bývala pěkná. Někdo ji umlátil téměř k smrti. Děsným způsobem ji zřídil někdo, kdo věděl, jak to natáhnout, jak docílit, aby to trvalo dlouho.“

„Téměř k smrti.“

„Dorazil ji tím, že ji uškrtil jejími vlastními punčocháči.“

Billymu se podlomily nohy. Opřel se o explorer. Nedokázal ze sebe vypravit slovo.

Její sestra ji před dvěma hodinami našla.“

Lannyho pohled mířil stále k složenému lístku v Billyho ruce.

„Šerifův úřad nemá dole v Napě pravomoci,“ pokračoval Lanny. „Takže to má v rukou napská policie. Aspoň něco. Dává mi to oddychový čas.“

Billy našel hlas, ale zněl chraptivě a stěží jej poznával. „Vzkaz říkal, že zabije učitelku, pokud nepůjdu na policii, ale já šel za tebou.“

„Říkal, že ji zabije, pokud nepůjdeš na policii a nezapojíš ji do věci.“

„Ale šel jsem za tebou, pokoušel jsem se. Pokoušel, proboha, že jo?“

Lanny mu konečně pohlédl do očí. „Šel jsi za mnou neoficiálně. Nešel jsi na policii. Zašel jsi za kamarádem, který náhodou dělá u policie.“

„Ale šel jsem za tebou,“ protestoval Billy a v potřebě sebeospravedlnění se celý choulil, když poslouchal to popírání.

Nevolnost se šplhala po stěnách jeho žaludku, ale zaťal zuby a přemohl ji.

„Nevypadalo to vážně,“ ozval se Lanny.

„Co nevypadalo vážně?“

„Ten první vzkaz. Byl to žert. Nejapný žert. Nenajdeš na světě policajta, který by v tom vycítil reálnou hrozbu.“

„Byla vdaná?“ zeptal se Billy.

Na parkoviště vjela toyota a zaparkovala pětadvacet, možná třicet metrů od exploreru.

Mlčky sledovali, jak z ní vystupuje řidič a míří k baru. Na takovou vzdálenost je nemohl slyšet, přesto byli ostražití.

Když se otevřely dveře, z baru se vylinula country. Alan Jackson zpíval o zlomeném srdci.

„Byla vdaná?“ zopakoval Billy otázku. „Kdo?“

„Ta žena. Ta učitelka. Giselle Winslowová.“

„Myslím, že ne. Ne. Aspoň zatím se manžel neobjevil. Ukaž mi ten vzkaz.“

Billy si lístek podržel a ptal se dál: „Měla děti?“

„Záleží na tom?“

„Záleží,“ odpověděl Billy.

Přistihl se, že prázdnou ruku sevřel v pěst. Tady před ním stál kamarád, jeden z mála, které si dopřál. Přesto pěst uvolnil jen s přemáháním.

„Mně na tom záleží, Lanny.“

„Děti? Nevím. Nejspíš ne. Z toho, co jsem slyšel, se zdá, že žila sama.“

Ze státní silnice sem dolehly přidušené výbuchy dvou projíždějících aut, burácení motorů a tlumený náraz vytlačeného vzduchu.

V nastalém tichu se ozval Lannyho smutný hlas: „Billy, poslouchej. Není vyloučeno, že z toho budu mít průšvih.“

„Není vyloučeno?“ Taková volba slov mu přišla legrační, ale ne tak, aby ho rozesmála.

„Nikdo jiný v úřadu se tím zatraceným vzkazem nezabýval. Ale teď řeknou, že já jsem měl.“

„Možná já jsem měl,“ namítl Billy.

Lanny rozčileně zaprotestoval: „To je kravina! Zpětný pohled na věc! Takhle nemluv. Musíme vymyslet společnou obranu.“

„Obranu proti čemu?“

„Proti čemukoli. Podívej se, Billy, nemám zrovna nejčistší výkaz.“

„Jaký výkaz?“

„Moje služební záznamy, osobní hodnocení. Slízl jsem pár negativních.“

„Co jsi provedl?“

Lanny pod tíhou té urážky přivřel oči: „Ksakru, nejsem zkorumpovanej policajt!“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Je mi šestačtyřicet, nikdy jsem nevzal ani niklák z nepoctivých peněz a nikdy nevezmu.“

„No dobře. V pořádku.“

„Nic jsem neprovedl.“

Lanny mohl rozhořčení předstírat, protože v něm dlouho nesetrval. Anebo je přehlušil nějaký hrůzný obraz v jeho mysli, protože doširoka otevřel oči. Hryzal si spodní ret, jako kdyby se do nepříjemné myšlenky zahryzl, hodlal ji rozkousat, vyplivnout a už se k ní nikdy nevracet.

Billy se sice podíval na hodinky, ale vyčkával.

„Pravda je taková,“ pokračoval Lanny, „že občas jsem jako policajt poněkud laxní. Z nudy, chápeš… A snad i proto, že… Já nikdy nechtěl vést takový život.“

„Nemusíš mi přece nic vysvětlovat,“ ujistil ho Billy.

„Vím. Ale… Jde o to, že ať už jsem takový život chtěl nebo nechtěl vést, vedu ho. Nemám nic jiného. Chci si ho zachovat. Musím si přečíst ten nový vzkaz, Billy. Dej mi ho, prosím.“

Billy s ním cítil, ale nechtěl se vzdát papíru, který mezitím zvlhl jeho potem. Proto jej rozložil a vzkaz přečetl.

Pokud nepůjdeš na policii a nezapojíš ji do věci, zabiju svobodného muže, kterého svět nebude příliš postrádat.

Pokud půjdeš na policii, zabiju mladou matku dvou dětí.

Máš pět hodin na rozhodnutí. Je to na tobě.

Billy už při prvním čtení vnímal každý děsivý detail vzkazu, ale přečetl jej ještě jednou. Teprve pak se ho vzdal.

Obava, ta koroze života, zbrázdila Lannyho tvář, když očima znovu projel vzkaz. „Co je to za zatracenýho úchyláka!“

„Musím zajet do Napy.“

„Proč?“

‚Abych oba vzkazy předal policii.“

„Počkej, počkej, počkej,“ řekl Lanny. „Nevíš, jestli i druhá oběť bude z Napy. Může být ze Svaté Heleny nebo z Rutherfordu…“

„Nebo z Angwinu,“ skočil mu do řeči Billy, „nebo z Calistogy.“

Lanny chtěl, aby ho Billy správně pochopil, a proto dodal: „Nebo z Yountville nebo z Circle Oaks nebo z Oakville. Nevíš, kde si ji vyhlédl. Nevíš nic.“

„Něco přece vím,“ odpověděl Billy. „Vím, co je správné.“

Lanny znovu mrkl na vzkaz a z řas mu odlétla krůpěj potu: „Opravdoví vrazi takhle nelaškují.“

„Tenhle ano.“

Lanny složil papír, vsunul jej do náprsní kapsy košile uniformy a požádal: „Nech mě chvíli přemýšlet.“

Billy mu vzkaz z kapsy okamžitě vytáhl a řekl: „Přemýšlej, jak chceš. Já jedu do Napy.“

„Člověče, to není dobře. Fakt že ne. Nedělej blbosti.“

„Ta hra skončí, když ji odmítnu hrát.“

„Takže ty hodláš zabít matku dvou dětí? Protože tak to skončí, je ti to jasné?“

„Budu se tvářit, že jsi to neřekl.“

„Řeknu to tedy znovu. Takže ty hodláš zabít matku dvou dětí?“

Billy zavrtěl hlavou: „Nehodlám nikoho zabít.“

„Je to na tobě,“ citoval Lanny. „Vybereš si dva sirotky?“

Billy neznal pohled, který teď viděl v kamarádových očích, v jeho tváři. Nesetkal se s ním ani při partiích pokeru, ani nikde jinde. Jako by proti němu stál někdo, koho vůbec nezná.

„Je to na tobě,“ opakoval Lanny.

Billy netoužil po roztržce. Prodléval na společenštější straně hranice oddělující samotáře od poustevníka a nechtěl se rozkročit jednou nohou sem a druhou tam.

Jako by vycítil přítelovo zaváhání, zvolil Lanny mírnější tón: „Nežádám nic jiného, než abys mi podal pomocnou ruku. Bořím se do bažiny.“

„Proboha, Lanny!“

„Vím. Je to hnus. Jiné to nebude.“

„Nesnaž se se mnou zase takhle manipulovat. Netlač na mě.“

„Ne, nebudu. Promiň. Já jen že šerif je zabedněnec. To dobře víš.

Čeká na negativní záznamy v mém výkazu, aby mě zbavil odznaku. A mně pořád ještě schází šest let do plného důchodu.“

Když se díval Lannymu do očí a viděl v nich zoufalství a ještě něco, co se neodvažoval pojmenovat, nedokázal ustoupit. Musel se dívat stranou a předstírat, že mluví s Lannym, jakého znal před tímto setkáním.

„Co chceš, abych udělal?“

Lanny vyčetl z otázky kapitulaci a nasadil ještě smířlivější tón: „Nebudeš toho litovat, Billy. Uvidíš, že se všechno v dobré obrátí.“

„Neřekl jsem, že udělám, co chceš. Potřebuju jen vědět, co to je.“

„Chápu. A vážím si toho. Jsi opravdový kamarád. Žádám o jedinou hodinu, o hodinu na přemýšlení.“

Billy sklouzl pohledem od baru na popraskaný asfalt u nohou a řekl: „Není moc času. První vzkaz dával šest hodin. Teď je to jen pět.“

„Žádám jen o jednu. Jednu hodinu.“

„Musí vědět, že chodím z práce v sedm, a od té chvíle zřejmě lhůta začíná. Potom před rozedněním zabije jednoho nebo druhého podle toho, koho vyberu svou nečinností nebo činností. Udělá, co chce, ale nehodlám žít s představou, že rozhodnutí jsem za něj udělal já.“

„Hodinu,“ sliboval Lanny, „a pak půjdu za šerifem Palmerem. Musím si jen promyslet postup, strategii, která mi zachrání kejhák.“

Billyho pozornost upoutalo známé skřehotání, které ale zde znělo neobvykle, takže zvedl hlavu od asfaltu k nebi.

Na safírové obloze prudce stoupali k východu tři bílí mořští racci. Zřídka doletěli tak daleko na sever od zátoky San Pablo.

„Billy, potřebuju ty vzkazy ukázat šerifu Palmerovi.“

Billy se díval za racky a odpověděl: „Radši si je nechám.“

Jsou to důkazy,“ naléhal Lanny žalostně. „Ten hajzl Palmer mi přidělá další čárku za to, že jsem nezajistil důkazy a nepostaral se o ně.“

Jak se tma letního večera prohlubovala, rackové se slétali, aby se usadili na noc podél moře. Pokaždé tu ale působili tak nemístně, že připomínali zlé znamení. Jejich pronikavý, odlidštěný křik hnal Billymu po temeni husí kůži.

„Mám jen ten vzkaz, který jsem právě našel,“ řekl.

„Kde máš ten první?“ ptal se Lanny.

„Nechal jsem ho v kuchyni u telefonu.“

Billy uvažoval, že zajde do baru a zeptá se Ivy Elginové na význam těch ptáků.

„Dobře. Tak jo,“ ozval se Lanny. „Dej mi tedy jen ten, který máš. Palmer si s tebou asi bude chtít promluvit. Pak mu dáme i ten druhý.“

Ivy ale bohužel tvrdila, že dovede vyčíst znamení jen z nežijících tvorů.

Když Billy stále váhal, Lanny ztratil trpělivost: „Proboha, dívej se na mě. Co máš s těma ptákama?“

„Nevím,“ odpověděl Billy.

„Co nevíš?“

„Nevím, co mám s těma ptákama.“ Billy váhavě vyndal z kapsy vzkaz a podal jej Lannymu. „Hodinu.“

„Víc nepotřebuju. Zavolám ti.“

Když se Lanny obrátil k odchodu, Billy ho zastavil rukou, kterou mu položil na rameno: „Co tím myslíš, že zavoláš? Říkal jsi, že přivedeš Palmera.“

„Nejdřív ale zavolám, jen co vymyslím, jak celou tu věc zaonačit, abych z ní vyšel bez úhony.“

„Zaonačit,“ opakoval Billy s odporem.

Kroužící racci umlkli a rozletěli se za zapadajícím sluncem.

„Až ti zavolám,“ pokračoval Lanny, „povím ti, co řeknu Palmerovi, abychom mluvili stejně. Teprve pak za ním zajdu.“

Billy zalitoval, že se vzkazu zbavil. Ale byl to důkaz a z logiky vyplývalo, že náleží Lannymu.

„Kde budeš za hodinu? Ve Whispering Pines?“

Billy zavrtěl hlavou: „Zastavím se tam, ale jen na čtvrt hodinky. Pak pojedu domů. Zavolej mi tam. Ale mám ještě něco.“

Lanny netrpělivě poznamenal: „Půlnoc, Billy. Uvědomuješ si to?“

„Odkud se ten šílenec dozví, jak jsem se rozhodl? Jak věděl, že jsem šel za tebou, a ne na policii? Jak se dozví, co udělám v následujících čtyřech a půl hodinách?“

Lanny nenabídl odpověď, ale zamračil se.

„Leda že mě pozoruje,“ uzavřel Billy.

Lanny pročísl zrakem zaparkovaná auta, bar a koruny jilmů a pak řekl: „Všechno šlo tak hladce.“

„Vážně?“

„Jako řeka. A najednou se v cestě objeví skála.“

„Vždycky se nějaká najde.“

„To máš pravdu,“ řekl Lanny a odcházel k hlídkovému vozu.

Jediný syn matky Olsenové vypadal poraženě, vlekl se se svěšenými rameny a ztěžklým pozadím.

Billy se chtěl zeptat, zda mezi nimi je všechno v pořádku, ale znělo by to příliš přímočaře. Nedokázal přijít na jiný způsob, jak otázku vyjádřit.

A pak se slyšel říkat: „Ještě něco, co jsem ti nikdy neřekl, ale měl jsem.“

Lanny se zastavil, obrátil se a zkoumavě se na něj zadíval.

„Za všechny ty roky, co byla tvoje máma nemocná a co ses o ni staral, co ses vzdal všeho, po čem jsi toužil… na tom, a ne na práci policajta, jsi dokázal, co je v tobě dobrého.“

Jako by ho to uvedlo do rozpaků, odvrátil Lanny zrak ke stromům a jeho další slova zněla rozpačitě: „Díky, Billy.“ Zjevně ho dojalo, že jeho oběť někdo oceňuje.

Pak ale v návalu jakéhosi zvráceného studu, který ho nutil zpochybňovat či dokonce ironizovat své klady, dodal: „To mi ale důchod nezajistí.“

Billy se za ním díval, jak nasedá do auta a odjíždí.

V tichu, které tu zbylo po odletěvších raccích, se pozvolna vytrácel den a kopce a louky a stromy se postupně odívaly do stále hlubších stínů.

Na druhé straně silnice se třináctimetrový dřevěný muž snažil spasit před drtícím průmyslovým soukolím nebo před krutou ideologií anebo před moderním uměním.

KAPITOLA 7

BARBAŘINA TVÁŘ NA POMAČKANÉM POZADÍ POLŠTÁŘE ZTĚLESŇOVALA Billyho zoufalství i naději, jeho ztrátu i jeho očekávání.

Znamenala pro něj kotvu hned v dvojím smyslu a první na něj měl blahodárný účinek. Pohled na její tvář jej udržoval při síle a nezlomeného, ať se v průběhu dne dělo cokoli.

Méně blahodárně na něj působila každá vzpomínka na ni z časů, kdy kypěla životem a sršela energií. Každá tvořila článek okovů, které jej spoutávaly. Pokud se propadne z komatu do naprostého zapomnění, okovy jej obepnou a on se ponoří spolu s ní do nejtemnějších vod.

Přicházel sem nejen proto, aby jí dělal společnost pro případ, že by si i ve svém vnitřním vězení uvědomovala jeho přítomnost, ale i pro lekce, jak pečovat o druhého, a snad i za pomíjivými chvílemi klidu. Ten byl dnes večer pomíjivější než kdy jindy. Odvrátil pozornost od její tváře k hodinkám a pak k oknu, za nímž se žíravě žlutý den pozvolna sunul k hořkému soumraku.

Držel v ruce svůj malý notýsek. Listoval jím a četl tajuplná slova, která pronášela.

Když narazil na pasáž, která jej obzvlášť zaujala, přečetl ji nahlas.

„…jemné černé mrholení…“

„…smrt slunce…“

„…strašák obleku…“

„…játra vypasené husy…“

„…úzká ulice, vysoké domy…“ ‚

„…nádoba na chytání žab…“

„…divné tvary, přízračný pohyb…“

„… průzračný zvuk zvonů…“

Doufal, že když jí bude předčítat její záhadná slova, přimějí ji promluvit, rozvine tyhle narážky a vnese do nich více smyslu.

Některé večery se od ní skutečně dočkal reakce. Nikdy ale neosvětlila nic z toho, co dříve řekla. Namísto toho přidala novou a odlišnou sadu stejně záhadných slov.

Dnes večer odpovídala mlčením a tu a tam povzdechem zbaveným pocitů. Chovala se jako stroj dýchající v pravidelném rytmu s hlasitějšími výdechy způsobenými výkyvy napětí.

Billy přečetl nahlas dva záznamy a pak schoval notýsek do kapsy.

Necítil se ve své kůži, a tak četl její slova příliš důrazně, tlačil na ně. V jednu chvíli se zaposlouchal do svého hlasu a měl pocit, že v něm cítí hněv, který by Barbaře nijak neprospěl.

Udělal pár kroků po pokoji. Přitahovalo ho okno.

Zotavovna Whispering Pines přiléhala k mírně stoupajícímu svahu vinice. Za okny viděl spořádané řady vinných keřů se smaragdově zelenými listy, které podzim zbarví do karmínova, a s malými, tvrdými hrozny, jež měly ještě daleko ke zralosti.

Sběračské cestičky mezi keři, potřísněné karmínovou šťávou z hroznů, kterou se vinice postřikovala namísto hnojiva, se nořily do tmy poslední denní hodiny.

Asi pětadvacet metrů od okna stál na jedné takové cestičce osamělý muž. Neměl s sebou žádné nářadí a nezdálo se, že se tam vydal za prací.

Pokud to byl vinař nebo pěstitel, nezdálo se, že má naspěch. Stál na místě, s nohama rozkročenýma a s rukama v kapsách kalhot.

Vypadalo to, že si prohlíží zotavovnu.

Na takovou vzdálenost a při takovém světle se nedaly rozpoznat žádné podrobnosti mužova vzhledu. Stál na pěšince mezi řadami keřů zády ke slunci, takže byl vidět jen jako silueta.

Billy naslouchal zvuku nohou běžících po kamenném schodišti, což bylo ve skutečnosti jeho bušící srdce, a nabádal se, aby se přestal chovat paranoidně. I kdyby měly přijít nesnáze, potřebuje zklidněné nervy a jasnou mysl, aby jim mohl čelit.

Odvrátil se od okna. Přistoupil k lůžku.

Barbařiny oči se pod víčky pohybovaly. Odborníci tvrdili, že to svědčí o snění.

Vzhledem k tomu, že kóma se považuje za o mnoho hlubší spánek, než je ten běžný, Billy by rád věděl, zda i její sny jsou intenzivnější než běžné překypující horečnatým děním, třaskající hromobitím zvuků a odkapávající barvami.

Obával se, že ji trápí noční můry, živoucí a neustávající.

Když ji políbil na čelo, zamumlala: „Vítr je na východě…“

Vyčkával, ale neřekla už nic jiného, třebaže její oči pod zavřenými víčky těkaly a bloudily od přízraku k přízraku.

Slova však neobsahovala hrozbu a její hlas nezkalil pocit nebezpečí, a tak se přiměl uvěřit, že přinejmenším její momentální sen je neškodný.

Obdélníkovou obálku krémové barvy, ležící na nočním stolku, s jeho jménem napsaným úhledným rukopisem, zvedl, i když o ni neměl zájem. Zastrčil ji do kapsy, aniž ji otevřel, třebaže věděl, že ji tu pro něj zanechal Barbařin lékař Jordán Ferrier.

Když se měly řešit podstatné věci lékařského rázu, doktor vždycky zatelefonoval. K psaným vzkazům se uchyloval pouze ve chvílích, kdy vyměnil medicínu za méně bohulibou činnost.

Billy opět přistoupil k oknu, aby zjistil, že pozorovatel z vinice zmizel.

O něco později, když opouštěl Whispering Pines, zpola očekával, že na předním skle najde třetí vzkaz. Byl toho však ušetřen.

Muž z vinohradu byl zřejmě docela obyčejný člověk a nejspíš se tam věnoval počestné činnosti. Nic víc, nic míň.

Billy zamířil rovnou domů, zaparkoval v přilehlé garáži, vystoupal po schůdcích zadní verandy a našel kuchyňské dveře odemčené a otevřené dokořán.

KAPITOLA 8

ANI JEDEN Z OBOU VZKAZŮ BILLYMU NEVYHROŽOVAL. V KONFRONTACI neriskoval krk. Dal by přednost fyzickému ohrožení než psychické pohrůžce, jíž čelil.

Avšak když našel kuchyňské dveře dokořán, napadlo ho, že počká na dvorku, dokud nepřijede Lanny s šerifem Palmerem.

Pohrával si však s tou myšlenkou jen krátkou chvíli. Nedbal na to, že ho Lanny a Palmer budou považovat za zbabělce, ale nechtěl se za něj považovat sám.

Vstoupil dovnitř. V kuchyni nikdo nečekal.

Ubývající denní světlo se od okenních tabulek spíš odráželo, než aby jimi pronikalo. Obezřetně procházel domem a všude rozsvěcel.

Nenarazil na vetřelce v žádné místnosti ani v některé ze skříní. Nezaznamenal dokonce ani známky vniknutí.

Zpátky v kuchyni se začal zamýšlet, zda při odchodu z domu snad nezapomněl zavřít a zamknout dveře.

Musel tu alternativu zavrhnout ve chvíli, kdy na kuchyňské lince vedle telefonu našel ležet náhradní klíč. Měl být přilepený páskou na dně jednoho z dvaceti kanystrů mořidla a fermeže uskladněných na polici v garáži.

Billy naposledy použil náhradní klíč někdy před pěti nebo šesti měsíci. Tak dlouho ho určitě nikdo nesleduje.

Pokud vrah tušil existenci náhradního klíče, pak intuitivně musel dojít k závěru, že garáž je nejvhodnější místo pro jeho uschování.

Billyho profesionálně vybavená řezbářská dílna zabírala dvě třetiny prostoru garáže a nabízel se v ní bezpočet zásuvek, skříněk a poliček, kam se dal tak malý předmět ukrýt. Jeho hledání se mohlo protáhnout na hodiny.

Pokud vrah nechal náhradní klíč ležet v kuchyni, aby ho upozornil na svou návštěvu, logika napovídala, že si mohl ušetřit čas a pracné hledání. Proč místo toho nevymáčkl jednu ze čtyř skleněných tabulek v zadních dveřích domu?

Zatímco si Billy lámal hlavu tou záhadou, všiml si náhle, že klíč leží na stejném místě černého žulového pultu, kde zanechal první strojem psaný vzkaz od vraha. Teď byl pryč.

Otočil se kolem dokola a nenašel vzkaz ani na zemi, ani na stole. Vysunul nejbližší zásuvku, ale nenašel vzkaz ani v ní, ani v další a ještě další a další zásuvce.

Nakonec mu došlo, že to přece jen nebyl vrah Giselle Winslowové, kdo mu vnikl do domu. Vetřelcem byl Lanny Olsen.

Lanny věděl, kde je schovaný náhradní klíč. Když se ho ptal na první vzkaz coby důkaz, Billy mu pověděl, že ho nechal tady, v kuchyni.

Lanny se ho také ptal, kde ho najde za hodinu, zda pojede přímo domů nebo se zastaví ve Whispering Pines.

Billyho se zmocnilo zlé tušení, celková nejistota a pochyby, které začaly nahlodávat jeho důvěru.

Pokud Lanny po celou dobu zamýšlel přijít sem a zmocnit se vzkazu coby zásadního důkazu okamžitě a ne až později se šerifem Palmerem, mohl to říct. Jeho zrada napovídala, že nehodlal sloužit veřejnému zájmu a chránit jej, nemluvě o pomoci příteli, nýbrž že mu šlo hlavně o záchranu vlastní kůže.

Billy něčemu takovému nechtěl věřit. Hledal pro Lannyho počínání ospravedlnění.

Možná cestou hlídkovým vozem usoudil, že přece jen musí mít v ruce oba vzkazy, než předstoupí před šerifa Palmera. A možná nechtěl volat do Whispering Pines, protože věděl, jak moc Billymu na návštěvách tam záleží.

V takovém případě ale mohl napsat pár slov vysvětlení a nechat je na místě, odkud si vzal vrahův vzkaz.

Ledaže… Pokud zamýšlel oba vzkazy zničit, nejít za Palmerem a později tvrdit, že za ním Billy před vraždou Giselle Winslowové nezašel, pak by takové vysvětlující sdělení posloužilo za důkaz proti němu.

Lanny Olsen se ale vždycky jevil jako slušný člověk, ne bez chyb, ale v zásadě slušný, spravedlivý a dobrý. Obětoval svoje sny, aby mohl dlouhé roky pomáhat své churavějící matce.

Billy schoval náhradní klíč do kapsy kalhot. Nehodlal ho přilepit zpátky na dno kanystru v dílně.

Zajímalo by ho, kolik negativních hlášení má Lanny ve výkazu, jak moc je laxní.

Zpětně si uvědomil, že sotva kdy slyšel v přítelově hlase větší rozčarování než dnes, když mu říkal:

Já nikdy nechtěl vést takový život. Ale… Jde o to, že ať už jsem takový život chtěl nebo nechtěl vést, vedu ho. Nemám nic jiného. Chci si ho zachovat.

I v životech nejlepších lidí dochází ke kritickým bodům. Lanny k němu mohl mít blíž, než mohl Billy tušit.

Nástěnné hodiny ukazovaly 20.09.

Za necelé čtyři hodiny, bez ohledu na Billyho rozhodnutí, někdo zemře. Nechtěl nést takovou odpovědnost na svých bedrech.

Lanny mu měl volat v půl deváté.

Billy nehodlal čekat. Popadl sluchátko nástěnného telefonu a vyťukal číslo Lannyho mobilu.

Po pěti zazvoněních spadl do hlasové schránky. Řekl do ní: „Tady je Billy. Jsem doma. Co to má ksakru znamenat? Cos to udělal? Okamžitě mi zavolej.“

Instinkt mu napovídal, že se nemá snažit dohnat Lannyho prostřednictvím spojovatelky šerifova úřadu. Zanechal by stopu, jež by mohla vést k nepředvídatelným následkům.

Přítelova zrada, pokud jej skutečně zradil, přivedla Billyho k opatrnému uvažování viníka, ačkoli neudělal nic zlého.

Přechodný nával bolesti promísené se vztekem by byl pochopitelný. Místo toho se v něm vzepjal tak mocný příval zloby, až se mu sevřela hnid‘ a sotva mohl polknout.

Zničení vzkazů a lhaní mohlo zachránit Lannyho před propuštěním, ale Billyho situace se zkomplikovala. Bez důkazu bude těžší přesvědčit policii, že mluví pravdu a že by to mohlo osvětlit vrahovu psychiku.

Pokud se tam teď vydá, riskuje, že bude vypadat jako někdo, komu jde o slávu, nebo jako barman, který až příliš ochutnává nápoje, jež nalévá. Anebo jako podezřelý.

Myšlenka ho zaujala natolik, že stál minutu bez pohnutí a přemítal o ní. Podezřelý.

Vyschlo mu v ústech. Jazyk se mu přilepil na patro.

Přistoupil ke kuchyňskému dřezu a z kohoutku si natočil sklenici studené vody. První lok do sebe téměř nedokázal vpravit, ale pak sklenici vyprázdnil třemi dlouhými hlty.

Příliš studená a příliš hltavě vypitá voda mu způsobila krátkou ostrou bolest v hrudi a prohnala mu vnitřnostmi nevolnost. Položil sklenici na okraj dřezu a naklonil se nad výlevku, dokud pocit neodezněl.

Opláchl si upocenou tvář chladnou vodou a v teplé si umyl ruce.

Prošel se sem a tam kuchyní. Na okamžik se posadil ke stolu a pak znovu chvíli chodil.

V půl deváté přistoupil k telefonu a zahleděl se na něj, ačkoli měl všechny důvody nevěřit, že zazvoní.

Ve 20.40 zavolal ze svého mobilu na Lannyho mobilní telefon. Domácí telefon nechal zavěšený. Dostal se opět do hlasové schránky.

V kuchyni bylo příliš horko. Zdálo se mu, že se dusí.

Ve 20.45 vyšel ven na zadní verandu. Potřeboval čerstvý vzduch.

Nechal za sebou dokořán otevřené dveře, aby slyšel telefon, kdyby zazvonil.

Obloha na východě měla indigovou barvu a přímo nad ním a na západě ji rozechvívaly duhové pablesky oranžovězeleného západu slunce.

Okolní les se černě ježil a temněl. Pokud by nezvaný pozorovatel zaujal pozici mezi stromy, skrčený v kapradí a mezi keři, dokázal by ho tam vypátrat jen pes s dobře trénovaným čichem.

Stovky neviditelných žab začaly vyzpěvovat do padajícího soumraku, ale kuchyň za otevřenými dveřmi zůstávala ponořená v tichu.

Možná Lanny potřeboval jen o něco víc času, aby našel způsob, jak zaonačit pravdu.

Určitě mu šlo o něco víc než jen o sebe samého. Nemohl přece tak rychle a tak naprosto omezit všechno jen na sobecký zájem.

Pořád byl přece policajt, ať už laxní, ať už zoufalý nebo ne. Spíš dříve než později mu dojde, že by nemohl sám se sebou žít, kdyby mařením vyšetřování zapříčinil další smrt.

Rozpíjející se inkoustová kaňka na východě záhy zaplnila i oblohu nad hlavou, zatímco západ planul ohněm a krví.

KAPITOLA 9

V DEVĚT HODIN OPUSTIL BLLLY ZADNÍ VERANDU A VRÁTIL SE DOVNITŘ.

Zavřel dveře a zamkl je.

Za pouhé tři hodiny se osud zpečetí, smrt si vybere, a pokud vrah nezmění metodu, do svítání dojde k vraždě.

Klíček k SUV ležel na jídelním stolku. Billy jej popadl.

Rozhodl se vydat hledat Lannyho Olsena. Přeháněl, když svůj prvotní pocit považoval za zlobu. Teď ji skutečně pocítil, temnou a hořce skličující. Urputně toužil po konfrontaci.

Ochraňuj mě před nepřítelem, který má co získat, a před přítelem, který má co ztratit.

Lanny měl službu přes den. Teď bude mít volno.

S největší pravděpodobností trčí doma. Pokud tam není, nabízí se jen hrstka restaurací, barů a domovů kamarádů, kde je třeba jej hledat.

Pocit odpovědnosti a zvláštní zoufalá naděje věznily Billyho v kuchyni u telefonu. Už nečekal, že zavolá Lanny, ale mohl se ozvat vrah.

Volající, který včera večer mlčky naslouchal na drátě, byl vrah Giselle Winslowové. Billy na to neměl důkaz, ale rovněž o tom neměl pochyb.

Možná zavolá dnes večer znovu. Pokud by s ním Billy promluvil, mohl by něčeho dosáhnout, něco z jeho slov vyvodit.

Nedělal si iluze, že by takovou stvůru dokázal přimět k hovornosti. Vražednému psychopatovi nelze ani argumentovat, přesvědčit ho, že má ušetřit život.

Slyšet ale toho člověka promluvit pár slov by mohlo mít smysl.

Podle hlasu se dalo určit etnikum, oblast, odkud pochází, vzdělání, přibližný věk i další vodítka.

Při troše štěstí by také vrah mohl na sebe nechtěně prozradit některá významná fakta. Jedna stopa, malý zárodek informace, který by cíleným zkoumáním dozrál, by Billymu poskytl hodnověrnou oporu, s níž by mohl jít na policii.

Konfrontace s Lannym Olsenem by jej uspokojila emocionálně, ale nevyvedla by Billyho ze slepé uličky, do níž ho zavedl vrah.

Pověsil klíček od vozu na háček věšáku.

Předešlý večer v návalu nervozity zatáhl na všech oknech žaluzie. Dnes ráno, než se nasnídal, vytáhl ty kuchyňské. Teď je zase stáhl.

Stál uprostřed kuchyně.

Pokukoval po telefonu.

S úmyslem posadit se ke stolu chopil se opěradla židle, ale nepohnul jí.

Stál a hleděl na lesklou podlahu z černé žuly u nohou.

Udržoval dům vzorně. Žula se leskla, ani flíček nekazil dojem.

Čerň pod jeho nohama vypadala nehmotně, jako by bez pomoci křídel stál za noci vysoko ve vzduchu a pod sebou měl pět mil zející atmosféry.

Odstrčil židli od stolu. Posadil se. Uplynula sotva minuta, když se zase zvedl.

Za takových okolností neměl Billy Wiles potuchy, jak má jednat, co má dělat. Prostý úkol utloukání času ho deptal, i když léta nedělal prakticky nic jiného.

Protože ještě nevečeřel, přistoupil k ledničce. Neměl chuť. To, co viděl na chladných policích, mu nic neříkalo.

Pohlédl na klíče od SUV pohupující se na háčku.

Přešel k telefonu a s upřeným pohledem u něj postál.

Posadil se ke stolu.

Nauč nás dbát a zároveň nedbat. Nauč nás sedět a mír mít.

Po chvíli se odebral do pracovny, kde strávil vyřezáváním ozdobných ornamentů u rohového pracovního stolu tak mnoho večerů.

Posbíral pár nástrojů a chopil se kusu bílého dubu, ze kterého už napůl vyřezal trs akantových listů. Odnesl si to všechno do kuchyně.

V pracovně měl také telefon, ale Billy dal tento večer přednost kuchyni. V pracovně totiž stála i pohodlná pohovka a on se obával, že ho zláká, aby si lehl, že usne a že ho vrahovo zavolání nebo cokoli jiného nevzbudí.

Ať už měly jeho obavy opodstatnění či nikoli, posadil se s nástroji a s dřevem k jídelnímu stolu v kuchyni.

Bez řezbářského svěráku mohl pracovat jen na nejjemnějších detailech listů, což byla činnost blížící se rytectví do perleti. Čepel vydávala z dubu dutý zvuk, jako by se zarývala do kosti, a ne do dřeva.

Deset minut po desáté, necelé dvě hodiny do uplynutí lhůty, se náhle rozhodl, že zajde za šerifem.

Jeho dům neležel na území žádného města a spadal tedy do šerifovy jurisdikce. Bar se nalézal ve Vineyard Hills, což ale bylo tak malé město, že nemělo vlastní policejní síly, a šerif Palmer reprezentoval zákon i tam.

Billy chňapl po klíči na háčku, otevřel dveře, vykročil na zadní verandu a zarazil se.

Pokud půjdeš na policii, zabiju mladou matku dvou dětí.

Nechtěl si vybírat. Nechtěl, aby kdokoli zemřel.

V celém okrese Napa mohou žít tucty mladých matek s dvěma dětmi. Možná stovka, možná dvě, možná i víc.

Ani v pětihodinové lhůtě by se nezdařilo najít a varovat všechny potenciální oběti. Museli by varovat veřejnost prostřednictvím médií. To by mohlo trvat celé dny.

Teď, kdy zbývaly necelé dvě hodiny, se nedalo udělat nic zásadního. Mohou strávit delší dobu pouhým Billyho výslechem.

Mladá matka, kterou si vrah nepochybně vyhlídl, zemře.

Co když se přitom probudí děti? Coby svědci musí být zlikvidovány.

Ten šílenec neslíbil, že zabije pouze matku.

Hutná pižmová vůně dějících vrstev lesního podloží se nesla vlhkým vzduchem od stromů k verandě.

Billy se vrátil do kuchyně a zavřel za sebou dveře.

Když dále vyrýval podrobnosti listů, píchl se do prstu. Nedal si na zranění náplast. Vpich nebyl velký a brzy se sám zatáhne.

Když se škrábl do kloubu prstu, věnoval se dál usilovně řezbě a nevěnoval škrábanci pozornost. Pracoval stále rychleji a nevšiml si, že utrpěl třetí drobné škrábnutí.

Kdyby ho v té chvíli někdo pozoroval, muselo by mu připadat, jako že Billy chce krvácet.

Protože Billy dál zaměstnával ruce, zranění nepřestávala krvácet. Dřevo nasáklo krví.

Po chvíli si všiml, že dub změnil barvu. Odložil plastiku i řezbář ské dláto.

Chvíli seděl, díval se na své ruce a bez vědomého důvodu zrychleně dýchal. Zanedlouho krvácení ustalo, ale on už se poté, co si umyl ruce v dřezu, k vyřezávání nevrátil.

Ve 23.45 si otřel ruce do utěrky, vyndal z lednice studený guinness a pil ho přímo z láhve. Byl s ním hotov až moc rychle.

Pět minut po prvním pivu si otevřel druhé. Nalil si je do sklenice, aby se přiměl jen upíjet a pivo mu déle vydrželo.

Postavil se s guinnessem proti nástěnným hodinám.

Jedenáct padesát. Nadchází odpočítávání.

Ať si chtěl Billy cokoli nalhávat, ošálit se nedokázal. Vybral si, ano. Je to na tobě. I nečinnost znamená volbu.

Matka dvou dětí dnes v noci nezemře. Pokud vraždící šílenec dodrží svůj díl dohody, matka prospí noc a dočká se rána.

Billy se stal součástí hry. Mohl to popírat, mohl od toho utíkat, mohl zatáhnout žaluzie na zbytek svého života a překročit dělicí čáru mezi samotářem a poustevníkem, ale základnímu faktu neuteče: stal se součástí.

Vrah mu nabídl partnerství. Nechtěl se toho účastnit. Ale nyní se z toho vyklubala jedna z oněch obchodních dohod, jedna z oněch agresivních akciových nabídek, které ekonomičtí novináři nazývají nepřátelské převzetí.

Dopil druhý guinness, právě když minula půlnoc. Toužil po třetím. A pak po čtvrtém.

Přesvědčil se, že si potřebuje uchovat jasnou hlavu. Zeptal se sám sebe, k čemu, a nedokázal si přesvědčivě odpovědět.

Jeho úloha pro tuto noc skončila. Vybral si. Šílenec dokoná svůj díl.

Nic víc se této noci nestane, ledaže Billy bez piva nedokáže usnout. Může se zase pustit do vyřezávání.

Ruce ho bolely. Nezpůsobila to ona tři bezvýznamná poranění. Příliš křečovitě svíral nástroje. Držel dubový kus, jako by z něj chtěl vymačkat mízu.

Bez spánku se nepřipraví na den, který má před sebou. Ráno přijde zpráva o další oběti. Dozví se, koho vybral na smrt.

Billy odložil sklenici do dřezu. Už ji nepotřeboval, protože už mu nezáleželo na tom, aby mu pivo vydrželo. Každá láhev mu dala ránu a on netoužil po ničem jiném než se knokautovat.

Třetí pivo si odnesl do obýváku a posadil se do nastavitelného křesla. Upíjel ve tmě.

Emocionální únava dovede člověka odrovnat stejně jako fyzické vyčerpání. Opustila ho všechna síla.

V 1.44 ho probudil telefon. Vyskočil z křesla jako katapultovaný. Prázdná pivní láhev se odkutálela po podlaze.

V naději, že uslyší Lannyho, strhl sluchátko nástěnného telefonu při čtvrtém zazvonění. Jeho „haló“ zůstalo bez odpovědi.

Byl to on. Naslouchající úchylák.

Billy věděl ze zkušenosti, že mlčením se nikam nedostane. „Co ode mě chcete? Proč zrovna já?“

Volající neodpověděl.

„Nebudu tu hru hrát,“ prohlásil Billy, ale smysl to nedávalo, protože oba věděli, že se do ní už zapojil.

Potěšilo by ho, i kdyby vrah odpověděl tichým pohrdavým zasmáním, ale neozvalo se nic.

„Jsi odporný magor.“ Když ani to nevyvolalo reakci, Billy dodal: „Jsi spodina lidstva.“

Pomyslel si, že jeho hlas zní chabě a nedůrazné, a na časy, ve kterých žije, jsou jeho urážky slabé. Nějaká heavymetalová kapela se možná taky jmenuje Odporní magoři a určitě se najde i další, která si říká Spodina lidstva.

Šílenec mu na lep nesedl. Zavěsil.

Billy pověsil sluchátko a zjistil, že se mu třesou ruce. K tomu měl i vlhké dlaně, které si teď otřel o tričko.

Ohromila ho myšlenka, na kterou měl připadnout, už když vrah volal předešlou noc, ale nepřipadl. Vrátil se k telefonu, zvedl sluchátko, ověřil si, že slyší oznamovací tón, a pak vyťukal *69 pro zpětné volání volajícímu.

Telefon na druhém konci linky vyzváněl a vyzváněl a vyzváněl, ale nikdo ho nezvedl.

Volané číslo, které se objevilo na digitálním displeji, však Billy znal. Patřilo Lannymu.

KAPITOLA 10

KOSTEL STÁL U HLAVNÍ SILNICE, ČTVRT MÍLE OD ODBOČKY K DOMU LANNYHO Olsena, a obklopen duby vypadal ve svede hvězd vznešeně.

Billy zajel do jihozápadního koutu parkoviště. Pod temným pří krovem mohutného kalifornského dubu zhasl světla a vypnul motor.

Výrazné kostelní zdi se sádrově bílou omítkou a zdobenými opěrnými pilíři se tyčily ke střeše z pálených oranžových tašek. Ve výklenku zvonice stála soška Panny Marie s náručí dokořán zvoucí trpící lidstvo.

Každé tady pokřtěné dítě vypadalo jako svatý. Každý zde uzavřený sňatek působil jako doživotní příslib bez ohledu na povahu snoubenců.

Billy si samozřejmě vzal zbraň.

Třebaže šlo o starší revolver, který si pořídil už dávno, fungoval bezvadně. Měl jej řádně uložený a čistil jej.

S revolverem měl uloženou i krabici zásobníků ráže 38. Nevykazovaly ani stopu po korozi.

Když bral zbraň z kufříku, kde ji měl uschovanou, zdála se mu těžší, než si pamatoval. Když ji teď zvedl z místa spolujezdce, pořád se zdála těžká.

Ručičku váhy vychýlil tento Smith & Wesson jen k hodnotě jednoho kilogramu, ale dodatkovou váhu, již pociťoval, mu zřejmě přidávala jeho historie.

Vystoupil z exploreru a zamkl dveře.

Po silnici projelo osamělé auto. Jeho reflektory nedosáhly dál než deset metrů od Billyho.

Fara ležela na vzdálenější straně kostela. I kdyby kněz trpěl nespavostí, přijíždějící SUV by neslyšel.

Billy zašel dál pod dub, pak opustil stín jeho koruny a vstoupil na louku. Divoká tráva mu sahala po kolena.

Na jaře se toto svažité pole hemžilo vlčími máky, bylo oranžově červené jako proud lávy. Už však uvadly.

Zastavil se, aby si jeho oči zvykly na bezměsíčnou tmu.

Bez pohnutí se zaposlouchal. Panoval klid. Po vzdálenější dálnici nejela žádná auta. Jeho přítomnost umlčela cikády i žáby. Téměř jako by slyšel hvězdy.

S důvěrou ve vlastní zrak přizpůsobený tmě, avšak už v nic dalšího, zamířil po mírně stoupající louce, která se stáčela k vymleté a děravé asfaltce vedoucí k Lannymu Olsenovi.

Obával se chřestýšů. Za teplých nocí jako tato lovili myši a mladé zajíce. Bez kousnutí však došel na cestu a při chůzi vzhůru minul dva ztichlé a tmavé domy.

Po oploceném dvoře druhého domu volně pobíhal pes. Neštěkal, ale běhal sem a tam podle vysokých planěk a kňučením si říkal o Billyho pozornost.

Lannyho dům stál pět set metrů od domu se psem. Každé jeho okno či záclony zlatil zevnitř jiný druh světla.

Na dvorku se Billy skrčil vedle švestky. Viděl odtud na západní průčelí domu i na jeho severní bok.

Nebylo vyloučeno, že celá věc byla jen žert a že vtipálkem byl Lanny.

Billy neměl jistotu, že v některém městě okresu Napa došlo k vraždě plavovlasé učitelky. Uvěřil Lannymu.

Neviděl zprávu o vraždě v novinách. Přišli na ni prý v tak pozdních odpoledních hodinách, že už se zpráva o ní nedostala do aktuálního vydání. Kromě toho noviny příliš nečetl.

Nedíval se ani na televizi. Občas za jízdy autem poslouchal v rádiu zprávy o počasí, ale častěji se spolehl na CD přehrávač s hudbou zydeco nebo se swingem západního pobřeží.

Od autora comicsů se vtípky očekávají. Lanny však tak dlouho potlačoval svou veselou tvář, že z ní zbyl jen náznak grimasy. Byl docela dobrý parťák, ale moc srandy se s ním neužilo.

Billy by nevsadil svůj život ani zlámanou grešli na to, že si z něho Lanny vystřelil.

Vzpomínal si, jak se jeho přítel potil a jaký neklid a strach se ho zmocnily minulý večer na parkovišti. U Lannyho bylo jisté, že se chová tak, jak se cítí. I kdyby toužil být hercem místo kreslířem a i kdyby jeho matka nikdy nebyla dostala rakovinu, stejně by skončil jako policajt s problematickým výkazem.

Billy si dobře prohlédl dům, aby se ujistil, že ho nikdo nepozoruje z okna, a přešel trávník, minul přední verandu a nakoukl za jižní roh domu. I zde každé okno tlumeně zářilo.

Obešel dům dozadu a už z dálky viděl otevřené zadní dveře. Linul se z nich pás světla zvoucí na temné verandě návštěvníky, aby překročili kuchyňský práh.

Tak zjevné pozvání napovídalo na léčku.

Billy čekal, že uvnitř najde Lannyho Olsena mrtvého.

Pokud nepůjdeš na policii a nezapojíš ji do věci, zabiju svobodného muže, kterého svět nebude příliš postrádat.

Na Lannyho pohřeb nepřijde tisícovka truchlících, spíš sotva stovka, byť někdo ho postrádat bude. Ne svět, ale někdo ano.

Když se Billy rozhodl ušetřit matku dvou dětí, nedošlo mu, že odsoudil na smrt Lannyho.

Kdyby to byl věděl, byl by se možná rozhodl jinak. Zvolit kamarádův konec je těžší než hodit si mincí na smrt bezejmenného neznámého. I když bezejmenná měla děti.

Nechtěl o tom přemýšlet.

Na konci dvorku stál pařez nemocného dubu, který dávno podlehl pile. Měl metr dvacet v průměru, přes půl metru vysoký.

Ve východní části pařezu vyhloubily živly a hniloba díru. V ní byl plastikový sáček na takový zip. V sáčku se nacházel náhradní klíč k domu.

Billy se ho zmocnil a pak obezřetně obešel dům zpět k čelní frontě. Vrátil se do skrytu švestky.

Nikdo nezhasl jediné světlo. V oknech se neukázala žádná tvář. Nezaznamenal podezřelý pohyb záclony.

Hlas v něm ho nabádal zavolat na linku 911, přivolat pomoc a všechno ze sebe vyklopit. Soudil, že by to byl unáhlený krok.

Nerozuměl pravidlům té podivné hry a nevěděl, jak vrah určil vítězství. Možná to zvrácené individuum považuje za zábavné navléknout obě vraždy na nevinného barmana.

Billy se už jednou ocitl v roli podezřelého. Ta zkušenost ho výrazně poznamenala.

Nenechá se výrazně poznamenat podruhé. Tehdy přišel o velký díl sebe sama.

Opustil úkryt pod švestkou. Tiše vystoupil po schůdcích přední verandy a zamířil rovnou ke dveřím.

Klíč pasoval do zámku. Mechanismus nerachotil, panty neskřípaly a dveře se otevřely tiše.

KAPITOLA 11

VIKTORIÁNSKÝ DŮM MĚL VIKTORIÁNSKOU HALU S PODLAHOU Z TMAVÉHO dřeva. Dřevem obložená chodba vedla dozadu do domu a schodiště nabízelo cestu do patra.

Na jedné stěně spatřil nalepenou čtvrtku papíru a na ní nakreslenou ruku. Vypadala jako ruka Mickeyho Mouse: tlustý palec, tři prsty a obruba napovídající na rukavici.

Dva prsty měla ohnuté do dlaně. Palec a ukazováček zpodobňovaly natažený revolver ukazující ke schodišti.

Billy pochopil pobídku správně, ale pro tentokrát se rozhodl jí neuposlechnout.

Přední dveře nechal otevřené pro případ, že by potřeboval rychlou ústupovou cestu.

S revolverem v ruce mířícím na strop vstoupil obloukovitým vchodem do místnosti vlevo. Obývací pokoj vypadal stejně jako před deseti lety, když ještě žila paní Olsenová. Lanny ho moc nepoužíval.

Totéž platilo i o jídelně. Lanny většinou jedl v kuchyni nebo ve svém kutlochu, kde se díval na televizi.

Další kreslená ruka na stěně v chodbě ukazovala směrem k hale a schodišti, opačným směrem, než jakým postupoval.

Televize v Lannyho pokoji nehrála, ale v plynovém krbu plápolaly plameny a v nánosech falešného popela planuly falešné řeřavé uhlíky jako pravé.

Na kuchyňském stole stála láhev Bacardi, dvoulitrová plastová láhev CocaColy a kyblík na led. Na prkýnku vedle coly se leskl malý nožík se zoubkovaným ostřím a limeta, z níž scházelo pár odříznutých plátků.

Vedle prkýnka stála vysoká orosená sklenice zpola plná tmavé tekutiny. Ve sklenici plaval plátek limety a pár tenkých úlomků rozpouštějícího se ledu.

Když ukradl vrahův první vzkaz z Billyho kuchyně a spolu s druhým jej zničil ve snaze zachránit si místo a s nadějí na důchod, pokusil se Lanny utopit vinu v rundě rumů s colou.

Pokud láhve CocaColy i Bacardi byly plné, když k nim usedal, dostal se pěkně blízko stavu takové opilosti, která by mu dokázala zastínit paměť a omámit svědomí až do rána.

Dveře do spíže byly zavřené. Billy sice pochyboval, že se vrah ukryl právě mezi konzervy, necítil by se ale dobře zády k ní, dokud spíž neprozkoumá.

S pravou rukou přitisknutou k tělu a s revolverem namířeným před sebe, levou rukou otočil rychle knoflíkem kliky a trhnul. Ve spíži nikdo nečekal.

Z kuchyňské zásuvky vyndal Billy čistou utěrku. Otřel kovový držák zásuvky a kliku spíže a pak zastrčil cíp utěrky za pásek a nechal ji viset na způsob barového utěráku.

Na lince poblíž sporáku ležela Lannyho peněženka, klíče od auta, hrst drobných a mobil. Našel tu i jeho devítimilimetrovou služební pistoli spolu s Wilsonovým bojovým pouzdrem, ve kterém ji nosíval.

Billy uchopil mobil, zapnul jej a vyťukal hlasovou schránku. Našel v ní jedinou zprávu, kterou do ní sám namluvil dnes večer.

„Tady je Billy. Jsem doma. Co to má ksakru znamenat? Cos to udělal? Okamžitě mi zavolej.“

Naslouchal vlastnímu hlasu a pak zprávu vymazal.

Možná udělal chybu, ale nedokázal si představit, jakým způsobem by mohla zpráva dokazovat jeho nevinu. Naopak by dokazovala, že se měl v právě uběhlém večeru s Lannym setkat a že se na něho zlobil.

A tím by se stal podezřelým.

Uvažoval o té zprávě cestou na parkoviště u kostela a při chůzi loukou. Nemohl udělat nic lepšího než ji zlikvidovat, pokud v patře najde to, co očekával.

Vypnul mobilní telefon a utěrkou z něj otřel otisky prstů. Položil jej zpátky na linku, kde jej našel.

Pokud by Billyho právě teď někdo pozoroval, ocenil by ho za chladnokrevné, důkladné dílo. Ve skutečnosti se mu dělalo až nevolno ze strachu a úzkosti.

Pozorovatel by také soudil z Billyho úzkostlivé pozornosti ke každému detailu, že už někdy dříve zahlazoval stopy po zločinu. To rozhodně ne, avšak tvrdá zkušenost zaostřila jeho představivost a poučila jej o nebezpečí nepřímých důkazů.

Před hodinou, přesně v 1.44, telefonoval vrah Billymu z tohoto domu. Telefonní společnost bude mít o tom krátkém telefonátu záznam.

Možná to policii přivede k přesvědčení, že tu Billy nemohl být v době vraždy.

Spíš si však pomyslí, že sám Billy odtud volal spolupachateli ve svém domě, aby tak vyrobil zavádějící důkaz, jímž by si udělal na dobu vraždy alibi.

Policisté mají u každého vždycky podezření na to nejhorší. Naučila je tomu jejich vlastní zkušenost.

Prozatím ho nenapadlo nic, co si počít se záznamem telefonní společnosti. Pustil to z hlavy.

Mnohem naléhavější problémy vyžadovaly jeho pozornost. Například najít mrtvolu, pokud nějaká existuje.

Došlo mu, že nemusí ztrácet čas pokusy najít oba vrahovy vzkazy. Pokud by ještě byly na světě, nejspíš by je našel na stole, u kterého Lanny popíjel, anebo na lince s jeho peněženkou, drobnými a mobilem.

Oheň v krbu jeho doupěte za dnešní teplé noci vedl k logickému závěru na téma obou vzkazů.

Kreslená ruka přilepená na kuchyňské skříni ukazovala k lítacím dveřím a k přízemní chodbě.

Billy se tentokrát hodlal řídit jejím pokynem, ale drtivý, zneklidňující strach jej přibil na místo.

Zbraň a odhodlání použít ji mu nedodaly dostatek odvahy k tomu, aby se okamžitě hnul dál. Nebál se střetnutí s vrahem. Svým způsobem by setkání s ním nebylo tak děsivé jako to, co očekával, že najde.

Láhev rumu ho lákala. Tři lahve guinnesse na něm nezanechaly žádné následky. Většinu uplynulé hodiny mu srdce zběsile bušilo a metabolismus pracoval na plný výkon.

Přestože nepatřil k náruživým pijákům a protože podobnou zkušenost učinil dříve už několikrát, uvědomoval si, že v něm přebývá potenciální alkoholik, který by chtěl být vypuštěn.

Odvaha pokračovat se zrodila ze strachu, že by pokračovat nedokázal, a také z naléhavého vědomí, jaké následky by přineslo, kdyby nechal další tah na vražedném maniakovi.

Opustil kuchyni a chodbou se vydal k hale. Aspoň že schodiště netonulo ve tmě. Světlo svítilo tady dole, na odpočívadle i nahoře.

Stoupal vzhůru a ani ho nenapadlo volat Lannyho jméno. Věděl, že odpověď by nepřišla, a kromě toho pochyboval, že by našel hlas.

KAPITOLA 12

DO CHODBY V PRVNÍM PATŘE ÚSTILY TŘI LOŽNICE, TOALETA A KOMORA. Čtvero z patera dveří bylo zavřeno.

Po obou stranách dveří do hlavní ložnice visely namalované ruce ukazující na její otevřené dveře.

Billy netoužil nechat se někam slepě zahnat, měl na paměti zvířata hnaná po jateční rampě, a proto si tuto ložnici nechal naposled. Nejprve zkontroloval toaletu. Pak nahlédl do komory a do dvou zbylých ložnic, z nichž v jedné stál Lannyho kreslicí stolek.

Utěrkou otřel všechny dveřní kliky, kterých se dotkl.

Zbývala už jen poslední místnost k prozkoumání. Zůstal stát v chodbě a naslouchal. Špendlík spadnout by bylo slyšet.

Něco mu uvízlo v hrdle a nemohl to polknout. Nedokázal to polknout, protože to nebylo o nic skutečnější než kostka ledu, která mu klouzala dole po kříži.

Vstoupil do ložnice, v níž svítily dvě lampy

Tapety s růžemi, které vybrala Lannyho matka, tu zůstaly i po její smrti a nikdo je nevyměnil ani pár let poté, kdy se sem Lanny přestěhoval ze svého někdejšího pokoje. Za ty roky ztmavlo pozadí do příjemného odstínu vybledlé čajové skvrny.

Přehoz přes lůžko patřil mezi nejoblíbenější Pearl Olsenové: růžový po celé ploše a s vyšívanými květy podél okrajů.

Během nemoci paní Olsenové, po chemoterapii a vysilující radioterapii, sedával tu Billy často s ní. Někdy jí jen něco vyprávěl nebo ji pozoroval, jak spí. Často jí čítával.

Měla ráda napínavé dobrodružné příběhy. Vyprávění zasazené do Indie doby rádžů, příběhy o gejšách a samurajích a čínských bojovných panovnících a pirátech Karibiku.

Pearl zemřela a teď tu nebyl ani Lanny. Seděl v křesle oblečený ve své uniformě, nohy položené na podnožce, ale jako by tu nebyl.

V čele měl otvor po výstřelu.

Billy se na to nechtěl dívat. Měl strach uložit si ten obrázek do paměti. Chtěl odejít.

Útěk ale nic neřešil. Nikdy nic neřešil, před dvaceti lety stejně jako teď a ani v čase mezi tím. Kdyby utekl, dostihli by ho a zničili.

Hon začal a z důvodů, které nechápal, se stal hlavní trofejí. Rychlost útěku jej nezachrání. Rychlost lišku nikdy nespasila. K útěku před psy a lovci potřebovala mazanost a schopnost riskovat.

Billy se necítil jako liška. Cítil se jako králík, ale na rozdíl od něj neuteče.

Absence krve na Lannyho tváři a zranění, z něhož rovněž nevytékala žádná krev, signalizovaly dvě skutečnosti: že smrt nastala v okamžiku a že mu výstřel utrhl zadní část lebky.

Tapetu za křeslem nepokrývaly krvavé skvrny ani kusy mozku. Lanny nepřišel o život tady, vsedě, nebyl zastřelen v téhle místnosti.

Jelikož Billy nenarazil nikde v domě na krev, usoudil, že k vraždě došlo venku.

Možná se Lanny zvedl od kuchyňského stolu, od rumu a coly, a přiopilý nebo úplně opilý vyšel ven nadýchat se čerstvého vzduchu. Možná měl dojem, že by se netrefil do mísy, a vyšel si ulevit na dvorek.

Vrah musel použít igelitovou plachtu nebo něco podobného, aby nezanechal stopy, když vlekl tělo domem.

I kdyby šlo o silného člověka, přemístění mrtvoly z dvorku do ložnice, nalézající se v patře, muselo být těžké. Těžké a zdánlivě zbytečné.

Když to ale udělal, musel k tomu mít důvod, který považoval za významný.

Lanny měl otevřené oči. Lezly mu lehce z důlků. Levé se dívalo kose, jako by Lanny za života šilhal.

Způsobil to tlak. V té krátké chvíli, kdy kulka procházela mozkem, tlak v lebce narostl, než vzápětí opadl.

V klíně měl Lanny knihu z knižního klubu, menší a lacinější vydání než to, v jakém stejný román nabízeli knihkupci. Na jednom konci ložnice stálo na poličce snad dvě stě podobných knih.

Billy viděl název knihy, jméno autora a ilustraci na obálce. Vyprávěla o hledání pokladu a skutečné lásky v jižním Pacifiku.

Kdysi dávno četl ten román Pearl Olsenové. Líbil se jí, ale jí se líbily všechny.

Lannyho bezvládná pravá ruka spočívala na knize. Zdálo se, že si knihu zakládal fotografií, jejíž malý cípek vykukoval ze stránek.

Psychopat to všechno takhle nastrojil. Scenerie ho uspokojovala a měla pro něj emocionální význam. Nebo šlo o sdělení o hádanku či náznak.

Než Billy scenerii porušil, zevrubněji studoval. Nic na ní nevypadalo vykoumané ani přesvědčující, nic se nezdálo provokovat vraha natolik, aby si dal takovou práci s jejím aranžováním.

Billy truchlil nad Lannyho smrtí. Avšak mnohem víc cítil hněv, že byla Lannymu upřena důstojnost i ve smrti. Šílenec ho vlekl domem a aranžoval jej jako manekýna, jako figurínu, jako kdyby žil jen pro to, aby s ním vrah mohl k vlastnímu potěšení manipulovat.

Lanny zradil Billyho, ale to se teď nepočítalo. Na hranici Temnoty, na pokraji Prostoru zbylo jen málo křivd, jež by stály za zapamatování. Za vzpomínku stály jen chvíle kamarádství a společného smíchu.

Pokud se mezi ně v posledních dnech vetřela neshoda, nyní byli na jedné lodi, proti témuž konkrétnímu protivníkovi.

Billymu se zdálo, že z chodby slyší jakýsi zvuk.

Bez váhání vyšel z ložnice a mezi dveřmi švihl osmatřicítkou sevřenou v obou rukách zleva doprava, hledaje cíl. Nenašel jej.

Dveře toalety, komory i zbývajících ložnic byly zavřené tak, jak je zanechal.

Nepocítil nutkání znovu ty místnosti prohledat. Zaslechl zřejmě jen zvuk, jakým staré sesedající se domy protestují proti tíze času, a téměř určitě nešlo o zvuk otevíraných nebo zavíraných dveří.

Otřel si vlhkou levou dlaň o tričko, přendal do ní zbraň, osušil i pravou ruku, znovu přehmátl a vydal se ke schodišti.

Ze spodního patra a z přední verandy za otevřenými dveřmi k němu nedoléhalo nic než klid letní noci, hluboké noční ticho.

KAPITOLA 13

JAK STAL NA VRCHOLU SCHODIŠTĚ A NASLOUCHAL, ZAČALA V BILLYHO spáncích pulzovat bolest. Uvědomil si, že svírá čelisti silou svěráku.

Pokusil se uvolnit a dýchat ústy. Zakroutil hlavou ze strany na stranu, aby uvolnil ztuhlé svaly krku.

Stres může člověku pomáhat, pokud jej udržuje soustředěného a v pohotovosti. Strach může znehybňovat, ale také zaostřit pud sebezáchovy.

Vrátil se do ložnice.

Jak přicházel ke dveřím, napadlo ho, že tělo a knihu tam už nenajde. Avšak Lanny stále seděl v křesle.

Billy vytáhl dva papírové kapesníky z krabice na jednom z nočních stolků. Použil je jako náhražku rukavic, aby odstranil ruku mrtvého z knihy.

Nechal knihu v jeho klíně a otevřel ji tam, kde ji zakládala fotografie.

Očekával věty nebo odstavce, které by mu poskytiy další vodítko, nový vzkaz. Avšak text na fotce nebyl čerstvý.

S pomocí papírových kapesníků uchopil fotografii, momentku.

Byla mladá, světlovlasá a pěkná. Nic na obrázku neprozrazovalo její povolání, ale Billy věděl, že byla učitelkou.

Její vrah musel fotku najít v jejím domě, dole v Napě. Předtím, než ji našel, nebo potom z ní brutálně vytloukl její krásu.

Ten šílenec zde nechal fotografii proto, aby vyšetřovatelům potvrdil, že obě vraždy spáchal jeden a týž člověk. Chvástal se. Toužil po uznání, o které se zasloužil.

Jediná moudrost, jakou máme naději získat, je moudrost pokory…

Maniak si z toho nevzal ponaučení. Možná tohle selhání povede k jeho konci.

Lzeli se upřímně rozlítostnit nad údělem neznámého člověka, pak by to Billy zažil, kdyby se příliš dlouho díval na fotografii. Vrátil ji do knihy a zavřel mezi žloutnoucí stránky.

Položil ruku mrtvého na knihu tak, jak tam ležela, a pak zmuchlal oba papírové kapesníky v dlani. Zašel na toaletu přiléhající k ložnici, kapesníky stlačil splachovadlo a pak je vhodil do vířící vody v míse.

V ložnici stanul vedle křesla a nevěděl, co si dál počít.

Lanny si nezasloužil zůstat tady sám bez modlitby a aktu spravedlnosti. Možná nebyl blízký přítel, nicméně pořád to byl přítel. Kromě toho byl synem Pearl Olsenové a to samo hodně znamenalo.

Avšak zatelefonovat na šerifův úřad a třeba i anonymně oznámit zločin by se mohlo ukázat jako chyba. Začnou se pídit po vysvětlení telefonického hovoru z tohoto domu Billymu tak krátce po vraždě a on se pořád ještě nerozhodl, co jim poví.

I další věci, o kterých nemá tušení, na něj mohou uvalit podezření. Nepřímé důkazy.

Možná vrah v důsledku zamýšlel navléct tyto i další vraždy na Billyho.

Ten šílenec v tom nepochybně viděl hru. Pravidla, pokud nějaká vůbec měla, znal jen on.

Podobně jen on znal i definici vítězství. Shrábnout výhru, dát mat, rozhodující gól mohlo v tomto případě znamenat poslat Billyho do konce života za mříže bez jakéhokoli racionálního důvodu. Ne proto, aby pachatel sám unikl spravedlnosti, ale čistě pro legraci.

Billy si uvědomoval, že nezná ani rozlohu hřiště, na kterém se hraje, a proto nemohl riskovat výslech šerifem Johnem Palmerem.

Potřeboval čas na rozmyšlenou. Aspoň pár hodin. Do svítání.

„Mrzí mě to,“ řekl Lannymu.

Zhasnul jednu lampu u postele a po ní druhou.

Kdyby dům zářil do noci jak narozeninový dort stoletého, někdo by si toho mohl všimnout. A začít se zajímat. Všichni věděli, že Lanny Olsen chodí spát brzo.

Dům stál v nejvyšším a nejosamělejším bodě slepé cesty. Nejezdil sem naprosto nikdo, kdo nepřicházel za Lannym, a v nejbližších osmi či deseti hodinách nebylo koho očekávat.

Půlnoc změnila úterý ve středu. Ve středu a ve čtvrtek má Lanny volno. Do pátku ho nebude v práci nikdo postrádat.

Přesto Billy vcházel do jedné místnosti v prvním patře za druhou a zhášel světla i v nich.

Zhasnul světlo v chodbě a celý nesvůj z temnoty za zády sešel do přízemí.

V kuchyni zavřel a zamkl dveře vedoucí na verandu.

Hodlal si odnést Lannyho náhradní klíč.

Jak znovu procházel přízemím, zhasnul všechna světla včetně ohně olizujícího keramická polena v krbu pracovny, jehož plynový ventil utáhl hlavní revolveru.

Stanul na přední verandě a zamkl i hlavní dveře, načež otřel jejich kliku.

Zdálo se mu, že ho někdo pozoruje, když scházel po schůdcích. Propátral pohledem louku, stromy, otočil se zpátky k domu.

Všechna okna byla tmavá, i noc byla tmavá, a Billy opouštěl tuto stísněnou temnotu a kráčel do otevřené tmy pod oblohou černou jak tiskařská barva, po níž hvězdy jako by chvějivě pluly.

KAPITOLA 14

KRÁČEL SVIŽNÉ DOLŮ PO CESTĚ PŘIPRAVEN UKRÝT SE V KEŘÍCH U JEJÍHO okraje, kdyby se blížila světla.

Pravidelně se ohlížel. Pokud mohl říct, nikdo ho nesledoval.

Bezměsíčná noc přála případnému sledování. Měla by přát i Billymu, ale cítil se vydán napospas záři hvězd.

U domu s plotem po prsa opět sem a tam pobíhal za plaňkami stěží viditelný pes a vítal Billyho kňučením. Znělo zoufale.

Billy se zvířetem cítil a chápal jeho situaci. Avšak jeho vlastní situace a nutnost připravit si plán mu nedávala čas zastavit se a psa utěšit.

Kromě toho každý výraz touhy po přátelství v sobě tají možné kousnutí. Každý úsměv obnaží zuby.

Pokračoval tedy dolů po cestě, nepřestal se ohlížet a pevně svírat revolver a pak zahnul vlevo na louku, kde se brodil trávou se strachem z hadů.

Jedna otázka ho trápila víc než ostatní: Zná vraha nebo jde o někoho cizího?

Pokud maniak figuroval v Billyho životě už před prvním vzkazem, šloli o skrytého sociopata, který už neudržel své vražedné choutky na uzdě, najít ho bude obtížné, ale možné. Rozbor známých a propátrání paměti s důrazem na anomálie by mohly odhalit stopu. Rozumová dedukce a představivost samy vykreslí tvář, vytřídí zvrácený motiv.

V případě, že jde o někoho neznámého, kdo si namátkou zvolil Billyho k mučení a případnému zničení, bude detektivní pátrání složitější. Představit si zcela neznámý obličej a pátrat po motivu ve vakuu nebude hračka.

Ne tak dávno v dějinách světa mělo každodenní běžné násilí s výjimkou národů pustošících se válkou většinou osobní podobu. Urážky na cti, nevraživost, cizoložství, spory o peníze dláždily cestu vražedným popudům.

V moderním světě, více ve světě postmoderním a nejvíce v post postmoderní době se většina páchaného násilí odosobnila. Teroristé, pouliční gangy, samotářští sociopati i sociopati skupinoví s utopickou vidinou vraždili lidi, které neznali, vůči kterým nic konkrétního neměli, ve snaze vzbudit pozornost, vyjádřit stanovisko, zastrašit nebo jen pro pocit vzrušení, který s tím přichází.

Maniak, ať už ho Billy zná nebo nezná, představoval neradostného protivníka. Podle všech známek šlo o odvážného, ale neukvapeného jedince, sice o psychopata, ale pod sebekontrolou, o prohnaného a lstivého člověka s barokně košatou machiavelistickou vynalézavostí.

Billy si naopak klestil cestu světem co nejpřímočařeji a nejjednodušeji. Neměl košatou vynalézavost. Neměl náročné choutky. Chtěl jen žít a k naději na život se stavěl opatrně.

Jak pospíchal vysokou vybledlou trávou, jejíž stébla jej bičovala do nohou a jako by si mezi sebou spiklenecky šeptala, cítil, že má více společného s polní myší než se sovou s ostrým zobákem.

Ze tmy se vynořil rozložitý dub. Jak pod ním Billy procházel, cítil ve větvích nad hlavou neviditelný život, potlačovaný pohyb, avšak žádná křídla se nerozepjala k odletu.

Kostel za fordem explorerem vypadal jako vyřezaný z ledu, do jehož vody se přimísila špetka fosforu.

Ještě za chůze odemkl SUV dálkovým ovladačem a dostalo se mu potvrzení v podobě dvou elektronických pípnutí a dvojího mrknutí parkovacích světel.

Nasedl, zavřel dveře a zase je zamkl. Revolver odhodil na sedadlo vedle sebe.

Když se pokusil zasunout klíček do zapalování, narazil na překážku. Ke sloupku řízení byl krátkým proužkem pásky přilepen složený kousek papíru.

Vzkaz.

Třetí vzkaz.

Vrah se musel ukrýt u silnice a hlídat odbočku k Lannyho domu, aby zjistil, zda Billy spolkl návnadu. Musel vidět explorer vjíždějící na parkoviště.

Vůz byl zamčený. Vrah se do něj mohl dostat jedině rozbitým oknem. Všechna však byla celá. Nespustil se ani poplašný systém.

Až dosud působila každá chvíle tohoto zlého snu v bdělém stavu velmi živě a citelně, jako když se holou rukou zkouší oheň. Avšak nález tohoto třetího vzkazu jako by Billyho prohodil membránou dělící skutečný svět od fantastického.

V jakési náměsíčné hrůze odlepil Billy vzkaz od sloupku řízení. Rozložil jej.

Vnitřní světlo, které se automaticky rozžalo, jakmile vsedl do auta, ještě svítilo, protože dveře zabouchl a zamkl jen před malou chvílí.

Vzkaz, obsahující otázku, byl zřetelně viditelný a lakonický:

Jsi připraven na první zraněni?

KAPITOLA 15

Jsi PŘIPRAVEN NA PRVNÍ ZRANĚNÍ?

Jako by Einsteinův přepínač zpomalil čas, vzkaz mu vyklouzl z prstů a zdálo se, že se mu snáší jako pírko do klína. Světlo zhaslo.

Napůl paralyzovaný hrůzou hmatal Billy pravou rukou po revolveru na sedadle spolujezdce a zároveň se pomalu otáčel doprava, aby se podíval přes rameno na ztemnělá zadní sedadla.

Nezdálo se, že je tam dostatek místa na to, aby se tam někdo ukryl, avšak Billy nastoupil do exploreru kvapně a nepozorně.

Dosáhl na vysmekávající se zbraň, špičky jeho prstů přejely po vroubkované pažbě a okno dveří u řidiče se rozprsklo dovnitř.

Jak se mu pichlavá spousta střepů bezpečnostního skla sypala po hrudi a stehnech, revolver vyklouzl z ochablých prstů a bouchl o podlahu.

Sklo se ještě sypalo a Billy ještě nestačil otočit tvář ve směru útoku, když šílenec sáhl do vozu, popadl ho za hrst vlasů na temeni a začal jimi divoce škubat a kroutit.

Billy se ocitl v pasti volantu a sloupku řízení, nemohl se nahnout k podlaze pod vedlejším sedadlem a nahmatat revolver, protože ruka mu nemilosrdně rvala vlasy, a tak do ní jen zaťal prsty, avšak marně, neboť ji chránila kožená rukavice.

Šílenec měl sílu, odhodlání a zlobu.

Billyho vlasy už co nevidět odejdou i s kořínky. Bolest byla nesnesitelná. Před očima se mu dělaly mžitky.

Vrah ho zamýšlel vytáhnout za hlavu vytlučeným okénkem.

Billyho temeno bolestivě narazilo na okenní rám. Další rána mu srazila čelisti k sobě a přinutila ho k ochraptělému výkřiku.

Levou rukou popadl volant, pravou rukou se zachytil hlavové opěrky sedadla řidiče a vzdoroval. Přijde o plnou hrst vlasů. Vlasy vypadnou a on bude volný.

Ale vlasy nevypadly a on nebyl volný a napadla ho myšlenka na klakson. Kdyby zatroubil, kdyby nespustil ruku z klaksonu, přišla by pomoc a šílenec by utekl.

Okamžitě mu došlo, že by troubení slyšel jen kněz na faře, a kdyby přišel kněz, vrah by se nedal na útěk. Ne, střelil by kněze do tváře, jako střelil Lannyho.

Od chvíle, co se vysypalo okno, uplynulo snad deset vteřin a po celý ten čas vytahoval šílenec Billyho oknem za vlasy.

Bolest rychle rostla do takové intenzity, jako by kořínky vlasů prorostly celou jeho tváří. I tvář ho bolela, jako by ji ožehl plamen, a bolest se šířila i do ramen a paží, protože jak se houževnatě poddávaly kořínky vlasů, tak se křečovitou silou napínaly i svaly.

Šíji mu ochladil dotyk okenního rámu. Kůži mu poškrábaly střepy gumovitého bezpečnostního skla.

Hlavu teď měl zakloněnou. Jak snadno mu teď může kdokoli proříznout hrdlo, jak jednoduše zlomit vaz.

Pustil volant. Sáhl za sebe a hmatal po klice dveří.

Kdyby se mu podařilo je otevřít a náležitě silně strčit, mohl by útočníka zbavit rovnováhy a srazit jej, a buď jej tak přinutit povolit sevření, nebo konečně přijít o vlasy.

Aby dosáhl na kliku, která mu prokluzovala ve vlhkých prstech, musel zkroutit paži za sebe tak bolestivě a ohnout ruku v tak nepřirozeném úhlu, že už mu nezbyl manipulační prostor na to, aby ji stlačil.

Maniak, jako by vycítil Billyho záměr, se napřel plnou vahou do dveří.

Billy už měl hlavu z větší části venku z vozu a teď se nad ním zjevila tvář, skloněná k jeho tváři vzhůru nohama. Obličej neměl rysy. Přízrak v kápi.

Zamrkal, aby si rozjasnil zrak.

Ne, žádná kápě. Tmavá lyžařská maska.

I v tak bídném světle zaznamenal Billy horečnatý zrak, který planul očnicemi.

Něco pokropilo spodní část jeho obličeje, od nosu dolů. Vlhký, chladivý, pronikavý, ale nasládlý, nemocniční zápach.

Překvapením zalapal po dechu, pak se snažil dech zatajit, ale jediný nádech na něj stačil. V nose pocítil palčivost. Ústa mu zalily sliny.

Maskovaná tvář jako by se k němu skláněla, jako kdyby z oblohy padal temný měsíc s očima místo kráterů.

KAPITOLA 16

SEDATIVUM PŘESTÁVALO PŮSOBIT. JAKO NA LANĚ NAVÍJENÉM NA RUMPÁL vytáhla bolest Billyho z bezvědomí.

V ústech měl pocit, jako kdyby vypil sladký sirup a zapil jej ředidlem. Sladkohořký. Jako sám život.

Chvíli nevěděl, kde se nalézá. Zpočátku ho to ani nezajímalo. Vynořil se z hlubin ochromení nepřirozeným spánkem a toužil do něj znovu upadnout.

Neutuchající bolest ho však přiměla k vnímání, přiměla ho nezavírat oči, analyzovat vjemy a orientovat se. Ležel na zádech na tvrdém povrchu, na parkovišti u kostela.

Cítil jemný zápach asfaltu, oleje a benzinu. Nevýraznou, sladce plesnivou vůni dubu rozkládajícího se ve tmě nad ním. Svůj vlastní nakyslý pot.

Olízl si rty a pocítil chuť krve.

Když si otřel tvář, měl dlaň lepkavě pomazanou, nejspíš směsí potu a krve. Ve tmě neviděl, co mu na ní ulpělo.

Největší bolest cítil ve vlasech. Zprvu se domníval, že přetrvává bolest z toho, jak mu byly vlasy málem vytrhány i s kořínky.

Lebkou se mu šířila pomalu tepající bolest střídaná silnějším bodáním, ale nezačínala u temene, kde vlasy dostaly silně zabrat, nýbrž na čele.

Když zvedl ruku a opatrně nahmatal její zdroj, dotkl se čehosi tuhého a houževnatého, co mu trčelo z čela pár centimetrů pod linií vlasového porostu. Dotkl se toho jen lehce, přesto to ale vyvolalo takovou bolest, že musel vykřiknout.

Jsi připraven na první zranění?

Nechal si výzkum zranění na později, až na ně uvidí.

Zranění nebude smrtelné. Šílenec ho nezamýšlel zabít, chtěl ho zřejmě jen vystrašit.

Billyho nenávistný respekt k protivníkovi narostl do té míry, že od něho neočekával chyby, přinejmenším ne hrubé chyby.

Billy se posadil. Nával bolesti mu projel čelem a pak znovu, když povstal.

Potácivě stál a rozhlížel se po parkovišti. Útočník zmizel.

Vysoko na nebi se hejno pohyblivých hvězd, světla letícího letadla, sunulo k západu. Na téhle trase šlo nejspíš o vojenské letadlo přepravující se do válečné oblasti. Do jiné válečné oblasti než tady ta dole.

Otevřel dveře exploreru na straně řidiče.

Sedadlo pokrývaly střepy rozbitého bezpečnostního skla. Z palubní desky vyndal papírový kapesník a použil jej k vymetení pichlavých úlomků z polstrování.

Rozhlížel se po vzkazu, který našel přilepený na zapalování. Vrah si jej zjevně odnesl.

Pod brzdovým pedálem našel klíčky, které mu tam upadly. Z podlahy u místa pro spolujezdce zvedl revolver.

Do dalšího dějství hry směl kráčet ozbrojený. Šílenec se revolveru nebál.

Účinky látky, kterou Billymu stříkl do obličeje chloroformu nebo jiného anestetika doznívaly pomalu. Když se skláněl, točila se mu hlava.

Za volantem, s dveřmi zabouchnutými a s běžícím motorem, ho přepadla obava, že nezvládne řízení.

Pustil klimatizaci a namířil si oba její vývody do tváře.

Zatímco se potýkal s přechodnou malátností, vnitřní světla ve voze automaticky zhasla. Billy je znovu rozsvítil.

Natočil si zpětné zrcátko tak, aby si mohl prohlédnout svou tvář. Vypadal jako namaskovaný za ďábla: světlé zuby v temně rudém podkladu. Temně rudý podklad s nepřirozeně bílými bělmy.

Když opět trochu pohnul zrcátkem, okamžitě spatřil zdroj bolesti.

Spatřit neznamenalo ještě okamžitě porozumět. Přesvědčoval se, že zbytky omámení anestetikem provázejí halucinace.

Zavřel oči a několikrát se zhluboka nadechl. Snažil se zahnat obraz v zrcátku z mysli a doufal, že až oči znovu otevře, už jej nespatří.

Nezměnilo se nic. Pár centimetrů pod linií vlasového porostu mu z čela trčely tři velké háčky na ryby.

Jejich špičky a ozuby trčely z kůže ven. Násady byly také vidět. Avšak ohyb každého háčku vězel v tenké vrstvě tkáně jeho obočí.

Roztřásl se a odvrátil se od zrcátka.

Přicházejí někdy dny, a ještě spíše noci, kdy se i nejzbožnější jedinci ptají, zda skutečně vstoupí do velkolepějšího království, než je tohle pozemské, a zda se dočkají slitování či zda náleží pouze mezi obyčejná zvířata, kterým je souzena jen temnota a vanoucí větry.

Přesně takovou noc teď prožíval Billy. Poznával ji, protože prožil podobné. Pochyby vždycky ustoupily. Uklidňoval se, že i teď ustoupí, i když tentokrát víc naléhaly a vypadaly, že po sobě zanechají nesmazatelnou stopu.

Šílenec zpočátku působil jako hráč, který považuje vraždu za sport. Háčky na ryby v Billyho čele však neznamenaly pouhý další tah hry. A už to nebyla hra.

Pro šílence představovalo zabíjení něco víc než pouhou vraždu, avšak nemělo to podobu partie šachu nebo pokeru. Vraždění pro něj mělo symbolický význam a on za ním šel s odhodláním mnohem vážnějším, než jaký přísluší zábavě. Sledoval jakýsi záměr, který kladl nad samotné zabíjení a který hodlal naplnit.

Pokud se Billy v termínu hra zmýlil, potřeboval najít ten správný. Dokud na něj nepřijde, nepochopí vraha a nikdy ho nenajde.

Papírovým kapesníkem si z čela opatrně odstranil zaschlou krev a otřel většinu krve i z víček a řas.

Pohled na háčky mu projasnil mysl. Přestal cítit malátnost.

Jeho zranění potřebovala ošetřit. Zapnul světla a vyjel z parkoviště.

Ať sledoval vrah jakýkoli záměr, ať měl s háčky na ryby na mysli jakoukoli symboliku, musel rovněž doufat, že Billy navštíví lékaře. Doktor bude vyžadovat vysvětlení háčků a jakákoli odpověď jen prohloubí Billyho nesnáze.

Pokud řekne pravdu, dostane se do spojitosti s vraždami Giselle Winslowové a Lannyho Olsena. Stane se prvním podezřelým.

Bez oněch tří vzkazů nemůže poskytnout žádný důkaz šílencovy existence.

Policie nepřijme háčky na ryby za věrohodný důkaz, protože se začne domnívat, že si to Billy způsobil sám. Vrazi se občas uchylují k sebezraňování, aby vypadali jako oběti, a tak od sebe odvrátili podezření.

Dokázal si představit cynismus, s jakým bude policie pohlížet na jeho pozoruhodná a zvláštní, leč povrchová zranění. Úplně tu situaci viděl.

Navíc sám rybařil. Lovil pstruhy a okouny. Pořádný okoun vyžadoval právě takové mohutné háčky, pokud se lovil na živou návnadu a ne na mušku. Doma v krabici s rybářským náčiním měl přesně takové háčky, které mu teď působily krvácení.

Nemohl si dovolit jet k lékaři. Musí se ošetřit sám.

V půl čtvrté ráno měl venkovské cesty sám pro sebe. Noc byla bez větrná, ale vůz rozrážel vzduch a ten hlasitě svištěl vytlučeným oknem. V záři halogenových světel viděl rovinaté i svažité vinice, zalesněné vrchy. Jeho oči je poznávaly, avšak míli za mílí se odcizo valy jeho srdci jako neznámá pustina.

Část druhá

JSI PŘIPRAVEN NA DRUHÉ ZRANĚNÍ?

KAPITOLA 17

KDYŽ V ÚNORU TRHALI BILLYMU STOLIČKU S KOŘENY, DAL MU JEHO zubař recept na lék Vicodin proti bolestem. Vypotřeboval jen dvě z deseti tablet.

Návod upozorňoval, že lék se má brát společně s jídlem. Billy ne večeřel a stále neměl na jídlo chuť.

Potřeboval však, aby lék účinkoval. Z lednice proto vyndal zapékací mísu se zbytkem lasagní, které si sám udělal.

Ačkoli vata v otvorech v obočí zastavila krvácení, neochabující bolest zabraňovala soustředěnému přemýšlení. Rozhodl se nezdržovat ohříváním jídla v mikrovlnce a postavil studenou mísu na kuchyňský stůl.

Růžová přelepka na lahvičce s lékem varovala před souběžným pitím alkoholu. Kašlal na to. Nehodlal v nejbližších hodinách řídit ani obsluhovat nebezpečný stroj.

Vysypal jednu tabletu, nacpal si pusu lasagnemi a spláchl to všechno pivem Elephant, dánskou značkou, obsahující větší procento alkoholu než běžná piva.

Zatímco jedl, přemýšlel o mrtvé učitelce, o Lannym sedícím v křesle v ložnici a o tom, co teď provede vrah.

Takové úvahy nepřály ani chuti, ani zažívání. Učitelka ani Lanny se už nedali zachránit a předvídat další vrahův krok bylo nemožné.

Místo toho začal myslet na Barbaru Mandelovou, na Barbaru takovou, jaká bývala, a ne tu, co teď ležela ve Whispering Pines. Myšlenky se rozběhly nezadržitelně vpřed a on si začal dělat starost, co by se stalo s Barbarou, kdyby zemřel.

Vzpomněl si na malou čtverhrannou obálku od jejího lékaře. Vylovil ji z kapsy a roztrhl.

V záhlaví krémově zbarvené kartičky stálo vytlačené jméno DR. JORDÁN FERRIER. Měl pečlivý rukopis: Milý Billy, kdykoli začnete časovat své návštěvy Barbary tak, abyste mě nepotkal při pravidelných vizitách, vím, že nadešel čas pro naše pravidelné půlroční posouzení jejího stavu. Zatelefonujte mi prosím do kanceláře, abychom si dohodli termín schůzky.

Láhev piva Elephant stála orosená na stole. Použil kartičku doktora Ferriera jako tácek.

„Proč nezavoláte vy do moji kanceláře?“ řekl Billy.

Pečicí mísa s lasagnemi byla poloplná. Třebaže neměl hlad, všechno snědl. Cpal si jídlo do pusy a rázně žvýkal, jako kdyby dokázalo zahnat hněv stejně účinně, jako zahání hlad.

Bolest v čele pozvolna ustávala.

Vydal se do garáže pro své rybářské náčiní. Z krabice vyndal úzké ploché štípačky.

Vrátil se do domu, zamkl zadní vchod a zašel do koupelny. Podíval se na sebe do zrcadla. Krvavá maska zaschla. Vypadal jako starousedlík z pekla.

Maniak do něj zabodl tři háčky velmi pečlivě. Zjevně chtěl způsobit co nejmenší paseku.

Podezřívavá policie by i tou opatrností podpořila svoji teorii, že si zranění způsobil sám.

Háček měl na jednom konci ohyb a ozub. Na druhém konci bylo očko, k němuž se dal připevnit snap and leader. Tahání za ozub nebo za očko by ránu zvětšilo.

Použil kleště k odštípnutí očka z jednoho háčku. Palcem a ukazováčkem sevřel pichlavý konec háčku a uštípnutým koncem jej vytáhl ven.

Když odstranil všechny tři háčky, dal si tak horkou sprchu, jakou dokázal vydržet.

Po vysprchování dezinfikoval všechna vbodnutí, jak nejlépe uměl, lihem a peroxidem vodíku. Dal si na ně neosporin a pokryl zranění gázou, kterou upevnil náplastí.

Ve 4.27, jak viděl na budíku na nočním stolku, šel Billy do postele. Manželská postel, dvojí sada polštářů. Najeden měkký polštář položil hlavu, pod druhý schoval tvrdou zbraň.

Ať nestihne nás příliš přísný soud.

Jak se mu víčka zavírala vlastní tíhou, v mysli spatřil Barbaru, jejíž popelavé rty vyslovovaly záhadná sdělení.

Moc ráda bych věděla, co si povídá. To moře, co si to pořád povídá?

Usnul dřív, než hodiny ukázaly půl páté.

Zdálo se mu, že leží v komatu, nemůže se pohnout ani promluvit, přesto však vnímá svět kolem sebe. Nad ním se skláněli lékaři v bílých pláštích a s černými lyžařskými maskami a ocelovými skalpely opracovávali jeho tělo, vyřezávajíce z něj krvavé trsy akantových listů.

Tupá, ale utkvělá bolest se ve středu ráno vrátila a probudila ho deset minut po půl deváté.

Zprvu nedokázal rozlišit, které z nedávných děsivých situací se mu zdály a které skutečně prožil. Pak si vzpomněl.

Chtěl si vzít další Vicodin. Místo toho ale v koupelně vyklepl z lahvičky dva aspiriny.

Chtěl je zapít pomerančovým džusem, a tak zamířil do kuchyně. Zapékací mísu pokrytou připečenými zbytky lasagní zapomněl včera dát do myčky. Prázdná láhev od piva Elephant stála na zprávě od doktora Ferriera.

Místnost zalévalo ranní světlo. Žaluzie byly vytažené. Když si šel lehnout, nechal je stažené.

Na lednici spatřil přilepený složený lístek, čtvrtý vzkaz od vraha.

KAPITOLA 18

VĚDĚL S NAPROSTOU JISTOTOU, ŽE PO NÁVRATU SE ŠTÍPAČKAMI Z GARÁŽE zamkl zadní dveře. Teď je našel odemčené.

Vyšel na verandu a obhlédl les na západě. V popředí stálo pár jilmů, dál pokračovaly borovice.

Ranní slunce ohýbalo stíny stromů směrem do lesa, takže jeho příšeří příliš neprozařovalo.

Jak pátral zrakem ve snaze zahlédnout zrádný odraz slunce v čočkách dalekohledu, zpozoroval pohyb. Mezi stromy se mihotaly záhadné tvary, nepostižitelné jako stín letícího ptáka, když na ně dopadlo slunce, bledě se třpytily.

Billyho se zmocnil nepříjemný pocit. Pak se útvary vylouply z pozadí stromů a Billy zíral na skupinku zvěře: jeden jelen, dvě laně, srna.

Pomyslil si, že je něco muselo do lesa začarovat, poskočili pár metrů po louce a pak se zastavili. Mírumilovně jak jeleni v ráji začali spásat mladou trávu.

Billy je nechal snídat a vrátil se do domu. Zamkl zadní dveře, ale pocit bezpečí mu zámek nepřidal. Pokud vrah nemá přímo klíč, pak má páčidlo a umí s ním zacházet.

Aniž se dotkl vzkazu, otevřel Billy lednici. Vyndal z ní litrovku džusu.

Jak zapíjel džusem přímo z krabice aspiriny, díval se na vzkaz přilepený k lednici. Nedotkl se ho.

Do toastovače vložil dva anglické muffiny. Když byly dostatečně křupavé, potřel je arašídovým máslem a snědl je u kuchyňského stolu.

Pokud si vzkaz nepřečte, pokud jej spálí v dřezu a popel spláchne do odpadu, vyřadí se ze hry.

Na tom nápadu se mu nelíbilo to, co trápilo jeho svědomí už předtím: i nečinnost se považuje za volbu.

Druhý problém spočíval v tom, že se sám stal obětí útoku. A hrozil další.

Jsi připraven na první zranění?

Šílenec nepodtrhl ani jinak nezvýraznil slovo první, ale Billy chápal, kam položil důraz. Měl sice svoje chyby, ale obelhávání sebe sama mezi ně nepatřilo.

Pokud by si vzkaz nepřečetl, pokud by se vyřadil, dokázal by si představit ještě méně než teď, co může následovat. Až by na něj dopadla sekyra, ani by neslyšel svistot, s jakým ostří prořezává vzduch nad jeho hlavou.

Kromě toho, jak Billy zjistil včera v noci, tohle nepředstavovalo pro vraha skutečnou hru. Neznamená to, že když přijde o spoluhráče, sbalí míč a odejde domů. Dotáhne to do toho konce, jaký si předsevzal.

Billy by rád vyřezával akantové listy.

Chtěl luštit křížovky. Šlo mu to.

Vyprat si, poklidit na dvorku, vyčistit okapy, natřít schránku na dopisy. Mohl by se ponořit do spousty úkolů všedního života a najít v nich útěchu.

Chtěl pracovat v baru a nechat hodiny plynout v řetězci rutinních úkonů a planých řečí.

Jediná tajemství a dramata, po nichž toužil, chtěl nacházet při návštěvách ve Whispering Pines, v záhadných slovech, která Barbara občas pronášela, a ve své neochvějné víře, že má ještě naději. Nic víc nepotřeboval. Nic víc neměl.

Neměl nic víc, dokud nepřišlo tohle. Nepotřeboval to a nechtěl, ale nemohl tomu uniknout.

Dojedl muffiny a odnesl talíř a nůž do dřezu. Umyl je, utřel a uklidil.

V koupelně si odloupl z čela obvaz. Každý háček udělal dvě díry. Šest vpichů mělo červenou barvu syrového masa.

Opatrně zranění opláchl a pak je znovu ošetřil lihem, peroxidem a neosporinem. Znovu je ovázal.

Čelo měl na dotek chladné. Kdyby na sobě háčky měly nečistotu, nezamezil by ani přes všechna opatření infekci, zvlášť kdyby se jejich špička a ozuby dotkly kosti.

Tetanu se bát nemusel. Před čtyřmi lety, když přestavoval garáž, aby si v ní mohl zřídit řezbářskou dílnu, se hluboce řízl do levé ruky o zrezivělý dveřní pant. Dostal tehdy silnou protitetanovou injekci. Tetanus ho netrápil. Na tetanus nezemře.

Nezemře ani na zranění způsobená infikovanými háčky na ryby. Šlo o lichou obavu, která jeho mysli ulehčovala myšlenky na reálnější a větší hrozby.

V kuchyni odlepil vzkaz z lednice. Zmuchlal ho v dlani a odnesl k odpadkovému koši.

Místo aby jej zahodil, na stole jej vyhladil a přečetl.

Zůstaň dnes dopoledne doma. V jedenáct hodin za tebou přijde můj společník. Čekej na něj na přední verandě.

Pokud nezůstaneš doma, zabiju dítě.

Pokud informuješ policii, zabiju dítě.

Působíš nazlobeně. Copak jsem ti nepodal ruku na znamení přátelství? Ano, podal.

Společník. To slovo se Billymu nezdálo. Ani trochu se mu nelíbilo.

Ve vzácných případech pracují vraždící sociopati ve dvojicích. Policisté jim říkají vražední parťáci. Škrtičem z losangeleských kopců, jak se ukázalo, byli ve skutečnosti dva bratranci. Ostřelovači z Washingtonu byli také dva.

Mansonova rodina měla víc než dva členy.

Prostý barman mohl oprávněně očekávat, že se na něj vrhne jeden nemilosrdný vrah. Ale ne dva.

Billy neuvažoval o tom, že by šel na policii. Šílenec už dvakrát prokázal svou rozhodnost. Kdyby neposlechl, zabil by dítě.

V tomto případě mu alespoň zůstala otevřená volba, kterou nemusí poslat někoho na smrt.

První čtyři řádky vzkazu byly jednoznačné. Význam dvou zbylých však vzdoroval jasnému výkladu.

Copak jsem ti nepodal ruku na znamení přátelství?

Čišel z toho zjevný posměch. Billy v tom vyciťoval i jisté škádlení naznačující, že informace, které se zde Billymu dostalo, by mu mohla pomoci, jen kdyby jí porozuměl.

Četl vzkaz znovu, šestkrát, devětkrát, podesáté, ale porozumění se nedostavilo. Pouze pocit marnosti.

S tímto vzkazem měl Billy v ruce opět důkaz. I když moc neznamenal a sám o sobě by na policii stěží zapůsobil, Billy se rozhodl si ho pečlivě uschovat.

V obývacím pokoji přelétl očima knihovnu. V posledních letech pro něho neznamenala nic víc než objekt, na který sedal prach.

Vybral si Za našich časů. Vložil vrahův vzkaz mezi stránku s copyrightem a stránku s věnováním a vrátil knihu na poličku.

Vzpomněl si na Lannyho Olsena, jak seděl mrtvý v křesle s dobrodružným románem v klíně.

V ložnici hmátl pod polštář a vyndal odtamtud Smith & Wesson ráže 38.

Jak ho držel v ruce, vzpomínal na to, jaké měl pocity při střelbě. Hlaveň jako by se chtěla utrhnout a odletět vzhůru. Hřbet rukojeti tvrdě vtlačený do dlaně a zpětný náraz se šířil kostmi ruky a paže a hrozil napěnit morek tak snadno, jako hejno ryb pění vodu.

V zásuvce šatníku měl načatou krabici nábojů. Do každé přední kapsy kalhot nacpal tři plné náhradní zásobníky.

To by mělo stačit. Nečekal válku. To, co přijde, bude tvrdé a kruté, ale nepotrvá to dlouho.

Pak smed noc z povlečení. Nepoužíval přehoz na postel, ale natře pal polštáře a uhladil prostěradlo tak, že vypadalo jako kůže na bubnu.

Když se chápal zbraně položené na nočním stolku, připomněl si nejen zpětný náraz, ale také, jaké to je zabít člověka.

KAPITOLA 19

JACKIE O’HARA SE DO MOBILU OZVAL VĚTOU, KTEROU OBČAS POUŽÍVAL, když stál za barem: „Co pro váš můžu udělat?“

„Tady je Billy, šéfe.“

„Čau, Billy. Víš, co tady v baru přišlo včera večer na přetřes?“

„Sport?“

„Ani náhodou! Copak jsme nějakej zatracenej sportbar?“

S pohledem na louku, kde se před chvílí pásla zvěř, se Billy omluvil: „Sorty…“

„Pro ty maníky ve sportbarech pití nic neznamená.“

„Jenom způsob, jak se dostat do nálady.“

„Přesně. Stejně tak se zhulí trávou nebo jim dokonce stačí zajít do Starbucks. Ne, nejsme žádnej zatracenej sportbar.“

Billy už tohle všechno znal, a tak se snažil vést hovor dál: „Pro naše hosty znamená pití něco jako obřad.“

„Víc než obřad. Rituál, posvátná orgie, téměř mystérium. Ne pro všechny, ale pro většinu určitě. Je to svaté přijímání.“

„Fajn. Tak o čem se mluvilo? O sněžném muži?“

„Kéž by. Nejlepší, nejvášnivější hospodské řeči se vždycky vedly o sněžném muži, o létajících talířích, o Atlantidě, o tom, proč vyhynuli dinosauři…“

„…o tom, co se nachází na odvrácené straně Měsíce,“ navázal Billy, „o lochnesské příšeře, o Turínském plátnu…“

„…o strašidlech, Bermudském trojúhelníku, zkrátka celá tahle klasika,“ pokračoval Jackie. „Ale to už dnes neplatí.“

„Já vím,“ přisvědčil Billy.

„Včera mluvili o těch profesorech z Harvardu a z Yale a z Prince tonu, o vědcích, kteří tvrdí, že využijí klonování a kmenové buňky a genetické inženýrství k vytvoření vyššího druhu.“

„Chytřejšího a rychlejšího a lepšího než my,“ doplnil Billy.

„O tolik dokonalejší než my,“ namítl Jackie, „to už ale vůbec nebudou lidi. Najdeš je v Time a v Newsweek, tyhle vědce, jak se usmívají a jsou na sebe hrdí. Už jsou i v časopisech.“

„Říkají tomu budoucnost po člověku,“ dodal Billy.

„Ale co se s námi stane, když to bude po člověku?“ nechápal Jackie. „Po člověku v temnověku. Svrchovaná rasa. Copak ti pánové nikdy neslyšeli o Hitlerovi?“

„Domnívají se, že jsou jiní,“ řekl Billy.

„Nemají snad zrcadla. Nějací pitomci kříží lidské a zvířecí geny, aby stvořili… nové tvory. Jeden tam chce stvořit prase s lidským mozkem.“

„Cože?“

„V tom časopisu se vůbec nepíše, proč zrovna prase, jako kdyby to bylo jasné, proč prase a ne třeba kočka nebo kráva nebo šimpanz. Prokrista, Billy, jako by lidský mozek v lidském těle nestačil! Co to bude za šílenství, lidský mozek v prasečím těle?“

„Třeba už se toho nedožijeme,“ poznamenal Billy.

„Pokud nehodláš zemřít zítra, dožiješ se toho. Sněžného muže jsem měl radši. Bermudský trojúhelník a strašidla jsem měl o hodně radši. Tyhle všechny dnešní kraviny jsou skutečné.“

„Volám proto,“ vrátil se k věci Billy, „abych ti řekl, že dnes nemůžu přijít do práce.“

Jackie se s nelíčenou účastí zeptal: „Copak, jsi nemocný?“

Je mi nějak divně.“

„Nezníš jako nastydlý.“

„To nebude nastuzení. Mám něco se žaludkem.“

„Takhle se někdy hlásí letní chřipky. Měl by sis vzít zinek. Prodávají teď tu zinkovou mast, kterou si stříkneš rovnou do nosu. Zažene chřipku.“

„Pořídím si ji.“

„Na vitamin C už je pozdě. Ten jsi měl brát průběžně.“

„Seženu si zinek. Nevolám moc brzo? Ty jsi včera zavíral?“

„Ne, vypadl jsem dřív. Všechny ty kecy o prasatech s lidským mozkem mě vyhnaly domů.“

„Takže zavíral Steve Zillis?“

„Jo. Je na něj spoleh. To, co jsem ti o něm povídal, bych teď nejradši vzal zpátky. Jestli chce na svém dvorku sekat na kusy figuríny a melouny, je to jeho věc, když dělá svoji práci.“

Úterní večery bývaly v baru slabé. Pokud automobilový provoz zřídl, Jackie zavíral dřív než v obvyklé dvě hodiny ráno. Bar otevřený v časných ranních hodinách bez hostů nebo jen s několika málo se i se zaměstnanci stává snadným terčem přepadení.

„Měli jste hodně práce?“ zeptal se Billy.

„Steve prohlásil někdy kolem jedenácté, že to vypadá jako konec světa. Musel otevřít dveře a vykouknout ven, aby se přesvědčil, že se bar neteleportoval na Měsíc nebo tak. Před půlnocí zhasl. Zaplaťpánbůh, že týden nemá dva úterky.“

Billy řekl: „Lidé tráví rádi aspoň trochu času s rodinami. To je prokletí rodinných barů.“

„Vtipálek, co?“

„Ne moc často.“

„Pokud si nastříkáš ten zinek do nosu a neuleví se ti,“ radil Jackie, „zavolej mi a já ti poradím něco dalšího.“

„Myslím, že by se z tebe stal výtečný kněz, fakt že jo.“

„Tak se brzo uzdrav. Hostům scházíš, když máš volno.“

„Vážně?“

„Ne. Ale aspoň neříkají, jak jsou rádi, že tam nejsi.“

S ohledem na situaci asi jen Jackie O’Hara dokázal z Billyho Wilese vyloudit úsměv.

Zavěsil. Podíval se na hodinky. Minuta po půl jedenácté.

„Společník“ dorazí za necelou půlhodinu.

Jestliže Steve Zillis zavřel bar krátce před půlnocí, měl spoustu času vydat se k Lannymu, zabít ho a přemístit jeho tělo do křesla v ložnici.

Kdyby Billy vypisoval sázky na podezřelé, na Stevea by nestanovil vysoký kurz. Někdy ale i outsideři vyhrají závod.

KAPITOLA 20

NA PŘEDNÍ VERANDĚ STÁLA DVĚ TÝKOVÁ HOUPACÍ KŘESLA S TMAVOZELENÝMI polštáři. Billy zřídka kdy využil druhé křeslo.

Dnes dopoledne se v bílém tričku a v kalhotách s hlubokými kapsami posadil do toho, co stálo dál od schůdků na verandu. Nehoupal se. Seděl bez pohnutí.

Vedle sebe měl týkový servírovací stolek. Na korkovém tácku na něm stála sklenice coly.

Neupil z ní. Připravil ji jako rekvizitu k odvrácení pozornosti od krabice crackerů Ritz.

Krabice obsahovala pouze revolver s krátkou hlavní. Jediné crackery ležely nasypané na třech hromádkách vedle krabice.

Horký, jasný a bezmračný den neuspokojoval vinaře, ale Billymu vyhovoval.

Z verandy viděl mezi cedry podél dlouhé polní cesty, která se zvedala k jeho domu, do značné dálky.

Po silnici moc aut nejezdilo. Rozeznal pár vozů, ale nevěděl, komu patří.

Z rozpáleného asfaltu se do dopoledního vzduchu zvedaly mihotavé přízraky kouzlené horkem.

V 10.53 se v dálce objevila pěší postava. Billy nepředpokládal, že by se společník dostavil na schůzku po svých. Usoudil, že jde o někoho jiného.

Mohl to také být přízrak. Žár jej rozmlžoval, rozechvíval jej jako odraz na vodní hladině. Když už se zdálo, že se rozplynul, objevil se znovu.

V prudkém svědě vypadal muž vytáhlý a hubený, nepřirozeně hubený, jako kdyby ještě před chvílí visel na křížové konstrukci v kukuřičném poli a očima z knoflíků odháněl ptáky.

Uhnul ze silnice a pokračoval po příjezdové cestě k domu. Pak z ní sešel na trávník a v 10.58 stanul u paty schůdků na verandu.

„Pan Wiles?“ zeptal se.

„Ano.“

„Předpokládám, že mě očekáváte.“

Měl hrubý chraplavý hlas jako někdo, kdo si hrtan nakládal do whisky a léta jej udil cigaretovým kouřem.

Jak se jmenujete?“ zeptal se Billy.

„Mé jméno je Ralph Cottle, pane.“

Billy se domníval, že odpověď nedostane. Kdyby se ten muž chtěl schovat za falešné jméno, John Smith by bohatě stačil. Ralph Cottle zněl věrohodně.

Cottle byl tak vychrtlý, jak jej už z dálky vykreslovalo mihotavé horko, ale ne tak vysoký. Zdálo se, že krk se mu už už zlomí pod tíhou hlavy.

Obuté měl bílé tenisky ztmavlé stářím a špínou. Kakaové hnědý lehký oblek se na některých místech leskl, manžety měl roztřepené a nevisel na něm o nic elegantněji než na ramínku. Pomačkané nečisté košili chyběl knoflík.

Byly to hadry z té nejubožejší popelnice a nosil je zjevně už dlouho.

„Můžu si stoupnout do stínu, pane Wilesi?“

Jak Cottle stál dole pod schůdky, zdálo se, že tíhou sluneční výhně se může zhroutit. Vypadal příliš křehce na to, aby představoval hrozbu, ale člověk nikdy neví.

„Máte tady křeslo,“ ukázal Billy.

„Děkuji vám, pane. Vážím si vaší laskavosti.“

Billy ztuhl, když Cottle stoupal po schodech, ale opět se uvolnil, když se muž posadil do druhého křesla.

Ani Cottle se nehoupal, jako kdyby uvedení křesla do pohybu pro něj představovalo tak namáhavý úkol, že o něm ani neuvažoval.

„Vadilo by vám, kdybych si zapálil, pane?“

„Ano, vadilo.“

„Chápu. Hrozný zlozvyk.“

Z vnitřní kapsy saka vyndal Cottle půllitrovku whisky Seagram a odšrouboval zátku. Kostnaté ruce se mu třásly. Nezeptal se, zda Billymu nevadí, že se napije. Prostě si dal loka.

Zjevně měl svůj nikotinový zlozvyk natolik pod kontrolou, aby mohl vyhovět. Potřeba se napít se však hlásila neodbytně a on jejímu pijáckému povelu nemohl vzdorovat.

Billy měl podezření, že v dalších kapsách vězí další půllitrovky a cigarety a zápalky a možná i balené jointy. To vysvětlovalo, proč má v takovém žáru na sobě oblek: nešlo jen o oblečení, ale rovněž o úložiště rekvizit pro jeho rozmanité zlozvyky.

Lok mu barvu do tváře nevrátil. Pokožku měl ztmavlou sluncem a červenou sítí popraskaných žilek.

„Odkud jdete?“ zeptal se Billy.

„Jen od křižovatky. Tam jsem dojel stopem.“ Billy zřejmě vypadal skepticky, protože Cottle dodal: „Hodně lidí tady v těch končinách mě zná. Vědí, že jsem neškodný, sice neupravený, ale čistý.“

Jeho světlé vlasy, ač neučesané, skutečně působily čistě. Kožnatou hrubou tvář, které nemohla ublížit ani břitva vedená tak nejistou rukou, měl oholenou.

Jeho věk se nedal odhadnout. Mohlo mu být čtyřicet i šedesát, ale ne třicet ani sedmdesát.

„Je to hodně zlý člověk, pane Wilesi.“

„Kdo?“

„Ten, kdo mě sem posílá.“

Jste jeho společník.“

„Stejně tak jsem tedy opice.“

„Nazval vás tak společník.“

„Vypadám tedy jako opice?“

„Jak se jmenuje?“

„Nevím. A nechci to vědět.“

„Jak vypadá?“

„Neviděl jsem jeho tvář. Doufám, že ji nikdy neuvidím.“

„Nosí lyžařskou masku?“ došlo Billymu.

„Ano, pane. A z ní se dívají oči studené jako hadí.“ Jeho ruce se roztřásly spolu s hlasem a znovu si přiložil k ústům láhev.

„Jakou mají barvu, ty jeho oči?“

„Mně připadaly žluté jako žloutek, ale to se v nich jen odrážela světla.“

Billy si připomněl setkání na parkovišti a řekl: „Byla tam moc velká tma, abych si všiml barvy jeho očí… jen se divoce leskly.“

„Nejsem tak zlý člověk, pane Wilesi. Ne jako on. Jsem jen slaboch.“

„Proč jste za mnou přišel?“

„Jednak kvůli penězům. Zaplatil mi sto čtyřicet dolarů, v desetidolarovkách.“

„Sto čtyřicet? To jste to usmlouval ze stovky?“

„Ne, pane. Přesně tolik nabídl. Říkal, že to dělá deset dolarů za každý rok vaší nevinnosti, pane Wilesi.“

Billy na něj v nastalém tichu hleděl.

Oči Ralpha Cottlea možná kdysi bývaly zářivě modré. Možná je rozředil alkohol, protože teď se Billy díval do nejvybledlejších očí, jaké kdy viděl, modř oblohy ve velké výšce, kde jí nedostatek vzduchu nemůže dát sytou barvu a kde prázdnota za ní je už na dosah.

Po chvíli Cottle uhnul očima a zadíval se na dvorek, na stromy, na cestu.

„Víte, co tím myslí?“ zeptal se Billy. „Čtrnáct let mé nevinnosti?“

„Ne, pane. A nic mi do toho není. Jen chtěl, abych vám to zdůraznil.“

„Řekl jste, že jste přišel jednak pro peníze. Z jakého důvodu ještě?“

„Zabil by mě, kdybych za vámi nešel.“

„Pohrozil vám tím?“

„On nehrozí, pane Wilesi.“

„Já bych řekl, že ano.“

„Jen řekne, jak se věci mají, a člověk ví, že mluví pravdu. Půjdu za vámi, nebo zemřu. A ne nějakou snadnou smrtí, ale velice bolestivě.“

„Víte, co provedl?“ zeptal se Billy.

„Nevím, pane. A neříkejte mi to.“

„Jsme dva, kdo víme, že ten člověk existuje. Můžeme si to vzájemně dosvědčit.“

„Takhle byste neměl ani mluvit.“

„Nevidíte, že udělal chybu?“

„Přál bych si, aby klopýtl zrovna o mě,“ řekl Cottle, „ale bohužel. Přikládáte mi příliš velkou důležitost, a to byste neměl.“

„Ale je třeba ho zastavit,“ naléhal Billy.

„Já ho nezastavím. Nejsem tu od toho. Neříkejte mi, co provedl. Ani se o to nepokoušejte.“

„Proč ne?“

„To je váš svět, ne můj.“

„Je jenom jeden svět.“

„Nikoli, pane. Miliardy světů. Můj se od toho vašeho liší a tak to zůstane.“

„Sedíme na stejné verandě.“

„Ne, pane. Vypadá to jako jedna veranda, ale ve skutečnosti jsou dvě. Víte, že mám pravdu. Vidím to na vás.“

„Co vidíte?“

„Vidím, že určitým způsobem se mi trochu podobáte.“

Billyho zamrazilo a řekl: „Nic nevidíte. Ani jste na mě nepohlédl.“

Ralph Cottle se podíval Billymu opět do očí: „Viděl jste v zavařovačce tu ženskou tvář, co vypadá jako medúza?“

Hovor náhle uhnul z hlavního tahu na podivnou vedlejší kolej.

„Jakou ženskou tvář?“ nechápal Billy.

Cottle si znovu přihnul z láhve. „Říká, že ji v té zavařovačce má tři roky.“

„V zavařovačce? Měl byste do sebe přestat lít ty patoky, Ralphe. Mluvíte z cesty.“

Cottle zavřel oči a tvář se mu zkřivila, jako kdyby viděl to, co začal popisovat: „Má dva a půl litru, ta zavařovačka, možná víc, a široké hrdlo. Pravidelně vyměňuje formaldehyd, aby se nezkalil.“

Obloha za verandou zářila jako křišťál. Vysoko v jasném svede kroužil osamělý jestřáb, připomínající stín.

„Ta tvář má tendenci stahovat se do sebe,“ pokračoval Cottle, „takže zprvu není jasné, že jde o tvář. Vypadá to jako nějaký mořský tvor, sevřený, ale rozvlněný. Lehce sklenicí zatřesete a tvář… se rozvine.“

Na louce rostla nízká zelená tráva a tam, kde se stýkala s otevřenou přírodou, přecházela do vzrostlejší a žlutavé. Dva druhy trávy vydávaly dva druhy vůně, každý pronikavý a libý.

„Nejprve rozpoznáte ucho,“ pokračoval Ralph Cottle. „Uši jsou přirostlé a chrupavka jim dává tvar. I nos tvoří chrupavka, ale nos si nepodržel tvar. Vypadá jen jako boule.“

Jestřáb začal střemhlavě klesat, v zužující se spirále opisoval tiché a ladné křivky.

„Rty má celé, ale z úst zbyla jen díra a z očí taky jen díry. Vlasy nemá, protože řezal jen od ucha k uchu, od čela k bradě. Stejně dobře by to mohla být i tvář muže, ne ženy. On ale říká, že bývala krásná, ale v té sklenici žádná krása nepřetrvala.“

Billy řekl: Je to jenom maska, kus latexu, trik.“

„Ne, je skutečná. Je skutečná jako poslední stadium rakoviny. Říká, že to je druhé dějství jednoho z jeho nejlepších představení.“

„Představení?“

„Má čtyři fotografie její tváře. Na první je živá. Na další už nežije. Na třetí fotce je tvář už částečně sloupnutá. Na čtvrté fotce zůstala jen hlava, hlava s vlasy, ale měkká tkáň její tváře chybí. Zůstala jen kost, šklebící se lebka.“

Z ladného kroužení přešel jestřáb do střemhlavého pádu dolů k vysoké trávě.

Láhev ohlásila Ralphu Cottleovi, že potřebuje posílit, a on do sebe vlil nový základ drolící se odvahy.

S páchnoucím dechem pokračoval: „Na první fotce, když ještě žila, byla možná krásná, jak říká. Ale nedá se to poznat… protože je v ní jen hrůza. Zošklivěla hrůzou.“

Vysoká tráva, dosud nehybná ve svazujícím žáru, se na jednom místě krátce rozvlnila, jak stvoly rozhýbala křídla.

„Tvář na první fotce,“ mluvil dál Cottle, „vypadá hůř než ta ve sklenici. Mnohem hůř.“

Jestřáb vyletěl z trávy a nabíral výšku. Ve spárech svíral cosi drobného, nejspíš polní myš, která zděšeně bojovala o život. Anebo nebojovala. Na tu dálku se to nedalo s jistotou rozeznat.

Cottleův hlas zněl jako pila zařezávající se do letitých kmenů: „Neudělámli přesně to, co po mně chce, slíbil, že dá do zavařovaěky moji tvář. A než ji získá, nechá mě naživu a při vědomí.“

Na jasné průzračné obloze se jestřáb opět vznášel jen jako tmavý a zřetelný stín. Křídly prořezával jiskřivý vzduch a v teplých vzdušných proudech plaval jako ve vírech bystřiny. Ztrácel se, až zmizel, zabiv předtím jen to, co potřeboval k přežití.

KAPITOLA 21

RALPH COTTLE SEDĚL BEZ POHNUTÍ V HOUPACÍM KŘESLE A VYPRÁVĚL, ŽE bydlí v rozsypávající se chalupě u řeky. Dvě místnosti a verandu s vyhlídkou stloukl kdosi dohromady ve třicátých letech a od té doby se rozpadaly.

Kdysi dávno chalupu používali muži vyrážející za prázdninovým dobrodružstvím rybolovu. Neměla zavedenou elektřinu. Jako záchod sloužila budka venku. Jediná voda tekla v řece.

„Myslím si, že se tam především jezdili schovat před manželkami,“ soudil Cottle. „Objevili místo, kde mohli pít a opíjet se. Pořád k tomu účelu slouží.“

Teplo zajišťoval krb, který umožňoval i jednoduché vaření. Vše, co Cottle jedl, lovil lžící z ohřátých konzerv.

Kdysi mělo to místo soukromého majitele. Teď patřilo okresu, zřejmě je zabavil pro neplacení daní. Jako o mnohou obecní půdu, i o tuhle se okres staral mizerně. Za celých jedenáct let, která uplynula od chvíle, co Ralph Cottle chalupu vyklidil, položil do ní svou matraci a začal v ní žít jako squatter, ho neobtěžoval žádný úředník ani exekutor.

Na dohled ani na doslech neměl žádné sousedy. Chalupa stála na odloučeném místě, což Cottleovi přesně vyhovovalo.

Trvalo to do tři čtvrtě na čtyři včerejšího rána, kdy ho zacloumáním probudil návštěvník v lyžařské masce. Tehdy se zdánlivé příjemné soukromí proměnilo v obtížné odloučení.

Cottle usnul, aniž zhasl petrolejku, při jejímž světle si četl kovbojku a přihýbal si, aby se mu lépe spalo. Navzdory světlu mu neutkvěla v paměti jediná užitečná podrobnost o vrahově vzhledu. Nedokázal odhadnout ani jeho výšku či váhu.

Trval na tom, že šílencův hlas neměl žádný charakteristický rys.

Billy se domníval, že Cottle ví víc, ale má strach mluvit. Zděšení, které se mu teď zračilo v bezbarvých očích, bylo čiré a mocné, i když ne tak bezprostřední jako hrůza, s níž popisoval fotografii neznámé ženy, které maniak „odebral“ tvář.

Podle délky jeho kostnatých prstů a výrazných kostí sukovitého zápěstí Billy odhadoval, že Cottleova někdejší výbava mu umožňovala se bránit. Nyní, jak sám přiznával, byl slabý, a to nejen emocionálně a morálně, ale i fyzicky.

Billy se přesto naklonil vpřed a znovu se ho snažil přemluvit: „Dosvědčte mi to na policii. Pomozte mi…“

„Nedokážu pomoci ani sám sobě, pane Wilesi.“

„Musel jste to ale někdy umět.“

„Radši nevzpomínat.“

„Na co nevzpomínat?“

„Na všechno. Už jsem vám řekl – jsem slabý.“

„Vypadá to, že se do toho stylizujete.“

Cottle pozvedl k ústům láhev, a než se napil, slabě se pousmál a řekl: „Neslyšel jste o tom, že mírní přijmou zemi za své dědictví?“

„Nechceteli to udělat kvůli sobě, udělejte to pro mě.“

Cottle si olízl rty silně popraskané horkem a dehydrujícím účinkem whisky a zeptal se: „Z jakého důvodu?“

„Mírní nezůstávají stranou a nepozorují zkázu jiného člověka. Mírný neznamená totéž co zbabělý. To jsou dvě odlišné rasy.“

„Nepřinutíte mě ke spolupráci urážkami. Já nikoho neurážím. O nic se nestarám. Vím, že nic neznamenám, a smířil jsem se s tím.“

„Jen proto, že jste sem za mnou přišel a udělal, co po vás chtěl, nebudete ve své chalupě bezpečnější.“

Cottle utáhl zátku láhve a odpověděl: „Víc než vy.“

„V žádném případě. Jste v koncích. Policie vám ale dá ochranu.“

Z opilcova hrdla se vydral suchý smích: „Proto jste k nim utíkal? Pro ochranu?“

Billy neodpověděl.

Povzbuzen jeho mlčením pokračoval Cottle spíš nadřazeným než útočným tónem: „Podobně jako já ani vy nic neznamenáte, akorát že to ještě nevíte. Neznamenáte nic, ani já nic neznamenám, oba dva nic neznamenáme, a pro mě za mě, když mě ten magor nechá na pokoji, může si dělat komukoli, co se mu zlíbí, protože ani on nic neznamená.“

Billy sledoval Cottlea, jak odšroubovává zátku z láhve, kterou právě zašrouboval, a řekl: „A co když vás teď skopu tady z těch schůdků a vyhodím vás ze svého pozemku? Občas mi volává, aby mi pocuchal nervy. Co když mu povím, až zase zavolá, že jste přišel opilý, že jste mluvil z cesty a že jsem nerozuměl ničemu, co jste říkal?“

Cottleova opálená a cévkami protkaná tvář nemohla zblednout, avšak jeho ústa samolibě našpulená po předchozím monologu ochabla a začala chrlit prázdná slova neupřímné omluvy: „Pane Wilesi, nezlobte se, prosím, za to, co se řine z mé nevymáchané pusy. Nedokážu to kontrolovat už stejně, jako nemám pod kontrolou, co do ní nalévám.“

„Chtěl mít jistotu, že mi povíte o tváři ve sklenici, že?“

„Ano, pane.“

„Proč?“

„Nevím. Neradí se se mnou, pane. Jen mi vložil do úst slova, abych je předal vám, a já přišel, protože chci žít.“

„Proč?“

„Prosím?“

„Podívejte se na mě, Ralphe.“

Cottle vzhlédl.

Billy se zeptal: „Proč chcete žít?“

Jako kdyby se nad tím ještě nikdy nezamýšlel, zdálo se, že otázka zasáhla jakousi třepotavou myšlenku v Cottleově mysli. Přišpendlila jako vzácný druh můry jakýsi neuchopitelný, nejednoznačný a trpký aspekt jeho samotného, o němž se pro tu chvíli domníval, že se s ním vypořádal a nemusí o něm uvažovat. Pak začal unikat pohledem a oběma rukama, ne pouze jednou, se chopil půllitrové láhve whisky.

„Proč chcete žít?“ naléhal Billy.

„Co jiného zbývá?“ Cottle se nepřestal vyhýbat Billyho očím a pozvedl láhev jako kalich. „Mohu jen ochutnat,“ pokračoval, jako by žádal o dovolení.

„Do toho.“

Upil jen malý lok, ale vzápětí se napil ještě jednou.

„Ten šílenec vás přinutil, abyste mi pověděl o tváři v láhvi, protože chce, abych si to neustále připomínal.“

„Když myslíte…“

„Je to způsob zastrašování, chce mě vyvést z rovnováhy.“

„Podařilo se mu to?“

Namísto odpovědi položil Billy další otázku: „S čím vás sem ještě poslal, abyste mi to řekl?“

Jako kdyby se rozhodl k činu, Cottle opět zašrouboval uzávěr a tentokrát schoval láhev do kapsy saka. „Budete mít pět minut na rozhodnutí.“

„Na jaké rozhodnutí?“

„Sundejte si hodinky a položte je na zábradlí verandy.“

„Proč?“

‚Abyste odměřil pět minut.“

„Můžu je odměřit s hodinkami na ruce.“

„To, že je položíte na zábradlí, mu dá znamení, že odpočítávání začalo.“

Les na severní straně, v horkém dni stinný a chladivý. Louka, pak vysoká zlatavá tráva, pár dubů s mohutnými korunami a potom několik domů dole na svahu a na východě. Západním směrem ležela okresní silnice, stromy a za nimi pole.

„Sleduje nás?“ zeptal se Billy.

„Slíbil, že bude, pane Wilesi.“

„Odkud?“

„To nevím, pane. Jenom vás moc prosím, sundejte si hodinky a položte je na zábradlí.“

„A když to neudělám?“ trval na svém Billy.

Cottleův chraplavý baryton poskočil do vyššího rejstříku: „Už jsem vám to řekl. Vezme si moji tvář a udělá mi to při vědomí. Řekl jsem vám to.“

Billy vstal, odepjal si svoje timexky a položil je na zábradlí tak, aby na ciferník bylo vidět z obou houpacích křesel.

Jak se slunce blížilo k zenitu své dráhy, dopadalo do krajiny a rozhánělo stíny všude kromě lesa. Spiklenecké stromy v zelených kápích nevyzradily žádné tajemství.

„Musíte se posadit, pane Wilesi.“

Jas dopadal z výšky a chromová žluť pokrývala každou nerovnost krajiny. Billyho nutila těkat zrakem po bezpočtu míst, kde se mohl muž ukrývat, maskovaný ničím víc než slunečním třpytem.

„Neuvidíte ho,“ ozval se Cottle, „a jemu se nebude líbit, že se o to pokoušíte. Pojďte si zase sednout.“

Billy zůstal stát u zábradlí.

„Promarnil jste půl minuty, pane Wilesi, už čtyřicet vteřin.“

Billy se nepohnul.

„Nevíte, v jaké pasti jste se ocitl,“ pokračoval Cottle úzkostlivě. „Každou minutu, kterou máte, budete potřebovat Y přemýšlení.“

„Tak mi o té pasti povězte.“

„Musíte u toho sedět. Proboha, pane Wilesi,“ Cottle lomil hlasem tak, jako by stará žena lomila rukama. „Chce, abyste seděl v křesle.“

Billy se vrátil k houpacímu křeslu.

„Chci to už mít za sebou,“ pokračoval Cottle. „Chci udělat, co mi přikázal, a vypadnout odsud.“

„Teď zase vy marníte čas.“

Jedna z pěti daných minut uplynula.

„Tak jo, dobře,“ řekl Cottle. „Teď ale mluví on. Rozumíte mi? To říká on.“

„Tak spusťte.“

Cottle si nervózně olízl rty. Sáhl do saka pro láhev, tentokrát však ne proto, aby se z ní napil, ale aby se jí chopil oběma rukama, jako by šlo o talisman s nadpřirozenou mocí rozptýlit alkoholickou mlhu zahalující jeho paměť a zajistit, že předá zprávu dostatečně jasně na to, aby jeho tvář zůstala ušetřena naložení do zavařovačky.

„Někoho zabiju. Vybereš mi oběť z okruhu lidí, které znáš,“ citoval Cottle. „Máš šanci zbavit svět nějakého zbytečného pitomce.“

„Ten zvrácenej hajzl,“ vydechl Billy a zjistil, že má obě ruce sevřené v pěst, ale nemá koho udeřit.

„Pokud mi nevybereš cíl,“ citoval dál Cottle, „vyberu si sám někoho z tvého okruhu, koho zabiju. Máš pět minut na rozhodnutí. Je to na tobě, mášli dost kuráže se rozhodnout.“

KAPITOLA 22

ÚSILÍ VYBAVIT SI DOSLOVNÉ ZNĚNÍ VZKAZU PROMĚNILO RALPHA COTTLEA

v uzlík vibrujících nervů. Zmocnil se ho bezpočet obav a všechny se odrážely v jeho těkavém pohledu, v křečovitě sevřené tváři, ve chvějících se rukou. Billy jako by slyšel tlukot křídel strachu.

Zatímco Cottle odříkával šílencovu výhrůžku a podmínky a celou tu dobu se nad ním vznášel trest smrti, pokud něco splete, půllitrovka mu sloužila jako talisman inspirující síly, ale teď už potřeboval její obsah.

Billy s pohledem upřeným na hodinky položené na zábradlí verandy řekl: „Nepotřebuju žádných pět minut. Nepotřebuju ani ty zatracený tři, co zbývají.“

Aniž to zamýšlel, jen tím, že nešel na policii a nezapojil ji do věci, způsobil už smrt jednoho člověka, kterého znal, Lannyho Olsena. Nečinností ušetřil život matky dvou dětí, ale odsoudil kamaráda.

Lanny sám nesl za svou smrt určitý, neli klíčový díl odpovědnosti. Ukradl vzkazy od vraha a zničil je v zájmu zachovat si místo a nepři jít o penzi. Stálo ho to život.

Část viny ale ležela na Billym. Cítil její tíhu a nikdy ji nepřestane cítit.

Teď od něj ale maniak vyžadoval něco zcela nového a děsivějšího než dosud. Už ne nečinností, už ne nezasahováním, ale úmyslným záměrem měl Billy poslat na smrt někoho, koho zná.

„Neudělám to,“ rozhodl se.

Cottle si dal jeden nebo dva loky a teď si přejížděl vlhkým hrdlem láhve sem a tam po rtech, jako by z ní už nechtěl pít, ale dát jí francouzský polibek. Nosem hlasitě nasával vzlínající výpary.

„Když to neuděláte vy, udělá to on,“ odpověděl.

„Proč bych já měl vybírat? Jsem v háji tak či tak, nebo ne?“

„Nevím. A nechci to vědět. To není moje věc.“

„To tedy ksakru není.“

„Není to moje věc,“ opakoval Cottle. „Mám tu sedět, dokud mi neřeknete, jak jste se rozhodl. To pak povím jemu a jsem z toho venku. Máte ještě přes dvě minuty.“

„Jdu na policii.“

„Na to je pozdě.“

„Jsem po krk v průseru,“ připustil Billy, „ale později bych v něm byl ještě hlouběji.“

Když se Billy zvedl z houpacího křesla, Cottle ho ostře okřikl. „Sedněte si! Pokud se budete snažit odejít z verandy dřív než já, koupíte to do hlavy.“

Tenhle opilec nosil po kapsách láhve, ne zbraně. I kdyby Cottle měl zbraň, Billy si věřil, že by mu ji uměl sebrat.

„Ne ode mě,“ vysvětlil Cottle. „Od něho. Právě nás pozoruje teleskopem vysoce účinné pušky.“

Přítmí lesů na severu, oslepující záře slunce šplhajícího k zenitu z východu, skalnaté útvary a vlnitá pole na jižní straně od okresní silnice…

„Může nám odezírat ze rtů,“ ujistil ho Cottle. „Míří sem ostřelovačskou puškou a umí s ní výborně zacházet. Sejme vás i na kilometr.“

„Možná to zrovna chci.“

„Hodlá vám vyhovět. Ale má dojem, že ještě nejste připravený. Říká, že jednou k tomu dojde. Nakonec ho prý budete prosit, aby vás zabil. Ale zatím ne.“

I pod tíhou viny se Billy Wiles náhle cítil bezmocný jak peříčko a dostal strach před náhlým závanem větru. Usedl zpět do houpacího křesla.

„Je pozdě jít na policii,“ ozval se Cottle, „protože podstrčil nějaké stopy k ní domů, k jejímu tělu.“

Počasí se nezměnilo, ale tady přicházel vítr: „Jaké stopy?“

„Například pár vašich vlasů v její pěsti a pod nehty.“

Billy ztratil cit v ústech: „Odkud vzal moje vlasy?“

„Z odlivky ve vaší sprše.“

Ještě než tenhle zlý sen začal, ještě když Giselle Winslowová žila, psychopat navštívil tento dům.

Markýza verandy už nedokázala zadržovat polední žár. Billy se cítil, jako by stál nahý na rozpáleném asfaltu. „Co dalšího kromě vlasů?“

„To mi neřekl. Ale nic z toho si policie nespojí s vámi… pokud na vás z nějakého důvodu nepadne podezření.“

„O což se může přičinit.“

„Pokud začne mít policie podezření, mohou vás například požádat o vzorek DNA a jste vyřízený.“

Cottle pohlédl na hodinky.

Billy se na ně podíval rovněž.

„Zbývá minuta,“ oznámil Cottle.

KAPITOLA 23

MINUTA. BILLY WILES SE DÍVAL NA SVÉ NÁRAMKOVÉ HODINKY JAKO NA bombu odtikávající k výbuchu.

Ani na okamžik nepomyslel na ubíhající vteřiny, ani na stopy podstrčené na místo vraždy Giselle Winslowové, ani na to, že se nachází v hledáčku silné pušky.

Místo toho v myšlenkách sestavoval seznam lidí ze svého okolí. V mysli listoval tvářemi. Tvářemi těch, které měl rád. Těch, kteří mu byli lhostejní. Těch, které rád neměl.

Neměl by se zabývat takovými úvahami, vedly do pekel. Avšak přestat na takové věci myslet nebylo o nic lehčí než ignorovat nůž přitisknutý k hrdlu.

Jiný nůž, nůž viny, jej nakonec od takových úvah odřízl. Když si uvědomil, že zvažoval relativní hodnoty jedinců zalidňujících jeho život, že hodnotil, jak velké má kdo právo na život, nedokázal potlačit nával odporu.

„Ne,“ řekl pár vteřin předtím, než lhůta vypršela. „Ne, nikoho nevyberu. Ať jde k čertu.“

„Vybere tedy za vás,“ připomněl mu Cottle.

‚Ať jde k čertu.“

„Dobrá. Vaše věc. Leží na vašich bedrech, pane Wilesi. Mně do toho nic není.“

„Co teď?“

„Zůstaňte sedět v křesle, pane, nikam nechoďte. Já mám vejít dovnitř, počkat u kuchyňského telefonu, až zavolá, a sdělit mu vaše rozhodnutí.“

Já půjdu dovnitř,“ řekl Billy. Já to zvednu.“

Já se z vás zblázním,“ zanaříkal Cottle. „Zabije nás oba.“

Je to můj dům.“

Když Cottle pozvedl k ústům láhev, třásly se mu ruce tak, že sklo drkotalo o zuby. Whisky mu tekla po bradě.

Aniž si ji utřel, řekl: „Chce, abyste zůstal sedět v křesle. Jestli se pokusíte vejít dovnitř, ustřelí vám hlavu dřív, než dojdete ke dveřím.“

Jaký to má smysl?“

„Pak ustřelí hlavu i mně za to, že jsem vás nepřinutil uposlechnout.“

„Neudělá to,“ zavrtěl Billy hlavou, protože se začínal maličko vžívat do psychopatova postavení. „Nehodlá to ještě ukončit, určitě ne takhle.“

„Co vy víte? Nevíte nic. Víte kulový.“

„Má plán, nějaký cíl, něco, co ani jednomu z nás nedává smysl, ale má to smysl pro něj.“

Jsem jen zbytečnej zatracenej ožrala, ale i já vím, že žvaníte nesmysly.“

„Chce, aby všechno probíhalo tak, jak to naplánoval,“ říkal Billy spíš sobě než Cottleovi, „a ne aby to skončilo v půlce dvěma výstřely do hlavy.“

Ralph Cottle vystrašeně přehlédl sluncem zaplavené okolí domu, a když promluvil, vylétla mu z úst slina: „Vy zabedněnej pitomče, poslouchejte mě! Budete mě poslouchat?“

„Poslouchám vás.“

„Především chce, aby všechno šlo po jeho. Nechce s vámi mluvit. Chápete? Třeba nechce, abyste slyšel jeho hlas.“

To by dávalo smysl v případě, že jde o někoho, koho Billy zná.

Cottle pokračoval: „Nebo prostě jen nechce poslouchat ty vaše kecy, stejně jako je už nechci poslouchat já. Nevím. Pokud hodláte zvednout telefon, abyste mu ukázal, že jste pánem situace, abyste ho nasral, a pokud vám ustřelí hlavu, je mi po tom hovno. Jenže on pak zabije i mě a vy nemůžete rozhodovat za mě. Nemůžete rozhodovat za mě!“

Billy věděl, že ho instinkt neklame: ten šílenec je nezastřelí.

„Vašich pět minut uplynulo,“ poznamenal Cottle s obavou v hlase a s gestem k hodinkám na zábradlí. „Šest minut. Už jste přetáhl šest minut. To se mu nebude líbit.“

Billy ve skutečnosti nevěděl, zda by šílenec nevystřelil. Domníval se, že nikoli, ale nevěděl to.

„Váš čas vypršel. Už to bude sedm minut. Sedm minut. Očekává, že zmizím z verandy, že vejdu dovnitř.“

Cottleovy bezbarvé oči se utápěly v hrůze. Neměl toho moc, pro co by žil, ale zoufale toužil žít.

Co jiného zbývá? řekl mu.

„Jděte,“ vyzval ho Billy.

„Prosím?“

„Jděte dovnitř. Běžte k telefonu.“

Jak vyrazil z houpacího křesla, upustil Cottle otevřenou láhev. Z nezašroubovaného hrdla se vylilo pár centilitrů whisky.

Cottle se nesehnul, aby cenný poklad zachránil. Jak spěchal ke vstupním dveřím, ještě do láhve kopl a roztočenou ji poslal daleko po podlaze verandy.

Na prahu domu se otočil a řekl: „Nevím, jak rychle se ozve.“

„Zapamatujte si každé slovo, které řekne,“ nabádal ho Billy. „Přesně každé slovo.“

„Ano, pane. Určitě.“

‚A taky tón. Zapamatujte si každé slovo a jak ho vyslovil a pak mi to zopakujete.“

„Ano, pane Wilesi. Každé slovo,“ sliboval Cottle a zmizel v domě.

Billy osaměl na verandě. Možná se stále ještě nacházel v nitkovém kříži teleskopického hledáčku.

KAPITOLA 24

TŘI MOTÝLI JAK VZDUŠNÉ GEJSI ODTANČILI ZE SLUNEČNÍHO ŽÁRU DO STÍNU verandy. Jejich hedvábná kimona se rozpínala a stahovala a znovu rozpínala v malebných barevných vírech, ostýchavě jak tváře ukrývající se za řasením ručně malovaných vějířů, a pak znenadání odletěli zpátky do jasu, odkud přišli.

Představeni.

Možná toto slovo vraha vystihovalo a povede k vysvětlení jeho činů, a pokud jim porozumí, odhalí jeho Achillovu patu.

Podle Ralpha Cottlea maniak nazval vraždu ženy a odebrání její tváře „druhým dějstvím“ jednoho z jeho nejlepších představení.

Billy se mýlil, když soudil, že psychopat považuje zabíjení především za vzrušující hru. Zábava v tom jistě hrála roli, avšak toho člověka nepoháněla pouze, ba ani hlavně, zvrácená chuť povyrazit se.

Billy si se slovem „představení“ nevěděl moc rady. Možná jeho Nemesis považuje svět za jeviště, realita je pro něj podvod a všechno jen úskok.

Jak ale tímto pohledem na svět vysvědit vražedné chování a dokonce je předvídat Billy nevěděl a nedokázal to ani odhadnout.

Nesměl o něm ale uvažovat jako o Nemesis. Nemesis nelze porazit. Protivník je lepší pojem. Billy se nevzdával naděje.

Otevřenými dveřmi domu by se zvonění telefonu doneslo až na verandu. Ještě je nezaslechl.

Billy si studoval nejbližší kalifornský dub a pak další hned vedle a líně se při tom pohupoval v křesle. Nezamýšlel tím znesnadnit protivníkovi míření, nýbrž chtěl jen zamaskovat svou nervozitu a připravit tak vraha o pocit uspokojení.

Stromy byly staré a mohutné s rozložitými korunami. Proti jasnému slunci působily jejich kmeny a větve jako černé.

V tom stinném stromoví mohl ostřelovač najít náležitě srostlé větve, aby na nich spočinul on i troj nožka pušky.

Dva nejbližší domy dolů po svahu, jeden na této, druhý už na druhé straně silnice, stály rovněž v kilometrovém dostřelu. Pokud nikdo nebyl doma, mohl se šílenec vloupat do jednoho z nich a teď mohl stát u některého z horních oken.

Představení.

Billy si nedokázal vzpomenout na nikoho ze svého okolí, pro koho mělo to slovo větší význam, než jaký mělo pro Stevea Zillise. Bar představoval jeho jeviště.

Nezdálo se ale logické, že by psychopat, krutý sériový vrah se sklonem k mučení, měl tak prostý smysl pro humor a tak dětinskou představu jeviště, jemuž kralovalo zavazování třešňových stopek jazykem, vystřelování oříšků z nosu a vtipy o přihlouplých blondýnách.

Billy se znovu a znovu díval na hodinky na zábradlí verandy.

Tři minuty se dalo čekat, i čtyři. Ale když uplynulo pět minut, zdálo se to už příliš.

Právě se zvedal z křesla, když v mysli zaslechl Cottleův hlas Nemůžete rozhodovat za mě! a tíha odpovědnosti jej přikovala zpátky do křesla.

Protože Billy držel Cottlea na verandě přes pětiminutovou lhůtu, může jim to teď šílenec oplácet, nechat je čekat, aby jim trochu pocuchal nervy a oni pochopili, že si s takovým zvířetem nemůžou zahrávat.

Ta myšlenka Billyho uklidnila na následující minutu. Pak ho napadla mnohem zlověstnější možnost.

Když Cottle nezašel do domu okamžitě po vypršení pětiminutové lhůty, když ji Billy protáhl o dvě nebo tři minuty, vrah si možná vyložil nepřesnost jako Billyho odmítnutí vybrat oběť, v čemž se ostatně nemýlil.

Pokud maniak dospěl k takovému závěru, mohl se rozhodnout, že už nemá důvod telefonovat Ralphu Cottleovi. V té chvíli mohl popadnout pušku a odejít z lesa nebo z jednoho z domů dole na svahu.

Vybralli si oběť ještě předtím, než se dozvěděl Billyho rozhodnutí, a to zřejmě udělal, třásl se zřejmě nedočkavostí, aby pokračoval v naplňování svého plánu.

Mezi lidi z Billyho okolí patřila i nejdůležitější osoba v jeho životě: Barbara, ležící bezmocně ve Whispering Pines.

Billy sice neměl žádnou zkušenost ani vědomost, jež by ospravedlňovala jeho jistotu, nicméně cítil, že toto podivné drama se nachází teprve v prvním ze tří dějství. Jeho šílený protivník ještě nemohl ukončit představení, a tak se Barbara nenacházela v bezprostředním ohrožení.

Pokud šílenec věděl něco bližšího o objektu svého mučení – a zdálo se, že toho ví dost uvědomoval si, že Barbařina smrt by Billyho rázem připravila o sílu bojovat. Drama vyžadovalo jeho vzdor. Konflikt. Bez Billyho by nemohlo začít druhé dějství.

Musí se postarat o Barbařino bezpečí. Potřeboval si ale promyslet, jak to udělá, a měl k tomu dost času.

Pokud se v tomto směru mýlil a na řadě byla Barbara, pak se z tohoto světa stane krátký a trpký očistec a on se rychle přemístí do jedné ze síní pekla.

Od chvíle, kdy Cottle zašel dovnitř, uplynulo už sedm minut a čas běžel dál.

Billy vstal z křesla. Nohy ho sotva nesly.

Z krabice s crackery Ritz vytáhl revolver. Nedbal na to, jestli to opilec vidí.

Na prahu otevřených dveří zavolal: „Cottle?“, a když nepřišla odpověď, řekl: „No tak sakra, Cottle…“

Vešel do domu, prošel obývákem a vstoupil do kuchyně.

Ralpha Cottlea tam nenašel. Zadní dveře byly otevřené a Billy věděl, že je zavíral a zamykal.

Vyšel na zadní verandu. Ani tam Cottlea nenašel, ani na dvoře. Zmizel.

Telefon nezvonil, ale Cottle odešel. Možná, když nikdo nevolal, vyložil si to Cottle jako znamení, že v očích vraha selhal. Možná zpanikařil a utekl.

Billy se vrátil do domu, zavřel za sebou dveře a přehlédl kuchyni ve snaze najít něco v nepořádku. Neměl tušení, co hledá.

Všechno vypadalo na svém místě, tak, jak má být. Nejistota ustoupila pochybám a z pochyb se stalo podezření. Cottle musel něco vzít, něco přinést, něco udělat.

Prošel z kuchyně do obýváku a pak do pracovny a nikde neobjevil nic nezvyklého. Až v koupelně našel Ralpha Cottlea. Mrtvého.

KAPITOLA 25

OSTRÉ FLUORESCENČNÍ SVĚTLO POKRYLO COTTLEOVY OTEVŘENÉ OČI falešnou jinovatkou.

Opilec sice odešel, ale přesto tu seděl na míse uzavřené poklopem, hlavu zvrácenou, čelist povislou. Žluté zuby rámovaly jazyk, který vypadal narůžověle a jakoby rozpraskaný dehydratací z trvalé opilosti.

Billy stál bez dechu a ohromený, pak udělal pozpátku pár kroků z koupelny do haly a díval se na mrtvého dveřmi.

Nevyhnal ho žádný zápach. Cottle ve smrtelné křeči nevyprázdnil střeva ani měchýř. Zůstával nadále neupravený, ale čistý jediná věc, na kterou se zdál být pyšný.

Billy jen nemohl v koupelně dýchat, jako kdyby odtamtud někdo vysál všechen vzduch, jako kdyby muže zabilo náhlé vakuum, které teď hrozilo udusit i Billyho.

V hale konečně dokázal nabrat dech. Mohl začít přemýšlet.

Poprvé si všiml rukojeti nože, který ke Cottleovi připíchl jeho pomačkaný oblek. Jasně žlutá rukojeť.

Čepel vnikla do těla mezi žebry na levé straně směrem vzhůru a vězela v něm až po jílec. Propíchla srdce a to se zastavilo.

Billy věděl, že zapuštěná čepel měří patnáct centimetrů. Žlutý nůž patřil jemu. Měl jej mezi rybářským náčiním v garáži. Byl to rybářský nůž, ostře nabroušený ke kuchání okounů a porcování pstruhů.

Vrah se neschovával v lesích nebo v prohlubni louky, ani je teleskopem pušky nepozoroval z blízkého domu. Lhal a opilec mu uvěřil.

Jak se Cottle blížil k přední verandě, maniak musel vstoupit do domu zadními dveřmi. Zatímco Billy a jeho návštěvník seděli v houpacích křeslech, jejich protivník se nacházel v domě, pár metrů od nich.

Billy si odmítl vybrat někoho ze svého okolí jako další oběť. Vrah dodržel slib a s překvapující rychlostí vybral sám.

I když Cottlea téměř neznal, nepochybně patřil do Billyho okolí. Teď přímo do jeho domu. A byl mrtvý.

Za necelého půldruhá dne, za pouhých jedenačtyřicet hodin, byli zavražděni tři lidé. A přece to Billymu pořád připadalo jako první dějství, možná už konec prvního dějství, ale v kostech cítil, že k výraznému vývoji situace teprve dojde.

Dosud reagoval na každý zvrat co možná nejrozumněji a nejrozvážněji, zejména s ohledem na vlastní minulost.

Jeho rozum a rozvaha však hrály vrahovi do karet. S každou hodinou se Billy vzdaloval od bezpečí pevné půdy pod nohama.

Dole v Napě, v domě, kde došlo k vraždě Giselle Winslowové, leží důkaz, který jej může inkriminovat vlasy z odlivky jeho sprchy. Co dalšího ještě, nevěděl.

Nastražené stopy se najdou i v domě Lannyho Olsena, o tom neměl pochyb. A když nic jiného, záložka v knize, na níž spočívala Lannyho mrtvá ruka, fotografie Winslowové, oba zločiny spojovala.

Nyní měl ve vlastní koupelně mrtvolu, z níž trčel jeho nůž.

Ač panovalo léto, Billy se cítil, jako by stál na zaledněném svahu, jehož úpatí neviděl pro studenou mlhu. Pořád se ještě držel na nohou, ale v divokém skluzu nabíral s každou vteřinou rychlost, jež ohrožovala jeho rovnováhu.

Šok v první chvíli po nálezu Cottleova mrtvého těla Billyho ochromil mentálně i fyzicky. Teď ho napadalo několik možností, jak postupovat dál, a on stál paralyzován nerozhodností.

Nemohl si dovolit další chyby. Jeho svoboda závisela na jeho rozumu a odvaze. Rovněž tak jeho přežití.

Vstoupil znovu do koupelny a rozhlížel se po známkách krveprolití. Nenašel žádné. To mohlo znamenat, že Cottle nezemřel v koupelně.

Billy však nenašel stopy po násilí ani nikde jinde v domě.

Tento postřeh upřel jeho pozornost na rukojeť nože. V místě vbodnutí nasáklo lehké letní sako tmavou krví, avšak skvrna byla menší, než se dalo očekávat.

Vrah zlikvidoval Cottlea jediným bodnutím. Věděl přesně, kde a jak zasunout tenkou čepel mezi žebra. Srdce se zastavilo během jednoho dvou úderů od chvíle, kdy do něj hrot vnikl, a to minimalizovalo krvácení.

Cottle měl ruce položené v klíně, jednu dlaní vzhůru a druhá ji přikrývala, jako kdyby ve chvíli smrti svému vrahovi tleskal. Mezi rukama držel něco, co téměř nebylo vidět.

Když Billy zachytil růžek toho předmětu a uvolnil jej ze sevření mrtvého, ukázalo se, že jde o počítačovou disketu: červená, HD, stejná značka, jakou sám používal, když pracoval s počítačem.

Prohlížel si tělo z různých úhlů. Pomalu se otáčel o plných tři sta šedesát stupňů a snažil se dopátrat v koupelně stop, které tam vrah zanechal, ať už záměrně či neúmyslně.

Dříve či později by měl prohledat i kapsy Cottleova saka a kalhot. Disketa mu dala záminku tento nepříjemný úkol odložit.

V pracovně položil revolver s disketou na stůl a zbavil přikrytý počítač plastikového obalu. Nepoužil jej téměř čtyři roky.

Zvláštní, že jej nikdy neodpojil. Domníval se, že jde o podvědomý výraz jeho utkvělé, i když křehké naděje, že se Barbara jednoho dne probere.

V druhém ročníku vysoké školy, když zjistil, že se tam nenaučí nic, co by mu pomohlo stát se spisovatelem, po čemž toužil, školy nechal. Živil se různorodou manuální prací a ve volném čase pilně psal.

V jednadvaceti dostal první práci za barem. Pro spisovatele se hodila ideálně. V každém barovém povaleči spatřoval materiál na příběh.

Nepřestával zdokonalovat svůj talent a postupně prodal do různých časopisů hezkých pár povídek, které zaznamenaly příznivý ohlas. Když mu bylo pětadvacet, rozhodlo se jedno velké nakladatelství, že je vydá knižně.

Kniha se neprodávala kdovíjak, ale kritika ji chválila, což slibovalo, že práce za barem nezůstane jeho hlavním zdrojem obživy natrvalo.

Když do Billyho života vstoupila Barbara, přinesla s sebou nejen povzbuzení, ale i inspiraci. Jen tím, že ji poznal, že ji miloval, nacházel pro své psaní opravdovější a jasnější výraz.

Napsal první román a nakladatel z něj byl nadšený. Úpravy, jež navrhl editor, byly minimální, práce sotva na měsíc.

Právě tehdy mu Barbaru vzalo kóma.

Neztratil opravdovější a jasnější výraz svého psaní. Pořád mohl psát.

Avšak opustila jej touha psát a taky chuť psát a rovněž zájem vyprávět příběhy. Už netoužil zkoumat lidskou podstatu s pomocí smyšlenek, protože mu připravila trpkou zkušenost v reálu.

Nakladatel i editor měli dva roky trpělivost. Ale měsíční práce na rukopisu se mu proměnila v úkol na více než celý život. Vrátil vyplacenou zálohu a odstoupil od smlouvy.

Když teď zapínal počítač, aby zjistil, co zanechal vrah v rukou Ralpha Cottlea, připadal si, že zrazuje Barbaru, i když věděl, že by takový postoj odmítala a snad se mu i vysmála.

Poněkud ho překvapilo, že tak dlouho nepoužívaný stroj se okamžitě nastartoval. Obrazovka zesvětlala, a spolu s logem operačního systému zazněla z reproduktorů typická hudba napodobující harfu.

Na počítači se možná pracovalo mnohem později, než se domníval. Skutečnost, že disketa se značkou shodovala s nepoužitými disketami v jedné ze zásuvek jeho stolu, napovídala, že disketa patří jemu a že maniak naťukal svůj nejnovější vzkaz na jeho klávesnici.

Toto poznání na něj kupodivu dolehlo ještě tíživěji než nález mrtvoly v koupelně.

Objevila se nabídka programů, kterou poznával, i když ji tak dlouho neviděl. Protože svůj román psal ve wordu, zkusil nejprve jej.

Volba se ukázala jako správná. I vrah napsal vzkaz ve wordu, který jej okamžitě načetl.

Disketa obsahovala tři dokumenty. Dříve, než se do nich Billy stačil začíst, zazvonil telefon.

Napadlo jej, že volá psychopat.

KAPITOLA 26

BILLY ZVEDL SLUCHÁTKO: „HALÓ.“

Nevolal psychopat. Ženský hlas se zeptal: „S kým mluvím?“

„S kým já mluvím? Vy jste zavolala.“

„To musíš být určitě ty, Billy. Tady je Rosalyn Chanová.“

Rosalyn byla přítelkyně Lannyho Olsena. Pracovala v úřadu šerifa okresu Napa a tu a tam se zastavila v baru.

Než si Billy dokázal rozmyslet, co provede s Lannyho tělem, už ho museli objevit.

Ve chvíli, kdy mu došlo, že jí neodpověděl, zeptala se zkoumavě: „Je ti něco?“

„Mně? Ne, nic. Je mi fajn. Akorát z toho vedra mi už hrabe.“

„Děje se něco?“

Myslí mu probleskl obraz mrtvého Ralpha Cottlea v koupelně a pocit viny uvrhl jeho myšlení do zmatku: „Děje? Ne. Co by se mělo dít?“

„Nevolal jsi sem a nepoložil jsi telefon, aniž by ses ozval?“

Zmatek na okamžik ještě zhoustl, ale pak se rozplynul. Na chvíli zapomněl, co Rosalyn v úřadu šerifa dělá. Pracovala v ústředně tísňové linky 911.

Jakmile zvedne sluchátko, na monitoru před ní se ukáže číslo a adresa každého, kdo na linku volá.

„Počkej, myslíš… myslíš asi před minutou?“ zeptal se a překotně přemýšlel, nebo se o to aspoň snažil.

„Ne, už před deseti minutami,“ řekla Rosalyn.

„No, já jsem vyťukal 911, ale chtěl jsem volat na informace.“

„Ty jsi chtěl volat 411?“

„Jo, chtěl jsem volat 411, ale vyťukal jsem 911. Došlo mi to, a tak jsem zavěsil.“

Šílenec se nacházel pořád ještě v domě. Zavolal 911. Proč to udělal, co tím sledoval, Billy nechápal, přinejmenším ne pod takovýmto tlakem.

„Proč jsi ale zavěsil?“ zajímalo Rosalyn Chánovou. „Proč jsi mi nevysvětlil, že jde o omyl?“

„Uvědomil jsem si tu chybu okamžitě a zavěsil jsem tak rychle, protože jsem nevěděl, že jsi to už zvedla. Udělal jsem hloupost. Omlouvám se, Rosalyn. Volal jsem informace.“

„Takže ti nic není?“

„Ne, v pohodě. Jen to šílený horko.“

„Ty nemáš klimatizaci?“

„Mám, ale nějak se podělala.“

„To je pech.“

„To ti povím.“

Na stole ležel revolver. Billy jej zvedl. Maniak byl v domě.

„Hele, možná se kolem páté stavím v baru,“ řekla.

Já tam nebudu. Necítím se dneska úplně nejlíp, a tak jsem se hodil marod.“

„Říkal jsi, že ti nic není.“

Člověk se tak snadno zamotá. Potřeboval se poohlédnout po vetřelci, zároveň ale musel znít věrohodně pro Rosalyn.

„Nic mi není. Fakt ne. Nic vážného. Jen mě trochu bolí břicho. Nejspíš nachlazení z horka. Beru ten nosní gel.“

„Jaký gel?“

„No, ten zinkový, jak si ho stříkneš do nosu a on to z tebe vyžene.“

Jo, myslím, že jsem o něm už slyšela,“ odpověděla.

„Fakt dobrá věc. Účinná. Jackie O’Hara mi ji doporučil. Pořiď si ji taky pro všechny případy.“

„Takže se nic neděje?“ ujišťovala se.

„Až na to vedro a že se necítím úplně ve své kůži, ale s tím nic nenadělám. Na lince 911 ze mě nachlazení nevyženete a klimatizaci mi taky neopravíte. Promiň, Rosalyn. Připadám si jako pitomec.“

„Nic se neděje. Polovina lidí, co k nám volá, nemá na srdci nic naléhavého.“

„Vážně?“

„Lidi volají, že jejich kočka vylezla na strom, že sousedé pořádají hlučný večírek a podobné věci.“

„To se hned cítím líp, že nejsem ten největší pitomec pod sluncem.“

„Tak na sebe dávej pozor, Billy.“

„Určitě. Ty taky. Ty na sebe dávej pozor.“

„Čau,“ rozloučila se.

Položil sluchátko a vstal ze židle.

Zatímco se Billy zdržoval u mrtvoly v koupelně, maniak se vrátil do domu. Nebo z něj ani neodešel a ukrýval se ve skříni nebo na jiném místě, které Billy nezkontroloval.

Ten chlapík má kuráž. Kuráž za dva. Věděl o Billyho osmatřicítce, ale přesto se vrátil do domu, a zatímco Billy oprašoval počítač, zavolal na linku 911.

Musí tu ještě být. Co dělá? Něco určitě dělá.

Billy přešel pracovnou ke dveřím, které nechal otevřené. Prošel jimi bleskově, revolver svíral oběma rukama a švihl s ním nejprve doleva, pak doprava.

Šílence v hale nenašel. Musel být jinde.

KAPITOLA 27

BILLY SICE NEMĚL NA RUCE HODINKY, ALE VĚDĚL, 2E ČAS UPLÝVÁ RYCHLE jak voda cedníkem.

V ložnici odsunul dveře do skříně. Nikdo.

Pod postelí bylo málo místa. Nikdo by si to místo nevybral k úkrytu, protože se odtamtud nedalo rychle vyklouznout a skrýš by se proměnila v past. Navíc tu nevysokou prostoru nekryl žádný ložní přehoz.

Nahlížet pod postel znamenalo ztrátu času. Billy vyrazil ke dveřím. Pak se vrátil k posteli a poklekl na jedno koleno. Ztráta času.

Maniak odešel. Byl šílený, ale ne tolik, aby tu zůstával poté, co zavolal na linku 911a zavěsil.

Billy vyšel opět do chodby a spěchal k prahu koupelny. Cottle tam seděl sám.

Sprchový závěs byl odtažený. V opačném případě by to bylo první místo, kam by nahlédl.

Ve velké komoře u haly se nacházelo naftové topení. Nenabízela možnost úkrytu.

Obývák. Otevřený prostor, snadno přehlédnutelný jedním pohledem.

Prostory přilehlé ke kuchyni se omezovaly jen na úzkou skříňovou komoru na smetáky a košťata. K ničemu.

Otevřel dveře spíže. Konzervy, krabice těstovin, lahvičky s ostrými omáčkami, potřeby pro domácnost. Tady by se vzrostlý člověk neschoval.

Vrátil se do obýváku a zasunul revolver hluboko pod polštář pohovky. Nevytvořil hrbol, ale každý, kdo by se na něj posadil, cítil by jej.

Nechal přední dveře domu otevřené. Skoro pozvání. Než si opět pospíšil do koupelny, zavřel je.

Cottle se zvrácenou hlavou, otevřenými ústy a s rukama v klíně, jako by tleskal… Vypadal, jako by zpíval swing západního pobřeží a udával rytmus.

Nůž zaskřípal o kost, když jej Billy vytahoval z rány. Čepel měl pokrytou krví.

Několika kleenexy z krabice vedle umývadla ji otřel. Zmuchlal kapesníky a položil je na rezervoár toalety.

Zaklapl čepel do žluté střenky a odložil nůž vedle umývadla.

Jakmile Billy pohnul tělem na toaletní míse stranou, hlava přepadla dopředu a ze rtů splynulo prskavé vydechnutí, jako by Cottle zemřel právě při nádechu, jako by poslední vzduch, který dýchal, tkvěl uvězněný v jeho hrdle.

Zaklesl ruce pod paže mrtvého. Zvedl jej z mísy a snažil se přitom nepřijít do styku se zakrváceným dílem saka.

Cottle po alkoholové redukční dietě vážil sotva víc než adolescent. Přesto pro jeho dlouhé, klátivé nohy nebude snadné jej nést.

Naštěstí ještě nezačala posmrtná ztuhlost. Cottle se bezvládně ohýbal.

Billy vyvlekl pozpátku tělo z koupelny. Paty tenisek mrtvého na keramických dlaždicích vrzaly a zadrhávaly se.

Protestovaly, i když je táhl po leštěných mahagonových deskách chodby a pracovny, po celou cestu až za stůl, kde položil tělo na zem.

Billy se slyšel, jak těžce dýchá, ne z námahy, ale v obavách.

Čas utíkal, hnal se jako řeka vodopádem.

Odstrčil stranou křeslo a nacpal mrtvé tělo do prostoru pro nohy. Musel ohnout nohy, aby se tam vešlo.

Přisunul křeslo zpátky před počítač. Zasunul je nejdál, jak se dalo, do nožního prostoru.

Stůl byl hluboký a zpředu jej kryla deska. Kdokoli by vstoupil do místnosti, musel by cíleně obejít pracovní stůl a nahlédnout pod něj, aby spatřil mrtvolu.

Ani pak by ale náhodný pohled nemusel odhalit děsivé tajemství; křeslo stálo hluboko zasunuté a záleželo by i na úhlu pohledu.

Přítmí mu pomůže. Billy zhasl stropní světlo a nechal svítit jen stolní lampu.

Znovu se vrátil do koupelny, kde postřehl krvavou šmouhu na podlaze. Nebyla tam, než začal hýbat s Cottlem.

Srdce mu bušilo do hrudníku jako kůň kopající do dřevěné ohrady.

Jediná chyba. Jediná chyba stačí, aby ho vyřídila.

Měl zkreslený pojem o čase. Věděl, že od chvíle, kdy se vydal na prohlídku domu, uplynulo jen pár minut, ale zdálo se mu, jako by jich uběhlo deset, možná patnáct.

Zatoužil po svých náramkových hodinkách. Neodvažoval se ale pro ně vydat k zábradlí přední verandy.

Chomáčem toaletního papíru otřel krev z podlahy. Dlaždice krve zbavil, ale lehké zabarvení zůstalo ve spáře mezi nimi. Vypadalo to jako rez, ne krev. Přesně tak tomu chtěl věřit.

Hodil do mísy toaletní papír i kapesníčky, kterými otřel čepel nože. Spláchl.

Vražedná zbraň ležela na desce vedle umývadla. Zastrčil ji do nejzazší části zásuvky marnivosti, za lahvičky vody po holení a opalovacích olejů.

Když zabouchl zásuvku tak rychlým švihem, že to bouchlo jak výstřel, věděl, že se musí lépe ovládat.

Nauč nás dbát a zároveň nedbat. Nauč nás sedět a mír mít.

Bude klidnější, když si připomene svůj pravý cíl. Nešlo o nekonečný řetěz nápadů a činů, nešlo o jeho svobodu a dokonce ani o jeho život. Musí zůstat naživu, aby ona mohla žít, bezmocná, ale v bezpečí, bezmocná, spící a snící, ale nevystavovaná žádnému pokoření ani zlu.

Byl nedůsledný. Často se o tom přesvědčoval.

Tváří v tvář utrpení neměl silnou vůli na to, aby pracoval se svým darem slova. Zavrhl jej ne jednou, ale nesčetněkrát, protože dary takové síly, jakou měl tento, se hlásí opakovaně a vniveč přicházejí teprve po opakovaném odmítnutí.

V jeho utrpení jej pokořily omezené možnosti jazyka, což bylo v pořádku. Omezené možnosti jazyka jej však i porazily, a to v pořádku nebylo.

Byl nedůsledný. Nenašel v sobě sílu dbát o všechny, vpustit do svého srdce všechny blízké bez rozdílu. Nosil v sobě dar účasti jako pouhou schopnost a zdálo se, že její meze naplňuje starost o jedinou ženu.

Vzhledem k této nedůslednosti se považoval za slabocha, možná ne takového jako Ralph Cottle, ale sílu neměl. Zamrazilo ho, ale nepřekvapilo, když mu opilec řekl: Vidím, že určitým způsobem se mi trochu podobáte.

Spící žena, bezpečná a snící, představovala jeho jediný smysl a zároveň i naději na vykoupení. V jeho jménu se musí o někoho starat, o někoho ne. V jeho jménu musí setrvat v nečinnosti.

Billy se cítil klidnější než před chvílí, kdy zapráskl zásuvku, a ještě jednou přehlédl koupelnu. Nezpozoroval žádnou stopu po zločinu.

Čas pořád uháněl jako ženoucí se řeka, jako roztočené kolo.

Spěšně, ale pozorně prošel celou trasu, po níž táhl mrtvého, a hledal další krvavé šmouhy, jako byla ta v koupelně. Žádnou nenašel.

Protože si nevěřil, rychlým krokem prošel ještě jednou ložnici, obývák a kuchyň. Snažil si je prohlížet očima podezřívavých policistů.

Zbývalo už jen uvést do pořádku přední verandu. Nechával si ten úkol na konec, protože byl méně naléhavý než ukrytí mrtvoly.

Pro případ, že by verandu už nestihl, ze skříňky v kuchyni vyndal láhev bourbonu, kterým v pondělí posiloval guinness. Lokl si přímo z láhve.

Místo aby polkl, zakloktal bourbonem v ústech, mezi zuby, jako by to byla ústní voda. Čím déle jej držel v puse, tím víc mu spaloval dásně, jazyk a vnitřní tváře.

Vyplivl bourbon do dřezu dřív, než si uvědomil, že si zapomněl vykloktat.

Lokl si ještě jednou a pár vteřin nechal alkohol bublat v hrdle.

Už sípal, ale ještě se nedávil, když si podruhé odplivl do dřezu, a v té chvíli zaznělo očekávané zaklepání na přední dveře, hlasité a rozvážné.

Od chvíle, co zavěsil telefon po rozmluvě s Rosalyn Chánovou, uplynuly zhruba čtyři minuty. Možná pět. Připadalo mu to jako hodina, připadalo mu to jako deset vteřin.

Zaklepání odeznívalo a Billy pustil studenou vodu, aby spláchl zápach alkoholu z dřezu, a nechal ji téct.

V tichu následujícím po zaklepání zašrouboval láhev bourbonu a vrátil ji do skříňky.

Přistoupil opět k dřezu a zastavil vodu, když se podruhé ozvalo klepání.

Kdyby byl odpověděl hned na první popud, mohlo by se to brát jako projev nervozity. Čekání na třetí zaklepání by mohlo působit, jako že zvažoval možnost vůbec neodpovědět.

Když procházel obývákem, napadlo ho pohlédnout na ruce. Žádnou krev neviděl.

KAPITOLA 28

KDYŽ BILLY WILES OTEVŘEL PŘEDNÍ DVEŘE, NAŠEL ŠERIFOVA ZÁSTUPCE stát tři obezřetné kroky před prahem a trochu stranou. Policistova ruka spočívala na pistoli v pouzdře u pasu, ale ne tak, jako by ji chtěl tasit, ale nedbale, jako by stál s rukou v bok.

Billy doufal, že ho bude znát. Ale neznal.

Na odznaku četl důstojníkovo jméno: SERŽANT V. NAPOLITINO.

Šestačtyřicetiletý Lanny Olsen zastával stejnou funkci. Měl ji od doby, kdy se o hodně mladší dal k policii.

V. Napolitinovi bylo něco přes dvacet a už měl hodnost seržanta. Vypadal uhlazeně, pracovitě a měl jasný a inteligentní pohled muže, který se do pětadvaceti vypracuje na poručíka, ve třiceti na kapitána, • v pětatřiceti na zástupce velitele a do čtyřicítky to dotáhne na velitele.

Billy by raději uvítal obtloustlý, neupravený, unavený a cynický exemplář. Tohle vypadalo na jeden z těch dnů, kdy se člověk má držet dál od rulety, protože každá sázka na černou zaručuje vytočení červeného čísla.

„Pan Wiles?“

„Jo, to jsem já.“

„William Wiles?“

„Billy, jasně.“

Seržant Napolitino projel pohledem trasu mezi Billym a obývákem za ním a zase zpět.

Jeho tvář zůstávala bez výrazu. Z jeho očí se nedala vyčíst ani obava, ani zneklidnění, už vůbec ne ostražitost. Dívaly se jen pozorně.

„Pane Wilesi, nevadilo by vám jít se mnou k mému vozu?“

Služební vůz šerifova oddělení stál na příjezdové cestě.

„Nechcete jít dál?“ zeptal se Billy.

„To není třeba, pane. Pojďme na pár minut jenom k autu, pokud vám to nevadí.“

Znělo to skoro jako prosba, ale prosba to nebyla.

„Samozřejmě,“ odpověděl Billy. „Beze všeho.“

Z asfaltky odbočil na příjezdovou cestu druhý hlídkový vůz a zastavil tři metry za prvním.

Jak se Billy natáhl po klice, aby za sebou zabouchl dveře domu, seržant Napolitino se zeptal: „Proč byste zavíral?“

Z tónu hlasu šerifova zástupce nezněla ani otázka, ani návrh, a tak Billy nechal dveře otevřené.

Napolitino od něho zjevně očekával, že půjde první.

Billy překročil půllitrovou láhev a vylitou whisky Seagram.

Třebaže se rozlila přinejmenším před patnácti minutami, v horku se nevypařila ještě ani polovina. Ve stojatém vzduchu páchla veranda alkoholem.

Billy sešel po schůdcích na trávník. Nepředstíral motání. Za tak dobrého herce, aby zahrál opilého, se nepovažoval, a každý pokus o to by zpochybnil jeho upřímné úmysly.

Když z druhého auta vystoupil další zástupce šerifa, Billy ho poznal. Sam Sobieski, taky seržant a asi o pět let starší než seržant Napolitino.

Sobieski tu a tam zašel do baru, většinou s nějakou holkou. Chodil tam spíš jíst než pít, dvě piva mu stačila.

Billy ho nijak zvlášť neznal. Nepřátelili se, ale jedna známá tvář byla lepší než jednání s dvěma neznámými.

Z trávníku se Billy ohlédl k domu.

Napolitino stál pořád ještě na verandě. Už došel ke schodům a začal po nich sestupovat. Neobrátil se sice úplně zády ke dveřím a oknům, ale přesto působil bezstarostně.

Teď Billyho předešel a vedl ho kolem hlídkového vozu, takže ten teď stál mezi nimi a domem.

Seržant Sobieski se k nim připojil: „Nazdar, Billy.“

„Seržant Sobieski. Jak se vede?“

Barmana oslovoval každý křestním jménem. V některých případech se slušelo důvěrnost oplácet, ale zde ne.

„Včera jste měli chili den a já na to zapomněl,“ řekl Sobieski.

Billy přikývl: „Ben dělá to nejlepší chili.“

„Ben je bůh chili,“ přisvědčil Sobieski.

Vůz se na slunci blyštil jako magnetovec, vzduch se kolem něj chvěl a na dotek určitě pálil.

Protože přišel první, převzal Napolitino iniciativu: „Není vám nic, pane Wilesi?“

„Není. Nic se neděje. Přijeli jste určitě kvůli tomu mému lapsusu.“

„Volal jste 911,“ řekl Napolitino.

„Chtěl jsem volat 411. Vysvětlil jsem to Rosalyn Chánové.“

„Neřekl jste jí nic, dokud vám nezavolala zpátky.“

„Zavěsil jsem tak rychle, že jsem si nevšiml, že už to zvedla.“

„Pane Wilesi, nejednáte pod nějakým nátlakem?“

„Nátlakem? Ale prosím vás! Myslíte, jako že mi někdo držel u hlavy pistoli, když jsem mluvil s Rosalyn? Jéžiš! Hodně divoká myšlenka. Nechci se vás dotknout a vím, že se takové věci dějí, ale ne mně.“

Billy si dával pozor, aby odpovídal krátce. Delší odpovědi by mohly znít jako nervózní blábolení.

„Volal jste do práce, že vám není dobře?“ zeptal se Napolitino.

„Jo.“ Zkřivil obličej, ale ne moc dramaticky, a položil si ruku na břicho. „Mám něco se žaludkem.“

Doufal, že cítí jeho dech. Sám ho cítil. Pokud ho taky cítí, dojde jim, že za jeho tvrzením o nevolnosti se ukrývá chabý pokus zatušovat skutečnost, že trochu flámoval.

„Kdo tady ještě bydlí, pane Wilesi?“

„Nikdo. Jenom já. Žiju sám.“

„Nachází se v této chvíli někdo v domě?“

„Ne. Nikdo.“

„Žádný kamarád nebo rodinný příslušník?“

„Ne. Dokonce ani pes ne. Někdy si říkám, že si pořídím psa, ale ještě jsem se k tomu nedostal.“

Skalpely nebyly tak ostré jako temné oči seržanta Napolitina. „Pane, jestli je tam nějaký násilník…“

„Žádný násilník,“ ujistil ho Billy.

„Pokud tam vevnitř drží někoho, na kom vám záleží, pod jakoukoli pohrůžkou, uděláte nejlépe, když mi to povíte.“

„Jistěže. To vím. To se přece všeobecně ví.“

Z úporného vedra vycházejícího z vozu vystaveného slunečnímu žáru se Billymu dělalo nevolno. Připadalo mu, že se mu škvaří tvář. Ani jednomu ze seržantů připékající slunce zjevně nevadilo.

„Rozhodnutí činěná pod nátlakem nebo ve strachu nebývají nejrozumnější, Billy,“ promluvil seržant Sobieski.

„Dobrý bože,“ řekl Billy. „To jsem to zřejmě tentokrát opravdu podělal, když jsem zavěsil, a taky asi tím, co jsem řekl Rosalyn.“

„Co jste jí řekl?“ zeptal se Napolitino.

Billy měl jistotu, že v zásadě vědí, co jí řekl, a sám si pamatoval neobyčejně jasně každé slovo, ale doufal, že je přesvědčí, že si zmatený opilostí nedokáže vybavit, jak se dostal do téhle šlamastyky.

‚Ať jsem řekl cokoli, muselo to být něco hodně pitomého, když jí to vnuklo myšlenku, že mi někdo dělá potíže. Nátlak! Páni! Abych se cítil skoro trapně.“

Zavrtěl hlavou nad svou bláhovostí, dostal ze sebe suchý smích a znovu zavrtěl hlavou.

Seržanti ho nespouštěli z očí.

„Není tady nikdo kromě mě. Celé dny sem nikdo nepřišel. Bývám tu jenom já. Jsem dost uzavřený, abych pravdu řekl.“

To stačilo. Zase se dostal nebezpečně blízko k blábolení.

Vedíli o Barbaře, vědí také, jak na tom je. Nevědíli o ní, Rosalyn jim to poví.

Odvážil se říct, že sem nikdo celé dny nezašel. Ať už se mýlil nebo nikoli, cítil, že by měl klást důraz na samotářský způsob svého života.

Pokud někdo z nejbližších domů na svahu spatřil, jak k němu po cestě kráčí Ralph Cottle, nebo si všiml, jak sedí na verandě, a pokud se seržanti rozhodnou promluvit se sousedy, přistihnou Billyho při lži.

„Co to máte na čele?“ zeptal se Napolitino.

Až do této chvíle si Billy nevzpomněl na zranění na čele od háčků na ryby, ale jak seržant položil otázku, tlumená tepající bolest mu je připomněla.

KAPITOLA 29

„To JE OBVAZ?“ PÍDIL SE SERŽANT NAPOLITINO.

Billymu sice spadaly husté vlasy na čelo, ale gázu a náplast zcela neskryly.

„Trochu jsem se poranil o stolní pilku,“ odpověděl Billy příjemně překvapený pohotovostí, s jakou ho napadla přijatelná lež.

„To zní ošklivě,“ poznamenal seržant Sobieski.

Jenom zní. Nic to není. Mám v garáži řezbářskou dílnu. Včera večer jsem na něčem pracoval, vyřezával jsem do ořechového špalku a narazil jsem na suk. Čepel ho roztříštila a pár třísek se mi zabodlo do čela.“

„S takovou jsi mohl přijít o oko,“ řekl Sobieski.

„Měl jsem ochranné brýle. Vždycky je nosím.“

Napolitino se zeptal: „Byl jste s tím u doktora?“

„Kdepak. Zbytečné. Jenom pár třísek. Vytahal jsem si je pinzetou. A ten zatracený obvaz mám proto, že třísky nadělaly méně škody než já, když jsem si je pak vytahoval tou pinzetou.“

„Pozor na infekci.“

„Dal jsem si na to líh a peroxid. A ještě jsem to natřel neosporinem. To bude dobré. Takové věci se stávají.“

Billy cítil, že ukojil jejich zájem. Jak se sám poslouchal, nezněl jako člověk pod nátlakem, řešící otázku života a smrti.

Slunce žhnulo jako pec, jako výheň, a žár stoupající z vozu ho zavařoval důkladněji než mikrovlnná trouba, ale neztrácel rozvahu.

Když výslech nabral negativnější a agresivnější tón, hned tu změnu nepostřehl.

„Zavolal jste potom na informace, pane Wilesi?“ zeptal se Napolitino.

„Kam jestli jsem zavolal?“

„Když jste omylem vyťukal 911 a zavěsil, volal jste na 411, jak jste měl v úmyslu?“

„Ne, jen jsem dobrou minutu seděl a přemýšlel o tom, co jsem vyvedl.“

„Seděl jste minutu a přemýšlel o tom, jak jste omylem vytočil 911?“

„No, ne celou minutu. Nějak tak. Nechtěl jsem zase něco pokazit. Cítil jsem se ne úplně ve své kůži. Podobně jako žaludek. A pak zavolala Rosalyn.“

„Volala, ještě než jste stačil telefonovat na informace?“

„Přesně tak.“

„Telefonoval jste po rozhovoru s telefonistkou na lince 911…“

„S Rosalyn.“

„Ano. Volal jste po rozhovoru s ní 411?“

Telefonní společnost si účtuje poplatek za každé volání na informace. Kdyby tam volal, měli by tam o tom záznam.

„Ne,“ odpověděl Billy, „cítil jsem se jako pitomec. Potřeboval jsem se napít.“

Zmínka o pití přišla spontánně, ne jako by se snažil inzerovat domnělou opilost. Doufal, že to znělo přirozeně a přesvědčivě.

„Jaké číslo jste potřeboval zjistit na informacích?“ zajímal se Napolitino.

Billy si uvědomil, že tyhle dotazy se už netýkaly jeho bezpečnosti a případné úhony. Napolitinovy otázky zabarvovalo skryté nepřátelství, sice jemné, ale neklamné.

Billy uvažoval, máli na to otevřeně poukázat a ptát se na smysl toho všeho. Nechtěl působit jako někdo, kdo nemá čisté svědomí.

„Steveovo,“ odpověděl. „Potřeboval jsem Steveovo číslo.“

„To je…“

„Kolega barman.“

„Zaskakuje za vás, když jste nemocný?“ zajímal se Napolitino.

„Ne. Dělá v druhé směně. Proč vás to zajímá?“

„Proč jste mu chtěl volat?“

„Chtěl jsem ho jen upozornit, že tam nebudu, a že až nastoupí, najde tam svinčík, protože Jackie po sobě neuklidí.“

„Jackie je kdo?“ zeptal se Napolitino.

„Jackie O’Hara, majitel. Vzal to za mě. Jackie se nestará o spodní bar, o pracovní plochu, tak, jak by se slušelo. Nechává ležet všechno, co mu upadne a co vybryndá, takže ten, kdo ho střídá, se dobrou čtvrthodinu potí, než to uvede do použitelného stavu.“

Na každou novou otázku musel Billy dávat delší, důkladnější odpověď a slyšel, že má hlas stále nejistější. Věděl, že si to nenamlouvá, a věřil, že to slyší i oba seržanti.

Možná tak mluvil každý při delším rozhovoru s policisty ve službě. Možná k tomu nejistota přirozeně patří.

Přehnaná gestikulace k tomu však nepatřila, zejména k Billymu se nehodila. Přistihl se, že při svých dlouhých odpovědích až příliš používá ruce, a nedokázal to ovládnout.

Opatrnicky je strčil do kapes kalhot a snažil se, aby to působilo nenucené. Prsty nahmataly v každé kapse tři plné náhradní zásobníky do osmatřicítky.

Napolitino pokračoval: „Chtěl jste tedy připravit Stevea Zillise na nepořádek, který ho čeká v práci?“

„Přesně tak.“

„Vy neznáte telefonní číslo pana Zillise?“

„Nevolám mu nijak často.“

Už nevedli nevinný vyptávací rozhovor. Ještě nesestoupili na úroveň výslechu, ale po sestupném eskalátoru se k ní blížili.

Billy nechápal úplně přesně, kam tyto otázky míří, ledaže jeho odpovědi a chování nepůsobily tak nevinně, jak se domníval.

„Číslo pana Zillise není v seznamu?“

‚Asi jo. Ale někdy je jednodušší zavolat na 411.“

„Pokud omylem nevyťukáte 911,“ podotkl Napolitino.

Billy se rozhodl, že raději nezareaguje, než aby si jako prve opět sypal popel na hlavu za to, jak hloupě si počínal.

Pokud situace dozraje natolik, že se rozhodnou ho prohledat, třeba jen zvnějšku pohmatem, najdou zásobníky v kapsách.

Zajímalo ho, zda by dokázal vysvětlit munici další nenucenou a přesvědčivou lží. V této chvíli ho žádná nenapadala.

Nevěřil však, že k tomu dojde. Zástupci šerifa přijeli, protože měli obavy, zda mu nehrozí nebezpečí. Musí je pouze přesvědčit, že tomu tak není, a odjedou.

Něco z toho, co řekl nebo neřekl je nechávalo na pochybách. Jen kdyby našel správná slova, kouzelná slova, seržanti by odjeli.

Opět zde narazil na omezené možnosti jazyka.

Přesto, že změna v Napolitinově chování se zdála neklamná, něco v Billym se mu snažilo namluvit, že se mu to jen zdá. Úsilí, s jakým maskoval svůj neklid, mu zakalilo vnímání, vehnalo ho do lehké paranoie.

Nabádal se neztrácet klid a trpělivost.

„Pane Wilesi,“ promluvil opět Napolitino, „víte s naprostou jistotou, že to vy jste vytočil číslo 911?“

Billy větě rozuměl, ale nedokázal postihnout její smysl. Nechápal, jaký záměr se za tou otázkou skrývá, a s ohledem na všechno, co jim dosud řekl, nechápal, jakou odpověď od něho očekávají.

„Vylučujete naprosto možnost, že někdo jiný zavolal z vašeho domu na linku 911?“ naléhal Napolitino.

Billyho na okamžik napadlo, že vědí o šílenci, ale pak porozuměl. Pochopil.

Seržant Napolitino formuloval otázku s ohledem na případné právní důsledky postupu policie. Ve skutečnosti se chtěl Billyho zeptat přímo: Pane Wilesi, nedržíte ve svém domě pod nátlakem někoho, komu se podařilo osvobodit natolik, že zavolal na linku 911, než jste mu vytrhl sluchátko z ruky a zavěsil v naději, že nedošlo ke spojení?

Kdyby byl Napolitino formuloval svou otázku ostřeji, musel předtím upozornit Billyho na jeho ústavní právo nevypovídat a na právo mít při výslechu právního zástupce.

Z Billyho Wilese se stal podezřelý.

Stáli na kraji srázu. U propasti.

Ještě nikdy Billyho mysl nepropočítávala možnosti a důsledky tak horečně a s vědomím, že s každým zaváháním vypadá podezřeleji.

Naštěstí nemusel fingovat ohromenost. Jeho čelist musela vypadat jako vykloubená.

Ve schopnost předstírat jen trochu přesvědčivě rozzlobenost nebo dokonce rozhořčení nevěřil, a tak dal na odiv nefalšované překvapení: „Pro boha živého, snad si nemyslíte…? Vy si vážni myslíte, že… Pro pána boha! Nikdy by mě nenapadlo, že zrovna mě si spletete s Hannibalem Lecterem.“

Napolitino mlčel.

Mlčel i Sobieski.

Pohledy měly pevné jako osa vířícího gyroskopu.

„Samozřejmě že musíte i tohle vzít v úvahu,“ pokračoval Billy. „Chápu. Vážně. Takto má být. Jděte dovnitř, jestli chcete. Rozhlédněte se tam.“

„Pane Wilesi, nabízíte nám možnost prohledat váš dům, zda se tam nenachází někdo nezvaný?“

Jeho prsty spočívaly na zásobnících v kapsách, jeho myšlenky zalétly k neforemnému Cottleovu tělu pod stolem.

„Prohledejte ho, jak je vám libo,“ řekl vstřícně, jako by se mu ulevilo, že konečně pochopil, co po něm chtějí.

„Pane Wilesi, nežádám vás o svolení prohlédnout váš dům. Chápete ten rozdíl?“

„Jistěže. Chápu to. V pořádku. Pusťte se do toho.“

S pozváním vstoupit do domu lze každý nalezený důkaz použít u soudu. Kdyby vstoupili bez pozvání, bez příkazu k prohlídce či pádného důvodu k domněnce, že je uvnitř někdo v ohrožení, soud by tentýž důkaz nepřipustil.

Seržanti určitě pohlížejí na Billyho velkodušnou ochotu ke spolupráci jako na podstatný důkaz jeho neviny.

Cítil se natolik uvolněně, že vyndal ruce z kapes.

Při jeho otevřeném, uvolněném a zdravě sebejistém přístupu snad usoudí, že nemá co skrývat. Možná odejdou, aniž by se namáhali prohlídkou domu.

Napolitino pohlédl na Sobieskiho a ten přikývl.

„Pane Wilesi, protože věřím, že se pak budete cítit lépe, vykonám rychlou prohlídku vašeho domu.“

Seržant Napolitino obešel předek služebního vozu a zamířil ke schůdkům na verandu. Billy osaměl se Sobieskim.

KAPITOLA 30

POCIT VINY O SOBĚ DÁVÁ ZNÁT POUHÝM STRACHEM Z TOHO, ŽE O SOBĚ dá znát, řekl snad Shakespeare, snad O. J. Simpson. Billy si nedokázal vzpomenout, kdo vtělil tak přesně myšlenku do slov, ale uvědomoval si pravdivost toho výroku a právě ji silně pociťoval.

Seržant Napolitino u domu právě vystoupil po schůdcích a cestou po verandě překračoval půllitrovou láhev a zbytek rozlité whisky, která se ještě nevypařila.

„Trošku Maigret,“ promluvil Sobieski.

„Prosím?“

„Vince. Je trochu suchopárný. Dívá se na tebe tím svým bezvýrazným pohledem, má kamennou tvář, ale ve skutečnosti není takový tvrďák, jak by sis mohl myslet.“

Zdálo se, že tím, že Billymu sdělil Napolitinovo křestní jméno, považuje ho Sobieski za důvěryhodného.

Avšak Billy, ve střehu vůči každému podrazu a ovlivňování, se neuměl zbavit podezření, že seržant k němu má asi takovou důvěru, jako když pavouk sklípkan něžně a přátelsky vítá brouka nešťastně uvízlého v jeho síti.

Vince Napolitino zatím zmizel v otevřených dveřích domu.

„Vince ze sebe ještě nedostal policejní akademii,“ pokračoval Sobieski. ‚Až trochu dozraje, nepůjde na věc už tak zostra.“

„Dělá jen svou práci,“ odpověděl Billy. „Chápu to. Nic se neděje.“

Sobieski zůstal s Billym na příjezdové cestě, protože pořád ještě značnou měrou podezříval Billyho z něčeho nekalého. Jinak by se oba šerifovi zástupci vydali na prohlídku společně. Seržant Sobieski tu zůstal, aby Billyho zadržel, kdyby se pokusil o útěk.

„Jak se cítíš?“

„V pohodě,“ odpověděl Billy. „Cítím se jen hloupě, do čeho jsem vás to namočil.“

„Myslel jsem žaludek,“ vysvětlil Sobieski.

„Nevím, co to může být. Asi jsem něco špatného snědl.“

„Ale určitě to nemáš z chili Bena Vernona,“ řekl Sobieski. „Dělá ho tak ostré, že vyžene snad každý myslitelný neduh.“

Billymu došlo, že nevinný člověk, který se nemá čeho bát, by nepokukoval nedočkavě k domu, kdy Napolitino skončí s prohlídkou, odvrátil se a zadíval se přes údolí na vinohrady vzpínající se ve zlatavé záři ke kopcům zahaleným modrým oparem.

„To dokáže krab,“ řekl Sobieski.

„Cože?“

„Krab, krevety, humr, ty nadělají paseku, když nejsou čerstvé.“

„Včera večer jsem měl lasagne.“

„Z těch by to být nemělo.“

‚Možná z těch mých ano,“ řekl ve snaze oplatit Sobieskimu jeho zdánlivou nenucenost.

„No tak, Vinci,“ řekl Sobieski se stopou netrpělivosti v hlase. „Znám tvou pečlivost, compadre. Mně ji nemusíš dokazovat.“ Obrátil se k Billymu: „Máš půdu?“ Jo.“

Seržant si povzdechl: „Zajde se podívat i na půdu.“

Od západu se přihnalo hejno malých ptáků, kleslo nízko, pak se zase vzepjalo do výšky a opět kleslo: datli zlatí, na panující vedro nebývale čilí.

„Nehledáš náhodou tohle?“ zeptal se Sobieski.

Zástupce šerifa mu nabízel rozbalený konec ruličky mentolových bonbonů na osvěžení dechu.

Billyho to na okamžik zaskočilo, než si uvědomil, že rukama v kapsách kalhot opět ohmatává náboje v zásobnících.

Vyndal ruce z kalhot. „Obávám se, že na to už je trochu pozdě,“ řekl, ale bonbon si vzal.

„Riziko povolání, co?“ řekl Sobieski. Jako barman to máš pořád kolem sebe.“

Billy cucal bonbon a odpověděl: Já vlastně nijak moc nepiju. Probudil jsem se ale ve tři ráno, hlavou mi běžely úvahy o věcech, které stejně neovlivním, nedaly se zahnat, a tak jsem si řekl, že jeden nebo dva panáky mě uspí.“

„Všichni takové noci známe. Já jim říkám noc nic moc. Zapít se nedají. Hrnek horké čokolády zažene prakticky každou nespavost, ale na noc nic moc ani ten nestačí.“

„Když chlast nepomohl, poskytl aspoň způsob, jak strávit noc. A pak i ráno.“

„To vypadáš dobře.“

„Fakt?“

„Nejsi našrot.“

„No to ne. Posledních pár hodin jsem se už mírnil, jen jsem si udržoval hladinku, abych se vyhnul kocovině.“

„Tak to je ten fígl?“

Jeden z fíglů.“

Se seržantem Sobieskim se bezstarostně tlachalo, až příliš bezstarostně.

Datli opět snížili let, prudce zahnuli, znovu se zvedli a zase zahnuli… Třicet, možná čtyřicet ptáků jako by řídila jedna mysl.

„To je vážně pohroma,“ všiml si Sobieski ptáků.

Datli si vybírali domy, stáje a kostely v okresu Napa a špičatými zobáky tepali důmyslné krajkové ornamenty do dřevěných říms, architrávů, okapových desek, okřídlí i sádrokartonů.

„Mě nikdy neobtěžovali,“ odpověděl Billy. „Tohle je cedr.“

Mnohým se ničivé dílo datlů tak líbilo, že někdy poškozené dřevěné části nechávali na místě, dokud je nedoničil čas spolu s počasím.

„Nemají rádi cedr?“ zajímal se Sobieski.

„Nevím. Aspoň ten můj ne.“

Poté, co dohotovili krajkoví, nakladli datli do zářezů žaludy, vždy vysoko na budovách, aby k nim mohlo slunce. Po několika dnech se ptáci k žaludům vraceli a naslouchali. Jen ty žaludy, z nichž zaslechli zvuky, rozklovali a vyzobali z nich larvy, které v nich žily.

Tolik na téma nedotknutelnosti příbytků.

Datli a seržanti si s ní poradí.

Pozvolna a neúnavně se o ni postarají.

„Tak velký dům zase nemám,“ prohlásil Billy a dovolil si dát do hlasu právě tolik netrpělivosti, kolik by jí tam odhadem dal nevinný člověk.

Když se seržant Napolitino vrátil, nepřišel od hlavních dveří. Vyšel zpoza jižního křídla domu, od přilehlé garáže.

Blížil se a nedržel ruku v pohotovosti na pistoli. Mohlo to být dobré znamení.

Jako by je pohled na Napolitina vyplašil, ptáci ufrnkli ke vzdálenému koutu oblohy.

„Máte pěknou řezbářskou dílnu,“ řekl Billymu na uvítanou. „Tam se dá dělat v podstatě cokoli.“

Z úst mladého seržanta to znělo, skoro jako kdyby Billy používal svoje nástroje ke čtvrcení lidských těl.

Napolitino se zadíval přes údolí a pokračoval: „Máte tu sakramentsky pěknou vyhlídku.“

Jo, pěknou.“

„Skvostnou.“

Jo, to jo,“ souhlasil Billy.

„Překvapilo mě, že máte zatažené žaluzie.“

Billy se uvolnil předčasně. Vysvětlení, které podal, skoro nedávalo smysl: „Když je vedro, tak ano, slunce.“

„Máte je zatažené i tam, kam slunce nedopadá.“

„Když to takhle žhne,“ vysvětloval Billy, „a k tomu vás bolí hlava z whisky, dáte taky radši přednost konejšivému příšeří.“

„Propíjel se celé dopoledne do střízlivosti,“ obrátil se Sobieski k Napolitinovi, „aby zmírnil kocovinu.“

„Tak to je ten fígl?“ podivil se Napolitino.

„Jeden z fíglů,“ odpověděl Billy.

„Máte tam příjemně, chládek.“

„Chládek taky pomáhá,“ přisvědčil Billy.

„Rosalyn říkala, že se vám porouchala klimatizace.“

Billy už zapomněl na ten malý klam, tenké vlákno v obří výšivce jeho lží.

Vysvětloval: „Vysadí na pár hodin, pak zase přijde k sobě, potom zase vysadí. Nevím, co se děje, možná něco s kompresorem.“

„Zítra se čeká ještě větší pařák,“ upozornil Napolitino a pořád se rozhlížel po údolí. „Radši si zavolejte opraváře, pokud už nejsou zadaní až do Vánoc.“

„Chci se na to později kouknout sám,“ řekl Billy. „Jsem na takové věci docela šikovný.“

„Nehrabte se v ničem, dokud nevystřízlivíte.“

„Ne, určitě počkám.“

„Obzvlášť ne v elektrice.“

„Udělám si něco k jídlu. To mi pomůže. Možná to prospěje i mému žaludku.“

Napolitino konečně pohlédl na Billyho: „Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat takhle na slunci, když vás bolí hlava a všechno.“

Seržantův hlas zněl poprvé za celou dobu upřímně a smířlivě, ale jeho oči zůstávaly dále chladné, temné a drtící jako ústí dvou pistolí.

„Za to všechno můžu já,“ odpověděl Billy. „Vy chlapi děláte jen svou práci. Nebudu už opakovat, že jsem pitomec, ale jinak se to říct nedá. Vážně lituju, že jsem plýtval vaším časem.“

„Jsme tu od toho, abychom.sloužili a ochraňovali‘,“ neznatelně se pousmál Napolitino. „Stojí to dokonce na dveřích našeho vozu.“

„Víc by se mi líbilo, kdyby tam stálo ‚nejlepší šerifovi zástupci, jaké si lze koupit‘.“ Seržant Sobieski svou poznámkou Billyho překvapil, až se musel rozesmát, ale od Napolitina sklidil jen mírně podrážděný pohled. „Billy, asi nastal čas přestat se propíjet do střízlivosti a pře šaltovat na jídlo.“

Billy přikývl: „Máte pravdu.“

Cestou k domu cítil, že se za ním dívají. Neohlédl se.

Srdce se mu relativně uklidnilo. Teď se opět rozbušilo.

Nedokázal uvěřit svému štěstí. Obával se, že mu nevydrží.

Na verandě vzal hodinky ze zábradlí a upevnil si je na zápěstí.

Sehnul se pro půllitrovou láhev. Uzávěr neviděl. Zřejmě spadl z verandy nebo se zakutálel pod houpací křeslo.

Ze stolu vedle křesla shrábl tři crackery Ritz a vhodil je do prázdné krabice, v níž chvíli spočíval revolver. Uchopil sklenici coly.

Očekával, že uslyší startovat motor hlídkového vozu. Neozýval se.

Aniž by se ohlédl, vstoupil s lahví, sklenicí a krabicí dovnitř. Zavřel dveře a opřel se o ně.

Za nimi zůstal poklidný den a ztichlý motor.

KAPITOLA 31

NÁHLE HO POSEDLA POVĚRA, ŽE DOKUD ZŮSTANE STÁT OPŘENÝ ZÁDY o dveře, seržanti Napolitino a Sobieski neodjedou.

S napjatým sluchem se odebral do kuchyně. Krabici Ritz hodil do odpadkového koše.

Naslouchal, zatímco vyléval poslední půldeci whisky z láhve do dřezu a zalil ji colou ze sklenice. Láhev odložil do koše, sklenici do myčky.

Když se ani teď neozval zvuk startujícího motoru, začala Billyho hryzat úporná zvědavost.

Dům se zataženými žaluziemi se kolem něj pozvolna klaustrofobicky stahoval. Snad i proto, že věděl o mrtvole, kterou skrývá, zdálo se Billymu, že se smršťuje do rozměrů rakve.

Vydal se do obýváku se silným puzením vytáhnout jednu žaluzii nebo rovnou všechny. Nechtěl však, aby si seržanti mysleli, že je vytahuje proto, aby je pozoroval, a že ho jejich přítomnost znervózňuje.

Opatrně odchlípl okraj jedné žaluzie od rámu. Takovým úhlem však na příjezdovou cestu nedohlédl.

Přistoupil k jinému oknu, opět to zkusil a spatřil, že oba muži stojí u Napolitinova vozu, jak je tam zanechal. Ani jeden se nedíval k domu.

Zdálo se, že si zaníceně povídají. Sotva však o baseballu.

Billyho napadlo, zda Napolitino při prohlídce řezbářské dílny hledal načatý ořechový špalík se sukem. Nenašel by nic takového, protože nic takového neexistovalo.

Když se Sobieski obrátil k domu, Billy okamžitě pustil okraj žaluzie a doufal, že to udělal dostatečně rychle.

Dokud neodjedou, nezbývalo Billymu nic než v obavách čekat. S ohledem na to, co všechno na něj doléhalo, mu ale připadalo zvláštní, že se veškerá jeho úzkost zhustila na podivnou myšlenku, že mrtvola Ralpha Cottlea už neleží pod stolem v pracovně, kde ji zanechal.

Kdyby chtěl mrtvolu přemístit, vrah by se byl musel vrátit do domu, než do něj vstoupil Billy, tedy zatímco rozmlouval s oběma zástupci šerifa na příjezdové cestě. Šílenec už podal důkaz své troufalosti, ale taková nerozvážnost by už hraničila s bohapustým hazardem.

Pokud však tělo zmizelo, bude je muset najít. Nemohl si dovolit čekat a nechat se zaskočit, když se objeví v nevhodný a inkriminující okamžik.

Billy vytáhl revolver ráže 0.38 zpod polštáře pohovky.

Když vyklopil bubínek, aby se přesvědčil, že v něm najde všech šest nábojů nevystřelených, ujišťoval se, že ho k tomu žene zdravá nedůvěra, nikoli plíživá paranoia.

Vydal se chodbou a chvění podél nervů zesilovalo, takže když překračoval práh pracovny, mocně vibrovaly.

Odsunul pracovní křeslo z cesty.

Ralph Cottle, vměstnaný pod stůl do prostoru pro nohy, vypadal v záhybech svého pomačkaného, pytlovitého obleku jako jádro vlašského ořechu spočívající ve skořápce.

Ještě před pár minutami si Billy nedokázal představit, jakou úlevu pocítí, když ve svém domě najde mrtvolu.

Předpokládal, že na mrtvém těle se nachází několik nenápadných, ale pádných důkazů, spojujících ho s Cottlem. I kdyby tělo podrobil důkladné prohlídce, jistě by tu či onu inkriminující stopu přehlédl.

Musí tělo zlikvidovat nebo zakopat někam, kde ho nikdo nenajde. Billy se dosud nerozhodl, jak se ho zbaví, ale ještě když současná kritická situace teprve nabírala obrátky, v nejtemnějších zákoutích jeho mysli se už rodily děsivé varianty.

Nejenže tělo našel tak, jak je zanechal, ale čekala na něho i rozzářená obrazovka počítače. Vložil do něj disketu, kterou našel v Cottleových mrtvých rukách, ale než si mohl prohlédnout, co obsahuje, zatelefonovala Rosalyn Chanová, aby se zeptala, zda právě nevolal na linku 911.

Znovu přistrčil křeslo ke stolu. Posadil se před počítač a nohy zasunul pod křeslo, co nejdál od mrtvoly.

Disketa obsahovala tři dokumenty. První se jmenoval PROČ, bez otazníku.

Když jej otevřel, zjistil, že je krátký:

Protože i já jsem rybářem lidí.

Billy ten řádek pročetl třikrát. Nechápal jeho smysl, ale zranění od rybářských háčků ho začala nanovo pálit.

Postřehl náboženský odkaz. Kristovi se říkalo rybář Udí.

Jednoduchá úvaha vedla k tomu, že vrahem může být náboženský fanatik, který se domnívá, že slyší boží hlas, jenž ho nabádá zabíjet. Avšak jednoduché úvahy většinou zavádějí. Důkladná analýza vyžaduje víc než generalizaci na základě jedné skutečnosti.

Kromě toho maniak oplýval talentem úskoků, nadáním zamlžovat, schopností zavádět a genialitou vytvářet nevyzpytatelné záhady. Dával přednost křivce před přímkou, postranním cestám před hlavními.

PROČ.

Protože i já jsem rybářem lidí.

Skutečný, plný význam toho výroku nelze odhadnout, tím méně s jistotou na něj přijít, ani po stém přečtení, natožpak při omezeném času, který Billy momentálně mohl jeho analýze věnovat.

Druhý dokument nesl označení JAK. Tajemností si nezadal s prvním:

Krutost, násilí, smrt.

Pohyb, rychlost, dopad.

Maso, krev, kost.

Trojice sice postrádala metrům i rým, přesto ale vypadala téměř jako strofa verše. A podobně jako u těžce srozumitelné poezie význam neležel na povrchu.

Billy měl zvláštní pocit, že tyto tři řádky představovaly tři odpovědi, a že kdyby znal otázky, znal by i totožnost vraha.

Neměl však nyní čas zkoumat, zda jde o spolehlivou intuici nebo o falešnou představu. Musel nějak naložit s Lannyho tělem, a taky s Cottleovým. Téměř věřil, že kdyby se teď podíval na hodinky, zastihl by minutovou i hodinovou ručičku uhánět, jako by obě měřily jen vteřiny.

Třetí dokument se jmenoval KDY, a zrovna když jej Billy otvíral, mrtvý muž pod stolem ho chytí za nohu.

Kdyby se Billymu dostávalo dechu, vykřikl by. Ve chvíli, kdy mu zaražený dech vyrazil z hrdla, mu však došlo přirozené vysvětlení situace, která v první chvíli vypadala jako nadpřirozená.

Mrtvý muž ho nechytl za nohu. To jen on vzrušením přitiskl nohy k mrtvému tělu. Zatáhl je znovu pod křeslo.

Obsah dokumentu nazvaného KDY, který teď svítil na obrazovce, nevyžadoval tolik výkladu jako dokumenty PROČ a JAK.

Moje poslední vražda: čtvrtek o půlnoci.

Tvoje sebevražda: krátce nato.

KAPITOLA 32

MOJE POSLEDNÍ VRAŽDA: ČTVRTEK O PŮLNOCI.

Tvoje sebevražda: krátce nato.

Billy Wiles se podíval na hodinky. Pár minut po poledni, středa.

Pokud maniak myslel vážně, co napsal, toto představení, nebo jak se tomu mělo říkat, skončí za třicet šest hodin. Peklo je věčné, ale peklo na zemi musí někdy skončit.

Zmínka o „poslední vraždě“ neznamenala nutně, že dojde už jen k jediné. Za uplynulý den a půl zabil šílenec tři lidi a během nadcházejícího dne a půl nemusí vraždit o nic méně.

Krutost, násilí, smrt. Pohyb, rychlost, dopad. Maso, krev, kost.

Z devíti slov v druhém dokumentu jedno svou přiléhavostí upoutalo Billyho pozornost víc než zbylá: Rychlost.

Do pohybu se věci daly, když našel první vzkaz za stěračem exploreru. Dopad přijde s poslední vraždou, po které by měl začít uvažovat o sebevraždě.

Prozatím v pozvolna narůstajícím tempu čelil novým ranám, které ho připravovaly o vyrovnanost. Slovo rychlost jako by slibovalo, že největší sešup na téhle horské dráze ho teprve čeká.

Nezpochybňoval příslib vzrůstající rychlosti ani se nestavěl přehlí živě k sebejistému ujištění, že spáchá sebevraždu.

Sebevražda patřila ke smrtelným hříchům, ale Billy znal své slabošství, svou měkkost a své chyby. V této chvíli by si nedokázal sáhnout na život, ale jeho srdce i mysl lze kdykoli zlomit.

Nedělalo mu problém představit si, co by jej dohnalo před takové rozhodnutí. Věděl to.

Sama smrt Barbary Mandelové by ho k sebevraždě nepřiměla. Už téměř čtyři roky se připravoval na její skon. Zocelil se natolik, že dokázal žít i bez pouhé naděje na její zotavení.

Avšak způsob její vraždy by mohl způsobit osudovou stresovou puklinu v Billyho duševní stavbě. V komatu by si zřejmě neuvědomovala, co jí vrah provádí. Avšak Billy si dovedl představit, že při myšlence, že podstoupila bolest, zlé zacházení a hluboké pokoření, by se pod tíhou té hrůzy mohl zlomit.

Tenhle člověk utlouká půvabné mladé učitelky k smrti a odřezává ženám tváře.

Pokud maniak zamýšlí nastražit důkazy tak, aby se zdálo, že Billy zabil nejen Giselle Winslowovou, Lannyho a Ralpha Cottlea, ale i Barbaru, pak by nechtěl snášet měsíce pozornosti senzacechtivých médií ani vleklý proces, a dokonce ani podprahové podezření, v jakém by dál musel žít, i když by jej soud shledal nevinným.

Maniak zabíjel pro potěšení, ale také s určitým cílem a podle plánu. Ať už měl cíl jakýkoli, v plánu mohl mít přesvědčit policii, že Billy spáchal všechny vraždy vrcholící zabitím Barbary na jejím lůžku ve Whispering Pines proto, aby vzbudil zdání, že v okresu řádí masový vrah, a tím odvrátil podezření od sebe k neexistujícímu psychopatovi.

Pokud si šílenec bude počínat uvážlivě a to jistě bude policie slupne tuto teorii jako malinu. Koneckonců v jejích očích existoval pádný motiv, proč by se Billy chtěl zbavit Barbary.

Náklady na její léčbu se hradily z investičních výnosů sedmimilionového svěřeneckého fondu, zřízeného na základě soudního rozhodnutí průmyslovou korporací, jež zavinila její kóma. Billy stál v čele trojice, jež fond spravovala.

Kdyby Barbara v komatu zemřela, Billy by se stal jediným dědicem její pozůstalosti.

Nechtěl ty peníze, ani zlomek z nich, a nenechal by si je, kdyby mu připadly. V tom smutném případě byl připraven zbavit se jich.

Nikdo by mu to však samozřejmě nevěřil.

A už vůbec ne poté, co ho maniak namočí do vražd, jak se o to zjevně snažil.

Volání na linku 911 pro takový záměr mluvilo jasnou řečí. K Billymu to obrátilo pozornost šerifových zástupců za okolností, které si budou pamatovat a o kterých budou přemýšlet.

Billy teď sloučil všechny tři dokumenty a vytiskl je na jediný list papíru:

Protože i já jsem rybářem lidí.

Krutost, násilí, smrt.

Pohyb, rychlost, dopad.

Maso, krev, kost.

Moje poslední vražda: čtvrtek o půlnoci.

Tvoje sebevražda: krátce nato.

Nůžkami odstřihl odstavec textu, aby si jej mohl složený vložit do peněženky, aby ho měl kdykoli po ruce.

Přitom mu došlo, že papír vypadá stejně jako ten, na kterém dostal od vraha první čtyři vzkazy. Připravilli vrah disketu, kterou držel v rukách Cottle, na tomto počítači, možná zde napsal i první čtyři vzkazy.

Billy ukončil textový procesor a pak jej znovu otevřel. Najel na složku posledních dokumentů.

Jejich seznam nebyl dlouhý. Používal program pouze k literární činnosti.

Poznával název svého jediného románu a také tituly povídek, ať už hotových nebo nedokončených. Jen jeden dokument neznal: SMRT.

Když ho otevřel, našel text všech čtyř maniakových vzkazů.

Zaváhal, v myšlenkách si procházel postup. Pak stiskl několik kláves a získal datum a hodinu vzniku dokumentu: minulý pátek, 10.09 ráno.

Billy ten den odešel do práce o čtvrt hodiny dřív než obvykle. Potřeboval se stavit na poště, aby odeslal nějaké faktury.

Dva vzkazy za stěračem, jeden přilepený k zapalování exploreru a dokonce i ten, který našel dnes ráno nalepený na lednici, vznikly na tomto počítači více než tři dny předtím, než první z nich obdržel, než v pondělí večer tenhle zlý sen začal.

Kdyby byl Lanny nezničil první dva vzkazy, aby si uchoval židli, kdyby je byl Billy odevzdal jako důkaz policii, dříve nebo později by došlo k prohlídce jeho počítače. Přinesla by nezvratný výsledek, že vzkazy napsal sám Billy.

Maniak předvídal každou možnost. Myslel na všechno. A věřil, že se bude hrát přesně podle jeho scénáře.

Billy vymazal dokument nazvaný SMRT. Stejně může být použit jako důkaz proti němu, podle toho, jakým směrem se budou vyvíjet další události.

Měl podezření, že vymazáním dokumentu jej neodstranil z harddisku. Chtělo by to požádat o radu někoho, kdo rozumí počítačům.

Vypnul počítač a uvědomil si, že stále ještě nezaslechl zvuk startujícího motoru hlídkového vozu.

KAPITOLA 33

BILLY ODCHLÍPL ŽALUZII V PRACOVNĚ A VE SLUNEČNÍM ŽÁRU SPATŘIL prázdnou příjezdovou cestu. Disketa ho tak zaměstnala, že neslyšel startování motoru auta. Seržanti odjeli.

Očekával, že na disketě najde další ultimátum: volbu mezi dvěma nevinnými oběťmi a krátkou lhůtu na rozhodnutí.

Nepochybně přijde brzy, avšak prozatím měl volné ruce pro další naléhavé věci. Nebylo jich málo.

Zašel do garáže a přinesl odtamtud dlouhý provaz a polyuretanovou celtu, kterou přikrýval nábytek, když na jaře v domě maloval. Rozvinul ji na podlaze před stolem v pracovně.

Vyprostil Cottleovo tělo zpod stolu, odtáhl je kolem něj a svalil je na celtu.

Představa šacování mrtvého ho odpuzovala. Musel se však do toho pustit.

Billy nehledal podstrčené stopy, jež by na něj uvalily podezření. Pokud je maniak na mrtvolu nastražil, počínal si jistě promyšleně a Billy všechny nenajde.

Místo toho zamýšlel odstranit tělo tak, aby je nikdo nenašel. Z tohoto důvodu se nestaral, zda na plastikové látce zanechá otisky prstů.

Sako mělo dvě vnitřní kapsy. V první nosil Cottle půllitrovku whisky, kterou rozlil. Z druhé Billy vytáhl půllitrovku rumu a vrátil ji na místo.

Ve dvou vnějších kapsách saka našel cigarety, laciný plynový zapalovač a roličku cucavých bonbonů Life Savers s máslovou příchutí.

V předních kapsách kalhot našel šedesát sedm centů v drobných, sadu hracích karet a píšťalku v podobě plastikového kanárka.

Cottleova peněženka obsahovala šest jednodolarových bankovek a čtrnáct desetidolarovek. Ty musely pocházet od maniaka.

Deset dolarů za každý rok vaší nevinnosti, pane Wilesi.

Od přírody šetrný Billy nehodlal pohřbít peníze s tělem. Napadlo ho, že je dá na chudé do pokladničky v kostele, kde minulou noc parkoval a kde došlo k útoku.

Rozpaky však zvítězily nad šetrností. Billy nechal peníze v peněžence. Podobně jako faraóny vybavovali k cestě na onen svět solí, obilím, vínem, zlatem a usmrcenými služebníky, tak i Ralph Cottle se přeplaví přes Styx s peněžní hotovostí.

Mezi několika dalšími předměty v peněžence jej zaujaly dva, mezi nimi zmačkaná a popraskaná fotografie Cottlea v mládí. Vypadal pohledně, mužně, diametrálně se lišil od zničeného muže, v jakého se proměnil v pozdějších letech, ale dal se poznat. Vedle sebe měl pěknou mladou ženu. Oba se usmívali. Oba vypadali šťastně.

V peněžence našel i členskou kartu Americké společnosti skeptiků z roku 1983. RALPH COTTLE, CLEN OD ROKU 1978, stálo na ní.

Billy si snímek i kartu ponechal a všechno ostatní vrátil do kapsy.

Pevně zavinul mrtvolu do celty. Její konce ohnul a celý žok omotal metry lepicí pásky.

Doufal, že v mnoha vrstvách neprůhledného polyurethanu bude tělo vypadat jako koberec zabalený v plastiku. Vypadalo však jako mrtvola v celtě.

Na jednom konci balíku vytvořil z provazu bytelný uzel, aby jej měl za co táhnout.

Nezamýšlel se Cottlea zbavit, dokud se nesetmí. Zavazadlový prostor jeho exploreru měl ze všech stran okna. SUV jsou výhodná vozidla, ale k dopravě mrtvol za bílého dne se lépe hodí vůz s prostorným místem pro náklad.

Protože Billy měl pocit, že v jeho domě začíná být rušno jako na autobusovém nádraží, vyvlekl tělo z pracovny do obýváku, kde je nechal ležet za pohovkou. Tady nebylo vidět ani od předních dveří, ani od dveří na dvůr.

U dřezu v kuchyni si řádně, několika dávkami tekutého mýdla, vydrhl ruce téměř vařící vodou.

Potom si udělal šunkový sendvič. Hltavě ho jedl a nepřestával se divit, jak může mít hlad po tak chmurném úkolu, který právě dokončil.

Nebylo by ho napadlo, že mu po tolika letech samotářského života zůstane tak silná vůle k životu. Zajímalo ho, jaké další vlastnosti, ať dobré nebo špatné, v sobě ještě objeví v nadcházejících šestatřiceti hodinách.

Existuje někdo, kdo si pamatuje cestu k tvému prahu: životu se můžeš vyhnout, avšak Smrti nikoli.

KAPITOLA 34

BILLY PRÁVĚ DOJÍDAL ŠUNKOVÝ SENDVIČ, KDYŽ ZAZVONIL TELEFON.

Nechtěl ho zvedat. Přátelé mu moc nevolali a Lanny byl mrtvý. Věděl, kdo volá. Stačilo.

Při dvanáctém zazvonění odsunul židli, na které seděl, od stolu.

Maniak do telefonu dosud nepromluvil. Nechtěl, aby slyšel jeho hlas. Zase bude jen ve výsměšném tichu naslouchat Billymu.

Při šestnáctém zazvonění Billy vstal od stolu.

Tyhle telefonáty mu měly pouze nahánět strach. Zvedat telefon nemělo smysl.

Billy stál u přístroje a díval se na něj. Při šestadvacátém zazvonění zvedl sluchátko.

Digitální displej neukázal volající číslo.

Billy se neohlásil. Poslouchal.

Po pár vteřinách se na druhém konci linky ozvalo mechanické cvaknutí a po něm šumění: zvuk prázdného pásku běžícího mezi magnetofonovými hlavami.

Když zazněla slova, vyslovovaly je různé hlasy, některé mužské, jiné ženské. Nikdo nevyslovil víc než tři slova, zpravidla jen jedno.

Z nevyrovnané hladiny hlasitosti a dalších vodítek Billy usoudil, že maniak sestříhal zprávu z různých nahrávek, možná z audioknih čtených různými interprety.

„Zabiju… půvabnou rusovlásku. Řeknešli… zabij tu děvku… zabiju... ji… rychle. Jinak… zažije… kruté… mučení. Máš… jednu minutu... na… to říct… zabij tu děvku. Je… to na… tobě.“

A zase šum, sykot a praskání prázdného pásku.

Past byla výtečně zkonstruována. Uhýbavému člověku nedávala prostor kam uhnout.

Billyho morální spoluúčast dosud spočívala pouze v tom, že výběr oběti závisel na jeho nečinnosti – a v Cottleově případě na tom, že odmítl jednat.

Volba mezi pěknou učitelkou a starší ženou věnující se dobročinnosti vypadala vyrovnaně. Tragická byla jedna i druhá smrt, pokud člověk nenadržoval kráskám a netrpěl předpojatostí vůči starým lidem. Z aktivního rozhodnutí nevyplývala větší tragédie než z nečinnosti.

Při rozhodování mezi svobodným mužem, „kterého svět nebude příliš postrádat“, a mladou matkou dvou dětí vypadala jako větší tragédie smrt matky. V onom případě stála volba tak, že Billyho nechuť jít na policii znamenala matčino přežití, sázela na jeho slabost a oceňovala nečinnost.

Teď měl znovu rozhodnout mezi dvěma zly a stát se tak šílencovým spolupracovníkem. Teď se ale nečinnost nejevila jako přijatelná volba. Když nic neřekne, odsoudí tím rusovlásku k mučení, k prodlužované a ošklivé smrti. Když promluví, zajistí jí určitý stupeň milosrdenství.

Zachránit ji nemůže.

Smrt to znamená v každém případě.

Ale jedna může být přijatelnější než druhá.

Z běžícího pásku zazněla dvě další slova: „… třicet sekund.

Billymu se zdálo, že nemůže dýchat, ale mohl. Zdálo se mu, že se udusí, když polkne, ale neudusil se.

„…patnáct sekund…“

Vyschlo mu v ústech. Jazyk mu natekl. Nevěřil, že to svede, ale promluvil: „Zabij tu děvku.“

Šílenec zavěsil. Billy rovněž.

Spolupracovníci.

Rozžvýkaná šunka, majonéza a houska se mu obrátily v žaludku.

Kdyby byl předpokládal, že by s ním šílenec chtěl komunikovat po telefonu, byl by se připravil a zprávu si nahrál. Pozdě.

Taková nahrávka nahrávky by policisty nepřesvědčila, pokud by skutečně neobjevili mrtvou rusovlásku. U ní by však nepochybně našli falešnou stopu, která by ukazovala na Billyho.

Klimatizace fungovala bez závad, přesto mu vzduch v kuchyni připadal dusný a zapařený, ucpával mu hrdlo a těžce se převaloval v plicích.

Zabij tu děvku.

Billy si nepamatoval, jak opustil dům, ale sestupoval teď po schůdcích zadní verandy. Nevěděl, kam jde.

Posadil se na schody.

Zíral na oblohu, na stromy, na dvorek.

Pohlédl na své ruce. Nepoznával je.

KAPITOLA 35

VYJEL Z MĚSTA OKLIKOU A NEPOZOROVAL, ŽE BY JEJ NĚKDO SLEDOVAL.

Nepřechovával v exploreru žádné mrtvé překvapení, a tak si dovolil jet většinu cesty k jižnímu cípu okresu vyšší rychlostí, než jakou povolovaly předpisy. Horký vítr rámusil ve vytlučeném okénku na řidičově straně, když ve 13.52 vjel do města Napa.

Napa je malebné, poněkud pitoreskní město. V největší míře se o to zasluhuje samo přirozeně, nikoli snahou politiků a korporací, usilujících přetvořit je v zábavní park po vzoru Disneylandu, jak se to přihodilo mnoha místům v Kalifornii.

Billyho právník Harry Avarkian měl kancelář v centru, kousek od soudní budovy, v ulici lemované starými olivovníky. Billyho už čekal a přivítal jej mohutným objetím.

Harry překročil padesátku a mohutně urostlý, bodrý a s tváří jak z gumy, která se často usmívala, vypadal jako reklama na přípravek pro obnovení vlasového porostu. Na hlavě měl hřívu nepoddajných černých vlasů tak hustých, že působily, jako že se neobejdou bez každodenní lazebnické péče. Pod nosem mroží knír a na hřbetech mohutných rukou porost černých kadeřavých chloupků, takže celkově budil dojem, že s prvním sněhem zazimuje.

Seděl u rozložitého starožitného stolu, takže když se Billy posadil naproti němu, nevypadalo to, že tu sedí právní zástupce s klientem, ale přátelé se společnými obchodními zájmy.

Po obvyklé výměně „takjaktojde?“ a poznámek o počasí se Harry zeptal: „Tak co máte tak důležitého na srdci, že to nešlo vyřídit po telefonu?“

„To ne že bych něco nechtěl říkat do telefonu,“ zalhal Billy. Ve zbytku už mluvil víceméně pravdu: „Musel jsem sem zajet něco vyřídit, a tak jsem si řekl, že bych se mohl přeptat osobně na pár věcí, které mě trápí.“

„Tak spusťte a vyzkoušejte mě, jestli se vyznám v právu.“

„Jde mi o svěřenecký fond, který pečuje o Barbaru.“

V tříčlenné radě, jež se o fond starala, seděl vedle Billyho ještě jeho účetní Gi Minh „George“ Nguyen a právě Harry Avarkian.

„Před dvěma dny jsem zrovna dokončil zprávu o hospodaření za druhý kvartál,“ řekl Harry. „Máme čtrnáctiprocentní výnosy. Vzhledem k podmínkám na trhu vynikající výsledek. I po odečtení Barbařiných výdajů základ trvale roste.“

„Rozumně investujeme,“ poznamenal Billy. „Někdy ale mám bezesné noci obavami, jestli se našeho fondu nemůže někdo nějakým způsobem zmocnit.“

„Ukrást Barbařiny peníze? Pokud se chcete něčeho obávat, pak oprávněnější strach byste mohl mít třeba z toho, že Zemi zasáhne asteroid.“

„Mám obavy, nemůžu si pomoct.“

„Billy, osobně jsem sepsal stanovy fondu a nemohou být bezpečnější. Když k tomu ještě celé jmění hlídáte právě vy, nemůže se ztratit ani groš.“

„A co když se mi něco stane?“

Je vám čtyřiatřicet. Z mého pohledu jste právě překonal pubertu.“

„Mozart umřel mladší.“

„Nežijeme v osmnáctém století a navíc vy ani nehrajete na klavír,“ odpověděl Harry, „takže to srovnání postrádá smysl.“ Zamračil se: Jste nemocný, nebo co?“

„Už jsem se cítil i líp,“ přiznal Billy.

„Co to máte na čele? Obvaz?“

Billy mu nabídl verzi o suku v ořechovém špalíku. „Nic vážného.“

„Na to, že je léto, jste bledý.“

„Moc jsem zatím nerybařil. Poslyšte, Harry, nemám rakovinu ani nic takového, ale může mě srazit třeba náklaďák.“

„Šly po vás nějak víc v poslední době, ty náklaďáky? Kolika jste se zatím úspěšně vyhnul? To jste pesimista už od kolébky?“

„A co Dardre?“

Dardre byla Barbařina sestra. Byly dvojčata, ale běžná, ne jedno vaječná. Každá vypadala jinak a měly i naprosto rozdílné povahy.

„Soud odmítl její nároky,“ řekl Harry. „Nejenže ji odpojil od případného zdroje peněz, ale ještě jí ustřihl šňůru a vyndal baterie, mámli to tak říct.“

„Vím, ale…“

Jistě, je neodbytná a zlá, ale věřte mi, že jsme se jí zbavili stejně jako já snídaně, kterou jsem měl před týdnem.“

Cicily, Barbařina a Dardreina matka, brala drogy. Nikdy neprozradila totožnost otce a dvojčata měla v křestních listech matčino dívčí jméno.

Když jim byly dva roky, jejich matka skončila na psychiatrii. O děti přišla a ty skončily v sirotčinci. Jedenáct měsíců nato Cicily zemřela.

Do pěti let putovaly obě sestry po těch že sirotčincích. Pak je rozdělili.

Barbara už Dardre nikdy neviděla. Vyhledala ji, když jim bylo jednadvacet, a snažila se navázat vztahy, ale dočkala se odmítnutí.

Dardre si sice nevypěstovala tak zničující návyk jako Cicily, ale i tak sdílela matčinu zálibu v nelegálních chemických substancích a ve flámování. Její na ničem nezávislý sourozenec jí připadal nudný a nezajímavý.

Osm let nato, když média pozorně sledovala, jak pojišťovací společnost vyplácí miliony na pokrytí dlouhodobé lékařské péče o Barbaru, probudil se v Dardre hluboký citový vztah k sestře. Jako její jediná známá příbuzná podala k soudu žádost, aby ji ustavil výlučným správcem fondu.

Naštěstí hned po zasnoubení a na Harryho naléhání Barbara a Billy právě v této kanceláři sepsali a podepsali jednoduché ujednání, v němž navzájem jeden ustavil dědicem a vykonavatelem vůle toho druhého.

Svou minulostí, taktikou a nelíčenou hamižností si Dardre vysloužila soudcovo opovržení. Její žádost s potěšením zamítl.

Pokoušela se případ znovu otevřít u jiného soudu. Neuspěla. Už dva roky o ní nevěděli.

Billy se znovu ozval: „Kdybych ale zemřel…“

„Určil jste celý zástup zmocněnců, kteří vás nahradí. Až vás porazí náklaďák, jeden z nich to vezme za vás.“

„Chápu. Ale…“

„Pokud vás a mě a taky George Nguyena porazí náklaďák,“ přerušil ho Harry, „přesněji řečeno pokud nás porazí tři náklaďáky, k dispozici jsou zmocněnci, přijatelní pro soud, kteří fond převezmou. Do té doby se o každodenní chod fondu postará důvěryhodná firma z oboru správy fondů.“

„Myslel jste na všechno.“

Úsměv nadzvedl Harryho mohutný knír: „Vzhledem k tomu, čeho všeho jsem už nedosáhl, nejpyšnější jsem na to, že mě ještě nevyloučili z advokátní komory,“ řekl.

„Kdyby se mi ale něco stalo…“

‚Já se z vás zblázním.“

„… kdo ještě kromě Dardre by nám mohl přidělat starosti?“

„Kdo asi?“

„Nevím. Kdokoli.“

„Ne, nikdo.“

„Určitě?“

„Naprosto.“

„Nikdo se nemůže zmocnit Barbařiných peněz?“

Harry položil paže na stůl a naklonil se dopředu: „O co jde?“

Billy pokrčil rameny. „Nevím. Poslední dobou mám… divný pocit.“

Harry promluvil po chvíli ticha: ‚Možná byste měl začít znovu normálně žít.“

Já žiju normálně,“ odpověděl Billy tónem možná příliš ostrým na to, že Harry byl přítel a slušný člověk.

.Můžete pečovat o Barbaru, ctít její památku, a přitom normálně žít.“

„Nemusím ctít její památku. Barbara žije. Harry, jste poslední člověk na světě, kterému bych chtěl dát pěstí do nosu.“

Harry si povzdechl: „Máte pravdu. Nikdo vám nemůže předepisovat, co máte cítit.“

„Ale, sakra, Harry. Já bych vám nikdy pěstí nedal.“

„Vypadalo to, že mám strach?“

Billy se tiše zasmál a pak řekl: „Vypadal jste pořád jako vy. Jako chundeláč z Muppet Show.“

Uklidňující stíny olivovníků se posouvaly po okenních tabulkách a po místnosti.

Chvíli mlčeli a pak Harry Avarkian řekl: „Znám případy, kdy se lidé probrali z botulistického komatu s neporušenou způsobilostí k životu.“

„Ale jsou vzácné,“ podotkl Billy.

„Vzácné ještě neznamená nemožné.“

„Snažím se být realista, i když vlastně nechci.“

„Míval jsem rád vichyssoisu,“ ( Vichyssoise francouzská polévka z pórku, brambor, cibule a slepičího vývaru) řekl Harry. „Teď, i když ji jen náhodou zahlédnu na regálu v supermarketu, udělá se mi zle od žaludku.“

Zatímco Billy sloužil sobotní směnu v baru, Barbara si k večeři otevřela polévkovou konzervu. Vichyssoise. Udělala si k ní sýrové toasty.

Když v neděli ráno nebrala telefon, vydal se do jejího bytu. Otevřel si vlastním klíčem. Našel ji ležet v bezvědomí na podlaze koupelny.

V nemocnici jí aplikovali protijed natolik včas, že jí zachránili život. Teď spala a spala.

Dokud se neprobere, pokud k tomu dojde, nelze směrodatně určit rozsah poškození mozku.

Výrobce polévky, renomovaná firma, okamžitě stáhla z obchodů celou výrobní sérii vichyssoisy. Z více než tří set konzerv se našlo jen šest kontaminovaných.

Ani jedna z nich nevypadala na pohled nafoukle, takže lze říct, že Barbařino utrpení zachránilo šest lidí před stejným osudem.

Billy v té skutečnosti nikdy nenašel útěchu.

Je to kouzelná žena,“ řekl Harry.

„Teď je pohublá a bledá, ale pro mě pořád krásná,“ přisvědčil Billy. „A někde uvnitř žije. Mluví. Už jsem vám o tom říkal. Uvnitř žije a myslí.“

Zadíval se na stíny olivovníků promítané čočkami okenních tabulek na stůl.

Nedíval se na Harryho. Nechtěl v právníkových očích spatřit soucit. Chvíli Harry mluvil ještě o počasí a pak Billy řekl: „Slyšel jste o tom, že v Princetonu nebo možná v Harvardu, teď nevím se vědci snaží vyšlechtit prase s lidským mozkem?“

„Takovéhle kraviny dělají leckde,“ odpověděl Harry. „Nikdy se nepoučí. Čím jsou inteligentnější, tím jsou pitomější.“

„Copak si neuvědomují tu hrůzu?“

„Tu nevidí. Vidí jen slávu a peníze.“ Já žádnou slávu nevidím.“

Jakou slávu by kdo mohl spatřovat v Osvětimi? A přece se najdou i tací.

Na chvíli se rozhostilo ticho a pak Billy pohlédl na Harryho: „Ze ale dovedu pobavit, co?“

„Od dob Abbotta a Costella jsem se tolik nenasmál.“

KAPITOLA 36

V OBCHODĚ S ELEKTRONIKOU V NAPĚ SI BLLLY KOUPIL MALOU VIDEOKAMERU a nahrávací zařízení. Kamera fungovala nejen běžným způsobem, ale dala se nastavit i tak, aby v několikavteřinových intervalech zachycovala jen snímky.

Doplněno o odpovídající disk mohlo takové zařízení na týden zajistit podobnou ostrahu domova, jakou má každý běžný obchod.

S ohledem na rozbité okénko exploreru věděl Billy, že v autě nemůže nechat nic cenného, a tak za nákup zaplatil s tím, že si ho vyzvedne za půl hodiny.

Z obchodu s elektronikou se vydal hledat prodejní novinový automat. Našel jeden před lékárnou.

Hlavní článek se věnoval Giselle Winslowové. Učitelka zemřela v raných úterních hodinách, ale její tělo se našlo až odpoledne, před necelými čtyřiadvaceti hodinami.

Její obrázek v novinách se lišil od toho, který našel v knize na klíně Lannyho Olsena, ale i tenhle zpodobňoval pěknou ženu.

S novinami v ruce se Billy vydal do okresní knihovny. Počítač měl sice doma, ale připojení k internetu zrušil. Knihovna nabízela obojí.

U počítačů seděl sám. Ostatní návštěvníci posedávali u čtenářských stolků nebo prohlíželi regály s knihami. Snad tedy pojem „náhražka za knihu“ přece jen nevěstil neblahou budoucnost knihoven.

Když ještě psával, používal internet k vyhledávání podkladů. Později mu poskytl rozptýlení, možnost úniku. Za poslední dva roky v síti nesurfoval.

Za tu dobu se mnohé změnilo. Připojení běželo rychleji. Rychleji a taky snadněji se i hledalo.

Billy naťukal hledaný řetěz. Když nedostal žádný výsledek, pozměnil jej a pak znovu.

Zákony určující výši věku pro konzumaci alkoholu se lišily stát od státu. V mnoha jurisdikcích by Steve Zillis nesplňoval podmínky pro barmanskou profesi, dokud by nedovršil jedenadvacet let, a tak Billy vypustil z hledaného řetězce slovo barman.

Steve pracoval v baru teprve pět měsíců. Nikdy si s Billym navzájem nepřeříkali životopisy.

Billy si maně vzpomínal, že Steve chodil na vysokou. Nedokázal si upamatovat kam. Přidal k řetězci student.

Slovo vražda možná příliš omezovalo výsledky. Nahradil je slovem zločin.

Vrátil se mu jeden odkaz. Vedl k deníku Denver Post.

K události došlo před pěti lety a osmi měsíci. Třebaže se Billy nabádal, aby v tom, co objeví, nehledal víc, než to skutečně obsahovalo, tato informace mu připadala závažná.

Onoho listopadu se na Coloradské univerzitě v Denveru ztratila osmnáctiletá studentka jménem Judith Sarah Kesselmanová. Přinejmenším zpočátku však nic nenasvědčovalo tomu, že by mohlo jít o zločin.

Článek, který vypadal jako první ze série, jež se případu pohřešované dívky věnovala, citoval jiného studenta školy, devatenáctiletého Stevea Zillise, který říkal, že „Judith byla ohromná holka, soucitná a starostlivá, výborná kamarádka“. Dělal si starosti, protože Judi je příliš odpovědná na to, aby na několik dnů odjela a nesvěřila se nikomu se svými plány“.

Další vyhledávací řetězec zaměřený na Judith Sarah Kesselmanovou nabídl mnoho odkazů. Billy se obrnil pro případ, kdyby se dočetl, že její mrtvé tělo se našlo bez tváře.

Pročítal články zprvu podrobně. Když se informace začaly opakovat, probíral je jen zběžně.

Často narážel na výroky přátel, příbuzných a učitelů Judith Kesselmanové. O Steveu Zillisovi už zmínku nenašel.

Podle bohatosti materiálu, který měl k dispozici, mohl Billy dojít k závěru, že po Judith se nenašla jediná stopa. Zmizela tak dokonale, jako kdyby vystoupila z tohoto vesmíru do jiného.

Četnost novinových článků o případu klesala, jak se blížily Vánoce. S novým rokem naprosto ustaly.

Média dávají přednost mrtvým tělům před pohřešovanými, krvi před záhadou. Vždycky se najde nějaké nové a vzrušující násilí.

Poslední zmínka nesla datum pátého výročí Juditina zmizení. Bydlela v Laguna Beach v Kalifornii a článek pocházel z Orange County Register.

Sloupkař cítící s nevyřešeným smutkem rodiny Kesselmanů cituplně psal o jejich přetrvávající naději, že Judith stále žije. Někde, nějak. A že se jednoho dne vrátí domů.

Studovala hudbu. Dobře hrála na klavír a taky na kytaru. Měla ráda gospely. Taky psy. Ráda chodila na dlouhé procházky po pláži.

Noviny nabídly dvě její fotografie. Na obou vypadala rozpustile, vesele a dobrácky.

Ačkoli se Billy s Judith Kesselmanovou nikdy nepotkal, nevydržel pohled na její nepoznamenanou tvář. Odvrátil se od fotografií.

Vytiskl si vybrané články k pozdějšímu prostudování. Založil je do novin, které si koupil z automatu.

Na odchodu z knihovny, právě když míjel čtenářské stolky, jej kdosi oslovil: „Billy Wiles. Dlouho jsme se neviděli.“

S širokým úsměvem na něj od jednoho stolku hleděl šerif John Palmer.

KAPITOLA 37

MĚL NA SOBĚ SICE UNIFORMU, JEN KLOBOUK MĚL SUNDANÝ, PŘESTO ALE šerif připomínal více politika než policejního důstojníka. Protože působil ve volitelné funkci, byl obojí, policista i politik.

Načesaný skoro až vyumělkovaně, s tváří hladkou jak skleněná broskev, se zuby vypulírovanými do bělostné dokonalosti a s rysy jak ze starořímské mince vypadal proti svému skutečnému věku o deset let mladší a připravený pro objektivy.

Palmer sice seděl u čtenářského stolku, ale neměl před sebou ani časopis, ani noviny, neležela před ním ani kniha. Vypadal, jako by už všechno znal.

Palmer nevstal. Billy zůstal stát.

„Jak se daří ve Vineyard Hills?“ (Vineyard Hills Viniční kopce) zeptal se Palmer.

„Daří se tam vinicím a kopcům,“ odpověděl Billy.

„Pořád děláš v baru?“

„Poptávka po téhle profesi neustane. Je třetí nejstarší na světě.“

„Která je ta druhá po prostitutkách?“ zajímal se Palmer.

„Politici.“

Zdálo se, že šerifa to pobavilo: „Píšeš něco?“

„Tak trochu,“ zalhal Billy.

V jedné z jeho publikovaných povídek nechal vystupovat postavu modelovanou poměrně nepokrytě podle Johna Palmera.

„Sháníš tu podklady pro psaní?“ ptal se Palmer.

Z místa, kde seděl, viděl šerif přímo na počítač, u kterého Billy pracoval, nikoli však na obrazovku.

Možná Palmer zná způsob jak zjistit, co Billy u počítače dělal. Veřejně užívaný computer možná monitoruje, které klávesy uživatel stiskne.

Ne. Asi ne. Kromě toho existují zákony na ochranu soukromí.

Jo,“ odpověděl Billy. „Trochu jsem hledal.“

„Můj zástupce mi hlásil, že tě viděl stát na parkovišti u kanceláře Harryho Avarkiana.“

Billy na to nic neřekl.

„Tři minuty nato, co jsi od Harryho odešel, ti vypršel čas na parkovacích hodinách.“

To asi ano.

Palmer pokračoval: „Hodil jsem tam za tebe dva čtvrťáky.“

„Díky.“

„Máš vytlučené boční okénko u řidiče.“

„Měl jsem drobnou nehodu,“ řekl Billy.

„Předpisy tím neporušuješ, ale měl by sis to dát opravit.“

„Mám to sjednané na pátek,“ zalhal Billy.

„Neznervózňuje tě to, že ne?“ zeptal se šerif. „Co?“

Jak si spolu povídáme.“ Palmer přelétl pohledem knihovnu. Nablízku nebyl nikdo. Jen my dva.“

„Ne, neznervózňuje,“ řekl Billy.

Měl všechny důvody a také právo odejít. Místo toho zůstal a rozhodl se nedat najevo ani stopu strachu.

Před dvaceti lety zažil čtrnáctiletý Billy Wiles takovou formu výslechu, že by to bývalo mohlo zničit kariéru Johna Palmera u bezpečnostních složek.

Místo toho Palmera povýšili z poručíka na kapitána a později na náčelníka. Nakonec kandidoval na funkci šerifa a zvolili ho. Dvakrát.

Harry Avarkian měl jadrné vysvětlení pro Palmerův vzestup a tvrdil, že se mu doneslo od lidí z jeho úřadu: Hovno plave.

Jak se vede slečně Mandelové?“ zeptal se Palmer.

„Žádná změna.“

Zajímalo by ho, jestli Palmer věděl o jeho telefonátu na linku 911. Napolitino se Sobieskim neměli důvod to hlásit, obzvlášť když se ukázalo, že šlo o planý poplach.

Navíc oba seržanti pracovali na pobočce ve Svaté Heleně. Třebaže šerif Palmer objížděl svůj okres, kancelář měl tady, v jeho srdci.

„Taková smutná záležitost,“ pokračoval Palmer.

Billy mlčel.

„Aspoň se jí do konce života dostane té nejlepší péče, se všemi těmi penězi.“

„Uzdraví se. Dostane se z toho.“

„Opravdu si to myslíš?“

„Ano.“

„Se všemi těmi penězi kéž bys měl pravdu.“

„Mám pravdu.“

„Měla by dostat šanci si všechny ty peníze užít.“

Billy si uchoval kamennou tvář, aby nedal ani v nejmenším najevo, že chápe, kam Palmer svými cílenými poznámkami míří.

Palmer se ušklíbal a nakrucoval, seděl uvolněně a nenucené na židli a nejspíš si připadal jako kočka, hrající si s myší. „No, lidi potěší, až se dozvědí, že ses nevyčerpal a že zase trochu píšeš.“

„Které lidi?“

„Lidi, kterým se líbilo, co píšeš, pochopitelně.“

„Vy nějaké znáte?“

Palmer pokrčil rameny: Já se v těchhle kruzích nepohybuju. Ale jedno vím naprosto jistě…“

Protože šerif čekal na otázku Co?, Billy se nezeptal.

Když se Palmer nedočkal, dokončil větu: „Vím naprosto jistě, že tvoje máma a tvůj táta by na tebe byli pyšní.“

Billy odešel a opustil knihovnu.

Po klimatizaci jej letní horko málem skolilo. Cítil, jako by se dusil při nádechu a škrtil s každým výdechem. Možná to na něj ale nedoléhalo vedro, nýbrž minulost.

KAPITOLA 38

BILLY UHÁNĚL PO SILNICI 29 NA SEVER, Z JEDNOHO SLUNCE DO DRUHÉHO, sledoval, jak se proslulá úrodná údolí nejprve zdánlivě a potom už viditelně zužují, a trápil se starostmi jak zajistit Barbařinu bezpečnost.

Fond mohl najmout nepřetržitou ostrahu, která neskončí, dokud Billy nenajde šílence anebo dokud jej šílenec nezlikviduje. Peníze tu nehrály roli.

Tohle ale nebylo velkoměsto. Místní telefonní seznam neskýtal moc stránek s reklamami soukromých bezpečnostních služeb.

Vysvětlit ochrance důvod, proč ji potřebuje, by mohlo představovat riziko. Úplná pravda by spojila Billyho s oněmi třemi vraždami, které byly provedené tak, aby jako na pachatele ukazovaly na něj.

Kdyby velkou porci pravdy zamlčel, ochranka by nevěděla, čemu čelí. Ohrozil by její život.

Nemluvě o tom, že v bezpečnostních službách v okolí pracovali většinou bývalí policajti nebo i aktivní policisté, kteří si tak přivydělávali. Mnozí z nich pracovali nebo ještě pracují pro Johna Palmera či přímo s ním.

Billy nechtěl, aby se Palmer dozvěděl, že Barbaru střeží najatá ochranka. Pídil by se po důvodech. Kladl by otázky.

Po několika letech, kdy se nalézal pod Palmerovým dohledem, se už zase ocitl v hledáčku. Nemohl si dovolit strhávat na sebe další pozornost.

Ani přátele nemohl požádat, aby dali na Barbaru pozor. Příliš by je tím ohrožoval.

Stejně neměl tak blízké přátele, na které by se s tím mohl bez obav obrátit. Měl kolem sebe jenom známé.

Tak si to zařídil. Mimo společenství se nedá žít. To věděl. Věděl to. Leč patřičně nezasel a nemůže tedy teď sklízet.

Vítr hvízdající rozbitým okénkem mu připomínal nelad v jeho životě.

Ve chvílích největšího ohrožení Barbařina života ji musí ochránit sám. Pokud to zvládne.

Zasloužila si někoho lepšího, než je on. S jeho minulostí by nikoho, kdo by žádal o ochranu, nenapadlo obrátit se jako první na něj. Ani jako druhý, prostě vůbec.

Moje poslední vražda: čtvrtek o půlnoci.

Pokud Billy chápal maniakovy náznaky správně a o tom neměl pochyb Barbařina vražda se stane vyvrcholením, po kterém spadne opona za tímto ukrutným představením.

Tvoje sebevražda: krátce nato.

Zítra večer, dlouho před půlnocí, zaujme místo u jejího lůžka.

Dnes večer s ní být nemůže. Naléhavé úkoly, které na něj čekaly, ho zaměstnají pravděpodobně až do svítání.

Pokud se pletl, pokud se její vražda měla stát jen překvapením druhého dějství, sluncem zalité údolí pro něj bude od té chvíle temné jako nejzazší kouty bezhvězdného vesmíru.

Zrychlil, hnaný vpřed touhou po vykoupení. Slunce připalovalo zleva, vpředu se tyčila nejvýraznější dominanta údolí, hora svaté Heleny, a nezdálo se, že se k ní blíží. Billy zmáčkl na svém mobilu jedničku pro rychlé vytáčení. Volal do Whispering Pines.

Barbara měla soukromý pokoj s malou koupelnou, a tak se na ni běžné návštěvní hodiny nevztahovaly. Po předběžném ohlášení mohli rodinní příslušníci zůstat dokonce přes noc.

Hodlal se cestou ve Whispering Pines zastavit a dohodnout si, že s Barbarou zůstane od čtvrtečního večera přinejmenším do pátku ráno. Vymyslel si vysvětlení, které nemuselo vzbuzovat podezření.

Recepční, která zvedla telefon, mu oznámila, že ředitelka paní

Norleeová má schůzky až do půl páté, ale pak že ho může přijmout. Billy potvrdil, že přijede.

Krátce před čtvrtou dorazil domů. Skoro čekal, že u domu spatří hlídkové vozy, pohřební auto, hemžení šerifových zástupců a seržanta Napolitina na přední verandě před houpacím křeslem a v něm sedící rozbalenou mrtvolu Ralpha Cottlea. Ale byl tu klid.

Billy nepoužil garáž a zaparkoval na příjezdové cestě, blíž k zadní části domu.

Vešel dovnitř a prohledal všechny místnosti. Nenašel žádnou známku toho, že by sem za jeho nepřítomnosti někdo vnikl.

Mrtvola stále ležela zabalená za pohovkou.

KAPITOLA 39

NAD MIKROVLNKOU SE ZA DVOUKŘÍDLÝMI DVÍŘKY NACHÁZELA HLUBOKÁ prostora, kde přechovával nastojato plechy na pečení, dvě perforované pizza pánve a další méně skladné kuchyňské potřeby. Billy vyndal pánve i s vyjímatelnou policí, na níž stály, a odnesl je do spíže.

V zadní stěně nyní uvolněné prostory se nacházely dvě elektrické zásuvky. Spodní byla obsazená, vedl z ní kabel, který mizel v otvoru provrtaném do zadní stěny skříňky.

Zástrčka napájela mikrovlnnou troubu. Billy ji odpojil.

Stál na přenosných schůdcích a elektrickou vrtačkou udělal díru do dna horní skříňky a do vrchní stěny mikrovlnky. Tím ji mohl odepsat, ale nedbal na to.

Použil vrtačku jako elektrický pilník, pohyboval jí nahoru a dolů a zároveň kroužil po obvodu otvoru, aby jej rozšířil. Dělalo to děsivý hluk.

Ucítil lehký zápach pálené izolace, ale práci dokončil dřív, než horko vyvolané třením vzrostlo nad únosnou míru.

Vyčistil mikrovlnku od úlomků. Dovnitř umístil videokameru.

Připojil k ní přenosový kabel a protáhl jej dírou, kterou vyvrtal ve stropě trouby. Podobně naložil s napájecím kabelem, na obou koncích zahroceným.

Do skříňky Billy umístil místo pánví diskový rekordér. Po poradě s návodem k němu připojil druhý konec přenosového kabelu.

Napájecí kabel kamery zapojil do horní zásuvky vzadu ve skříňce. Rekordér obsadil spodní zástrčku, v níž byla dosud zapojená mikrovlnná trouba.

Do rekordéru vložil disk umožňující sedmidenní záznam. Nastavil přístroj podle návodu a pak celou soustavu zapnul.

Když zavřel dvířka mikrovlnky, okénko se přitisklo ke gumové obrubě objektivu kamery. Ta mířila přes kuchyň na zadní dveře.

Se zhasnutým světlem v mikrovlnce mohl kameru uvnitř spatřit, jedině když přiblížil tvář velice blízko k okénku. Maniak na ni nepřijde, pokud se nerozhodne upražit si v troubě popcorn.

Okénko mělo do vrstev skla vloženou odstiňující fólii, a tak Billy nevěděl, zda snímaný obraz bude čistý. Potřeboval to vyzkoušet.

Kuchyňská okna kryly žaluzie. Vytáhl je a rozsvítil stropní světlo.

Na chvíli postál v zadních dveřích. Pak pomalým krokem přešel místnost.

Rekordér měl v sobě zabudovanou malou obrazovku na okamžité přehrání záznamu. Když se Billy vyšplhal na schůdky a spustil přehrávání krátké natočené sekvence, spatřil zprvu jen tmavou postavu. Jak přešla místností, rozlišení se zlepšilo a už se poznával.

Nelíbilo se mu, co viděl. Pobledlý, zasmušilý a nerozhodný, navenek odhodlaný k rázným krokům, ve skutečnosti váhavý a zdrženlivý muž.

Po pravdě, obraz byl černobílý a poněkud zrnitý. Zdánlivou cukavost jeho pohybů způsobovala nahrávka pořízená minimální rychlostí.

Přes tohle všechno se ale díval na nepřesvědčivou postavu. Měla tvar i stínování, ale podstaty ne víc než duch. Vypadal jako cizinec ve vlastním domě.

Znovu nastavil přístroj. Zavřel dvířka mikrovlnky a odklidil schůdky.

V koupelně si převázal čelo. Zranění rybářskými háčky se zapálila do ruda, ale nevypadala hůř než dříve.

Převlékl se do černého trička, černých džínsů a na nohy si obul černé rockportky. Do západu slunce zbývaly necelé čtyři hodiny, ale Billy chtěl hned po soumraku vklouznout do nepřátelské noci co možná nejnenápadněji.

KAPITOLA 40

GRETCHEN NORLEEOVÁ MĚLA RÁDA STROHÉ TMAVÉ KOSTÝMY, NENOSILA šperky, vlasy si česala hladce z čela, na svět se dívala brýlemi v kovových obroučkách ale svou pracovnu zalidnila plyšovými hračkami. Medvídek, žába, kachna, králíček a až do černá modré kotě, ti všichni stáli na poličkách v sestavě, v níž převažovali psi vítající návštěvníky vyplazenými jazyky ze zářivě červeného či růžového plyše.

Gretchen řídila zotavovnu Whispering Pines o sto dvou lůžcích s vojenskou důkladností a s maximálním zaujetím. Její srdečné způsoby kontrastovaly s drsností jejího ostrého hlasu.

Neměla v sobě víc rozporů než kdokoli jiný, kdo našel dočasnou rovnováhu v tomto zhusta také jen dočasném světě. Ty její byly jen viditelnější a roztomilejší.

Opustila svůj stůl, aby naznačila, že chápe schůzku spíš jako osobní než služební, a posadila se do ušáku diagonálně proti křeslu, do něhož usedl Billy.

Řekla: „Barbara má soukromý pokoj, takže může mít společnost i mimo běžné návštěvní hodiny, protože to neruší ostatní pacienty. Nevidím v tom žádný problém, ledaže rodiny zůstávají přes noc, zpravidla jen když pacienta přemístíme jinam.“

Gretchen sice měla dostatečné vychování na to, aby zvědavost dala najevo přímo, Billy se však cítil povinován ji uspokojit, třebaže lhal v každém slovu, které jí říkal.

„V biblické studijní skupině, do níž patřím, jsme právě probírali, co praví Písmo o síle modlitby.“

„Takže vy navštěvujete biblickou studijní skupinu,“ ozvala se překvapeně, jako by si zrovna jeho nedokázala při tak zbožné aktivitě představit.

„Existuje významná lékařská studie, která dokazuje, že když se příbuzní a blízcí aktivně modlí za milovaného bližního, pacient se lépe a taky rychleji zotaví.“

Když se zpráva o téhle kontroverzní studii dostala do novin, přiložila polínko do diskuse v baru. Nikoli biblická studijní skupina, ale vzpomínka na ony opilecké žvásty inspirovala Billyho k jeho smyšlence.

„Myslím, že si vzpomínám, že jsem o tom četla,“ přisvědčila Gretchen Norleeová.

„Samozřejmě se denně za Barbaru modlím.“

„Samozřejmě.“

„Ale napadlo mě, že modlitba by mohla mít větší účinek, spojíli se s určitou obětí.“

„S obětí?“ zpozorněla.

Usmál se. „Nehodlám na to zařezávat jehně.“

„Fajn. Tím potěšíte naše uklízečky.“

„Ale zanícená modlitba přímo u lůžka nikoho neobtěžuje.“

„Rozumím vám.“

„Modlitba dostane hlubší smysl a účinnost, pokud k ní dojde za jistou osobní cenu například alespoň za cenu ztráty vlastního spánku.“

„Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlela,“ řekla.

„Čas od času,“ pokračoval Billy, „bych s ní chtěl prosedět celou noc v modlitbách. Když to nepomůže jí, pomůže to alespoň mně.“

Jak se tak poslouchal, připadal si stejně falešný jako televizní kazatel, hlásající ctnost zdrženlivosti, kterého pak přistihnou svlečeného s prostitutkou na zadním sedadle jeho limuzíny.

Gretchen Norleeová ho však zjevně vnímala jinak než on sám. Oči za brýlemi v kovových obroučkách zvlhly účastí.

Právě objevená vlastní slizkost Billyho znechutila a také vyděsila.

Když začne být lhář v oklamávání příliš zběhlý, může ztratit schopnost rozpoznat pravdu a snadněji se odhalit.

Předpokládal, že za obelhání tak milé ženy jako Gretchen Norlee ová bude muset zaplatit, jako se musí platit za všechno

.

KAPITOLA 41

BILLY KRÁČEL HLAVNÍ CHODBOU K BARBAŘINU POKOJI V ZÁPADNÍM KŘÍDLE, když z jednoho lůžkového pokoje vyšel doktor Jordán Ferrier, její ošetřující lékař. Téměř do sebe vrazili.

„Billy!“

„Zdravím, doktore Ferriere.“

„Ach, Billy, Billy, Billy!“

„Cítím, že teď přijde kázání.“

„Vyhýbáte se mi.“

„Jak jen dovedu,“ přiznal Billy.

Doktor Ferrier nevypadal na svých dvaačtyřicet roků. Měl pískově žluté vlasy, zelené oči, byl neustále dobře naladěn a obětavě obchodoval se smrtí.

„Už je to pár týdnů, co jsme měli provést pravidelné půlroční přezkoumání jejího zdravotního stavu.“

„Půlroční přezkumy napadly vás. Mně by bohatě stačilo přezkoumání jednou za deset let.“

„Pojďme k Barbaře.“

„Ne,“ odmítl Billy. „Nechci o tom mluvit před ní.“

„Dobrá.“ Doktor Ferrier uchopil Billyho za paži a nasměroval ho do společenské místnosti, v níž personál trávil pracovní pauzy.

Byli tam skoro sami. Prodejní automaty na občerstvení a nealkoholické nápoje hučely připravené poskytnout vysoko kalorické, notně tučné a silně kofeinové pochoutky zdravotníkům, kteří znali následky svých choutek, ale měli dostatek rozumu na to, aby se o ně nepřipravili.

Ferrier odsunul bílou plastovou židli od oranžového umakartového stolu. Když ho Billy nenásledoval, vzdychl, zastrčil židli zpátky a zůstal stát.

„Před třemi týdny jsem vypracoval Barbařino hodnocení.“

„Já je vypracovávám každý den.“

„Nemusíte ve mně vidět nepřítele, Billy.“

„Těžko se to rozeznává.“

Ferrier byl pracovitý, inteligentní, nadaný a pečlivý lékař. Bohužel však univerzita, z níž vzešel, jej nakazila tím, čemu se říkalo „utilitární etika“.

„Její stav se nezlepšuje,“ řekl doktor Ferrier.

„Ale ani nezhoršuje.“

„Šance, že si uchová standardní rozpoznávací funkce…“

„Někdy mluví,“ přerušil ho Billy. „Vy to víte.“

„Dává to smysl? Mluví souvisle?“

„Občas ano,“ odpověděl Billy.

„Dejte mi příklad.“

„To nemůžu takhle z místa. Musel bych se podívat do zápisníku.“

Ferrier měl citlivý pohled. Věděl, jak s ním zacházet: „Byla to skvostná žena, Billy. Nikdo kromě vás si jí tak nevážil jako já. Teď ale její život ztratil veškerý smysl.“

„Pro mě smysl má, veliký.“

„Vy netrpíte. To ona.“

„Nevypadá, že by trpěla,“ namítl Billy.

„To nikdo jistě neví, že?“

„Přesně tak.“

Barbara měla Ferriera ráda. To byl jeden z důvodů, proč ho Billy nenahradil jiným lékařem.

V nejhlubším podvědomí možná vnímá, co se kolem ní děje. V takovém případě se cítí bezpečněji, když se o ni stará Ferrier, než kdyby přišel cizí lékař, kterého neznala.

Tahle ironie občas jako bruska zaostřila Billyho pocit nespravedlnosti na ostří břitvy.

Možná kdyby věděla o Ferrierově bioetické infekci, kdyby znala jeho přesvědčení, že má vědomosti a právo posoudit, zda kvalita života dítěte s Downovým syndromem, handicapovaného dítěte či ženy v komatu je natolik vysoká, aby si zasloužily žít, lékaře by vyměnila. Ale nevěděla to.

„Tak překypující, plná osobnost jako ona by nechtěla rok za rokem jen tak přežívat,“ argumentoval Ferrier.

„Nepřežívá,“ odporoval Billy. „Nespadla ke dnu. Vznáší se těsně pod hladinou. Je skoro tady.“

„Chápu váš zármutek, Billy. Věřte mi, chápu ho. Ale nemáte lékařské znalosti na to, abyste posoudil její stav. Není skoro tady. A nikdy nebude.“

„Vzpomněl jsem si na jednu věc, kterou nedávno řekla: ‚Moc ráda bych věděla, co si povídá. To moře, co si to pořád povídá?‘“

Ve Ferrierově pohledu se snoubila něha s beznadějí: „To je váš nejlepší příklad souvislé promluvy?“

„‚První neuškodí‘,“ vzpomněl si ještě Billy.

„Škodí to ale ostatním pacientům, když plýtváme omezenými prostředky na beznadějné případy.“

„Není beznadějná. Občas se zasměje. Je skoro tady a má dostatek prostředků.“

„Které by mohly přinést velký užitek, kdyby se správně použily.“

„Nechci ty peníze.“

„Vím. Vy byste z nich pro sebe nevzal ani pěťák. Ale mohl byste ty prostředky přesměrovat k těm, kteří mají větší potenciál pro přijatelnou kvalitu života než ona, k lidem, kterým se dá spíš pomoci.“

Billy trpěl Ferriera i proto, že lékařova výpověď sehrála významnou roli v přípravném soudním řízení, takže výrobce polévky souhlasil s vyrovnáním a vyhnul se tak obloukem soudní síni.

„Já jenom myslím na Barbaru,“ pokračoval Ferrier. „Kdybych byl v jejím stavu, nechtěl bych tam ležet jako ona, rok za rokem.“

„Vaše přání ctím,“ řekl Billy. „Ale její přání neznáme.“

Její odchod by nevyžadoval žádné aktivní kroky,“ připomněl mu Ferrier. „Stačí pasivita. Jen bychom odpojili vyživovací trubičku.“

Barbara v komatu neměla spolehlivý polykací reflex a nemohla náležitě přijímat potravu. Skončila by v jejích plicích.

„Odpojit vyživovací trubičku a dát volnou ruku přírodě.“

„Vyhladovění.“

„Pouze příroda.“

Billy ji nechával ve Ferrierově péči i pro jeho otevřenost ohledně víry v utilitární bioetiku. Jiný lékař by mohl smýšlet stejně, ale tajit to… a zahrát si na anděla či vykonavatele milosrdenství.

Dvakrát do roka se Ferrier pustil do takového přesvědčování, ale bez Billyho souhlasu by k činu nepřistoupil.

„Ne,“ uzavřel debatu Billy. „Ne, neuděláme to. Budeme pokračovat tak jako dosud.“

„Čtyři roky je dlouhá doba.“

„Smrt je ještě delší,“ odpověděl Billy.

KAPITOLA 42

PODVEČERNÍ SLUNCE Z VINICE NAPLNILO OKNA LÉTEM A BOHATOSTÍ ŽIVOTA.

Oči za popelavými víčky Barbary Mandelové těkaly rytmem jejích živých snů.

Billy seděl na barové stoličce u její postele a vyprávěl: „Dnes jsem potkal Harryho. I dnes ho pobaví, když si vzpomene, že jsi ho nazvala Muppetem. Říká, že za svůj největší úspěch považuje to, že ho ještě nevyloučili z advokátní komory.“

Nic jiného z toho, co dnes prožil, jí nevyprávěl. Zbytek by jí na duchu nepozvedl.

Dvě místa v pokoji představovala z obranného hlediska slabiny: dveře na chodbu a okno. Přilehlá koupelna okna neměla.

Okno mělo roletu a zástrčku. Dveře se nedaly zamknout.

Jako každé nemocniční lůžko i Barbařino mělo kolečka. Billy ji mohl ve čtvrtek večer s blížící se půlnocí odvézt z tohoto pokoje, kde vrah čekal, že ji najde, do jiného, někam do většího bezpečí.

Nebyla napojená k podpůrným přístrojům ani k monitorům. Její výživa a čerpadlo visely na stojanu připevněném k posteli.

Ze stanoviště sester v polovině délky hlavní chodby se nedalo dohlédnout za roh k tomuto pokoji v západním křídle. Při troše štěstí by mohl Barbaru přemístit, aniž by ho kdokoli viděl, a pak se sem zase vrátit.

Pokud dojde ke kritické situaci. Předpoklad to nebyl povzbudivý, zato jistý.

Zanechal Barbaru o samotě a vydal se na cestu západním křídlem.

Prohlížel si pokoje jiných pacientů, nahlédl do skladu, do koupelny, zvažoval možnosti.

Když se vrátil do pokoje, Barbara mluvila: „…ponořený do vody… zabořený do bláta… otlučený o kameny…“

Její slova napovídala na zlý sen, ale tón hlasu o něm nesvědčil. Mluvila měkce a jakoby okouzleně.

„…pořezaný ostrými kamínky… popálený od kopřiv… rozpíchaný o šípky…“

Billy si zapomněl vzít s sebou kapesní zápisník a pero. I kdyby si ta slova zapamatoval, nemohl by k nim připojit přesný čas, kdy byla pronesena.

„Rychle!“ řekla.

Stál u postele a položil jí konejšivě ruku na rameno.

„Z úst do úst!“ zašeptala naléhavě.

Skoro čekal, že otevře oči a upře je na něj, ale zůstaly zavřené.

Když Barbara utichla, Billy se sehnul a pátral po šňůře vedení, které ovládalo polohování lůžka. Kdyby ji měl zítra v noci přemístit, musel by kabel odpojit ze sítě.

Pod postelí ležel na zemi snímek pořízený digitálním fotoaparátem. Billy ho uchopil a zvedl se, aby se na něj podíval v lepším světle.

„…vkrádá se a vkrádá…,“ zašeptala Barbara.

Musel fotografii třikrát otočit, než pochopil, že zachycuje kudlanku nábožnou. Ležela zjevně mrtvá a bezbarvá na nalakované desce.

„…vkrádá se a vkrádá a rozřezává ho…“

Její šeptající hlas se v závitech jeho uší náhle svinul jako umírající mantisa a Billym otřásl mrazivý záchvěv.

Za běžných návštěvních hodin přicházeli do nemocnice rodinní příslušníci a přátelé pacientů a mohli jít kam libo, aniž se museli při příchodu zapsat.

„…ruce mrtvého…,“ zašeptala.

Barbara nevyžadovala takovou péči jako pacienti při vědomí s bezpočtem nářků a požadavků, a tak k ní sestry nechodily tak často jako za druhými.

„…veliké kameny… rudý vzteky…“

Nenápadný návštěvník zde mohl zůstat půl hodiny, aniž si kdokoli všiml, že sem vchází či odtud vychází.

Nechtěl tu nechat Barbaru samotnou mluvit do prázdného pokoje, i když to musela už nesčetněkrát dělat. Billyho už tak nabitý noční program zkomplikoval nový naléhavý úkol.

„…visící řetězy… strašné…“

Billy vložil snímek do kapsy.

Sklonil se k Barbaře a políbil ji na čelo. Měla je studené, vždycky bylo studené.

Váhal s odchodem, postál ještě v otevřených dveřích a zadíval se na ni.

To, co teď řekla, mu něco připomínalo, ale nedokázal to uchopit.

„Paní Joeová,“ řekla. „Paní Joeová.“

Neznal žádnou paní Joeovou, ani paní Josephovou či paní Johan sonovou nebo paní Jonášovou, nikoho, jehož jméno by se podobalo tomu, které Barbara vyslovila. A přece se mu zdálo… že ano.

Přízračná kudlanka se mu opět zkroutila v uších. Proběhlo to po celé jeho páteři.

Opustil Barbaru s modlitbou skutečnější než všechny ty, o kterých lhal Gretchen Norleeové. Nechal ji samotnou poslední noc, kdy se ještě mohla cítit v bezpečí.

Na obloze příliš vysušené na to, aby se na ní udržel alespoň cár mraku, zbývaly ještě tři hodiny denního světla. Ve slunci pražícím termonukleární intenzitou vzduch znehybněl, jako by očekával drtivý úder.

KAPITOLA 43

NA OPLOCENÉM PŘEDNÍM DVORKU NEROSTLA ŽÁDNÁ TRÁVA, KTERÁ BY volala po posekání, ale pokrýval jej hustý koberec domácího štěstí a pod majestátními větvemi pepřovníků bíle kvetly episcie.

Přístupovou cestičku k domu stínil živý tunel, jehož stěnami se proplétal trubač kořenující. Orchestr ztichlých jasně červených trubek natáčel své zvoncovité květy za sluncem.

Klenuté mřížoví tunelu, jež dávalo ochutnat z blížícího se soumraku, ústilo na prosluněné patio, na němž stály květináče s kozlíkem lékařským a granátovníky.

Španělský bungalov za ním byl skrovný, ale půvabný, a jevil známky trvalé péče.

Na červených vstupních dveřích se rýsovala černě namalovaná silueta ptáka. Křídla v rozmachu, pták vzlétal k výšinám.

Dveře se otevřely, ještě než doznělo Billyho krátké zaťukání, jako by byl očekáván. A skutečně, v pronikavé jasnozřivosti byl očekáván.

„Nazdar, Billy.“ Ivy Elginová nejevila překvapení, jako kdyby jej viděla dveřním okénkem. Dveře žádné okénko neměly.

Byla bosa a k domácímu pohodlí si oblékla krátce ustřižené šortky a pytlovité tričko, pod kterým se její tělo dalo sotva tušit. Ale i kdyby si na sebe navlékla kápi a zahalila se do širokého pláště, k Ivy by se slézalo všechno, co má nohy.

„Nevěděl jsem, jestli tě tu najdu,“ řekl.

„Nebývám tu ve středu.“ Ustoupila ze dveří.

Billy zaváhal na sluncem ozářeném prahu: „Ale že si teda žiješ!“

„Loupu zrovna v kuchyni pistácie.“

Obrátila se a kráčela do domu a jeho nechala, ať ji následuje, jako kdyby tu byl už tisíckrát. Dnes sem přišel poprvé.

Pečlivě zastřená okna a stojací lampa se safírovým stínítkem se střapci nahromadily v obývacím pokoji přítmí.

Billy si všiml tmavé podlahy z borových prken, temně modrého mohéru potahů, perského koberce. Vzor napovídal na třicátá léta.

Prkna trochu vrzala, když po nich šel, ale Ivy je přešla nehlučně. Prošla místností, jako by mezi podrážkami a borovými fošnami měla tenký vzduchový polštář, tak, jako vodoměrka přejde po hladině rybníka, aniž by ji sebeméně zčeřila.

Vzadu v domě se nalézala kuchyň velká jako obývák, v níž byl i jídelní kout.

Ostění, prosklená dvířka skříněk kuchyňské linky, bílá dlaždicová podlaha s intarziemi z „černého diamantu“ a neobyčejná kvalita bydlení, jež mu připomínala deltu velké řeky a kouzlo New Orleansu.

Dvě okna vedoucí z kuchyně na zadní terasu byla otevřená. V jednom z nich seděl velký černý pták.

Nehýbal se a tak sváděl k domněnce, že je vycpaný. Pak ale pohnul hlavou.

Ivy ho sice nevyzvala, ale Billy cítil, že se smí posadit ke stolu, a ještě ani nedosedl, když před něj stavěla sklenici plnou ledu. Ze stolu uchopila džbán a nalévala mu čaj.

Na červenobílých kostkách voskovaného ubrusu stála druhá sklenice čaje, mísa čerstvých třešní, na plechu na pečení se vršila vysoká hromada pistácií ve skořápce a vedle stála miska vyloupaných jader.

„Máš to tady pěkné,“ poznamenal Billy.

„Bydlívala tu moje babička.“ Z mísy si vzala tři třešně. „Vychovala mě.“

Ivy mluvila jako vždy mírným hlasem. Nezvyšovala ho ani v baru, a přece ji nikdy nikdo nepřeslechl. Nepovažoval se za zvědavého, a proto se překvapeně poslouchal, jak se hlasem stejně tichým, jakým mluvila ona, ptá: „Co se stalo tvé matce?“

„Umřela při porodu,“ odpověděla a jednu vedle druhé pokládala třešně na parapet vedle ptáka. „Otec tehdy zrovna odešel.“

Čaj chutnal sladce po broskvové přísadě a jemně voněl mátou.

Ivy se vrátila ke stolu a pokračovala ve vyloupávání pistácií, zatímco pták sledoval Billyho a třešní si nevšímal.

„Máš ho jako domácí zvíře?“ podivil se Billy.

„Známe se. Málokdy se odváží dál než na okenní rám, a pokud, pak ctí moje nároky na hygienu.“

„Jak se jmenuje?“

„To mi ještě neřekl. Možná někdy.“

Ještě nikdy v životě se Billy necítil tak uvolněně a zároveň mírně nejisté jako teď. Za jiných okolností by taky nepoložil tak zvláštní otázku: „Kdo přišel první, tenhle skutečný pták nebo snad ten na dveřích?“

„Přišli společně.“ Na zvláštní otázku dostal stejně zvláštní odpověď.

„To je vrána?“

„Mnohem vznešenější,“ odpověděla. „Je to havran a chce, abychom si mysleli, že není víc než havran.“

Billy nevěděl, co na to říct, a tak mlčel. Mlčení mu vyhovovalo a jí zjevně rovněž.

Uvědomil si, že z něj spadl pocit naléhavosti, s nímž odjížděl z Whispering Pines. Už mu nepřipadalo, že čas uhání. Tady jako by nehrál žádnou roli.

Pták se konečně obrátil k třešním a zobákem obratně a rychle odděloval dužinu od pecek.

Zdálo se, že Iryiny dlouhé hbité prsty pracují lenivě, ale hromádka vyloupaných pistácií v misce rychle narůstala.

„Dům je neskutečně tichý,“ podotkl Billy.

„To proto, že do stěn se nevsákly roky planých řečí.“

„Ne?“

„Moje babička neslyšela. Komunikovala znakovou řečí a písmem.“

Za zadní verandou se rozkládala květinová zahrada, rozkvetlá výlučně červeně, modře nebo purpurově rudě. Jestli se tu a tam zachvěl lístek, jak pod ním usilovně pracoval cvrček, jestli včela obkroužila květ, dovnitř otevřenými okny nepronikl jediný zvuk.

„Možná by ti přišla vhod trocha hudby,“ řekla Ivy, „ale já se raději obejdu bez ní.“

„Nemáš ráda hudbu?“

„V baru si jí užiju až až.“

„Mně se líbí kdeco. A taky zápaďácký swing. Třeba The Texas Top Hands. Nebo Bob Wills and The Texas Playboys.“

„Hudba tu stejně zní,“ řekla, „když se ztišíš, uslyšíš ji.“ Zřejmě se dostatečně neztišil.

Vyndal z kapsy fotografii mrtvé kudlanky, položil ji na stůl a řekl: „Tohle jsem našel na podlaze Barbařina pokoje ve Whispering Pines.“

„Můžeš si ji nechat, jestli chceš.“ Nevěděl, jak si to má přebrat: „Ty za ní chodíš?“

„Občas s ní posedím.“

„To jsem nevěděl.“

„Byla na mě hodná.“

„Upadla do komatu rok předtím, než jsi nastoupila do baru.“

„Znala jsem ji už dřív.“

„Vážně?“

„Byla ke mně laskavá, když babička umírala v nemocnici.“ Barbara pracovala jako zdravotní sestra, dobrá zdravotní sestra. „Jak často za ní chodíš?“

„Jednou za měsíc.“

„Proč jsi mi o tom nikdy neřekla, Ivy?“

„To bychom si pak o ní museli povídat, že?“

„Povídat si o ní?“

„Mluvit o tom, jak se jí vede, jak trpí… Našel bys v tom útěchu?“

„Útěchu? To sotva. Jak bych mohl?“

„Nacházíš útěchu ve vzpomínkách, jaká byla předtím, než se jí to stalo?“

Chvíli uvažoval: „Občas ano.“

Zvedla pohled od pistácií a podívala se na něj svýma jedinečnýma koňakovýma očima: „Tak o tom, co je dnes, nemluvme. Vzpomínej na dobu předtím.“

Havran zlikvidoval dvě třešně a ustal, aby si protáhl křídla. Tiše se rozevřela a tiše se zase složila.

Když se Billy podíval opět na Ivy, její pozornost už opět patřila rukám vylupujícím jádra.

„Proč jsi s sebou vzala tu fotografii, když jsi ji šla navštívit?“ zeptal se.

„Nosím s sebou neustále všechny poslední fotografie uhynulých věcí.

„Ale proč?“

„Haruspicie,“ připomněla mu. „Čtu z nich. Věští budoucnost.“

Upila čaje.

Havran je pozoroval s otevřeným zobákem a vypadal, jako kdyby krákoral, jenže nevydal ani hlásku.

„Co věští Barbaře?“ zeptal se Billy.

Ivyina vyrovnanost a zvláštní způsoby nedovolily určit, zda přemýšlí o odpovědi nebo váhá jen proto, že její myšlenky se potulovaly nejen zde, ale i někde jinde. „Nic.“

„Vůbec nic?“

Odpověď už dostal. Jinou pro něj neměla.

Kudlanka z fotografie na stole Billymu také nic neříkala.

„Jak jsi přišla na to číst budoucnost z mrtvých těl?“ zeptal se. „Od babičky?“

„Ne. Té se to nelíbilo. Měla silnou katolickou víru. Okultismus pro ni představoval hřích. Ohrožuje nesmrtelnou duši.“

„Ty si to ale nemyslíš?“

„Ano i ne,“ odpověděla Ivy tišším hlasem než běžně.

Havran dojedl třešně a pecky teď ležely na okenním rámu jedna vedle druhé, jakoby na znamení souladu s pravidly domácnosti o pořádku a čistotě.

„Nikdy jsem neslyšela matčin hlas,“ řekla Ivy.

Billy její slova nechápal, než se upamatoval, že její matka zemřela při porodu.

Ivy pokračovala: „Od nejranějšího dětství jsem věděla, že matka mi chce říct něco strašně důležitého.“

Poprvé si povšiml nástěnných hodin. Neměly ani vteřinovou, ani minutovou, ani hodinovou ručičku.

„Tenhle dům byl vždycky tichý,“ podotkla. „Velice tichý. Člověk se tu naučí naslouchat.“

Billy naslouchal.

„Mrtví nám mají co říct,“ řekla Ivy.

Havran sledoval svou paní očky z leštěného antracitu.

„Stěna je tady tenčí,“ mluvila dál. „Stěna mezi světy. Duše může skrz ni promlouvat, jestliže chce.“

Odhrnula prázdné skořápky a jádra vsypala do misky, což vykouzlilo měkkou symfonii zvuků, ještě tišší než tající led posouvající se ve sklenici.

Ivy opět promluvila: „Občas v noci nebo v obzvlášť tichých odpoledních okamžicích anebo za soumraku, když obzor pohltí slunce a zcela je utiší, vím, že mě volá. Skoro slyším její hlas… ale slova ne. Zatím.“

Billy si vzpomněl na Barbaru, jak z propasti svého nepřirozeného spánku říká věci, kterým nikdo jiný nerozumí, které však jemu dávají záhadný smysl.

Napadlo ho, že Ivy ho stejnou měrou znepokojuje, jako fascinuje. Její nevinnost hraničila s neposkvrněností, avšak Billy si připomínal, že i v jejím srdci, tak jako v srdci každého člověka, se musí skrývat místo, kam světlo nedosáhne a v němž nelze docílit konejšivého ticha.

Nicméně, ať si o životě a smrti myslel cokoli a ať Ivy skrývala jakékoli nečisté pohnutky, pokud vůbec takové měla, Billy cítil, že své přesvědčení, že se ji matka pokouší oslovit, myslí vážně a že se bude dál snažit o spojení a jednou možná uspěje.

Především však na něj silně zapůsobila. Nepůsobila na jeho rozum, ale na jeho přizpůsobivé podvědomí, takže ji nemohl ignorovat jako pouhou podivínku. V tomto domě se stěna mezi světy skutečně mohla ztenčit, roky ticha ji ohladily.

Její předpovědi vycházející z haruspicie se v detailech většinou míjely se skutečností. Přikládala to své nezkušenosti ve výkladu znamení, ale nesouhlasila by s myšlenkou, že celá haruspicie nemá smysl.

Billy teď už chápal její umíněnost. Kdyby se z mrtvých věcí nedala vyčíst budoucnost, znamenalo to potom rovněž, že mrtví nám nemají co říci a že dítě toužící zaslechnout hlas zemřelé matky jej stejně nikdy neuslyší, ať sebevíc napíná sluch a soustřeďuje se v sebelepším tichu.

A tak rozjímala nad fotografiemi mrtvých vačic ležících podél silnic a mrtvých kudlanek či ptáků spadlých z oblohy.

Procházela mlčky domem, bezhlučně loupala pistácie, tiše promlouvala na havrana anebo vůbec nemluvila a ticho se občas proměnilo v dokonalé tajemství.

Právě takové je teď obklopilo, ale Billy je narušil.

Pozoroval Ivy důkladněji než havran, protože ho víc než analýza zajímala její reakce na to, co říkal: „Někdy si vražední psychopati schovávají fotografie, aby jim připomínaly jejich oběti.“

Ivy se napila čaje, jako kdyby jí Billyho poznámka nepřišla o nic podivnější, než kdyby se zmínil o počasí, a vrátila se k loupání.

Začínal mít dojem, že ať by řekl cokoli, Ivy by to nepřekvapilo, jako kdyby pokaždé věděla, co řekne, dřív, než to vyslovil.

„Slyšel jsem o případu,“ pokračoval, „kdy masový vrah seřízl oběti tvář a držel ji v nádobě s formaldehydem.“

Ivy smetla ze stolu prázdné skořápky a dala je do koše stojícího vedle její židle. Nehodila je tam, umístila je do koše tak, že nezara chotily.

Z jejího výrazu nedokázal Billy vyčíst, zda už o zloději tváří někdy slyšela či zda jí řekl novinku.

„Kdybys narazila na mrtvé tělo bez tváře, co bys z něho vyčetla? Ne o budoucnosti, ale o něm, o vrahovi?“

„Divadlo,“ odpověděla bez zaváhání.

„Nerozumím, jak to myslíš.“

„Má rád divadlo.“

„Z čeho tak soudíš?“

„Drama uřezávání tváře,“ řekla.

„Pořád nechápu.“

Vzala z mělkého talíře třešeň.

„Divadlo je přetvářka,“ vysvětlovala. „Žádný herec nehraje sám sebe.“

Na to mohl Billy říct jen „no jasně“ a vyčkávat.

„V každé roli má herec falešnou identitu,“ řekla.

Dala třešeň do úst a v následujícím okamžiku vyplivla do dlaně pecku a ovoce polkla.

Chtělali tím naznačit, že pecka představuje zásadní podstatu třešně, přesně to si z toho odvodil.

Ivy se mu opět podívala do očí: „Nechtěl tvář proto, že je to tvář. Chtěl ji jako masku.“

Oč měla oči krásnější, o to byly neproniknutelnější, ale tušil, že ji z jejího postřehu nemrazilo tak jak jeho. Člověk naslouchající celý život hlasům mrtvých není možná tak snadno náchylný k mrazení.

Promluvil: „Myslíš, že někdy, když má náladu a je sám, vyndá tvář z nádoby a nasadí si ji?“

„Možná. Nebo ji možná chtěl jen proto, aby mu připomínala významné drama jeho života, oblíbené představení.“

Představení.

Tohle slovo mu vnukl Ralph Cottle. Ivy je mohla zopakovat vědomě nebo mimoděk. Nedokázal to určit.

Dál se mu dívala do očí: „Myslíš si, Billy, že každá tvář je maska?“

„Ty ano?“

„I moje hluchá babička, milá a laskavá jako světice, měla svá tajemství. Byla nevinná, téměř roztomilá. Měla masku průsvitnou skoro jako ze skla ale přece ji nosila.“

Nechápal, co mu tím chce říct, co chce, aby si z jejích slov vybral. Nevěřil, že přímá otázka přinese přímočarou odpověď.

Nechtěla svými slovy mást. Většinou mluvila v náznacích než přímo a nedělala to záměrně. Měla to v povaze. Cokoli řekla, znělo uchu jasně jako zvonečky, avšak často se to nedalo jednoznačně vyložit.

Její mlčení znamenalo víc než slova, jež říkala, což se dalo očekávat u dívky, kterou vychovávala milovaná hluchoněmá babička.

Jestliže jí jen zpola správně rozuměl, nesnažila se ho Ivy oklamat. Proč ale potom právě naznačila, že každý nosí masku, včetně jí samotné?

Pokud Ivy navštěvovala Barbaru jen proto, že se k ní Barbara kdysi chovala laskavě, a pokud s sebou vzala fotografie uhynulých zvířat jen proto, že je nosí všude, pak fotka kudlanky nemá žádnou vazbu k pasti, v níž se Billy právě nalézá, a ona neví nic o maniakovi.

Sklopila opět zrak k pistáciím a její ruce se opět věnovaly tichému, užitečnému loupání.

„Moje babička byla hluchá od narození,“ řekla Ivy. „Nikdy neslyšela, jak zní slovo, a nedokázala je vyslovit.“

Billy pozoroval Ivyiny šikovné prsty a napadlo ho, že musí trávit dny užitečnou činností péčí o zahradu, udržováním pěkného domu ve stavu netknuté dokonalosti, vařením a že se za každou cenu vyhýbá zahálce.

„Nikdy ani neslyšela něčí smích, ale smát se uměla dobře. Měla nádherný a nakažlivý smích. Plakat jsem ji neslyšela až do svých osmi let.“

Billy poznával Ivyino nutkání k činnosti jako odraz svého vlastního stavu a chápal je. Aniž to souviselo s otázkou, zda jí může důvěřovat nebo nikoli, zamlouvala se mu.

„Když jsem byla o hodně mladší,“ pokračovala Ivy, „nechápala jsem úplně přesně, co znamená, že moje matka zemřela při porodu. Myslila jsem si, že jsem ji nějakým způsobem zabila a že za její smrt můžu.

Havran na okně si opět protáhl křídla, stejně bezhlučně jako předtím.

„V osmi letech jsem pochopila, že za to nemůžu,“ řekla Ivy. „Když jsem svoje prozření vypsala babičce, poprvé jsem ji viděla plakat. Zní to legračně, ale domnívala jsem se, že když pláče, bude to naprosto němý pláč, jen slzy a trhavé záchvěvy ticha. Ale vzlykala stejně normálně, jako se smála. Soudě čistě podle těchto dvou zvuků se ničím nelišila od mužů a žen, kteří slyší a mluví, byla jednou z nich.“

Billy se domníval, že Ivy očarovává muže svojí krásou a sexuálností, ale její kouzlo mělo hlubší podstatu.

Uvědomil si, co se chystá prozradit, až když se slyšel mluvit: „Když mi bylo čtrnáct, zastřelil jsem matku i otce.“

Aniž vzhlédla, řekla: „Vím.“

„Zemřeli.“

„Vím. Nepomyslel jsi někdy na to, že by někdo z nich s tebou chtěl mluvit skrz zeď?“

„Ne, nikdy. A Bože můj, doufám, že k tomu nikdy nedojde.“

Loupala ořechy, on se na ni díval a pak v pravou chvíli řekla: „Musíš jít.“

Z jejího tónu pochopil, že mu říká, aby zůstal, pokud může, ale chápe, že musí odejít.

„Ano,“ řekl a vstal ze židle.

„Něco tě trápí, Billy, viď?“

„Ne.“

„

„Teď lžeš.“

„Ano.“

‚A víc mi nepovíš.“

Mlčel.

„Pro něco jsi sem přišel. Našel jsi to?“

„Nevím přesně.“

„Občas,“ řekla, „člověk naslouchá nejjemnějším zvukům tak usilovně, že přeslechne ty hlasitější.“

Na okamžik se nad tím zamyslel a pak se zeptal: „Vyprovodíš mě?“

„Už znáš cestu.“

„Měla bys za mnou zamknout.“

„Západka zapadne, když se dveře zavřou.“

„To nestačí. Než se setmí, měla by sis zamknout. A pozavírat okna.“

„Ničeho se nebojím,“ odpověděla. „Nikdy jsem se nebála.“

„Ja ano.“

Jasně,“ řekla. „Posledních dvacet let.“

Cestou ven nadělal Billy na prkenné podlaze méně hluku, než když vcházel. Zavřel domovní dveře, vyzkoušel západku a stromy stíněnou pěšinou vyšel na ulici. Za sebou nechal Ivy Elginovou s jejím čajem a pistáciemi, s havranem na rameni, s tajemstvím kuchyně, kde hodiny neměly ručičky.

KAPITOLA 44

STEVE ZILLIS BYDLEL V PRONAJATÉM PŘÍZEMNÍM DOMĚ NIJAKÉHO STYLU v ulici, kde se převažující filozofií usedlíků zdála být neúcta k majetku.

Jedinou udržovanou usedlost, nalézající se severně hned vedle Zillisovy, obývala Celia Reynoldsová, přítelkyně Jackieho O’Hary.

To ona referovala, že viděla Zillise, jak na svém dvorku ve vzteku rozmlátil židle, melouny a figuríny.

Přilehlá garáž stála přilepená k jižní straně domu, mimo výhled Celie Reynoldsové. Billy se během cesty nesčetněkrát podíval do zpětného zrcátka, a teprve když se ujistil, že ho nikdo nesleduje, zaparkoval přímo na příjezdové cestě.

Mezi Zillisem a jeho jižním sousedem stála pětadvacetimetrová zeď: neprořezávané eukalypty, jež skýtaly soukromí.

Baseballová čapka představovala jediné maskování, které Billy mohl improvizovat. Když vystoupil z exploreru, stáhl si ji hluboko do čela.

Krabice s nářadím mu dodávala legitimity. Cílevědomě kráčejícího muže s krabicí na nářadí mají všude za opraváře a nebudí podezření.

Tvář barmana Billyho v určitých kruzích dobře znali. Ale předpokládal, že se pod širým nebem dlouho nezdrží.

Prošel mezi vonícími eukalypty a garáží. Tam našel boční vchod do domu, jak doufal.

V duchu tradice neúcty k majetku a levných nájmů neměl bezpečnostní zámek, jen obyčejnou západku.

Billymu k jejímu otevření stačil laminovaný řidičský průkaz. Vnesl krabici s nářadím do horké garáže a rozsvítil.

Cestou z Whispering Pines k Ivy Elginové jel kolem baru. Steveovo auto stálo na parkovišti.

Steve žil sám. Měl volnou cestu.

Billy otevřel garáž, vjel dovnitř se svým SUV a dveře zase zavřel. Počínal si nenucené, ne jako že pospíchá, aby se ztratil z dohledu.

Ve středu večer bývalo v baru obvykle plno. Steve se nevrátí domů dřív než ve čtvrtek ve dvě ráno.

Billy si však nemohl dovolit čekat sedm hodin, aby až pak vnikl do domu a prohledal jej. Čekaly na něj dvě mrtvoly poseté stopami směřujícími k němu, kterých se musel zbavit dlouho před úsvitem.

V garáži byly pavučiny a prach, ale scházelo tu haraburdí. Během deseti minut objevil pavouky, avšak nikoli náhradní klíč ke dveřím vedoucím do domu.

Chtěl se vyhnout stopám po násilném vniknutí, ale vypáčit zámek se ukázalo mnohem složitější, než jak to vypadá ve filmech. Stejně jako svést ženu, zabít člověka nebo cokoli jiného.

Billy nedávno montoval nové zámky do svého domu, a tak se nejen naučil, jak se to správně dělá, ale věděl také, jak často se to dělá špatně. Věřil, že tu najde fušeřinu a nemýlil se.

Možná zasadili dveře tak, že se otevíraly na nesprávnou stranu. Místo aby je zasadili správně tak, aby pozice zámku odpovídala, pře montovali zámek a nechali dveře stát vnitřní stranou do garáže.

Místo neodstranitelnému štítu tak čelil pouze zámku s dvěma maticovými šrouby. Díky prstencovému úchytu se dala vložka snadno vytáhnout.

Měl dveře otevřené v čase kratším, než jaký strávil hledáním klíče. Než vstoupil, namontoval zámek zpátky. Odstranil všechny stopy své činnosti a ze zámku setřel otisky prstů.

Vrátil nářadí do krabice a vyňal odtamtud revolver. Aby si usnadnil rychlý odchod, uložil krabici do exploreru.

Vedle krabice na nářadí si přinesl i krabici latexových rukavic na jedno použití. Jeden pár si navlékl na ruce.

Zbývala už jen hodina denního světla, když začal procházet domem a na postupu rozsvěcet lampy a stropní svítidla.

Mnohé z polic ve spíži zely prázdnotou. Steveovy zásoby představovaly klasickou výbavu svobodného muže: konzervované polévky, konzervovaná masitá jídla, bramborové chipsy, kukuřičné chipsy, sýrové chipsy.

Špinavé talíře a šálky navršené v dřezu převyšovaly počtem čisté ve skříňkách nad kuchyňskou linkou, které byly téměř prázdné.

V zásuvce našel sadu náhradních klíčů k vozu, k visacím zámkům a zřejmě i k domu. Pár jich vyzkoušel u zadních dveří domu a zjistil, že jeden pasuje. Strčil si jej do kapsy a zbylé vrátil do zásuvky.

Steve Zillis pohrdal nábytkem. V jídelním koutě stála u otřískaného umakartového stolu jediná židle, jež k němu nepasovala.

V obývacím pokoji našel jen vyboulenou lenošku, popraskanou koženou pohovku a televizor s přehrávačem DVD na pojízdném stojanu. Na zemi se válely časopisy a mezi nimi ležel pár špinavých ponožek.

Chyběly jen plakáty na stěně, aby vybavení připomínalo pokoj na koleji. Zastydlá nedospělost vzbuzovala soucit, ale nebyla trestná.

Pokud sem někdy zavítala žena, už se nevrátila ani nepřespala. Schopnost zavázat jazykem třešňovou stopku na uzel ještě nezaručovala vroucí milostný vztah.

Nábytek nenašel ani ve skrovné ložnici, zato tam stály čtyři figuríny. Všechny ženské, nahé, bez paruk, holé. Tři prodělaly změnu.

Jedna ležela uprostřed pokoje na zemi na zádech. V ruce svírala dva řeznické nože. Oba byly zapíchnuté do jejího krku, jako by se sama dvakrát probodla.

Mezi nohama měla vyhloubenou díru. Z ní trčela do špice zahrocená tyč z tepaného kovového plotu. Ostrý konec tkvěl v nahrubo vyhloubené pochvě.

Místo chodidel měla figurína další pár rukou upevněný na konce obou nohou. Obě nohy měla pokrčené tak, aby dodatečné ruce dosáhly na železnou tyč.

Třetí pár rukou vyrůstal od zápěstí z ňader. Chňapaly do vzduchu, dychtivé a hledající, jako by figurína byla neukojitelná.

KAPITOLA 45

V NEJEDNOM DOMĚ, KDYBY DOSTAL MOŽNOST VOLNĚ SE JIMI PROCHÁZET, by člověk objevil důkazy perverze a zvrhlá tajemství.

Avšak těmto figurínám se dostalo výjimečné péče, jejich proměna stála spoustu času. Tohle znamenalo něco víc. Tady nešlo už jen o výraz touhy, ale dravou žádostivost, chtivou potřebu, kterou nelze plně ukojit.

Druhá figurína seděla zády ke zdi s roztaženýma nohama. Místo vydloubnutých očí zaujaly zuby.

Vypadaly jako zvířecí, snad hadí a snad pravé. Zahnuté jedové zuby a pahýly řezáků.

Každý zub byl pečlivě přilepený k okraji očního důlku. Promyšlenost ježatých seskupení měla vzbuzovat co možná největší úděs.

Figurína měla doširoka otevřená, vydlabaná ústa. I je zaplňovaly děsivé, nelidské zuby.

I uši se jako okvětní lístky masožravé rostliny ježily rovnoměrně osazenými zuby.

Zuby trčely z prsních bradavek i z pupku. Vydlabaná pochva měla kolem svého ústí víc jedových zubů než zbylé tělní otvory.

Billy nepřemýšlel o tom, zda tato děsivá postava má ztělesňovat strach ze vše pozřívajícího ženství nebo zda ji snad užírá její vlastní hlad. Nezajímalo ho to.

Chtěl se odtud jen dostat. Už toho viděl dost. Ale díval se dál.

I třetí figurína seděla zády ke zdi. Ruce měla složené v klíně a v nich držela pohár. Ve skutečnosti šlo o její vlastní hlavu s odříznutým vrchem.

Pohár přetékal fotografiemi mužských pohlavních orgánů. Billy se jich ani nedotkl, ale z letmého pohledu soudil, že fotky zobrazují jedny a tytéž genitálie.

Hromada dalších stejných fotografií se sypala z odříznutého vršku lebky. Další se hrnuly z úst figuríny.

Steve Zillis zjevně trávil hodně času fotografováním sebe sama v různých stadiích vzrušení.

Billymu posloužily latexové rukavice k něčemu víc než jen jako prevence proti otiskům prstů. Bez nich by se nedokázal dotknout klik, vypínačů, ničeho v tomto domě.

Čtvrtá figurína zatím unikla znetvoření. Zillis se patrně nemohl dočkat, až se do ní pustí.

Tohle se rojilo za zářivým úsměvem Stevea Zillise, když během své směny v baru točil pivo, vtipkoval a předváděl svoje kousky.

Ani ve Steveově ložnice nestálo víc nábytku než v jiných místnostech domu. Postel, noční stolek, lampa, hodiny. Žádné obrazy na stěnách, žádné suvenýry, žádné tretky.

Na posteli se válelo zmuchlané povlečení. Jeden polštář ležel na podlaze.

Jeden kout pokoje sloužil evidentně jako koš na prádlo. Pomačkaná trička, kapsáče i džínsy, nošené spodní prádlo se tu kupilo na hromadě, jak je tam Steve odhazoval.

Prohlídka ložnice a šatníku přinesla další znepokojivé odhalení. Pod postelí našel spoustu pornografických videokazet, jejichž přebaly zobrazovaly nahé ženy v poutech, spoutané řetězy, některé s roubíkem, jiné s rouškou, ženy krčící se před hrozbou sadistických mužů.

Nešlo o podomácku natočené filmy. Profesionální balení svědčilo o tom, že pocházejí z porno obchodů, ať už kamenných nebo internetových.

Billy je vrátil tam, kde je našel, a uvažoval, zda toho objevil dost na to, aby informoval policii.

Ne. Ani figuríny, ani porno nedokazovaly, že Steve Zillis kdy ublížil lidské bytosti. Svědčily jen o tom, že intenzivně žije zvrácenými představami.

Navíc na Billyho doma za pohovkou čekala na odklizení zabalená mrtvola.

Pokud by na něj padlo podezření z vraždy Giselle Winslowové v Napě nebo kdyby našli Lannyho Olsena a začali by ho podezřívat z jeho zabití, začali by ho přinejmenším sledovat. Ztratil by svobodu jednání.

Kdyby však našli tělo Ralpha Cottlea, zadrželi by ho.

Nikdo by neuvěřil nebezpečí, jež hrozilo Barbaře, nepochopil by to. Nebrali by jeho varování vážně. Od hlavního podezřelého potřebuje policie slyšet to, co od něho očekává, totiž přiznání.

Věděl, jak to chodí. Věděl to přesně.

V průběhu čtyřiadvaceti nebo osmačtyřiceti hodin nebo týdne, měsíce, roku než by se mu podařilo prokázat svou nevinu, by zůstala Barbara bez ochránce, v ohrožení.

Nechal se vtáhnout příliš hluboko. Nemůže ho zachránit nikdo než on sám.

Kdyby tu našel tvář v nádobě s formaldehydem a další děsivé připomínky, mohl by Zillise předat policii. Žádný slabší důkaz je nepřesvědčí.

Podobně jako většině kalifornských domů i tomuto scházel sklep, avšak měl půdu. Ve stropě na chodbě našel padací dveře a z nich visel provaz.

Když za něj zatáhl, dolů se rozložily harmonikové schůdky.

Za zády zaslechl jakýsi zvuk. Představil si, jak se po něm sápe figurína s ozubenými očními důlky.

Přikrčil se a sáhl po revolveru za pasem. Byl sám. Zaslechl zřejmě jen zvuk sesedání, kterým si starý dům ulevoval pod tíží gravitace.

Na vrcholu skládacích schodů našel v rámu padacích dveří vypínač. Rozsvítily se dvě holé žárovky, potemnělé prachem, a osvítily trámový prostor, kde kromě pachu dřevní ztuchliny nenašel vůbec nic.

Maniak měl nejspíš tolik rozumu, aby usvědčující suvenýry přechovával jinde.

Billy měl podezření, že Zillis v tomto domě sice přebývá, ale v pravém slova smyslu tu nebydlí. Minimum nábytku a absence ozdobných předmětů budily dojem, že jde jen o přestupní stanici. Kořeny tu Steve Zillis nezapustil. Jen tudy procházel.

V baru pracoval pět měsíců. Kde se zdržoval v době, která uplynula mezi Coloradskou univerzitou v Denveru, oněch pět a půl roku mezi zmizením Judith Kesselmanové a tímto místem?

Na internetu se jeho jméno dalo spojit pouze s jedním zmizením, s žádnou vraždou. Kdyby se Billy zadal do Googlu, nevyšel by z toho tak čistý.

Avšak se seznamem měst, ve kterých se Steve Zillis na chvíli usadil, kdyby člověk prošetřil vraždy a zmizení, k nimž v oněch místech došlo, by se možná mnohé objasnilo.

Nejúspěšnější masoví vrazi byli tuláci, kočovníci, kteří mezi své vražedné záchvaty kladli spoustu kilometrů. Jestliže jednotlivé vraždy dělí stovky mil a množství jurisdikcí, hůř se jedna s druhou spojuje, podobně jako pěšák stěží určí tvar krajiny, který je však dobře znát z letadla.

Putující barman, který umí dobře míchat nápoje, umí být vstřícný a příjemný na hosty, najde práci všude. Pokud si vybere správná místa, neptají se ho na předešlá zaměstnání, chtějí vidět jen kartu sociálního zabezpečení, řidičský průkaz a potvrzení o bezúhonnosti od státní komise pro kontrolu prodeje lihovin. Jackie O’Hara sloužil jako typický příklad takového druhu zaměstnavatelů: nevolal do uchazečových předešlých zaměstnání a přijímal nové lidi jen na základě instinktu.

Na odchodu z domu Billy pozhasínal světla. Zamkl za sebou náhradním klíčem a dal si ho zpátky do kapsy, protože předpokládal, že se sem vrátí.

KAPITOLA 46

ZACHÁZEJÍC! SLUNCE ZALÉVALO KRVAVÝM SVĚTLEM MOHUTNOU FRESKU rodící se proti baru přes silnici v lukách.

Jak ji Billy míjel cestou domů, kde se hodlal zbavit Cottleova těla, cosi na tomto ohromujícím díle upoutalo jeho pozornost. Tak se ho to zmocnilo, že uhnul ke krajnici a zastavil.

Stál tam velký žlutopurpurový stan, ve kterém se umělci a řemeslníci pracující na projektu pravidelně scházeli k jídlu, kde měli pracovní schůzky a kam je přicházeli uctít různí hodnostáři umělecké i akademické obce. Teď právě stáli všichni před stanem a kochali se tím prchavým dílem přírody.

Poblíž stanu stálo zaparkované velké žlutopurpurové pojízdné obydlí zkonstruované na autobusovém podvozku a s nápisem Valis na boku. Z jeho četných chromových a ocelových částí vykřesávalo zapadající slunce skrytý oheň. Matová okna plála karmínovým bronzem, rozžhavená, ale kouřově chmurná.

Billy ale nezastavil kvůli rozlehlému stanu, ani kvůli mobilnímu obydlí jako pro rockovou hvězdu, ani kvůli jásajícím umělcům a řemeslníkům kochajícím se západem slunce.

Zprvu měl dojem, že ho zastavila především nádhera zářivého šarlatově zlatavého slunečního představení. Avšak tato analýza vlastních pohnutek se ukázala jako mylná.

Konstrukce měla vybledle šedivou barvu, ale slunce řádilo na vyleštěných smaltovaných plochách. Horko a rozpálená glazura rozechvívaly vzduch stoupající z rozžhavených ploch, což vyvolávalo dojem, že freska hoří.

A právě tohle přimělo Billyho odbočit k okraji silnice: jasnozřivá vidina hořící konstrukce, která stejně po dokončení vzplane.

Stal se obětí tajemného vidění vzniklého ze záblesků světla a atmosférických podmínek. Nadcházející požár. Dokonce v šedém základu pod přízračnými plameny spatřoval i popel.

Souběžně s tím, jak s destilací posledních slunečních paprsků narůstala intenzita tohoto pyrotechnického efektu, uvědomoval si Billy reálnější podstatu hypnotického dopadu, jaký na něj tahle scéna měla. Přitahovala ho obří postava polapená ve stylizovaném soustrojí, muž bojující o přežití mezi otáčejícími se koly, otřásajícími se převody a dunícími písty.

V průběhu týdnů, po které freska vznikala a byla dotvářena, muž vypadal v soustrojí jako chycený do pasti, přesně jak tvůrce zamýšlel. Stal se obětí sil, jež ho převyšovaly.

Nyní však neobyčejným milosrdenstvím zapadajícího slunce se zdálo, že na rozdíl od strojových součástí kolem něho muž nehoří. Zářil, to ano, al e jinak, zářil ve své síle a pevnosti. Plameny ho nepohlcovaly, nemohly na něj.

Ze strojařského hlediska představovalo soustrojí naprostý nesmysl. Šlo jen o souhrn strojních symbolů, fungovat to nemohlo.

Stroj bez produktivní funkce postrádá smysl. Nemůže fungovat ani jako vězení.

Muž mohl ze soustrojí vystoupit, kdykoli si usmyslil. Nebyl v pasti. Jen si ve svém zpohodlnělém zoufalství namlouval, že je vězněm, což se právě nyní ukázalo jako blud. Musí se oprostit od věcí bez významu, najít význam a na jeho základě přijít i na skutečný důvod své existence.

Billy Wiles nepatřil k těm, kdo věří na zjevení. Celý život jim unikal. Porozumění a bolest se pro něj slévaly v jedno.

Tohle však rozpoznal jako zjevení a neutekl od něj. Místo toho vjel znovu na silnici, v temnícím se soumraku ujížděl domů a v duchu zdolával schodiště vršících se smyslů, došel k dalšímu rameni schodů, znovu šplhal a opět našel další rameno.

Nedokázal předpovědět, co mu přinese toto náhlé intuitivní pochopení. Možná nemá na to, aby je hodnotně využil, ale věděl, že nějakým způsobem je využije dozajista.

Dojel domů, když na indigové obloze zbývala už jen malá sluneční šmouha na západě, sjel z příjezdové cesty a zajel dozadu na trávník. Zacouval k zadní verandě, aby si usnadnil nakládání Ralpha Cottlea.

Ze silnice ani z nejbližšího sousedství ho nemohl nikdo zahlédnout. Jak vystupoval z auta, zaslechl první zahoukání noční sovy. Jen ta ho mohla pozorovat, a taky hvězdy.

Vstoupil do domu, z komory vytáhl přenosné schůdky a zkontroloval rekordér ve skříňce nad mikrovlnkou. Nahrávka puštěná zrychleně na zabudované obrazovce nasvědčovala, že v Billyho nepřítomnosti do domu nikdo nevstoupil, přinejmenším ne kuchyní.

Ani to nečekal. Steve Zillis je v práci.

Odklidil schůdky a pak s využitím držadla z provazu, které si vyrobil, když smotával celtu, vlekl Cottleovo tělo domem, na zadní verandu a po schodech dolů. Naložit ho do zadního prostoru exploreru vyžadovalo víc trpělivosti a síly, než čekal.

Zahleděl se přes ztemnělý dvůr do černého lesa, na vyrovnané řady stromů na stráži. Neměl pocit, že ho někdo pozoruje. Cítil se jen zcela opuštěný.

I když mu to připadalo zbytečné, zamkl dům a pak zajel s vozem do garáže.

Při pohledu na stolní pilu, vrtačku a další nástroje ho přepadla iracionální touha zahnat právě tímto způsobem krizi. Chtěl vonět k čerstvě nařezanému dříví a zažívat uspokojení z perfektního rybinového klínu.

V uplynulých letech vyráběl všechno pro svůj dům, pro sebe, všechno pro sebe. Kdyby teď měl začít vyrábět pro druhé, začal by tím, čeho byla největší potřeba: rakvemi. Zavedl by se ve výrobě rakví.

V chmurných myšlenkách naložil do exploreru ještě jednu plastikovou celtu, kotouč silného provazu, lepicí pásku, svítilnu a další potřebné věci. Navrch a kolem zabaleného těla přidal pár složených dek a několik kartonových krabic, aby zamaskoval jeho výmluvný tvar.

Měl před sebou dlouhou noc naplněnou smrtí a pohřbíváním. Ze samotného maniaka strach neměl, ale bál se mnoha věcí, které na něho mohly číhat kdesi v temnotě. Temnota přiživuje v mysli nejrůznější obavy, avšak říká se a z toho čerpal naději že temnota nám rovněž připomíná světlo. Světlo. Ať ho v nejbližších hodinách čeká cokoli, věřil, že za světla bude ještě naživu.

KAPITOLA 47

ČTYŘI HODINY SPÁNKU UMOCNĚNÉ VlCODINEM A PIVEM ELEPHANT nestačily.

Od chvíle, kdy se Billy naposledy vykulil z postele, uplynulo více než dvanáct činorodých hodin. Pořád ještě měl fyzické rezervy, ale kolečka v hlavě, která se tak dlouho točila, se už neotáčela tak rychle, jak by potřeboval.

Billy věřil, že explorer nevypadá jako pohřební vůz, jímž ve skutečnosti byl, a zastavil před obchodem se smíšeným zbožím. Koupil si Anacin proti silné bolesti hlavy a kofeinové tablety NoDoz, zahánějící spánek.

K snídani měl dva anglické muffiny a později šunkový sendvič. Měl nedostatek kalorií a cítil se slabý.

V obchodě měli vakuově balené sendviče a mikrovlnnou troubu k jejich rozpečení. Z jakéhosi důvodu se mu i při pouhém pomyšlení na maso zvedal žaludek.

Koupil šest tyčinek Hersheys kvůli cukru, šest arašídových tyčinek Planters kvůli proteinu a láhev pepsi, aby měl čím zapít NoDoz.

Pokladníka ta spousta cukroví udivila: „Copak? Svatý Valentýn v červenci?“

„Ne, Halloween,“ odpověděl Billy.

Zpátky ve voze si vzal Anacin a NoDoz.

Na sedadle spolujezdce ležely noviny, které koupil v Napě. Ještě neměl čas přečíst si článek o vraždě Giselle Winslowové.

Ve složených novinách leželo i pár článků z Denver Post, které si vytiskl na knihovním počítači. Judith Kesselmanová, trvale pohřešovaná.

Žvýkal tyčinku Hersheys a pak Planters a pročítal články. Četl stanoviska univerzity, policie i veřejnosti. Kromě policie vyjadřovali všichni víru, že se Judith najde bez úhony.

Policisté volili ve svých výrocích zdrženlivost. Na rozdíl od akademické obce, úřadů a politiků nechtěli vypouštět do světa nesmysly. Z jejich názorů se zdálo, že jedině jim na mladé ženě skutečně záleží.

Vyšetřování vedl detektiv Ramsey Ozgard. Někteří kolegové mu říkali Oz.

V době, kdy Judith zmizela, mu bylo čtyřiačtyřicet. Během služby dosáhl už tří ohodnocení za statečnost.

V padesáti zřejmě slouží dál. Pravděpodobnost této domněnky potvrzovala jediná zmínka osobního rázu, na kterou Billy v článcích narazil. V osmatřiceti Ramseye Ozgarda postřelili do nohy. Nabídli mu na to konto trvalou neschopnost. Odmítl. Nekulhal.

Billy si chtěl s Ozgardem promluvit. Nemohl přitom ale použít ani vlastní jméno, ani vlastní telefon.

Cukrovinky, pepsi a NoDoz začaly promazávat kolečka v jeho hlavě. Rozjel se do domu Lannyho Olsena.

Nezaparkoval jako minule u kostela, aby zbytek cesty došel. Dojel k osamělému domu na konci cesty a kolem střelnice se snopy slámy tlumícími výstřely zajel na svažitý zadní dvůr.

Trávník ustoupil divoce rostoucí trávě, ostružiní a ojedinělým kravinám.

Zastavil ve dvou třetinách stoupání, zaparkoval a zatáhl nouzovou brzdu.

Mohl si práci usnadnit světlem předních reflektorů. Ale stál dost vysoko a světlo by mohlo upoutat pozornost v domech dole u okresní silnice.

V obavách, že by mohl vzbudit pozornost a vyvolat zvědavost, světla zhasl. Vypnul motor.

Vystoupil a s pomocí baterky snadno našel pár metrů od vozu šachtu.

Než zde vyrostly vinice, než sem přišli Evropané, než se sem po pevnině či přemostění z ledu dostali předkové amerických indiánů, utvářely toto údolí sopky. Předurčily jeho budoucnost.

Staré Rossiho vinařské závody, dnes chátrající Heitzovy sklepy a další budovy v údolí byly postaveny z rhyolitu, sopečné podoby žuly, který se tu těžil. Návrší, na kterém stál Olsenův dům, tvořil především čedič, další sopečná vyvřelina, tmavá a hutná.

Když se sopečná erupce vyčerpá, občas po ní zůstanou lávové průduchy, dlouhé tunely v okolním kamenném podloží. Billy neznal tolik z vulkanologie, aby dokázal určit, zda nevyužitá šachta na tomto návrší představovala takový průduch či zda šlo o fumarolu, kterou se uvolňovaly žhavé plyny.

Věděl však, že otvor má u ústí metr dvacet v průměru a že sahá do nezměrné hloubky.

Billy zdejší pozemek velmi dobře znal, protože když zůstal ve čtrnácti letech sám, Pearl Olsenová mu poskytla domov. Poznala, že jí říká pravdu. Otevřela mu své laskavé srdce a navzdory stále útočící rakovině ho vychovala jako vlastního syna.

Dvanáctiletý věkový rozdíl mezi ním a Lannym způsobil, že se k sobě nikdy nechovali jako bratři, ačkoli žili pod jednou střechou. Lanny měl navíc pořád co na práci, a když neměl službu v šerifově úřadu, nořil se do svého kreslení.

Kamarádili se. A občas Lanny plnil úlohu zábavného čestného strýčka.

Jednoho takového dne Lanny zasvětil Billyho do pokusu určit hloubku šachty.

Ačkoli na trnitém návrší si žádné malé děti nehrály, Pearl si v představách dělala starosti o bezpečnost malých uličníků. Před mnoha lety nechala ústí šachty osadit sekvojovým rámem. K rámu dala přišroubovat kryt rovněž ze sekvojového dřeva.

Lanny s Billym kryt odstranili a průzkum začali ručním policejním reflektorem napájeným motorem malého náklaďáku. Paprsek osvětlil stěny do hloubky zhruba sto metrů, ale na dno nedosáhl.

Za ústím se šachta rozšiřovala na dva a půl, možná tři metry. Stěny šachty se vlnily a krabatily a působily podivně.

Pak na konec provazu na vázání snopů upevnili dvě čtvrtkilová mosazná těsnění, prostředkem šachty je spustili dolů a naslouchali, až zaslechnou zařinčení, jak disky dopadly na dno šachty. Měli tři sta metrů provazu, ale nestačil.

Nakonec do propasti hodili kuličky z ocelového ložiska, odměřovali čas, kdy dopadnou, a podle vzorce v učebnici chtěli propočítat vzdálenost. Zaslechli je dopadnout po uplynutí doby, ze které spočítali hloubku pět set metrů.

Dno šachty však neleželo v pětisetmetrové hloubce.

Po dlouhém vertikálním spádu šachta nejspíš pokračovala dál pod jiným úhlem a možná ještě nejednou změnila směr. Po tvrdém zarachocení prvního nárazu začaly kuličky narážet o stěny, rachotily dál a ten zvuk neustal náhle, ale pozvolna opadal a ztišoval se, až se prolnul do ticha.

Billy odhadoval, že lávová šachta se táhla do hloubky několika mil a vedla přinejmenším pár set metrů pod dno údolí.

Za svitu baterky teď elektrickým šroubovákem odstranil dvanáct křížových šroubů, které držely na místě sekvojový kryt, mnohem novějších než ty, které odšroubovávali před téměř dvaceti lety. Odsunul kryt stranou.

Ze šachty nevanul vzduch. Billy necítil nic vyjma mírný zápach popela a lehký závan soli smíšené s vápencem.

Když vytahoval mrtvolu z vozu a vlekl ji k šachtě, hekal námahou.

Nestaral se o stopy, které po sobě zanechá v porostu, ani o stopy po exploreru. Postará se o ně příroda. Za pár dnů z nich nic nezbude.

Třebaže mrtvý by z titulu někdejšího členství ve Společnosti skeptiků nejspíš nesouhlasil, Billy zamumlal krátkou modlitbu, než jeho tělo hodil do šachty.

Ralph Cottle nadělal cestou dolů víc rámusu než všechny ložiskové kuličky. Prvních pár narázů znělo, jako když se mu lámou kosti.

Hladká celta pak vyvolávala jen tajemný svist, jak tunel zahnul a mumie zavinutá v plastu nabírala rychlost na cestě do hlubin a možná ve stěnách lávového tunelu rotovala tak, jako rotuje střela v drážkách hlavně.

KAPITOLA 48

BILLY ZAPARKOVAL EXPLORER NA TRÁVNÍKU ZA GARÁŽI TAK, ABY HO NE viděl žádný automobilista, který by na slepé cestě zamýšlel otočit vůz. Navlékl si latexové rukavice.

Náhradním klíčem, který před více než devatenácti hodinami vyndal z dutiny v dubovém pařezu, odemkl zadní dveře a vstoupil do domu.

Nesl celtu, lepicí pásku a provaz. A samozřejmě také svoji osmatřicítku.

Za postupu přízemím si rozsvěcel.

Ve středu a ve čtvrtek míval Lanny volno, takže ho ještě dalších šestatřicet hodin nebudou pohřešovat. Kdyby se tu ale zastavil neohlášený kamarád, viděl by světla v domě, a na zvonění by přitom nikdo neodpovídal, vedlo by to k maléru.

Billy zamýšlel provést všechno co nejrychleji, zase pozhasínat a zmizet odtud.

Na stěnách stále visely kreslené ruce ukazující cestu k mrtvému. Odstraní je později, v rámci úklidu.

Pakliže se na Lannyho těle nacházejí stopy vedoucí k Billymu, tak jak mu prozradil Cottle, že se nalézají na těle Giselle Winslowové, nikdo je proti němu nepoužije, spočineli Lanny navždy v hloubce jedné míle a možná i více pod zemí.

Billy si uvědomoval, že tím, jak likviduje důkazy vedoucí k němu, ničí možná zároveň i stopy, jež po sobě mimovolně zanechal maniak, a znemožňuje tak jeho usvědčení. Uklízel tu za oba. ,

Důmyslnost pasti, kterou mu šílenec nastrojil, a rozhodnutí, která Billy udělal v začátcích tohoto představení, doslova zaručovaly, že Billy dospěje právě do tohoto bodu a že si bude počínat přesně tak, jak si právě počínal.

Nedělal si z toho těžkou hlavu. Na ničem nezáleželo, jen na Barbaře. Musí zůstat na svobodě, aby ji chránil, protože to nikdo jiný neudělá.

Kdyby na Billyho padlo podezření z vraždy, John Palmer by ho neprodleně dal zavřít. Šerif by v obvinění Billyho z vraždy našel ospravedlnění, a kdyby se mu ho podařilo dosáhnout, využil by toho zároveň i k novému výkladu minulosti.

Mohou ho zadržet i na základě podezření. Nevěděl, na jak dlouho. Čtyřicet osm hodin určitě.

Do té doby by Barbara zemřela. Nebo by zmizela jako Judith Kesselmanová, pohřešovaná studentka hudby, milovnice psů a procházek po pláži.

Představení by dospělo k závěru. Možná by šílenec získal další tvář do další nádoby.

Minulost, současnost, budoucnost, veškerý čas trvale existující tady a teď. A ubíhající skoro by přísahal, že slyší vrčení ručiček na svých hodinkách, a tak si pospíšil ke schodům a vydal se po nich nahoru.

Už když přijížděl k domu, obával se, že Lannyho tělo nenajde v křesle v ložnici, kde je viděl naposledy. Další tah ve hře, další zápletka představení.

Na vrcholu schodiště zaváhal, neboť ho přepadly tytéž obavy. Zaváhal i u dveří ložnice. Pak překročil její práh a rozsvítil.

Lanny seděl v křesle s knihou v klíně, fotografie Giselle Winslowové zastrčená mezi stránkami.

Mrtvola nevypadala dobře. Klimatizace snad trochu přibrzdila viditelný rozkladný proces, avšak krevní cévy už začínaly zeleně mramorovat Lannyho obličej.

Jeho oči sledovaly Billyho na cestě ložnicí, ale to si s nimi jen hrálo světlo.

KAPITOLA 49

BILLY ROZPROSTŘEL NA ZEMI POLYURETANOVOU CELTU, ALE NEŽ SE PUSTIL do další práce, posadil se na kraj postele a zvedl telefon. Dával si pozor, aby doopravdy neudělal chybu, kterou si vymyslel dnes v poledne, a vyťukal 411. Na informacích požádal o volačku Denveru.

I když Ramsey Ozgard dále slouží u denverské policie, nemusí bydlet přímo ve městě. Může žít v některém z mnoha předměstí a v takovém případě nebude snadné ho najít. Jeho číslo rovněž nemusí být v seznamu.

Když ale Billy zavolal na informace do Denveru, měl štěstí. Už si ho zasloužil. V seznamu měli Ozgarda, Ramseye G., bytem ve městě.

V Coloradu bylo už 22.54, ale taková hodina svědčila o naléhavosti volání a dodávala mu větší důvěryhodnost.

Muž na druhém konci linky zvedl telefon po druhém zazvonění a Billy se zeptal: „Detektiv Ozgard?“

„U telefonu.“

„Tady je Lanny Olsen, pane, zástupce v úřadu šerifa okrsku Napa v Kalifornii. Nejprve bych se vám chtěl omluvit, že vás ruším v takovou hodinu.“

„Trpím celoživotní nespavostí, důstojníku, a když teď mám asi tak šest set televizních kanálů, budu koukat na reprízu Gilliganova ostrova nebo na podobnou pitomost až do tří do rána. Co se děje?“

„Volám vám z domova, pane, ohledně případu, který jste vyšetřoval před pár lety. Pokud chcete, můžete zavolat na naši severní pobočku a u služby si ověřit, že pracuju v oddělení, a říct si o moje číslo domů, abyste mi mohl zavolat zpátky.“

„Na displeji vidím, kdo volá,“ odpověděl Ozgard, „a to mi prozatím stačí. Pokud by se mi nezdálo to, co po mně budete chtít, udělám to, jak říkáte. Zatím to nechrne tak.“

„Děkuji vám, pane. Jde mi o jeden váš případ pohřešované osoby, který by mohl mít jistou souvislost se zdejším vyšetřováním. Zhruba před pěti a půl roky…“

Judith Kesselmanová,“ přerušil ho Ozgard.

„Přesně tak, pane.“

„Důstojníku, neříkejte mi, že jste ji našli. Nebo mi aspoň neříkejte, že jste ji našli mrtvou.“

„Ne, pane. Ani mrtvou, ani živou.“

‚Ať jí Bůh pomůže, nečekám, že se najde živá,“ vysvětlil Ramsey. „Ale bude to pro mě zlý den, až se dozvím s jistotou, že je mrtvá. Mám tu holku rád.“

Billy se překvapeně zeptal: „Prosím?“

„Nikdy jsem ji neviděl, ale mám ji rád. Jako dceru. Dozvěděl jsem se toho o Judith Kesselmanové tolik, že ji znám lépe než mnoho z těch, kteří skutečně patří do mého života.“

„Rozumím.“

„Byla to úžasná mladá žena.“

„Taky jsem slyšel.“

„Mluvil jsem se spoustou jejích přátel a s rodinou. Neslyšel jsem od nikoho jediné křivé slovo. Jak se obětovala pro druhé, o její laskavosti. Asi to znáte, že někdy oběť člověku nejde z mysli a pak dá práci zůstat objektivní.“

„Chápu,“ přisvědčil Billy.

„Mně nejde z mysli ona,“ pokračoval Ozgard. „Psala nádherné dopisy. Jakmile někdo vstoupil do jejího života, už ho z něj nepustila, nezapomněla na něj, udržovala kontakt. Přečetl jsem stovky Judiiných dopisů, důstojníku Olsene, stovky.“

‚A tak jste ji nechal vstoupit do svého života.“

„Nešlo to jinak, prostě si vstup vynutila. Byly to dopisy ženy, která se starala o osudy druhých, otevírala jim své srdce. Dopisy prozářené láskou.“

Billy se přistihl, že zírá na otvor po kulce na Lannyho čele. Obrátil zrak ke dveřím na chodbu.

„Máme tu jeden případ,“ řekl. „Zatím se nemohu pouštět do podrobností, protože pořád ještě shromažďujeme důkazy a zatím nemůžeme vznést obvinění.“

„Tomu rozumím,“ ujistil ho Ozgard.

„Ale rád bych vám řekl jedno jméno, jestli náhodou nevzbudí vaši reakci.“

„Ježí se mi vlasy na zátylku,“ řekl Ozgard. „Tak moc si přeju, aby se z toho něco vyklubalo.“

„Vygoogloval jsem si toho chlapíka a našel jsem jediný odkaz, který ho spojoval se zmizením Kesselmanové, a ani ten nikam nevedl.“

„Vygooglujte tedy mé“ pobídl ho Ozgard.

„Steven Zillis.“

V Denveru Ramsey Ozgard vypustil zatajený dech se slyšitelným svistem.

„Vzpomínáte si na něho?“ zeptal se Billy.

Jo jo.“

„Patřil mezi podezřelé?“

„Oficiálně ne.“

„Ale osobně jste měl pocit…“

„Tísnivý.“

„Proč?“

Ozgard mlčel. Pak promluvil: „Dokonce ani člověk, se kterým byste si nedal pivo, kterému byste nechtěl podat ruku, si zaslouží, abychom nezpochybňovali jeho dobrou pověst.“

Jde to mimo protokol, jen doplňkové ověřování,“ uklidňoval ho Billy. „Povězte mi jen tolik, kolik uznáte za vhodné, a se všemi spornými či polehčujícími okolnostmi.“

Jde o to, že pro celý den Judiina únosu pokud šlo o únos, a já věřím, že šlo pro celý ten den, celých čtyřiadvacet hodin a ještě nějaké navíc, měl Zillis skálopevné alibi, které nešlo rozbít.“

„Ač jste se o to pokoušel.“

„To mi věřte. Ale kdyby byl neměl alibi, žádný důkaz k němu nemířil.“

„Proč jste tedy z něho měl tísnivý pocit?“

„Choval se až příliš vstřícně.“

Billy na to nic neřekl, ale pocítil zklamání. Šel za jistotou, ale Ozgard mu žádnou nenabídl.

Detektiv jeho zklamání vycítil a svůj pocit rozvedl: „Vyhledal mě ještě dřív, než jsem na něho obrátil pozornost. Ve skutečnosti bych ji na něj nebyl nikdy obrátil, kdyby za mnou nepřišel. Chtěl nám hrozně moc pomáhat. Mluvil a mluvil. Velice mu na ní záleželo, jako by šlo o milovanou sestru, zatímco ji znal jen měsíc.“

„Říkal jste, že navazovala výjimečné vztahy, že otevírala lidem svoje srdce, že si je k sobě přivazovala.“

Její nejlepší přátelé potvrdili, že Zillise nijak dobře neznala, jen zběžně.

Billy se zdráhavě rozhodl hrát roli ďáblova advokáta a namítl: „Mohl mít pocit větší blízkosti, než jakou v tom viděla ona. Rozumíte mi, pokud v sobě měla tu přitažlivou sílu, ten magnetismus…“

„Musel byste ho vidět, způsob, jakým se choval,“ odpověděl Ozgard. „Vypadalo to, jako by mě chtěl přimět, abych o něm začal pochybovat, abych si ho prověřil a přišel na jeho vzduchotěsné alibi. A když jsem to udělal, přímo sálal sebeuspokojením.“

Billy si povšiml lehkého nádechu zhnusení v Ozgardově hlase a poznamenal: „Pořád to je ve vás.“

‚Ano, je. Zillis se mi pořád vrací, to jeho chování. Nějaký čas, než se vytratil, se pořád snažil pomáhat, volal, stavoval se, přicházel s nápady a člověk se nemohl zbavit pocitu, že to bere jako hru, jako představení.“

„Představení. Ano, mám stejný pocit,“ souhlasil Billy, „ale potřebuju něco víc.“

„Je to úlisák. Což neznamená, že má na svědomí něco horšího, ale je to sebevědomý úlisák. Ten hajzlík dokonce začal dělat, jako že k sobě máme blízko, on a já. Takhle se potenciální podezřelý prostě nechová. Není to přirozené. To víte sám. Ale pořád se choval tak lehkovážně, pořád samý vtípek.“

„Jak se vede, bílá tváři?‘“

„Kurva, pořád to říká?“

„Pořád.“

„Úlisák. Pomazal se tou potrhlou roztomilostí, ale pod ní se skrývá úlisák, nic jiného.“

„Takže se pořád kolem vás motal a pak se prostě vytratil?“

„Celé vyšetřování šlo do ztracena. Judi zmizela, jako by nikdy nebyla existovala. Na konci roku Zillis nechal ve třetím ročníku školy. Už jsem ho nikdy neviděl.“

„Teď ho máme tady,“ řekl Billy.

„Zajímalo by mě, co dělal mezitím.“

„To možná zjistíme.“

„Doufám.“

Ještě se vám ozvu,“ řekl Billy.

„V tuhle dobu kdykoli. Máte plech v rodokmenu, důstojníku?“

Billy na okamžik nechápal a pak téměř zapomněl, za koho se vydává, ale nabídl správnou odpověď: „Mám. Otec byl policajt. Pochovali ho v uniformě.“

„Já měl u policie tátu a dědu,“ odpověděl Ozgard. „Mám v krvi tolik plechu, že mi rachotí v žilách, a nepotřebuju nikomu ukazovat plechovej odznak, aby věděl, s kým má tu čest. Ale Judi Kesselma nová se mi dostala do krve stejně beznadějně jako plech. Přál bych si, aby odpočívala důstojně pochovaná a nejen… někde zahrabaná. Bůhví, že moc spravedlnosti kolem nás není, ale tenhle případ by si jí aspoň trochu zasluhoval.“

Nějakou chvíli poté, co Billy zavěsil, se nedokázal hnout z okraje postele. Seděl a zíral na Lannyho a zdálo se, že Lanny zírá na něj.

Ramsey Ozgard byl nasáklý životem, rval se s jeho příbojovými vlnami, plaval proti nim a nedržel se jen opatrně při břehu. Ponořil se do služby veřejnosti, pohltila ho.

K Billymu proniklo jeho zanícení po lince z Denveru tak citelně, jako by se nacházeli oba v jedné místnosti. Billy je vnímal a zároveň jej ochromilo poznání, do jaké míry se on sám stáhl do sebe a jaké nebezpečí to znamená.

Mysl mu připomněla Barbaru a pak vichyssoisu. Levý a pravý hák života: krutost a absurdita.

Taky plaval v příbojových vlnách, ale nevybral si to. Události jej hodily do hluboké divoké vody.

Dolehla na něj tíha dvaceti let emocí pod kontrolou, naučeného unikání, obranného samotářství. Teď se pokoušel naučit znovu plavat, avšak zdálo se, že proud ho vleče ještě dál od lidských příbytků, k ještě větší izolaci.

KAPITOLA 50

JAKO KDYBY TUŠIL, KAM SE CHYSTÁ, ŽE POLETÍ LÁVOVOU ŠACHTOU BEZ obřadu a bez truchlících, Lanny se nechtěl dát zabalit.

V téhle místnosti se nestřílelo, a tak stěny ani nábytek nepokrývaly skvrny od krve ani mozku. Billy doufal, že dosavadní čistotu zachová, protože chtěl, aby Lanny zmizel tak, aby to nevyvolalo pochyby a v důsledku okamžité a důsledné vyšetřování vraždy.

Z prádelníku vyndal náruč nadýchaných ručníků. Lanny používal stejný prací prášek a aviváž jako Pearl. Billy to poznal z výrazné vůně čistoty.

Rozprostřel ručníky na opěrky pro ruce i na opěradlo křesla, v němž sedělo mrtvé tělo. Pokud v ráně vzadu na hlavě, kudy vyšla kulka, ještě něco zbylo, pečlivě navrstvené ručníky to zachytí.

Z domu si přinesl plastový pytel vkládaný do odpadkového koše v koupelně. Snažil se vyhýbat vyvaleným skelným očím, když přetahoval pytel mrtvole přes hlavu a upevňoval jej lepicí páskou kolem jejího krku další pojistka proti potřísnění.

Věděl sice, že z jakkoli úděsné činnosti ještě nikdo nezešílel, uvědomoval si, že děsy přicházejí až se šílenstvím, nikoli před ním přesto by ho zajímalo, jak dlouho ještě vydrží stěhovat mrtvá těla, než jeho sny a možná i bdělé chvíle poznamená běsnící šílenství.

Z křesla na celtu se nechal Lanny přemístit vcelku bez problému, ale pak přestal spolupracovat. Ležel na podlaze v sedící pozici, nohy nešly narovnat.

Rigor mortis. Mrtvola ztuhla a zůstane v takovém stavu do té doby, než rozklad uvolní tkáň, která posmrtnou ztuhlostí ztvrdla.

Billy netušil, jak dlouho to potrvá. Šest hodin? Dvanáct? Nemohl čekat, až se to stane.

S námahou začal balit Lannyho do celty. Chvílemi se zdálo, že mrtvý klade vědomý a tvrdošíjný odpor.

Balík, který z toho vzešel, vypadal příšerně, ale tělo v něm vězelo bezpečně. Doufal, že rukojeť z provazu vydrží.

Ručníky zůstaly bez poskvrny. Poskládal je a vrátil do prádelníku.

Připadalo mu, že už nevoní tak pěkně jako předtím.

Ke schodišti dopravil Lannyho snadno, avšak jeho pouť dolů nebyla na poslech příjemná. Tělo v bezmála prenatální pozici rachotilo a bubnovalo o každý schod. Znělo to zároveň kostlivě i rosolovitě.

Na odpočívadle si Billy připomněl, jak ho Lanny zradil ve snaze zachovat si místo a penzi a že oba jsou tu teď právě proto. Ani tato nezvratná pravda však neztlumila sestup po posledním rameni schodiště.

Poměrně snadno vlekl tělo dolní chodbou, kuchyní i přes zadní verandu. Přišly další schody, jen pár stupňů, a dostali se na dvůr.

Původně hodlal naložit tělo do exploreru a odvézt je co možná nejblíž k šachtě. Ta ale neležela daleko od domu a zdálo se, že úsilí, s jakým by ho nakládal do vozu a pak ho z něj dostával, se vyrovná námaze, když ho k místu posledního odpočinku odvleče ručně.

Země teď jako zkosená plotna vydávala žár, který v sobě nahromadila přes den, ale alespoň od hvězd přicházel mírný větřík.

Cesta do příkrého vrchu, plná prodírání se vysokou trávou a křovím po kolena, se ukázala delší, než jak mu připadala od schůdků na verandu. Začaly ho bolet paže, ramena, šíje.

Zranění od rybářských háčků, která si už přestal uvědomovat, se ohlásila novým tepavým žárem.

Cestou si uvědomil, že se rozplakal. Vyděsilo ho to. Musel zůstat tvrdý.

Rozuměl příčině svých slz. Jak se blížil k lávové šachtě, Billy přestával pohlížet na své břemeno jako na inkriminující mrtvolu. Nechtěl ho vychvalovat ani velebit, ale vlekl Lannyho Olsena, syna hodné ženy, která otevřela svoje srdce i dům čtrnáctiletému, citově zničenému chlapci.

Ve světle hvězd začaly Billyho tmě přivyklé oči v kamenitém hrbolu, který obklopoval ústí šachty, vidět lebku.

Nesměl dbát na to, co leželo před ním, i kdyby se tam kupila hora z lebek, nedozírná pláň lebkami pokrytá. Vrátit se nemohl a už vůbec nemohl vrátit Lannymu život, protože byl jen obyčejný Billy Wiles, slušný barman a neúspěšný spisovatel. Na zázraky neměl sílu, jen na paličatou naději a slepou houževnatost.

A tak ve světle hvězd a v horkém vánku dorazil k lebce. Tam nezaváhal, dokonce ani nenabral dech, a spustil zabalené tělo do šachty.

Opřel se o sekvojový rám, zíral do bezedné černoty a naslouchal dlouhému sestupu těla, jediný způsob, jak si jeho pohřbení ověřit.

Když se rozhostilo ticho, zavřel oči před temnotou zdola a řekl: „A je konec.“

Samozřejmě, skončila jen jedna část úkolů, které měl ještě před sebou, možná stejně nepříjemné, ale určitě ne horší.

Svítilnu a elektrický šroubovák nechal ležet vedle lávové šachty. Dal sekvojový kryt na místo, z kapsy vylovil ocelové šrouby a připevnil jej.

Než se vrátil do domu, pot mu z tváře spláchl poslední zbytky slz.

Zastavil se za garáží a dal do exploreru svítilnu a šroubovák. Svlékl potrhané latexové rukavice, zahodil je do odpadkového koše ve voze a navlékl si nové.

Vrátil se do domu, aby jej odshora dolů prohlédl. Nemohl si dovolit nechat tu po sobě cokoli, co by nasvědčovalo, že tu byl buď on, nebo mrtvé tělo.

V kuchyni se nedokázal rozhodnout, jak má naložit s rumem, colou, nakrájeným citronem a dalšími věcmi na stole. Dal si čas na rozmyšlenou.

Zamýšlel začít nahoře v ložnici, a tak se vydal po běhounu s květy růží chodbou do přední části domu. Jak se blížil ke vstupní hale, začal si uvědomovat nečekaný jas přicházející zprava, z dveřního oblouku vedoucího do obývacího pokoje.

Revolver v ruce se rázem proměnil z přitěžujícího předmětu v nezbytnou pomůcku.

Když procházel prvně domem, než se vydal do patra ověřit si, že Lannyho tělo zůstalo v křesle v ložnici, Billy i v obýváku rozsvítil stropní lustr, ale nic víc. Teď svítily všechny lampy.

Jako svědectví bláhovosti a důkaz trvalosti oblečení z výprodeje čelem ke vstupním dveřím seděl na pohovce Ralph Cottle.

KAPITOLA 51

RALPH COTTLE SE NEUVĚŘITELNÝM ZPŮSOBEM ZBAVIL UMĚLOHMOTNÉ celty, nepochopitelně se vydrápal z tisícimetrové hloubky a nevysvětlitelně se dostal do Lannyho domu pouhých čtyřicet minut poté, co prosvištěl lávovou šachtou, a nepřestal být mrtvý a registrovaný jako skeptik.

Pohled na Cottlea Billyho tak zmátl, že si v prvním okamžiku pomyslel, že žije, než mu v dalším okamžiku došlo, že první tělo, které hodil do sopečné šachty, nepatřilo Cottleovi, že došlo k záměně mrtvé náplně závitku.

Slyšel se, jak říká „kdo?“, čímž měl na mysli otázku, kdo vězel zabalený v celtě, a zároveň se otáčel k hale za sebou připravený zastřelit každého, kdo by tam stál, bez jediného slova.

Olovem naplněný obušek, nebo něco podobného, mu v té chvíli zkušeným pohybem dopadl na přesně vyměřený bod těsně nad krkem, na spodní hranu lebky, a vyvolal víc barev než bolesti. Hlavou mu projel pronikavý, ale krátký záblesk elektrizované modři a rudého magmatu a odumřel na zadní straně zavírajících se očních víček.

Necítil, že dopadl na podlahu. Připadalo mu, že hodiny padá volným pádem tmavou lávovou šachtou a přemýšlí o tom, jak se asi mrtví baví v chladném srdci vyhaslého vulkánu.

Zdálo se, že tma po něm touží víc než světlo. Přicházel k sobě ve střídavých návalech, opakovaně strhávaný do hlubin, jen co vyplul na hladinu vědomí.

Dvakrát na něj promluvil naléhavý hlas, alespoň dvakrát jej slyšel. V obou případech mu rozuměl, ale až podruhé dokázal odpovědět.

Třebaže nejistý a zmatený, nabádal se Billy, aby hlasu naslouchal, aby si zapamatoval jeho modulaci a barvu tak, aby jej později poznal. Nebude to jednoduché, protože to neznělo jako lidský hlas: drsný, zvláštně zkreslený hlas kladl neodbytně otázku:

Jsi připraven na druhé zranění?“

Billy se soustředil na opakovanou otázku a zjistil, že dokáže odpovědět: „Ne.“

Našel hlas, jen jeho sípavost ho znepokojila, a našel i sílu otevřít oči.

Viděl mlhavě a zrak se projasňoval příliš pomalu, přesto spatřil, že nad ním stojí černě oděný muž v lyžařské masce. Šílencovy ruce vězely v měkké černé kůži a potřeboval obě, aby udržely střelnou zbraň futuristického designu.

„Ne,“ opakoval Billy.

Ležel na zádech, zpola na běhounu s růžovými květy, zpola na černé dřevěné podlaze, pravou ruku přeloženou přes prsa, levou rozhozenou do strany, revolver ani v jedné z nich.

Mžitky zamlžující mu zrak se konečně rozptýlily, aby si ověřil, že zbraň nedokazuje cestování časem ani mimozemskou návštěvu. Šlo pouze o jednu z oněch přenosných nastřelovaček hřebíků, které neomezovala hadice na stlačený vzduch.

Jeho levá ruka ležela na podlaze dlaní vzhůru a muž v masce ji přibil k prknu.

Část třetí

MÁŠ JEN TO, JAK ŽIJEŠ

KAPITOLA 52

BOLEST A STRACH ZATEMŇUJ! ROZUM, ZAMLŽUJ! MYSL.

Proděravělé maso vyrazilo z Billyho výkřik. Znehybňující opar děsu zpomalil jeho myšlení, když mu došlo, že v šílencově přítomnosti leží přibitý k podlaze.

Bolest lze vydržet a přemoci jedině jejím zvládnutím. Když se popírá nebo když nahání strach, subjektivně a možná i objektivně narůstá.

Nejlepší odpovědí na teror je spravedlivý hněv, důvěra ve vítězství spravedlnosti, odmítnutí nechat se pokořovat.

Tyto myšlenky teď nedefilovaly pěkně srovnané v jeho mysli. Tyto pravdy držel ve svém přizpůsobeném bezvědomí, nabyl je tvrdou zkušeností a jednal podle nich, jako by šlo o hluboko zakořeněné instinkty.

Při pádu upustil revolver. Zdálo se, že maniak ho nemá. Zbraň by mohla ležet na dosah. Volnou rukou hmatal po podlaze napravo od sebe.

Maniak mu hodil něco do tváře.

Cukl sebou v očekávání další bolesti. Fotografie.

Neviděl, co zobrazuje. Zavrtěl hlavou, aby setřásl fotku z obličeje.

Sklouzla mu na hruď. Náhle ho napadlo, že ji tam šílenec přibije.

Ne. S nastřelovačkou v ruce se vydal chodbou ke kuchyni. Nastřelil jeden hřebík. Jeho práce tady skončila.

Uchovat si ho. Uložit si ho do paměti. Přibližnou výšku, váhu. Měl široká ramena, nebo ne? V bocích štíhlý nebo rozložitý? Chodil nějak zvláštně? Graciézně?

Bolest, strach, rozostřený zrak, ale ze všeho nejvíc nevhodný úhel pohledu ležel natažený na zádech, zatímco maniak stál znemožnily každý pokus vytvořit za těch pár vteřin, co ho měl v zorném poli, jeho fyzický profil.

Šílenec zmizel v kuchyni. Pohyboval se tam, dělal hluk. Něco hledal. Cosi dělal.

Billyho pozornost upoutal záblesk strojní oceli na podlaze haly z černého dřeva. Revolver. Ležel však za ním, mimo dosah.

Pobyt u lebky, odevzdání Lannyho těla lávové šachtě vyčerpaly Billyho kapacitu hrůzy. Přinejmenším si to myslel, dokud mu nedošlo, že musí vyzkoušet, jak pevně ho hřebík špendlí k podlaze. Děsil se pohnout rukou.

Bolest neustávala, ale dala se snést, bolelo to dost, ale ne tak strašně, jak by si byl představoval. Pokusíli se ale rukou pohnout, pokusíli se hřebík uvolnit, bude to jako žvýkat zkaženým zubem karamelu.

Neměl strach rukou jen pohnout, bál se na ni i podívat. Ačkoli věděl, že skutečnost se nedorovná obrazu, který mu kouzlí mysl, svíral se mu žaludek, když obrátil hlavu a zaostřil zrak na zranění.

Až na přebytek prstů vypadala jeho ruka v latexové rukavici jako tlapa Mickey Mouse, jako kreslené ruce na stěnách ukazující cestu ke křeslu, ve kterém seděl Lanny s jednou z matčiných knížek. Rukavice měla dokonce trochu srolovanou manžetu.

Pavučinovými nitkami se mu po zápěstí roztěkala krev, která zbavila tento okamžik příchuti černé komedie.

Čekal o mnoho silnější krvácení. Hřebík krev zadržuje. Až ho vytáhne…

Billy se zatajeným dechem naslouchal. Z kuchyně se nic neozývalo. Vrah zřejmě odešel.

Nechtěl, aby ho slyšel znovu křičet, nechtěl mu nabídnout takové uspokojení.

Hřebík. Jeho hlavička nepřiléhala až k masu. Od dlaně ji dělil asi centimetr dříku. Viděl na něm stopy po svěráku.

Nedokázal odhadnout délku hřebíku. Jen z jeho průměru usuzoval, že by od hlavičky ke špičce mohl měřit kolem sedmi a půl centimetru.

Po odečtení vyčnívající části a části, která tkvěla v dlani, v podlaze mohlo vězet kolem tří a půl centimetru. Hřebík pronikl povrchovou dýhou a podkladem podlahy a už z něj nezbývalo moc, aby vnikl až do podlahového nosníku.

Kdyby měřil deset centimetrů, vězel by teď pevně v nosníku. Vyprostit jej by bylo o dva a půl centimetru bolestivější.

V dobách, kdy vyrostl tenhle dům, se domy stavěly poctivě. Podlaha s největší pravděpodobností spočívala na nosnících pětkrát deset nebo pětkrát patnáct centimetrů, rozmístěných s největší pravděpodobností v pravidelných rozestupech vždy třicet centimetrů od středu jednoho ke středu druhého.

Měl nadějné vyhlídky. Jen pod čtyřmi centimetry z každých pětatřiceti se nacházely nosníky.

Z deseti hřebíků zatlučených namátkou do podlahy jen tři proniknou do nosníků. Zbylých sedm zajede do mezer mezi fošnami.

Když se pokusil sevřít levou ruku, aby vyzkoušel její pohyblivost, musel potlačit nechtěné bolestivé zavytí a z hrdla se mu vydralo jen zachroptění. Úplně spolknout výkřik nedokázal.

Z kuchyně se neozval smích, což podporovalo jeho domněnku, že maniak odešel.

Billyho náhle napadlo, zda před odchodem zatelefonoval na linku 911.

KAPITOLA 53

TIŠE A POZORNĚ, JAK TO DOKÁŽE JEN MRTVOLA, HLÍDKOVAL RALPH Cottle na pohovce.

Vrah mu přehodil pravou nohu přes levou a ruce mu v nenucené pozici složil do klína. Vypadal, jako že čeká, až se hostitel vrátí s podnosem koktejlů anebo na seržanty Napolitina a Sobieskiho.

Cottle nenesl známky zohavení ani jej nezdobily žádné rekvizity, přesto se Billy neubránil vzpomínce na děsivé figuríny, pečlivě naaranžované v domě Stevea Zillise.

Zillis měl službu v baru. Billy tam viděl jeho auto, když se zastavil na druhé straně silnice a pozoroval hru zapadajícího slunce v obří fresce.

Cottle přijde na řadu později. Zillis taky. Nejprve hřebík.

Billy se opatrně obrátil na levý bok, aby ležel čelem k přibité ruce.

Palcem a ukazováčkem pravé ruky uchopil hlavičku hřebíku. Zkusil s ním lehce zaviklat v naději, že projeví určitou vůli, ale hřebík působil pevně, hluboko zatlučený.

Kdyby měl malou hlavičku, mohl by zkusit protáhnout jej ránou a nechat ho zatlučený v podlaze.

Hlavičku měl ale širokou. I kdyby vydržel bolest, s jakou by procházela rukou, mohl by si tím nepředstavitelně ublížit.

Zaútočil na hřebík s větší silou a bolest se v tu ránu pokusila vrátit ho do dětských let. Zadržel ji mezi zuby, svíral ji tam tak silně, že mu stoličky zaskřípěly jedna o druhou.

Hřebík ve dřevě naopak vůbec nezaskřípal a jemu se zdálo, že přijde o stoličky dřív, než hřeb vytáhne. Pak se hnul.

V sevřeném palci a ukazováčku se hřebík uvolnil, ne moc, přece však citelně. Jak se pohnul v dřevě podlahy, pohnul se i v mase jeho niky.

Bolest se proměnila ve světlo. Projela jím jako série blesků, zářila a oslepovala.

Cítil, jak dřík drhne o kost. Pokud hřebík nalomil nebo naštípl kost, bude raději dříve než později potřebovat lékařské ošetření.

Ani přes klimatizaci mu dům předtím nepřipadal chladný. Teď se mu zdálo, že pot na kůži se proměnil v námrazu.

Billy vyprošťoval hřebík a světlo bolesti v něm zářilo stále jasněji a jasněji, až ho napadlo, že už musí být průsvitný, že světlo z něj viditelně vyvěrá ven a že alespoň Cottle, když nikdo jiný, to vidí.

Ačkoli pravděpodobnost mluvila proti tomu, že hřebík najde nosník, tenhle vnikl nejen do povrchové dýhy a podkladu, ale také do nosné fošny. První neblahá pravda o beznadějnosti rulety: sázíš na červenou, padne černá.

Hřebík se uvolnil a Billy jej v návalu triumfu a hněvu málem odhodil co nejdál od sebe, až do obýváku. Kdyby to byl udělal, musel by ho pak hledat, protože na něm byla jeho krev.

Položil ho na podlahu vedle díry, která po něm zůstala.

Erupce bolesti potemněly v pulzující řeřavé uhlíky a on zjistil, že se dokáže postavit na nohy.

Ruka krvácela z obou ran, vstupní i výstupní, avšak krev z něj necrčela. Ruku měl koneckonců jen proraženou, nikoli provrtanou, a rána nebyla příliš otevřená.

Dal pravou ruku pod levou, aby krev nekapala na běhoun v chodbě a na přilehlou dřevěnou podlahu, a spěchal do kuchyně.

Vrah nechal zadní dveře otevřené. Na verandě ho neviděl, pravděpodobně nebyl ani na dvoře.

Přistoupil k dřezu, pustil vodu a dal ruku pod tekoucí kohoutek, až ji ve studené vodě málem necítil.

Proud krve se brzy proměnil v pouhý pramínek. Ze zásobníku vytáhl několik papírových ručníků a několika vrstvami si ránu ovinul.

Vyšel na zadní verandu. Zatajil dech a naslouchal, avšak nikoli ve snaze najít maniaka, ale zda neuslyší blížící se houkání sirén.

Po chvíli dospěl k názoru, že tentokrát se na linku 911 nevolalo. Maniak se jako herec pyšnil svou vynalézavostí a nezopakoval by tentýž kousek.

Billy se vrátil do přední části domu. Všiml si fotografie, kterou mu šílenec upustil do tváře a na kterou zapomněl, a zvedl ji z podlahy chodby.

Spatřil na ní pěknou rusovlásku. Dívala se do objektivu. Měla strach.

Musela mít pěkný úsměv.

Nikdy předtím ji neviděl. To nehrálo roli. Měla rodiče. Někde žili lidé, kteří ji měli rádi.

Zabij tu děvku.

Slova se rozezněla v Billyho mysli a téměř ho srazila na kolena.

Dvacet let svoje emoce nejen potlačoval. Některé dokonce popřel. Dovolil si cítit pouze to, co se zdálo bezpečné.

Dovolil si projevovat zlost jen tlumeně a nikdy nepropadl nenávisti. Obával se, že stačí jedna kapka nenávisti, aby se v něm vzedmuly šílící proudy, které by ho zničily.

Zdrženlivost ve vztahu ke zlu však nepředstavovala ctnost. Nenávistí k tomuto šílenci se nedopouštěl hříchu. Bylo to oprávněné zanícení, intenzivnější než pocit odporu, mnohem žhavější než bolest, která ho proměnila, jak mu připadalo, v do běla rozžhavenou výbojku.

Zvedl revolver. Nechal Cottlea vlastnímu osudu a vydal se po schodech. Zajímalo by ho, zda po návratu najde mrtvého stále sedět na pohovce.

KAPITOLA 54

V LANNYHO LÉKÁRNIČCE V KOUPELNĚ NAŠEL LÍH, JEŠTĚ NEPOUŽITÉ BALENÍ

tekutého obvazu a zástup lékárenských lahviček s nálepkami, které všechny varovaly: POZOR! CHRAŇTE PŘED DĚTMI.

Hřebík byl čistý a tak sám o sobě nemohl ránu zanést infekcí. Ale mohl vtáhnout do rány bakterie z povrchu pokožky.

Billy si nalil líh do levé dlaně s nadějí, že pronikne do rány. Za okamžik pocítil pálení.

Protože se snažil ruku zbytečně nenamáhat, krvácení už téměř ustalo. Líh je neobnovil.

Taková sterilizace nestačila. Neměl však čas ani prostředky, aby se postaral o lepší.

Nastříkal si tekutý obvaz na vstupní i výchozí zranění. Zamezí, aby se do rány dostala nečistota.

Za důležitější však považoval, že tekutý obvaz, který ztuhl v měkkou plastickou pečeť, zamezí dalšímu krvácení.

Každá z množství lékovek obsahovala jen pár tablet či kapslí. Lanny zřejmě nebyl ukázněný pacient. Nikdy nedokončil předepsanou léčbu, ale pokaždé si schoval rezervní dávku, aby se příště mohl léčit sám.

Našel dvě balení antibiotika na předpis. Jedna lahvička Cipro, 500 mg, obsahovala tři tablety, druhá pět.

Sesypal všech osm do jedné. Odloupl vinětu a hodil ji do koše.

Bál se víc zánětu než infekce. Kdyby mu ruka natekla a ztuhla, v nadcházející konfrontaci, ať ho čeká jakákoli, by byl v nevýhodě.

Mezi léky našel i Vicodin. Zánětu nezabrání, ale zmírní bolest, kdyby se zhoršila. Zbývající čtyři tablety přisypal k Cipru.

Bolest ve zraněné ruce pulzovala v srdečním rytmu. A když znovu pohlédl na fotografii rusovlásky, vzedmula se v něm ještě jiná bolest, spíše psychická než fyzická, a začala v něm také tepat.

Bolest je dar. Bez bolesti by lidstvo nepoznalo strach ani soucit. Bez strachu by přišlo o pokoru a z každého člověka by se stala zrůda. Vědomí bolesti a strachu druhých probouzí náš soucit a v něm tkví naše lidství, naše spása.

V očích rusovlásky se zračila čirá hrůza. Z tváře se dalo vyčíst zoufalství z osudu, jenž ji čekal.

Nedokáže ji zachránit. Avšak pokud šílenec dodrží pravidla hry, nebude ji mučit.

Billyho pozornost se přenesla z její tváře na místnost za ní a on poznal svoji ložnici. Maniak ji držel v zajetí v jeho domě. V jeho domě ji i zabil.

KAPITOLA 55

BILLY SEDĚL NA OKRAJI VANY LANNYHO KOUPELNY, V RUCE DRŽEL FOTOGRAFII rusovlásky a rekapituloval si posloupnost vraždy.

Psychopat volal dnes kdy vlastně? někdy kolem půl jedné odpoledne, po odchodu obou seržantů, poté, co přichystal Cottlea k odstranění. Billymu pustil nahrávku, která nabízela dvě možnosti: umučí rusovlásku k smrti nebo ji zabije jedním výstřelem či bodnutím.

Už tehdy ji vrah měl v moci. Téměř jistě ji nechal naslouchat, když pouštěl nahrávku do telefonu.

V jednu hodinu odjel Billy do Napy. Poté vrah přivezl ženu do domu, udělal snímek a čistě ji usmrtil.

Když našel Ralpha Cottlea zabaleného do celty a schovaného za pohovkou, probudil se v něm smysl pro humor. Těla vyměnil, ženino za opilcovo.

Billy nevědomky vhodil mrtvolu rusovlásky do lávové šachty, čímž její rodinu zbavil alespoň drobné útěchy, s jakou by ji byla mohla pohřbít.

Záměna mrtvol vypadala na Zillise: pubertální humor, nedbalost, s jakou někdy prováděl zlomyslné kousky.

Steve nastupoval do práce až v šest. Do té doby měl čas na hraní.

Teď ale byl v baru. Nemohl naaranžovat Cottlea na pohovku a použít nastřelovačku hřebíků.

Billy se podíval na náramkové hodinky. Jedenáct minut po půl dvanácté.

Ještě jednou se zadíval na rusovlásku, protožehodlal přidat fotografů k dalším důkazům a hodit ji do sopečné šachty. Chtěl si ji zapamatovat, cítil povinnost uchovat si navždy v paměti její tvář.

Jestliže žena byla u toho, když maniak pouštěl nahranou zprávu do telefonu, spoutaná, s roubíkem, ale bdělá, zřejmě slyšela i Billyho odpověď: Zabij tu děvku.

Ta slova ji ušetřila mučení, nyní ale mučila Billyho.

Nemohl její fotku zahodit. Nechat si ji bylo nejen nemoudré, ale hlavně nebezpečné. Ale složil ji, dbal, aby nepřeložil její tvář, a zastrčil ji do peněženky.

Ostražitě se vydal k exploreru. Měl pocit, že by poznal, kdyby se šílenec zdržoval nablízku. Okolí ponořené do tmy mu připadalo bezpečné a bezúhonné.

Odhodil potrhané latexové rukavice do odpadkového koše a navlékl si nové. Odpojil mobilní telefon z napájení a vzal si jej s sebou.

V domě prošel všechny místnosti odshora dolů a do plastikového pytle sbíral všechny důkazy, včetně fotografie Giselle Winslowové (tu si neponechá), nakreslených rukou, hřebíku…

Když skončil, postavil pytel k zadním dveřím.

Vzal si čistou sklenici a ze džbánu na stole si nalil trochu teplé coly.

Bolest v namáhané ruce vzrostla. Zapil jednu tabletu Cipra a jednu Vicodinu.

Rozhodl se zlikvidovat všechny stopy po přítelově pijácké orgii. Dům by neměl nabídnout policii nic neobvyklého, nad čím by se mohla pozastavit.

Až budou Lannyho delší čas postrádat, zajdou sem, zaklepou, podívají se okny dovnitř. Vstoupí. Kdyby viděli, že se naléval rumem, mohli by dojít k názoru, že měl depresi, a k možnosti, že spáchal sebevraždu.

Čím dřív se dopracují k varovnému závěru, tím dřív prohledají široké okolí domu. Čím delší šanci dostane polehlá tráva, aby se vzpamatovala, tím menší hrozí nebezpečí, že soustředí pozornost na bezpečně zakrytou lávovou šachtu.

Když dal všechno do pořádku a zavázal odpadkový pytel s důkazy a zbývalo už jen postarat se o Ralpha Cottlea, zavolal Billy z mobilu do baru. Zvedl to Jackie O’Hara: „Bar.“

„Jak se vede prasatům s lidskými mozky?“ zeptal se Billy.

„Opíjejí se v jiném podniku.“

„Protože tohle je rodinný bar.“

„Přesně tak. Je a zůstane.“

„Poslyš, Jackie…“

„Nesnáším, když mi někdo říká ‚poslyš, Jackie‘. To vždycky znamená, že mě chce ochcat.“

„Chci si vzít volno i zítra.“

„Právě jsi mě ochcal.“

„Nedramatizuj to.“

„Nezníš moc nemocně.“

„Nemám chřipku. Trápí mě žaludek.“

„Přilož si sluchátko na břicho, ať si to poslechnu.“

„Najednou se ti vrátil humor.“

„Nevypadá to dobře, když majitel stojí příliš často za pípou.“

„Máš tam tak plno, že Steve nezvládne noční hosty sám?“

„Steve tu není, jenom já.“

Billymu se sevřela ruka držící mobil: „Jel jsem odpoledne kolem. Jeho auto stálo na parkovišti.“

„Dneska má Steve volný den, nedošlo ti to?“ Billy si to neuvědomil.

„Když se mi za tebe nepodařilo najít záskok, Steve mi přišel pomoct aspoň od tří do devíti. Jak to, že se projíždíš v autě, když ti je blbě?“

Jel jsem k doktorovi. Steve měl čas jen těch šest hodin?“

„Měl něco předtím a potom taky.“

Předtím například zabít rusovlásku a potom přibít Billymu ruku k podlaze. „Co ti řekl doktor?“ zeptal se Jackie.

„Prý viróza.“

„To říkají vždycky, když nevědí, co člověku doopravdy je.“

„Ne, to bude nejspíš doopravdy taková ta blesková viróza, která trvá jen osmačtyřicet hodin.“

„Jako kdyby virus měl hodinky!“ zabručel Jackie. „Ukážeš doktorům, že ti na čele roste třetí oko, a oni řeknou viróza.“

„Sorry, Jackie.“

„Přežiju to. Koneckonců jenom stojím za barem. Horší, kdyby vypukla válka.“

Billy tlačítkem END ukončil hovor. Sám si jako ve válce připadal.

Na kuchyňské lince ležela Lannyho peněženka, klíčky od vozu, drobné, mobil a služební devítka. Zůstaly tam od minulého večera.

Billy zatím vzal jen peněženku. Než opustí dům, vezme s sebou i mobilní telefon, pistoli a Wilsonovo bojové pouzdro.

Z pečivárny si vybral na krajíčky nakrájený půlbochník celozrnného chleba v uzavíratelném plastikovém pytlíku.

Z východního kraje verandy naházel krajíce chleba na trávník. Ptáci se ráno pomějí.

Vrátil se do domu a plastikový pytel vyložil utěrkou na nádobí.

Prosklená skříňová zbrojnice stála v pracovně. V dolních zásuvkách Lanny přechovával munici, deseticentimetrové aerosolové nádoby s paralytickým plynem Mace a náhradní pohotovostní opasek.

Měl kapsy na náhradní zásobníky, úchyt na aerosol Mace, pouzdro pro elektrošokovou pistoli Taser, držák na pouta, klíče, propisovačku a pouzdro na pistoli. Stačilo jej jen navléci a jít.

Billy si z opasku vzal plný zásobník. Vzal i pouta, sprej a Taser. Vložil všechno do plastikového pytle.

KAPITOLA 56

Cosi BILLYMU BLESKOVĚ PŘELÉTALO NAD HLAVOU, SLÉTAVALO NÍZKO, míjelo jej a opět vystřelovalo vzhůru zřejmě netopýři, živící se v prvních hodinách čtvrtečního rána můrami. Když sledoval očima zvuk, protože nic neviděl, zrak mu utkvěl na uzoučkém stříbrném srpku měsíce v první čtvrti.

Musel tam být už dřív, jak se šplhal k západu, ale Billy si křehkého srpečku povšiml až teď. Žádný div. Od setmění neměl čas věnovat se obloze, jeho pozornost poutaly neblahé pozemské záležitosti.

Nebylo snadné dovléci Ralpha Cottlea do vrchu tam, kde začínal křovinový porost. Končetiny měl posmrtně ztuhlé do neskladné pozice, takže dalo práci už jen jej zavinout do prostěradla, protože Billy nenašel v domě žádnou celtu a zavázat Lannyho kompletní sbírkou kravat.

Cottle se označil za slabocha. A nepochybně zemřel jako zbabělec.

Lpěl na své pochybné existenci, protože Co jiného zbývá? a neuměl si představit, že by se mohl rvát o lepší, nedokázal si to ani přiznat.

Ve chvíli, kdy mu čepel vjela mezi žebra a zastavila jeho srdce, musel si uvědomit, že životu se lze vyhnout, smrti však nikoli.

Billy cítil jistou velebnou sympatii dokonce i k tomuto muži, jenž se topil v ještě hlubší beznaději než Billy a měl méně sil než on jí vzdorovat.

A tak když křoví a ostružiní začalo rvát prostěradlo a vléct tělo bylo stále obtížnější, zvedl je a bez pocitu odporu a bez námitek si je přehodil přes rameno. Pod tíhou břemene klopýtal, ale neupadl.

Zašel sem už chvíli předtím, aby znovu odstranil kryt ze sekvojového rámu. Otevřená šachta čekala.

Cottle říkal, že neexistuje jeden svět, nýbrž miliarda, a že ten jeho se liší od Billyho světa. Ať už měl pravdu nebo ne, tady jejich světy splynuly.

Svázané tělo padalo. A naráželo. A obracelo se. A zase padalo. Padalo do tmy a do prázdnoty prázdna.

Když se z dlouho trvajícího ticha dalo soudit, že skeptik dospěl hlubokého spočinutí po boku hodného syna a neznámé ženy, Billy vrátil kryt na místo, s pomocí baterky se přesvědčil, že se otvory pro šrouby kryjí, a znovu jej přidělal.

Doufal, že tohle místo už nikdy nespatří. Obával se ale, že nebude vyhnutí a ještě se sem vrátí.

Ve voze cestou od Lannyho domu nevěděl, kam se vydat. Jednou se bude muset postavit Steveovi Zillisovi, ale ne hned, ještě ne. Nejprve se na to musel přichystat.

V jiných časech zacházeli muži před bitvou do kostelů, připravovali se duchovně, intelektuálně a emocionálně. Uchylovali se ke kadidlu, světlu svící a k pokoře, kterou jim přikazoval stín spasitelův.

V oněch dobách byly kostely otevřené ve dne v noci a nabízené útočiště ničím nepodmiňovaly.

Časy se změnily. Některé kostely zůstávaly otevřené dnem i nocí, ale mnohé se otevíraly jen podle vyvěšeného rozpisu a dlouho před půlnocí svoje dveře zavřely.

Některé se vzdaly poslání poskytovat neomezené útočiště vzhledem k cenám za topení a elektřinu. Rozpočet narušil poslání.

Jiné zamořili vandalové a sprejovali jejich stěny a přicházeli sem i bezvěrci, kteří zde posměšně souložili a odhazovali použité prezervativy.

V někdejších časech zuřící zášti se taková bezbožnost řešila vstřícně, výchovou a vedením k pocitu viny. Dnes se církevní konsenzus uchyluje k názoru, že zámky a poplašná zařízení zmohou víc než dávné, lidštější prostředky.

Než aby putoval od kostela ke kostelu, zkoušel jejich dveře a našel útočiště jen po předchozím ohlášení, vydal se Billy tam, kam to po půlnoci táhne většinu moderních mužů, když touží po místu, kde by si srovnali myšlenky: do motorestu pro řidiče kamionů.

Okrskem nevedla žádná z mezistátních dálnic, a tak se nabízelo jediné místo motorest u silnice 29, spíše skromný ve srovnání s podniky provozovanými u středně velkých měst týmž řetězcem Little America. Ale i tady stály řady čerpacích stanic a osvětlením i za dne konkurovaly slunečnímu světlu, byl tu obchod se smíšeným zbožím, sprchy zdarma, připojení k internetu a čtyřiadvacet hodin denně tu nabízeli kdeco smaženého a k tomu podávali kávu, po které člověku vstaly po těle všechny chlupy.

Billy netoužil po kávě ani po cholesterolu. Potřeboval jen trochu běžného obchodního ruchu na vyrovnání iracionality, které čelil, a místo zalidněné natolik, aby se v něm cítil bezpečný před útokem.

Zaparkoval v mezeře před jídelnou, pod svítilnou takového výkonu, že ve světle, které dopadalo do vozu, by si mohl číst.

Ze zásuvky na palubní desce vyndal balíček zvlhčených ubrousků. Utřel si do nich ruce.

Vymysleli je k utírání rukou po Big Macu a hranolkách, spořádaných v autě, neměly sloužit ke sterilizaci rukou, které tahaly mrtvoly. Ale Billyho situace a také stav mysli vylučovala puntičkářství.

Billyho levá ruka, přitlučená hřebíkem a vysvobozená, žhnula a trochu znecitlivěla. Pomalu a opatrně ji rozhýbal.

Díky Vicodinu necítil bolest. To možná nevěstí nic dobrého. Narůstající, ale znecitlivěný problém se může projevit náhlou slabostí ruky v nejnevhodnějším okamžiku krizové situace, kdy bude potřebovat sílu.

Teplou PepsiColou zapil další dva Anaciny, které působily i protizánětlivě. Raději by si vzal Motrin, ale měl jen Anacin.

Správná dávka kofeinu poněkud vynahradí nedostatek spánku. Kdyby ji přehnal, rozjitřil by si nervy a měl by sklon k překotnému jednání. Na každý pád si vzal ještě jeden NoDoz.

Udělal hromadu práce od chvíle, co jedl tyčinky Hersheys a Plan ters. Od každé si teď dal ještě jednu.

Zatímco je jedl, přemýšlel o Steveovi Zillisovi, svém podezřelém číslo jedna. O svém jediném podezřelém.

Důkazy proti němu vypadaly nezvratně. Všechny ale byly jen nepřímé.

To ještě neznamenalo, že se mýlí. Možná víc než polovina rozsudků u trestních soudů stojí na přesvědčivé snůšce nepřímých důkazů a pouze v mnohem méně než jednom procentu jde o justiční omyl.

Vrazi nezanechávají na místě činu ochotně přímé důkazy. Zejména v dnešní době testů DNA stačí, aby neřád měl televizor, a v pořadech CSI se může naučit nezbytné kroky, jakými musí postupovat, aby se vyhnul usvědčení.

Všechno, od antibiotik po zydeco, má ale i svou druhou stránku, a Billy si velice dobře uvědomoval úskalí nepřímých důkazů.

Připomněl si, že hlavní zádrhel netkví v důkazech, ale v osobě Johna Palmera, dnes šerifa, tehdy mladého poručíka prahnoucího po povýšení na kapitána.

Pravda oné noci, kdy ze sebe Billy udělal sirotka, byla sice děsivá, ale zřetelná a daná.

KAPITOLA 57

ČTRNÁCTILETÉHO BlLLYHO WlLESE PROBOUZEJÍ‘ Z EROTICKÉHO SNU ZVÝŠENÉ hlasy, rozčilený křik.

Nejprve je zmatený. Zdá se, že se zhoupl z příjemného snu do jiného, méně libého.

Dává si jeden polštář na hlavu a do druhého boří tvář ve snaze vtlačit se zpátky do hedvábné fantazie.

Skutečnost se vtírá. Skutečnost naléhá.

Hlasy patří jeho matce a otci, nesou se zdola a znějí tak hlasitě, že je nezdusí ani podlaha, jež ho od nich dělí.

Naše báje oplývají čaroději a čarodějkami: mořské víly, které zpěvem vábí námořníka ke skaliskům, Kirké proměňující muže v prasata, pištci hubící svou hrou děti. Existují metafory pro naše tajné neblahé puzení k sebezničení, s nímž žijeme od prvního nakousnutého jablka.

Teď je Billy sám sobě pištcem a nechá se vytáhnout z postele hádavými hlasy rodičů.

V tomto domě nedochází k hádkám často, ale nejsou ani vzácné. Neshody většinou zůstávají ztlumené, silné, ale krátké. Pokud přetrvává hořkost, projevuje se vzdorným mlčením, které postupem času léčí, nebo to tak alespoň vypadá.

Billymu se nezdá, že by jeho rodiče nebyli v manželství šťastní. Mají se rádi. Ví, že se mají rádi.

Naboso, do půl těla nahý, jen v pyžamových kalhotách, se Billy Wiles probouzí cestou chodbou a pak po schodech dolů…

Nemá pochyb, že ho rodiče milují. Svým způsobem. Jeho otec mu dává najevo mužnou náklonnost, matka osciluje mezi laskavým opomíjením a návaly mateřské lásky, stejně opravdovými jako přehnanými.

Podstata matčiny a otcovy nespokojenosti vůči druhému zůstávala pro Billyho záhadou a zdálo se, nemá valnou váhu. Až dodnes.

Zatímco dochází k jídelně a na dohled má dveře do kuchyně, seznamuje se Billy proti vlastní vůli skutečně proti ní? s druhými já těch, o nichž se domníval, že je zná nejlépe na světě, a noří se do jejich tvrdých pravd.

Nedokázal si představit, že v otci dřímá tak žhnoucí zlost, jakou teď dává najevo. Neprojevuje se jen jeho divokým křikem, ale drásající tón a zlá slova prozrazují, že potlačovaná nenávist v něm dlouho vřela, až ji vyvařil v dehet, který slouží jako výtečné palivo pro hněv.

Jeho otec obviňuje matku, že ho podvádí, že je mu opakovaně nevěrná. Nazývá ji kurvou, dává jí ještě horší jména a přechází ze zlosti do vzteku.

Billyho stojícího v jídelně tohle odhalení paralyzuje, jeho myšlenky se nedokáží orientovat v obviněních dopadajících na matčinu hlavu. Rodiče mu vždy připadali asexuální, pěkní lidé, avšak neteční k takovým touhám.

Pokud se kdy zamýšlel nad vlastním početím, přikládal je spíš manželským povinnostem a touze mít rodinu než vášni.

Větší šok než obvinění mu způsobuje matka, když jim dává za pravdu – a také její protiútok, který zpochybňuje otcovu mužnost. Slovy ještě drtivějšími, než jaká padala na její adresu, se svému muži vysmívá a zesměšňuje ho.

Její posměch šlape na pedál jeho vzteku a přivádí ho k běsnosti. Mlasknutí masa o maso napovídá, že ruka přistála silou na tváři.

Vykřikne bolestí, ale okamžitě říká: „Nenaženeš mi strach, nemůžeš mě vystrašit!“

Bouchají věci, padají, řítí se a lámou a pak přichází nový zvuk, krutý zvuk mlácení.

Matka vykřikne bolestí a hrůzou.

Aniž by si pamatoval, že opustil jídelnu, ocitá se Billy v kuchyni a křičí na otce, ať toho nechá, ale zdá se, že ten ho neslyší a ani si neuvědomuje jeho přítomnost.

Otce fascinuje, hypnotizuje, má v moci děsivá síla předmětu, kterým máchá. Mlátí dlouhým francouzským klíčem.

Potlučená Billyho matka se vleče po podlaze jako poraněný brouk, a protože už nedokáže křičet, vydává jen zmučené zvuky.

Zdá se, že jeho otec si připravil tyhle vražedné nástroje, aby jí nahnal strach.

Zřejmě ji nevystrašil, musela ho považovat za neschopného a pošetilého zbabělce. Určitě byl zbabělý, když zaútočil francouzským klíčem na bezbrannou ženu, ale osudově podcenila jeho náboj zla.

Billy oběma rukama svírá revolver, křičí na otce, aby přestal, aby proboha přestal, a když se na jeho varování nic neděje, vystřelí do stropu.

Nečekaný zpětný náraz mu projede rameny, až se překvapeně celý zapotácí.

Otec se k němu obrací, ale nejeví ochotu podřídit se. Francouzský klíč je pánem temnot a ovládá otce přinejmenším stejně jako on jej.

„Kdo tě zplodil?“ ptá se otec. „Čího syna jsem celý ten čas živil, jakého malého parchanta?“

Zdá se to nemožné, ale děs stále narůstá, a když Billy pochopí, že musí buď zabít, nebo přijde sám o život, stiskne jednou kohoutek, pak znovu a potřetí, jeho ruce vždy vyletí vzhůru zpětným nárazem.

Dvakrát minul, jeden zásah šel do hrudi.

Otcem otřásl. Klopýtá, padá naznak a výstřel zatím na jeho prsou vytváří krvavé okvětní lístky.

Francouzský klíč znovu bouchne a zazvoní ale jen o dlaždicovou podlahu, upuštěný z ruky, nedoprovázejí to už zlostná slova, nýbrž jen Billyho dech a matčin tlumený bolestný nářek.

A potom říká: „Tati?“ Hlas má nezřetelný a nalomený bolestí. „Tati Tom?“

Její otec sloužil u vojenského námořnictva a padl v boji, když jí bylo deset. Tati Tom byl její nevlastní otec.

„Pomoz mi.“ Její hlas sílí, prochází tísnivou proměnou. „Pomoz mi, Tati Tome.“

Tati Tom je bezvýrazný muž s vlasy barvy prachu a pískovcově žlutýma očima. Má trvale vysušené rty a jeho chichotání drásá nervy každému, kdo je slyší.

Jen v nejkrajnějším případě by někoho mohlo napadnout požádat Tati Toma o pomoc a nikdo by nečekal, že se mu jí dostane.

„Pomoz mi, Tati Tome.“

Kromě toho bydlí v Massachusetts a ten leží od okrsku Napa přes celý kontinent.

Naléhavost situace zdolává Billyho šokovanou nehybnost a ve strachuplné účasti se teď obrací k matce.

Zdá se ochromená, jen malíček pravé ruky sebou škube a škube, ale jinak se od šíje dolů nic nehýbe.

Nic na její lebce a v obličeji nehraje, vypadá jako špatně slepená rozbitá keramická nádoba.

Jediné otevřené oko, nyní její jediné oko vůbec, se dívá na Billyho a ona říká: „Tati Tome.“

Nepoznává svého syna, svoje jediné dítě, a myslí si, že přišel její nevlastní otec z Massachusetts.

„Prosím,“ říká a její hlas se láme bolestí.

Rozbitá hlava nasvědčuje nenapravitelnému poškození mozku takového rozsahu, že to z Billyho vyrazí dusivý vzlyk.

Její jediné oko hledí střídavě na jeho tvář a na zbraň, kterou drží v ruce: „Prosím, Tati Tome. Prosím

Je mu čtrnáct, chlapec, nedávno ještě dítě, a stojí před rozhodnutím, které by od něho neměl nikdo požadovat.

„Prosím.“

Tohle rozhodnutí by zdeptalo každého dospělého a on se nemůže rozhodnout, nerozhodne se. Ale ta její bolest! Její strach. Její muka.

Těžknoucím jazykem lamentuje: „Ach bože můj, bože, kde to jsem? Kdo jsi? Kdo se to sem plíží, kdo to je? Kdo jsi, proč mě děsíš? Děsíš mě!“

Občas srdce dojde k rozhodnutí, na které si mysl netroufá, a třebaže známe jeho klamnou povahu, víme rovněž, že v okamžicích vypjaté tísně či citelné ztráty je dovede očistit utrpení.

V nadcházejících letech se nikdy nedozví, zda udělal správně, když v této chvíli poslechl své srdce. Ale udělá, co mu napovídá.

„Mám tě rád,“ říká a střelí svou matku do hlavy.

Jako první policista se na místě zjevuje poručík John Palmer.

Billymu zprvu připadá, že s ním rozvážně vstoupil důvěryhodný nositel práva, avšak již brzo má pochopit, že to se dravec snesl na svou oběť.

Billy čeká na příjezd policie v kuchyni, odkud se nedokáže hnout. Neunesl by, kdyby zde nechal matku samotnou.

Cítí, že zcela neodešla, že její duch se tu vznáší a jeho přítomnost ho uklidňuje. Anebo možná nic takového necítí a jen si přeje, aby to tak bylo.

Nedokáže se na ni už podívat, na to, co z ní zbylo, ale s odvráceným pohledem zůstává nablízku.

Když vstoupí poručík Palmer, když už Billy není sám a nemusí být silný, jeho vyrovnanost se rozsype. Třas chlapci podlamuje nohy.

Poručík Palmer se ptá: „Co se tu stalo, synu?“

S těmito dvěma mrtvými Billy najednou není ničí syn a osamělost se mu vkrádá do morku kostí, zmocňuje se ho pochmurnost a strach z budoucnosti.

Když teď zaslechne slovo syn, považuje to za víc než pouhé slovo, vidí v tom podanou ruku, nabídku naděje.

Vykročí k Johnu Palmerovi.

Z vypočítavosti či snad skutečně z prosté lidskosti rozevře poručík náruč.

Billy se roztřesený položí do jeho paží a John Palmer ho přitiskne k sobě: „Synu, co se tu stalo?“

„Bil ji. Zastřelil jsem ho. Bil ji francouzákem.“

„Ty jsi ho zastřelil?“

„Bil ji francouzským klíčem. Zastřelil jsem ho. Zastřelil jsem ji.“

Jiný člověk by sdílel citový otřes mladého svědka, ale poručík myslí především na to, že to ještě nedotáhl na kapitána. Má ambice. A nemá trpělivost.

Před dvěma lety daleko na jih od Napy, v okrsku Los Angeles, sedmnáctiletý mladík zastřelil své rodiče. Hájil se dlouholetým sexuálním zneužíváním.

Soud, který uzavřel jednání právě dva týdny před touto osudovou nocí v životě Billyho Wilese, jej shledal vinným. Odborníci odhadovali, že chlapce osvobodí, avšak detektiv, který vedl vyšetřování, neponechal nic náhodě, shromáždil přesvědčivé množství důkazů a usvědčoval pachatele z jedné lži vedle druhé.

V uplynulých dvou týdnech udělala média z tohoto tvrdošíjného detektiva hrdinu. Jeho tvář se objevovala pravidelně v televizi. Lidé znali jeho jméno lépe než jméno losangeleského starosty.

V Billyho přiznání nevidí John Palmer příležitost k rozkrytí pravdy, ale vidí v něm šanci.

„Pročpak jsi střílel, synu? Na něho, na ni?“

„Z… zastřelil jsem ho. Zastřelil jsem ji. Strašněji mlátil francouzákem. Musel jsem je oba z… zastřelit.“

Jak se z dálky blíží další sirény, poručík Palmer vede Billyho z kuchyně do obýváku. Ukáže mu, aby se posadil na pohovku.

Už se neptá Co se tu stalo, synu? Teď se ptá: „Cos to udělal, chlapče? Co jsi to udělal?“

Billy Wiles v tom až příliš dlouho necítí rozdíl.

Tak začíná šedesát pekelných hodin.

Ve čtrnácti ho nemohou postavit před soud jako dospělého. Trest smrti ani doživotí u něho nepřipadá v úvahu, nátlak a výslechy by tedy neměly mít takovou razanci jako u dospělého provinilce.

John Palmer se však rozhodl Billyho zlomit, dostat z něho přiznání, že to on ztloukl matku francouzským klíčem, zastřelil otce, který se ji snažil bránit, a pak kulkou dodělal i ji.

Tresty pro mladistvé delikventy jsou ve srovnání s dospělými nesrovnatelně měkčí, a systém proto občas dbá na jejich práva méně svědomitě, než by měl. Když podezřelý kupříkladu neví, že smí požádat o právního zástupce, neinformují jej o tomto právu tak dlouho, jak se jim to hodí.

Dostaneli podezřelý pro nedostatek prostředků veřejného obhájce, nelze nikdy vyloučit, že přidělený zástupce bude neschopný. Nebo cvok. Nebo opilec.

Ne každý právník se vyznačuje takovou elegancí jako ti, kteří se bijí za ponižované v televizních filmech, a stejně tak schází ve skutečném životě taková elegance i ponižovaným.

Zkušený důstojník jako John Palmer s podporou vybraných nadřízených a s popudem neukojené kariérní ambice má po ruce bezpočet triků, jak odepřít podezřelému právní pomoc a podrobit ho neomezenému výslechu v hodinách bezprostředně následujících po jeho zadržení.

Jeden z nejúčinnějších fíglů udělá z Billyho „cestujícího“. Veřejný obhájce dorazí do vyšetřovací vazby v Napě, aby se tam dozvěděl, že jeho mandanta převezli kvůli nedostatečnému rozměru cely nebo z podobně smyšleného důvodu do pobočky v Calistoze. V Calistoze se dozví, že došlo k politováníhodnému omylu: chlapce ve skutečnosti přemístili do Svaté Heleny. Ve Svaté Heleně pošlou právnického honce zpátky do Napy.

Při převozu podezřelých mívají vozy občas poruchy. Z hodiny jízdy se stanou tři hodiny, někdy i čtyři, podle rozsahu nutných oprav.

Během těchto dvou a půl dne prochází Billy bezpočtem splývajících jednotvárných kanceláří, výslechových místností a cel. City má zjitřené a strach trvale vydatný, jak nevydatné a nepravidelné je zdejší jídlo, avšak nejhorší chvíle prožívá při převozu.

Billyho vozí vzadu, za bezpečnostní přepážkou. Na rukou má pouta a od nich vede řetěz ke kruhu v podlaze.

Řidič nikdy nemluví. Navzdory tomu, že předpisy to nedovolují, John Palmer se veze na zadním sedadle vedle podezřelého.

Poručík je dospělý muž a jeho podezřelý čtrnáctiletý chlapec.

V tomto omezeném prostoru už jen nepoměr jejich velikostí Billyho zneklidňuje.

Palmer navíc umí velmi dobře zastrašovat. Hovor a neustálé otázky střídají jen krátké pauzy obviňujícího ticha. Promyšlené pohledy, dobře volená slova a zlověstné změny nálad ořezávají duši stejně spolehlivě jako elektrická bruska dřevo.

Nejhorší jsou doteky.

Palmer si někdy přisedá blíž než za jiných okolností. Někdy sedí tak blízko, jak by si chlapec přál sedět vedle dívky, pravý bok tiskne k Billyho levému.

Rozcuchá Billymu vlasy s průhledně falešnou srdečností. Klade svou velkou ruku na Billyho rameno, jindy zas na koleno, teď na stehno.

„Není zločin, že jsi je zabil, pokud jsi k tomu měl řádný důvod, Billy. Pokud tě otec dlouhá léta zneužíval a matka o tom věděla, nikdo ti to nemůže mít za zlé.“

„Můj otec se mě nikdy takovým způsobem nedotkl. Proč pořád říkáte, že to dělal?“

„Nic neříkám, Billy. Ptám se. Nemáš se za co stydět, pokud tě otec odmalička ojížděl. To z tebe dělá oběť, copak to nechápeš? A i kdyby se ti to líbilo…“

„Nelíbilo by se mi to.“

‚A i kdyby se ti to líbilo, není důvod se stydět.“ Ruka na rameni. „Pořád jsi oběť.“

„Nejsem. A nebyl jsem. Neříkejte to.“

„Někteří muži provádějí bezbranným chlapcům strašné věci a některým chlapcům se to líbí.“ Ruka na stehnu. „Ale tím ten chlapec neztrácí nevinnost. Malý chlapec zůstává vždycky nevinný.“

Billy si téměř přeje, aby ho Palmer uhodil. Doteky, laskavé doteky jsou horší, protože se zdá, že pěst nastoupí tak jako tak, až doteky selžou.

Nejednou se Billy téměř přizná, aby unikl ohlupujícímu rytmu hlasu poručíka Johna Palmera, aby se osvobodil od jeho doteků.

Začíná se pozastavovat nad tím, proč… Když ukončil matčino utrpení, proč volal policii a nestrčil si místo toho hlaveň revolveru do úst?

Billyho nakonec zachrání dobrá práce soudního lékaře a kriminalistických techniků a nový postoj dalších detektivů, kteří zprvu nechali Palmera kočírovat celý případ. Stopy vedou k otci. Žádná neukazuje na syna.

Na revolveru se našly pouze Billyho otisky, ale na dlouhé rukojeti leštěného francouzského klíče jediné otisky prstů a částečně dlaně patřily Billyho otci.

Vrah držel francouzský klíč v levé ruce. Na rozdíl od otce je Billy pravák.

Na Billyho oděvu se našly stopy krve, ale neudělala je rozstřikující se krev. Rukávy košile jeho otce byly krví pocákané.

Snažila se zastavit manželův útok a zatínala do něj prsty. Pod jejími nehty se našly zbytky jeho krve a kůže, nikoli Billyho.

Vyšetřování přimělo dva příslušníky kriminálního oddělení k rezignaci, dalšího vyhodili. Když se kouř rozptýlí, Palmer stojí dál bez poskvrny, bez šrámu.

Billy uvažuje, zda má na poručíka vznést stížnost, ale má strach vypovídat a ze všeho nejvíc se bojí následků, kdyby soud nepřesvědčil. Opatrnost ho od takového kroku zrazuje.

Drž se stranou, v tichosti, nekomplikuj věci, nic moc nepožaduj, raduj se z toho, co máš. Jde se dál.

Jít dál nečekaně znamenalo jít bydlet k Pearl Olsenové, vdově po jednom policistovi a matce druhého.

Nabídla se k tomu, aby Billymu pomohla z předpeklí dětského domova, a hned při prvním setkání instinktivně věděl, že tahle žena nikdy nebude předstírat něco, co není. Bylo mu sice jen čtrnáct, ale už věděl, že o vzácném souladu mezi skutečností a vnějším dojmem může dítě často jen snít, a doufal, že on sám si tuto hodnotu snad do života odnese.

KAPITOLA 58

BILLY WILES PARKOVAL POD OSTRÝM SVĚTLEM PŘED MOTORESTEM PRO řidiče kamionů, jedl tyčinku Hershey’s, pak Planters a uvažoval o Steveu Zillisovi.

Důkazy proti Zillisovi, jakkoli nepřímé, podporovaly podezření mnohem přesvědčivěji než cokoli, co Johna Palmera opravňovalo pustit se do Billyho.

Přesto ale nepouštěl ze zřetele možnost, že by mohl vytáhnout proti nevinnému. Figuríny, sadomasochistická pornografie a celkový stav Zillisova obydlí dokazovaly jeho zvrácenost a snad i nepříčetnost, ale nic z toho nenasvědčovalo tomu, že někoho zabil.

S ohledem na to, co si prožil v Palmerových rukách, chtěl Billy mít jistotu.

V naději, že narazí na nějaký podpůrný fakt, třebas tak titěrný jako srpeček měsíce nad motorestem, chopil se Billy novin, které si koupil v Napě a které ještě neměl čas přečíst. Článek na první straně pojednával o vraždě Giselle Winslowové.

Bláhově zadoufal, že policie našla poblíž mrtvoly třešňovou stopku zavázanou na uzel.

Místo toho na něj z článku vyskočilo, vylétlo to na něho jako netopýr vrhající se po můře, že Winslowová měla uříznutou levou ruku. Šílenec si vzal suvenýr, tentokrát nikoli tvář, ale ruku.

Lanny se o tom nezmínil. Ale když Lanny vjížděl na parkoviště u baru, zrovna když Billy našel druhý vzkaz za stěračem, mrtvolu Winslowové právě objevili. Horkou linkou šerifova úřadu se ještě nešířily všechny podrobnosti.

Billy si nevyhnutelně vzpomněl na vzkaz, který před sedmnácti hodinami našel přilepený na lednici a který ukryl do knihy Za našich časů. Upozorňoval ho, že „v jedenáct hodin za tebou přijde můj společník. Čekej na něj na přední verandě“.

V mysli si vybavil poslední dva řádky vzkazu, které jej tehdy udivily víc, než jej udivovaly nyní:

Působíš nazlobené. Copak jsem ti nepodal ruku na znamení přátelství? Ano, podal.

Už když je četl poprvé, zdála se mu ta slova posměšná a uštěpačná. Teď se mu už vyloženě vysmívala, vyzývala ho, aby si připustil bez nadějnost svého postavení. Někde v jeho domě čekala uříznutá ruka na to, až ji najde policie.

KAPITOLA 59

Z MOTORESTU VYŠLI MUŽ A ŽENA, DVOJICE KAMIONISTŮ V DŽÍNSECH, TRIČKÁCH a kšiltovkách na té jeho stála značka PETERBILT, její o ní tvrdila, že je BOHYNÉ SILNIC. Muž si zkoušel párátkem plomby, zatímco ona zívla, zacvičila rameny a protáhla si paže.

Billy seděl za volantem exploreru a díval se na její ruce. Viděl, jak jsou malé a jak snadno by se jedna z nich dala ukrýt.

Na půdu. Pod podlahu. Za sporák. Dozadu do skříně. Do prostoru pod jednou z verand. Taky v garáži, do dílenského šuplíku. Naložená do formaldehydu nebo i jen tak.

Pokud se ruka jedné oběti nachází ukrytá kdesi u něj doma, proč ne i něco z další oběti? Co si šílenec ponechal z rusovlásky a kam to dal?

Billy bojoval s pokušením rozjet se okamžitě domů a pečlivě odshora dolů prohledat dům. Padl by na to možná zbytek noci a celé dopoledne, než by ty usvědčující děsivosti našel.

A kdyby je nenašel, strávil by hledáním i nadcházející odpoledne? Co jiného by mu zbývalo?

Jakmile by honba začala, pohltila by ho, hledal by jak posedlý, dokud by neobjevil ten úděsný grál.

Jeho náramkové hodinky ukazovaly šest minut po půl druhé čtvrtečního rána. Klíčová půlnoc nadejde za něco přes dvaadvacet hodin.

Moje poslední vražda: čtvrtek o půlnoci.

Billy už teď jel na kofein a čokoládu, na Anacin a Vicodin. Kdyby strávil den hledáním uříznutých částí těla, kdyby se soumrakem neodhalil maniakovu totožnost a ani by si neodpočinul, byl by fyzicky, psychicky i emocionálně na dně. V takovém stavu by nedokázal spolehlivě ochránit Barbaru.

Nesmí ztrácet čas hledáním ruky.

Když teď pročítal článek v novinách podruhé, vzpomněl si ještě na něco jiného než na vzkaz přilepený na lednici. Vzpomněl si na šestirukou figurínu.

V pěstech, kterými končily ruce, svírala dranžíráky, jejichž špice jí mířily na hrdlo.

Místo nohou měla rovněž ruce, aby mohla lépe uchopit železný bodec, jímž se pohlavně dráždila.

Třetí pár rukou byl z dárcovské figuríny uříznutý. Vyrůstaly z ňader tohoto šestirukého tvora, jakéhosi obscénního zpodobení hinduistické bohyně Kálí.

Třebaže zbylé figuríny v pokoji měly náležitý počet rukou, šesti ruká vypovídala o eventuálním Zillisově fetišismu ve vztahu k rukám.

Fotografie na obalech pornokazet často nabízely pohled na ženy se znehybněnýma rukama. Měly na nich pouta. Měly je svázané provazem. Pevně utaženými koženými řemeny.

Skutečnost, že zavražděná Giselle Winslowová přišla o ruku, se zdála být výmluvná, neli průkazná.

Billy se natahoval. Dosahoval. Neměl však dostatečně dlouhý provaz na to, aby pro Stevea Zillise upled zákonnou oprátku.

Copak jsem ti nepodal ruku na znamení přátelství? Ano, podal.

Neotesaný, nezralý humor. Billy skoro viděl uculujícího se Zillise, jak říká právě tato slova. Slyšel ho říkat je tím jeho floutkovským, vtipálkovským hlasem producírujícího se barmana.

Náhle mu přišlo, že do většiny svých kousků za barem zapojoval Zillis svoje ruce. Měl je neobyčejně šikovné. Žongloval olivami a jinými věcmi. Znal karetní kouzla, všechna založená na obratnosti rukou. Uměl přinutit minci, aby putovala po kloubech jeho prstů, a pak ji nechal zmizet.

Nic z toho Billymu nepomáhalo uplést lepší oprátku.

Blíží se druhá hodina. Rozhodneli se podat si Zillise, bude lépe udělat to pod příkrovem tmy.

Tekutý obvaz na ranách jeho ruky dostal pořádně zabrat. Popraskal, roztřepil se na okrajích.

Sundal uzávěr nádobky a na první vrstvu nastříkal novou. Uvažoval přitom, zda má nějaký význam, že slibované druhé zranění představovalo hřebík prohnaný jeho rukou.

Pokud se soustředí na Zillise, nejprve si s ním promluví. Nic víc. Nic horšího. Vážně si s ním promluví.

Pokud je hledaný maniak Zillis, odpovídat musí před ústím revolveru.

Ukáželi se, že Zillis je jen chorý zvrácenec, nikoli však vrah, nepochopí to. Naštve se. Podá na něj možná oznámení pro vloupání nebo něco podobného.

Umlčet jej lze jedině tím, že ho Billy vyděsí. Nevyděsí ho dostatečně, dokud ho neporaní, aby si vynutil pozornost a aby mu dal na vědomí, že dojde na ještě větší zranění, zavoláli policii.

Než se Billy vydá za Zillisem, musí si ujasnit, zda dokáže zaútočit na nevinného člověka a terorizovat jej jen proto, aby si vynutil mlčení.

Zaťal mírně necitelnou levou ruku a zase ji rozevřel. Znovu zaťal a znovu rozevřel.

Tenhle krok už nemůže považovat za vynucený okolnostmi. Může ublížit nevinnému člověku a vyděsit ho anebo to může odložit, přemýšlet, počkat na další vývoj situace a tím třeba uvrhnout do většího nebezpečí Barbaru.

Je to na tobě.

Vždycky to bylo na něm. A vždycky bude. Jednat nebo nejednat. Vyčkat nebo začít. Zavřít dveře nebo je otevřít. Ustoupit ze života nebo do něj vstoupit.

Neměl hodiny ani dny, aby toto dilema vyřešil. V čase, který má, může v řešení jedině zabřednout.

Hledal moudré řešení, jež by se dalo uplatnit v této situaci, ve vlastních tvrdých životních prožitcích, ale žádné nenacházel. Docházel jen k jediné moudrosti, k pokoře.

Nakonec dospěl k rozhodnutí založenému pouze na čistotě svých pohnutek. A to o svých pohnutkách ani možná nezná plnou pravdu.

Nastartoval vůz. Vycouval z parkoviště motorestu pro řidiče kamionů.

Nedokázal najít měsíc, ten tenoučký srpeček na obloze. Musel ho mít za zády.

KAPITOLA 60

DEVĚT MINUT PO DRUHÉ HODINĚ RANNÍ ZAPARKOVAL BILLY V TICHÉ obytné ulici dva a půl bloku od domu Stevea Zillise.

Nižší větve indických vavřínů rostly pod pouličními lampami, dosahovaly nad žlutě nasvícené chodníky a stíny listů pod nohama připomínaly poklad černých mincí.

Nespěchal, šel jako letitý náměsíčník, který se v těchto hodinách pravidelně vydává na procházku.

Okna domů tmavá, světla na verandách zhasnutá. Neprojelo kolem něj jediné auto.

Země už ze sebe stačila vydat množství za dne nahromaděného tepla. Noc nebyla ani horká, ani chladná.

Zauzlované ústí pytlíku na chleba si zavázal kolem opasku a pytel vyložený utěrkou na nádobí se mu houpal po levém boku. Uvnitř se nacházela pouta, malý sprej s paralyzující látkou Mace a Taser.

U pravého boku měl upevněné Wilsonovo bojové pouzdro a v něm nabitou pistoli.

Vyndal si tričko z džínsů, aby volně splývalo přes kalhoty. Tričko alespoň trochu skrylo zbraň. Ze vzdálenosti už jen pár desítek centimetrů by nikdo nerozpoznal výmluvný obrys zbraně.

Dorazil k Zillisovu domu, uhnul z chodníku na příjezdovou cestu a pak se pustil podle stěny z eukalyptů za garáž.

Dům měl zepředu zatažené žaluzie a za nimi tmu. Z oken vzadu se však linulo tlumené světlo Zillisova ložnice a koupelna.

Billy stanul na zadním dvoře, bedlivě místo zkoumal a vciťoval se do všech projevů noci. Dal očím zapomenout na světla pouličních lamp a všemožně se přizpůsoboval temnotě.

Zastrčil si tričko zpátky do džínsů, aby měl snadnější přístup k pistoli v pouzdře.

Z kapsy vyndal pár latexových rukavic a navlékl si je na ruce.

Okolí bylo klidné. Domy nestály daleko od sebe. Vyžadovalo to od něho absolutní tichost, až se dostane dovnitř. Křik by se tu rozléhal stejně jako výstřel, i kdyby jej ztlumil polštářem.

Přešel ze dvora do zastřešeného patia, kde stála jediná hliníková židle. Žádný stůl, žádný gril, žádné rostliny v květináčích.

Tabulkami zadních dveří viděl do kuchyně. Osvětlovaly ji jen dvoje digitální hodiny, jedny nad sporákem, druhé na mikrovlnné troubě.

Odepjal z opasku pytlík na chleba a vyndal z něj sprej Mace. Vystýlka z utěrky zmírnila cinkot pout. Zavázal opět pytlík a pověsil si jej zpátky k opasku.

Při první návštěvě si s sebou vzal ze zásuvky v kuchyni náhradní klíč. Opatrně jej vstrčil do klíčové dírky, připraven na to, že zámek zarachotí a zvuk se rozlehne po celém malém domě.

Dveře povolily. Panty šustily rzí, ale nevrzaly.

Vstoupil dovnitř a dveře za sebou zavřel.

Minutu stál bez hnutí. Zrak se dobře přizpůsobil tmě, ale potřeboval se zorientovat.

Srdce mu prudce bušilo. Nejspíš za to částečně mohly kofeinové tablety.

Přecházel kuchyní a gumové podrážky jeho rockportů na linoleové podlaze mírně zavrzaly. Cuklo to s ním, ale pokračoval v chůzi.

V obýváku ležel na zemi koberec. Udělal po něm dva tiché kroky a znovu se zastavil, aby se orientoval.

Sám Bůh mu seslal Zillisovo pohrdání nábytkem. Nemusel se ve tmě obávat příliš mnoha překážek.

Zaslechl tlumené hlasy. Zpozorněl a naslouchal. Nedokázal rozeznat, co říkají.

Matné světlo rámovalo vstup do chodby, která vedla z obýváku k dvěma ložnicím a ke koupelně. Svědo v předsíni nesvítilo, ale na konci chodby zahlédl tlumený svit linoucí se z otevřených dveří přinejmenším dvou místností.

Dveře obou místností byly umístěny v předsíni proti sobě. Billy si vybavoval, že jedny, ty nalevo, vedou do koupelny, kdežto Zillisova ložnice je vpravo.

Jen z intonace a barvy hlasů, nikoli z obsahu, poznal, že jeden hlas patří ženě a druhý muži.

Držel v pravé ruce sprej Mace, palec pod pojistkou, přímo na tlačítku.

Instinkt mu našeptával, že by se místo spreje měl chopit rovnou pistole. Žádný instinkt se však nevyrovnal zdravému rozumu.

Kdyby Zillise hned zkraje zastřelil, neměl by si pak co počít. Musí jej nejprve zneškodnit, ne ho zranit.

Na cestě předsíní minul předstíraná jatka, kde ležely figuríny zmrzačené bez jediné prolité kapky krve.

Čím lépe slyšel hlasy, tím víc mu připadaly rovněž předstírané. Patřily hercům předvádějícím se v mizerných rolích. Nedochůdnost hlasů napovídala, že se linou z reproduktorů laciného televizoru.

Žena náhle bolestně, ale smyslně vykřikla, jako by jí bolest přinášela současně i potěšení.

Billy se dostal už téměř na konec předsíně, když zleva ze dveří koupelny vyšel Steve Zillis.

Měl na sobě jen kalhoty od pyžama, do půl těla byl nahý, a kartáčkem si čistil zuby, zatímco pospíchal, aby se podíval, co se děje v televizi v ložnici.

Když spatřil Billyho, oči se mu rozšířily údivem. S kartáčkem v ústech promluvil: „Kurva, co tu..

Billy ho pokropil dávkou ze spreje Mace.

Policejní Mace účinkuje na vzdálenost sedmi metrů, třebaže pět metrů je ideální vzdálenost. Steve Zillis stál od Billyho na dva metry.

Mace v ústech a v nose ochromí útočníka jen do jisté míry. Okamžitě a účinně jej zastaví jen přímý vstřik do očí.

Dávka spreje trefila zpříma obě oči a skropila i chřípí.

Zillis upustil zubní kartáček, příliš pozdě si zakryl oči oběma rukama a odvrátil se od Billyho. Okamžitě narazil do stěny předsíně. Silně sípal, předklonil se a jako pes nakažený vzteklinou začal dávit bílé chuchvalce pěny ze zubní pasty.

Oči ho musely pekelně pálit, zorničky měl zvětšené tak, že viděl jen žhnoucí jas, ale už ne obrysy toho, kdo na něj zaútočil, dokonce ani stín. Pálilo ho i hrdlo, do nějž se chemikálie dostala nosem, a plíce se snažily odmítnout každý mělký nádech, o který se pokusil.

Billy se sklonil, uchopil manžetu pyžamové nohavice a prudce Zillisovi podtrhl levou nohu.

Zillis zamával rukama ve vzduchu ve snaze najít stěnu, dveře, něco, čeho by se mohl přidržet, a když nic takového nenašel, padl takovou silou, že se podlaha zachvěla.

Mezi lapáním po dechu, sípáním a návaly dávení ječel něco o svých očích, o bolesti, o bodavém jasu.

Billy vytáhl pistoli a pažbou ho praštil z boku do hlavy právě tak silně, aby ho to zabolelo.

Zillis zavyl a Billy ho varoval: „Buď zticha, nebo tě praštím znovu, tentokrát bolestivěji.“

Když se na něj Zillis sprostě rozkřikl, praštil ho Billy pistolí ještě jednou, ne tak tvrdě, jak sliboval, ale dostatečně na to, aby to Zill sovi došlo.

„Takže,“ začal Billy, „to bychom měli. Nebudeš vidět dvacet minut, možná půl hodiny…“

Zillis stále ještě lapal po dechu mělkými nádechy a kašlavě vydechoval, ale dokázal Billyho přerušit: „Prokristapána, já jsem slepej, jsem…“

„Byl to jenom Mace.“

„Zbláznil ses?“

„Mace. Nezanechává následky.“

„Jsem slepej,“ trval na svém Zillis.

„Zůstaneš tady na místě.“

„Jsem slepej.“

„Nejsi slepej. Ani se nehni.“

„Bolí to, kurva!“

Ze Zillisových vlasů se spustil pramínek krve. Billy ho neuhodil nijak tvrdě, ale kůže se roztrhla.

„Ani se nehni, slyšíš mě?“ opakoval Billy. „Když budeš spolupracovat a vyřešíme to, nic se ti nestane.“

Uvědomil si, že Zillise uklidňuje, jako kdyby předem stanovil jeho nevinu.

Dosud se zdálo, že se to dá zvládnout. Dalo se to zvládnout, i kdyby vyšlo najevo, že Zillis není hledaný maniak. Odešel by odtud v podstatě bez následků.

Avšak v Billyho představách nemělo úvodní střetnutí dopadnout tak drasticky. Výstřik ze spreje měl Zillise okamžitě zneškodnit a přimět jej k poslušnosti. Teorie se minula s praxí.

Billy se snažil mluvit sebejistě: „Pokud nechceš přijít k úrazu, lež klidně, dokud ti neřeknu, co máš dělat dál.“

Zillis zasípal.

„Slyšíš?“ zeptal se Billy.

„Jak bych tě, do prdele, mohl neslyšet?“

„Rozumíš, co ti říkám?“

Jsem, kurva, slepej, ale ne hluchej.“

Billy vstoupil do koupelny, pustil vodu do umývadla a rozhlédl se kolem.

Nespatřil, co hledal, zato uviděl něco, co vidět nechtěl: svůj odraz v zrcadle. Mohl očekávat, že se setká se zuřivým, možná i nebezpečným pohledem, a taky se s ním setkal. Mohl očekávat, že bude mít vyděšený výraz, a taky ho měl. Nečekal ale, že ve svém pohledu najde sklon ke zlu. Byl tam.

NA TELEVIZNÍ OBRAZOVCE NAHÝ MUŽ V ČERNÉ MASCE ŠLEHAL SVAZKEM kožených řemínků ženu po ňadrech.

Billy televizor vypnul. „Vidím tě, jak si hraješ s plátky citronů a limetek, které krájíš do nápojů, a chce se mi blít.“

Zillis ležel ochromený na zemi v hale za otevřenými dveřmi, a buď ho neslyšel, nebo to předstíral.

Postel neměla čelní ani nožní desku. Matrace a péra ležely přímo na kovovém skeletu na kolečkách.

Protože se Zillis neobtěžoval zbytečnostmi jako přehoz nebo nabírání proti prachu, kostra postele byla obnažená.

Billy vyndal z pydíku na chleba pouta. Jeden z náramků připjal na spodní konzolu rámu postele.

„Zvedni se na ruce a na kolena,“ zavolal. „Lez po hlase.“

Zillis na podlaze předsíně dýchal už klidněji, ale pořád slyšitelně. Teď si zuřivě odplivl na koberec. Kanoucí slzy mu odplavovaly Mace na rty a jeho hořká chuť mu vnikala do úst.

Billy se k němu vrátil a přitiskl mu hlaveň pistole k týlu.

Zillis znehybněl a jen tiše sípal.

Billy se zeptal: „Víš, co držím v ruce?“

„Aby ne.“

„Chci, abys odlezl do ložnice.“

Jdi do prdele.“

‚Myslím to vážně.“

„Dobře.“

„K nohám postele.“

Třebaže jediné světlo v ložnici vydávala slabá lampička u postele, Zillis zamhouřil oči proti bodavé, oslepující záři, jak se plazil k posteli.

Billy ho musel dvakrát nasměrovat. Pak mu přikázal: „Posaď se na zem zády k nohám postele. Správně. Levou rukou zašmátrej vedle sebe. Nahmatáš pouta visící z rámu postele. Už je máš.“

„Člověče, tohle mi nedělej.“ Zillisovy oči přetékaly. Bublalo mu v nose. „Proč? Proč mi to děláš?“

„Vlož levé zápěstí do volného náramku.“

„Mně se to nelíbí,“ namítl Zillis.

„To ani nemusí.“

„Co se mnou chceš udělat?“

„Podle toho. Nasaď si pouto.“

Když Zillis dobojoval s náramky, Billy se k němu naklonil, aby vyzkoušel oba zámky, zda pevně drží. Zillis nadále neviděl dostatečně dobře na to, aby se na něj vrhl nebo se pokusil ho odzbrojit.

Steve mohl vláčet postel po místnosti, kdyby se mu zachtělo. Mohl ji s jistým úsilím převrátit, zbavit ji matrace a pérování a trpělivě roz šroubovat rám, aby mohl vyvléct pouta. Měl však omezenou schopnost pohybu.

Koberec nevypadal čistě. Billy by se na něj neposadil ani nepoklekl.

Zašel do jídelního koutu v kuchyni a vrátil se s jedinou židlí s pořádným opěradlem v celém domě. Postavil ji před Zillise mimo jeho dosah a posadil se.

„Billy, já tady umřu.“

„Neumřeš.“

„Mám strach o svoje oči. Pořád nic nevidím.“

„Chci ti položit pár otázek.“

„Pár otázek? Zbláznil ses?“

„Trochu mi to tak připadá,“ připustil Billy.

Zillis zakašlal. Jediné odkašlání se proměnilo v záchvat kašle, který přešel v děsivé dávení. Nehrál to.

Billy čekal.

Když Zillis mohl opět promluvit, měl chraplavý a roztřesený hlas: „Děsíš mě k smrti, Billy.“

„V pořádku. Teď chci, abys mi řekl, kde schováváš zbraň.“

„Zbraň? K čemu bych měl zbraň?“

„Tu, kterou jsi ho zastřelil.“

„Zastřelil ho? Koho? Proboha, já nikoho nezastřelil, Billy.“

„Střelil jsi ho do čela.“

„Ne. To teda ne. Já určitě ne, člověče.“ Oči měl zalité slzami vyvolanými Mačem, takže se mu v nich nedalo číst. Neustále pomrkával ve snaze prohlédnout. „Hele, jestli jde o nějakej blbej fór…“

„Ty jsi vtipálek,“ řekl Billy. „Ne já. To je tvoje představení.“

Zillis na to slovo nereagoval.

Billy přistoupil k nočnímu stolku a otevřel zásuvku.

„Co to děláš?“ ptal se Zillis.

„Hledám zbraň.“

„Žádná tu není.“

„Žádná tady nebyla, když jsi byl pryč, ale teď tu musí být. Nosíš ji s sebou.“

„Ty už jsi tady byl?“

„Libuješ si ve všelijakých hnusárnách, co, Stevie? Měl jsem chuť se vysprchovat horkou vodou, když jsem odtud odešel.“

Billy otevřel dvířka ve spodní části nočního stolku a prohrabal se tam.

„Co uděláš, když žádnou zbraň nenajdeš?“

„Možná ti přitluču ruku hřebíkem k podlaze a jeden po druhém ti uřežu prsty.“

Zillis vypadal, jako kdyby měl začít doopravdy plakat. „Ale no tak, člověče, přestaň říkat takový krávoviny! Co jsem ti udělal? Vždyť jsem ti nijak neublížil.“

Billy zavřel dvířka a obrátil se k němu: „Když jsi byl u mě, Stevie, kampak jsi schoval tu uříznutou ruku?“

Zillis zasténal a začal vrtět hlavou: ne, ne, ne, ne.

Přihrádka skříně nad pověšenými šaty ležela o něco výš, aby tam dosáhl pohledem. Billy hmatal po pistoli a pokračoval: „A co jsi ještě u mě doma ukryl? Co jsi uřízl té rusovlásce? Ucho? Ňadro?“

„Tohle nesedí,“ řekl Zillis třaslavě.

„Copak nesedí?“

„Jsi přece Billy Wiles, proboha, ne?“

Billy pokračoval v hledání zbraně mezi matrací a péry postele, na což by bez rukavic neměl žaludek.

„Jsi Billy Wiles“ opakoval Zillis.

„Což znamená, že ses domníval, že se nedovedu bránit?“

„Nic jsem neudělal, Billy. Nic.“

Billy obešel postel a pokračoval: „No, dovedu se bránit poměrně dobře, i když můj příklad není zrovna hodný následování, poutníče.“

Zillis poznal svoje vlastní slova. „Já to tak nemyslel. Myslíš, že jsem tě chtěl urazit. Nemyslel jsem to tak.“

Billy zašátral znovu mezi matrací a pružinami. Nic.

„Já toho namluvím, Billy, vždyť víš. Pořád si dělám srandičky. Znáš mě přece. Ksakru, Billy, jsem pitomec. Ty přece víš, že jsem pitomec, který pořád jen něco mele a většinou si nevidí do huby.“

Billy se vrátil k židli a znovu se posadil: „Už mě vidíš líp, Stevie?“

„Ne, moc ne. Potřebuju kapesník.“

„Utři se do prostěradla.

Zillis volnou rukou nahmatal tenké prostěradlo v nohách postele. Vyprostil jeho růžek, otřel si jím tvář a vysmrkal se do něj.

„Máš sekyru?“ zeptal se Billy.

„Proboha!“

„Máš sekyru, Stevie?“

„Ne.“

„Nelži mi, Stevie.“

„Nech toho, Billy.“

„Máš sekyru?“

„Přestaň s tím.“

„Máš sekyru, Stevie?“

Jo,“ přiznal se Zillis a unikl mu nešťastný vzlyk. „Buď jseš sakra dobrý herec, nebo jsi skutečně jen hloupý ubožák Steve Zillis,“ konstatoval Billy a ta druhá možnost ho začínala hlodavě trápit.

KAPITOLA 62

„KDYŽ NA ZADNÍM DVORKU SEKÁŠ NA KUSY FIGURÍNY,“ PTAL SE BILLY, „představuješ si, že jde o skutečné ženy?“

„Vždyť jsou to jen figuríny.“

„Sekáš melouny, protože jsou vevnitř červené. Líbí se ti, když se trhá červená dužina, Stevie?“

Zillis vypadal překvapeně: „Cože? Ona ti o tom povídala? Co ti ještě říkala?“

Jaká ‚ona‘, Stevie?“

„Ta stará kráva odvedle, Celia Reynoldsová.“

„Tvoje situace tě neopravňuje mluvit o někom jako o staré krávě,“ odpověděl Billy. „Tvoje situace tě neopravňuje vůbec k ničemu.“

Zillis vypadal pokořeně. Horlivě přikývl: „Máš pravdu. Promiň. Je prostě jen osamělá. Ale pořád by čmuchala, Billy. Neumí se starat jen o sebe. Pořád stojí u okna za záclonou a sleduje, co se kde šustne. Člověk nemůže vyjít na dvůr, aby ho nesledovala.“

‚A ty děláš spoustu věcí, které by nikdo další neměl vidět, že, Stevie?“

„Ne. Nic nedělám. Chci jen trochu soukromí. Tak jsem se jí párkrát předvedl se sekyrou. Hrál jsem si na cvoka. Abych ji prostě vystrašil.“

‚Abys ji vystrašil?“

„Aby se začala starat o sebe. Udělal jsem to jenom třikrát a potřetí jsem jí dal najevo, že se předvádím, že vím, že se dívá.“

Jak jsi jí to dal najevo?“

„Teď se tím už moc nechlubím.“

„Určitě se nechlubíš spoustou dalších věcí, Stevie.“

„Vytrčil jsem na ni prostředník,“ řekl Zillis. „Když jsem potřetí rozsekal figurínu a meloun o kterých si nepředstavuju nic, než co doopravdy jsou přistoupil jsem k plotu a parádně jsem na ni vytrčil prostředník.“

„Jednou jsi rozsekal i židli.“

Jo. Rozsekal jsem židli. No a co?“

„Ta, na které teď sedím, je jediná, která ti zůstala.“

„Míval jsem dvě. Potřebuju jenom jednu. Vždyť to byla jen židle.“

„Rád se díváš, když někdo ubližuje ženám,“ pokračoval Billy.

„Ne.“

„To porno pod postelí jsi objevil teprve dnes večer? Podstrčil ti ho tam nějaký zlý skřítek, Stevie? Zavoláme na deratizační službu, aby sem poslali někoho přes skřítky?“

„To nejsou skutečné ženy.“

„Nejsou to ani figuríny.“

„Chci tím říct, že jim nikdo neubližuje. Jenom to hrají.“

„Ale rád se na to díváš.“

Zillis na to nic neřekl, jen svěsil hlavu.

V určitém směru to šlo snáz, než Billy očekával. Obával se, že kladení velice nepříjemných otázek a naslouchání druhému člověku, jak se zoufale zpovídá na svou obhajobu, ho bude tak deprimovat, že nedokáže vést kloudný výslech. Místo toho pociťoval moc, která mu dodávala důvěru. Překvapilo ho, jak jednoduché to je. Vyděsilo ho to.

„To jsou odporné nahrávky, Stevie. Velice úchylné.“

„Ano,“ připustil Zillis tichým hlasem. „Jsou. Vím.“

„Natočil jsi někdy sám sebe, jak ubližuješ ženě?“

„Proboha, ne. To ne.“

‚Mluvíš šeptem, Stevie.“

Zvedl hlavu, ale na Billyho se nepodíval. „Nikdy jsem takhle ženě neublížil.“

„Nikdy? Opravdu jsi nikdy takhle neublížil ženě?“

„Ne. Přísahám.“

„Jak jsi jim tedy ubližoval, Stevie?“

„Nijak. To bych nemohl.“

„Jsi takový náš svatoušek, co, Stevie?“

„Jen se na to… rád dívám.“

„Díváš se na to, jak se ubližuje ženám?“

„Rád se dívám, to ano. Ale stydím se za to.“

„Vůbec si nemyslím, že se stydíš.“

„Stydím. Stydím se za to. Ne pokaždé přitom, ale potom vždycky.“

„Po čem potom?“

„Potom, co… se dodívám. Já vážně… Ach jo. Já vážně takový nechci být.“

„Kdo by chtěl být takový jako ty, Stevie?“

„Nevím.“

„Jmenuj mi jednoho člověka. Jednoho člověka, který by chtěl být jako ty.“

„Asi nikdo,“ připustil Zillis. „Jak se projevuje ten tvůj stud?“ navázal Billy. „Už jsem ty kazety vyhodil. Několikrát. Dokonce jsem je i zničil. Jenže pak, znáš to… po nějakém čase jsem si koupil nové. Potřebuju pomoc, abych toho nechal.“

„Už jsi někdy pomoc vyhledal, Stevie?“ Zillis neodpovídal.

„Už jsi někdy pomoc vyhledal?“ naléhal Billy. „Ne.“

„Pokud toho opravdu chceš nechat, proč jsi nevyhledal pomoc?“

„Myslel jsem si, že to dokážu sám. Myslel jsem, že to půjde.“ Zillis se rozplakal. Měl oči ještě vlhké od Mace, ale teď mu tekly skutečné slzy.

„Proč jsi tak zřídil figuríny ve vedlejší místnosti, Stevie?“

„To bys nepochopil.“

„No, možná jsem zabedněný starý Billy Wiles, nehodný následování, ale přece jen to zkusme.“

„To, co jsem s nimi udělal, nemá žádný význam.“

„Nějaký význam to zřejmě má, když jsi tomu věnoval tolik času a energie.“

„Nechci o tom mluvit. O tomhle ne.“ Spíše prosil, než odmítal. „Vážně ne.“

„Začneš se červenat, Stevie? Dotýká se to tvých nejjemnějších citů?“

Zillis už teď plakal nepokrytě. Ne občasný vzlyk, ale proud hořkých slz ponížení a hanby.

„Mluvit o tom je něco jiného než to dělat,“ řekl konečně.

„Myslíš tím dělat to, co jsi udělal s figurínami?“ ujasňoval si Billy.

„Můžeš… můžeš mi vystřelit mozek z hlavy, ale já o tom mluvit nebudu. Nemůžu.“

„Když zohavuješ ty figuríny, vzrušuje tě to, Stevie? Vzrušuje tě to, až se cítíš silný a mocný?“

Zillis zavrtěl hlavou a pak ji svěsil.

„Dělat jim to a mluvit o tom, jaký je v tom rozdíl?“ ptal se Billy.

„Billy, prosím tě, Billy. Nechci to slyšet, nechci slyšet, jak o tom mluvím.“

„Protože, když to provádíš, je to jenom něco, co děláš. Kdežto když o tom mluvíš, je to najednou něco, co skutečně jsi.“

Zillisův výraz potvrzoval, že Billy trefil hřebík na hlavičku.

Držet se figurín nikam nevedlo. Nic víc v tom nebylo. Masírováním Stevea Zillise jen pro jeho úchylku by ničeho nedosáhl.

Billy však stále ještě neměl to, co potřeboval, to, co sem přišel dokázat.

Pociťoval současně únavu i vybuzenost. Chtělo se mu spát a současně ho oživoval kofein. Občas ho zabolela probodnutá ruka. Vicodin přestával účinkovat.

Chemicky blokovaná vyčerpanost mu mohla zabraňovat vést účinný výslech.

Pokud Zillis byl onen maniak, pak dokázal geniálně předstírat emoce.

Ale to patří k výbavě sociopatů: žraví pavouci s obrovským talentem přesvědčivě předstírat složitou lidskou bytost, aby zakryli své hmyzí instinkty, jež jim daly do vínku chladnou kalkulaci a dravý úmysl.

Billy promluvil: „Když to s těmi figurínami děláš, když se díváš na ty úchylné filmy, myslíš při tom někdy na Judith Kesselmanovou?“

V průběhu výslechu nejedna otázka Zillise překvapila, ale tahle ho šokovala. Oči podlité krví z dávky Mace doširoka rozevřel. Tvář mu zpopelavěla a ztratila tvar, jako by ho někdo udeřil.

KAPITOLA 63

ZILLIS SEDĚL NA ZEMI PŘIPOUTÁN K POSTELI, ZATÍMCO BILLY SEDĚL VOLNĚ

na židli, a přesto měl pocit, že ho zajatcova vyhýbavost svazuje. „Na něco jsem se tě ptal, Stevie.“

„Co má znamenat zase tohle}“ zeptal se Zillis zdánlivě upřímně udiven a dokonce s nádechem dotčenosti. „Co má co znamenat?“

„Proč jsi přišel, Billy? Nechápu, co máš za luhem.“

„Myslíš na Judith Kesselmanovou?“ opakoval Billy. „Jak ses o ní dozvěděl?“

„Jak myslíš, že jsem se o ní dozvěděl?“

„Odpovídáš na otázky otázkami, ale ode mě vyžaduješ, abych měl na všechno náležitou odpověď.“

„Chudáku Stevie. Tak co Judith Kesselmanová?“

„Něco se jí stalo.“

„Co se jí stalo, Stevie?“

„Stalo se to na vysoké. Před pěti, pěti a půl lety.“

„Víš, co se jí stalo, Stevie?“

„To neví nikdo.“

„Někdo ano.“

„Zmizela.“

„Jako při kouzelníkově vystoupení?“

„Prostě zmizela.“

„A taková milá holka to byla, že?“

„Každý ji měl rád,“ přisvědčil Zillis.

„Taková milá holka, tak nevinná. Nevinné jsou nejlahodnější, co myslíš, Stevie?“

Zillis se zamračil a řekl: „Nejlahodnější?“

„Nevinné dívky jsou nejšťavnatější, nejvydatnější. Já vím, co se s ní stalo,“ řekl Billy a chtěl tím naznačit, že ví, že ji Zillis unesl a zabil.

Tělem Stevea Zillise proběhlo takové zachvění, že pouta chvíli rachotila o rám postele.

Billyho ta reakce povzbudila a opakoval: „Vím to, Stevie.“

„Co? Co víš?“

„Všechno.“

„Co se s ní stalo?“

„Ano. Všechno.“

Zillis seděl opřený zády o postel a s nohama roztaženýma na zemi před sebou. Teď si náhle přitáhl kolena k tělu. „Ach, bože,“ vydral se z něj povzdech plný hořkého zoufalství.

„Naprosto všechno.“

Zillisovy rysy změkly a hlas se mu roztřásl. „Neubližuj mi.“

„Co myslíš, že bych ti mohl udělat, Stevie?“

„Nevím. Nechci na to myslet.“

„Máš takovou představivost, takový talent, když sníš, jak ubližovat ženám, a najednou na něco takového nechceš myslet?“

Zillis se teď nepřestával třást. „Co ode mě chceš, co mám udělat?“ ptal se.

„Chci, abys mi vyprávěl, co se stalo s Judith Kesselmanovou.“

Když začal Zillis fňukat jako malý chlapec, Billy vstal ze židle. Cítil, že se blíží zlom.

„Stevie.“

Jdi pryč.“

„Víš dobře, že neodejdu. Povídejme si o Judith Kesselmanové.“

„Nechci.“

„Myslím, že chceš.“ Billy se k Zillisovi nepřiblížil, ale přidřepl před ním a dostal se tak téměř na jeho úroveň. „Myslím, že o ní vážně chceš mluvit.“

Zillis divoce zavrtěl hlavou. „Ne. Nechci. Když o ní budeme mluvit, určitě mě zabiješ.“

„Pročpak to říkáš, Stevie?“

„To dobře víš.“

„Proč říkáš, že tě zabiju?“

„Protože pak toho budu moc vědět, ne?“ Billy pozoroval zajatce a snažil se vyznat v tom, co říká. „Zabil jsi ji,“ zasténal Zillis. „Cože?“

„Zabil jsi a já nevím, proč jsi to udělal, nechápu to, a teď chceš zabít i mě.“

Billy se zhluboka nadechl a zaškaredil se: „Co jsi to udělal?“ Zillis místo odpovědi jen vzlykal. „Stevie, co jsi to udělal?“

Zillis měl nohy přitažené k tělu. Teď je opět natáhl. „Stevie?“

Rozkrok jeho pyžama ztmavl. Pomočil se.

KAPITOLA 64

NĚKTERÉ ZRŮDY VZBUZUJÍ VÍC LÍTOST NEŽ STRACH. NEŽIJÍ V PRAVÉM smyslu v doupatech, protože v nich neleží na číhané. Uchylují se do neudržovaných příbytků s minimem nábytku a předměty své zvrácené představy o kráse. Doufají pouze v to, že svůj nestvůrný život naplněný zrůdným sněním prožijí co možná nejklidněji, což představuje naprosto minimální nárok, protože se trápí, i když je okolní svět nechává na pokoji.

Billy se bránil závěru, že Steve Zillis patří k tomuto politováníhodnému druhu.

Kdyby připustil, že v osobě Stevea Zillise nenašel vražedného sociopata, musel by se smířit s tím, že vyplýtval drahně vzácného času pronásledováním líté šelmy, z níž se vyklubal krotký pes.

V důsledku přicházelo ještě horší poznání, že teď neví jak dál. Všechny důkazy mu napovídaly jediný závěr. Nepřímé důkazy.

Naprosto nejhorší na tom bylo, že pokud před ním nesedí vrah, uchýlil se k takovému násilí naprosto zbytečně.

V souladu s ním vyslýchal svého zajatce a útočil na něj, ale střetnutí mezi nimi se proměnilo spíše v akt útisku. Matador nemůže cítit zadostiučinění, když býk ježatý banderillami a rozpíchaný pikadorem poklesne na duchu tak, že začne ignorovat rudou muletu.

Musel překonat narůstající zklamání, posadit se zpátky na židli a zeptat se na poslední věc s nadějí, že past sklapne v nejneočekávanější chvíli.

„Co jsi dělal dnes večer, Stevie?“

„To přece víš. Nebo ne? Sloužil jsem za tebe v baru.“

Jenom do devíti. Jackie říká, že jsi dělal od tří do devíti, protože předtím i potom jsi něco měl.“

Jo, to jo. Něco jsem měl.“

„Co jsi dělal mezi devátou hodinou a půlnocí?“

„Záleží na tom?“

„Záleží,“ ujistil ho Billy. „Co jsi dělal?“

„Stejně mi ublížíš… Zabiješ mě tak jako tak.“

„Nezabiju tě a nezabil jsem ani Judith Kesselmanovou. Vím jistě, že jsi ji zabil ty.“

Já?“ Je ho překvapení působilo věrohodně jako každá jeho reakce od okamžiku, kdy to všechno začalo.

„Moc ti to nejde.“

„Co mi nejde? Zabíjení? Ty ses naprosto pomátl! Nikdy jsem nikoho nezabil.“

„Pokud mi, Steve, předložíš věrohodné alibi na dobu od devíti do půlnoci, skončíme to. Odejdu a ty budeš volný.“

Zillis vypadal pochybovačně: „Takhle snadno?“

„Ano.“

„Po tom všem to takhle jednoduše skončí?“

„Může. Záleží na tvém alibi.“

Zillis uvažoval o jeho odpovědi.

Billyho napadlo, že začínají od samého počátku.

Pak se Zillis znovu ozval: „Co když ti povím, co jsem dělal, a ukáže se, že právě proto jsi přišel, protože už víš, co jsem dělal, a jen to ode mě chceš slyšet, abys ze mě mohl vytlouct duši?“

„Tomu nerozumím,“ odpověděl Billy.

„Dobře. Tak jo. S někým jsem byl. Nikdy se o tobě nezmínila, ale pokud ti o ni jde, co mi uděláš?“

Billy nevěřil vlastním uším: „Tys byl s ženskou?“

„No ne jako v posteli. Měli jsme jen rande. Dali jsme si večeři, opožděnou, protože jsem za tebe zaskakoval. Teprve naše druhé rande.“

Jak se jmenuje?“

Zillis se obrnil vůči výbuchu Billyho žárlivosti a řekl: „Amanda Pollardová.“

„Mandy Pollardová? Tu znám. Hodná holka.“

Zillis se zeptal obezřetně: „Neřekneš nic víc než ‚hodná holka‘?“

Pollardovi vlastnili prosperující vinice. Pěstovali víno pro nejvybranější vinaře v údolí. Mandy mohlo být asi dvacet, byla pěkná, příjemná. Pracovala v rodinném podniku. Soudě podle všech příznaků, hodila by se spíše do lepších časů než tyhle.

Billyho pohled sklouzl po nečisté ložnici, od obalu pornokazety vedle televizoru k hromadě špinavého prádla v rohu.

„Sem jsem ji nevzal,“ ozval se Zillis. „Měli jsme jenom dvě rande. Hledám si něco lepšího, nějaký pěkný byt. Toho tady se chci zbavit. Chci začít nanovo.“

„Je to slušná dívka.“

„To jo,“ souhlasil Zillis horlivě. „Myslím, že vedle ní bych dokázal všechno ze sebe smýt, začít znovu a už konečně pořádně.“

„Měla by to tady vidět.“

„Ne, ne, ne, Billy, proboha, jen to ne. Tohle nejsemjá, jaký chci být. Pro ni chci být lepší.“

„Kam jste šli na večeři?“

Zillis jmenoval restauraci. Pak pokračoval: „Přišli jsme tam asi za deset minut půl desáté. Zůstali jsme tam zhruba do čtvrt na dvanáct, a to jsme tam už zbyli jediní.“

„Co potom?“

„Vyjeli jsme si autem. Hezká projížďka. Ne že jsme to někde zapíchli. Ona taková není. Jen jsme jezdili, povídali si a poslouchali hudbu.“

„Do kolika?“

„Odvezl jsem ji domů někdy po jedné hodině.“

„Pak ses vrátil sem.“

Jo.“

„A pustil sis porno, ve kterém chlápek bičuje ženskou.“

„No jo. Vím, co jsem zač, ale vím taky, co bych chtěl být.“

Billy přistoupil k nočnímu stolku a zvedl z něj telefon. Měl dlouhou šňůru. Přinesl jej k Zillisovi. „Zavolej jí.“

„Teď? Vždyť už je víc jak tři hodiny ráno, Billy.“

„Zavolej jí. Řekni jí, jak moc se ti líbil včerejší večer a jak je ohromná. Nebude protestovat, že jsi ji vzbudil, když něco takového uslyší.“

„Tak daleko jsme se ještě v našem vztahu nedostali,“ obával se Zillis. „Bude jí to připadat divné.“

„Zavolej jí a nech mě poslouchat,“ řekl Billy, „nebo ti narvu tuhle pistoli do ucha a vystřelím ti mozek. Co ty na to?“

Zillisovy ruce se tak třásly, že dvakrát zmáčkl na číselníku špatné tlačítko. Napotřetí se mu to podařilo.

Billy se skláněl nad svým zajatcem, hlaveň pistole mu tiskl k boku, aby mu vyhnal z hlavy případné nekalé myšlenky, a naslouchal Mandy Pollardové, jak zvedla telefon a vyjádřila podiv nad tím, že její nový milý volá v takový čas.

„Nic se neděje,“ ujistila Mandy Zillise. „Neprobudil jsi mě. Jen tady ležím a civím do stropu.“

Zillisův hlas se chvěl, ale Mandy to mohla přikládat jeho nervozitě z toho, že volá tak pozdě a že jí vyjadřuje náklonnost otevřeněji, než to možná udělal kdy předtím.

Billy pár minut naslouchal, jak probírají předchozí večer večeři, jízdu autem a pak dal Zillisovi gestem najevo, aby hovor ukončil.

Mandy Pollardová strávila večer s tímto mužem a nepatřila mezi slabomyslné hledačky vzrušení, které se vědomě spouštějí s lumpy.

Protože Steve Zillis večeřel s Mandy, nemohl posadit mrtvolu Ralpha Cottlea na pohovku v Lannyho obýváku a nemohl přibít Billyho ruku k podlaze chodby.

KAPITOLA 65

BILLY ZASTRČIL PISTOU DO POUZDRA U BOKU A ŘEKL: „NECHÁM TĚ PŘI poutaného k posteli.“

Steveu Zillisovi se zřetelně ulevilo, když viděl mizet pistoli, ale zůstal ve střehu.

Billy vytrhl telefonní šňůru ze zásuvky ve zdi a z telefonu, svinul ji a uložil do pytlíku na chleba. „Nechci, abys někomu volal, dokud se neuklidníš a nezamýšlíš nad tím, co ti teď řeknu.“

„Ty mě vážně nezabiješ?“

„Vážně ne. Nechám klíček od pout na kuchyňském stole.“

„Dobře. V kuchyni. Ale tam mi moc nepomůže.“

„Až odejdu, můžeš odmontovat z rámu postele matraci a pérování. Drží je tam šrouby a matky, ne?“

„To jo, ale…“

„Matky povolíš prsty.“

„Možná zrezly…“

„Nastěhoval ses sem teprve před půlrokem. Za šest měsíců nemohly zreznout. Pokud jsou moc utažené, zaber za rám postele a trochu je nejdřív vyviklej. Poradíš si s tím.“

„Poradím, určitě, ale neumím si poradit s tím, co ksakru mělo tohle všechno znamenat. Nemohl sis myslet, že jsem zabil Judith Kesselmanovou, jak jsi říkal. Co jsi tím tedy sledoval?“

Billy uložil sprej Mace do pytlíku na chleba a odpověděl: „Nehodlám ti to vysvětlovat a ty bys to ani nechtěl vědět. Věř mi, nechtěl.“

„Koukni se na mě,“ zanaříkal Steve. „Oči mě ještě nepřestaly pálit.

Sedím ve vlastní louži. To je ponižující, prokristapána. Praštil jsi mě tou pistolí, roztrhl jsi mi kůži na hlavě, poranil jsi mě, Billy.“

„Mohlo to dopadnout hůř,“ ujistil ho Billy. „Mohlo to dopadnout o hodně hůř.“

Zillis se rozhodl vyložit si to jako pohrůžku a přešel do smířlivého tónu: „Tak jo. Dobře. Slyším. A už nic neříkám.“

„Matky ti zaberou tak hodinu, možná dvě, podle toho, jak moc jsou utažené. Klíče k poutům najdeš v kuchyni. Až je odemkneš, začneš se balit.“

Zillis zamrkal: „Cože?“

„Zavoláš Jackiemu, že končíš.“

„Ale já nechci skončit.“

„Podívej se na to realisticky, Steve. Nemůžeme se vídat každý den. Rozhodně ne s tím, co já vím o tobě a co víš ty o mně. Musíš vypadnout.“

„Ale kam?“

„Na tom nezáleží. Jen někam mimo okrsek Napa.“

„Mně se tady líbí. Kromě toho si teď nemůžu dovolit se stěhovat.“

„Zajdi si v pátek večer do baru pro poslední výplatu,“ řekl Billy. „Nechám pro tebe u Jackieho obálku. Najdeš v ní deset tisíc dolarů v hotovosti. Pomůžou ti do začátku někde jinde.“

„Nic jsem neprovedl a přitom se mi celý život obrací naruby? To není fér.“

„Máš pravdu. Není to fér. Ale tak už to chodí. Tvůj nábytek nemá žádnou hodnotu. Můžeš ho odvézt na skládku. Spakuj si svoje osobní věci a do pátku do večera se ztrať z města.“

„Můžu zavolat policii, můžu na tebe podat oznámení.“

„Skutečně? Ty bys chtěl, aby se policajti prošli po místě činu, aby se tu pohrabali a našli sadomasochistické videokazety a figuríny vedle v místnosti?“

Strach ho stále neopouštěl, přesto v sobě Zillis našel dostatek sebelítosti, aby řekl: „Někdo asi umřel a Bohem ses teď stal ty“

Billy zavrtěl hlavou: „Nebuď trapný, Steve. Sbal si svých deset tisíc, raduj se, že jsi to přežil, a zmiz. A ještě něco Mandy Pollardové už nikdy nevolej.“

„Počkej. Nemůžeš přece…“

„Nevolej jí, nescházej se s ní. Už nikdy.“

„Ale ona pro mě může znamenat tu zásadní změnu, Billy.“

Je to slušné, hodné děvče.“

„To mám právě na mysli. Vím, že s ní bych se mohl…“

„Slušná žena svede muže obrátit na dobrou cestu,“ souhlasil Billy. „Ale ne takového, který spadl tak hluboko jako ty. Pokud jí zavoláš nebo se s ní sejdeš, stačí jen jednou, dozvím se to. A najdu si tě. To mi doufám věříš.“

Zillis mlčel.

‚A pokud se jí dotkneš“ dodal Billy, „pak tě, Steve, zabiju, pánbůh mi pomáhej.“

„To je děsně nespravedlivé,“ řekl Zillis.

„Věříš mi? Měl bys, Steve.“

Když Billy sevřel pažbu pistole v pouzdře, Zillis se ozval: „Ale no jo, jasně. Poslouchám tě.“

„Fajn. Takže já jdu.“

„Stejně mě to tady štve,“ pokračoval Zillis. „Vinařský kraj, to je jen jiný výraz pro zemědělství. Nikdy jsem se nepovažoval za burana.“

„To jistě ne,“ ozval se Billy už od dveří.

„Nic se tady neděje.“

„Nejsme zrovna hodní následování,“ souhlasil Billy.

Jdi do prdele.“

„Bohatý lov, bílá tváři,“ odpověděl Billy.

KAPITOLA 66

BILLY UJEL JEN PŮL MÍLE OD ZILLISOVA DOMU A DAL SE DO NĚJ TAKOVÝ třas, že musel zajet k okraji silnice, zaparkovat explorer a ovládnout se.

Pod tlakem se proměnil v cosi, čím zcela pohrdal. Na chvíli se z něj stal John Palmer.

To, že Zillisovi vyplatí deset tisíc dolarů, jej zpátky z Palmera neproměnilo.

Když se chvění utišilo, nenastartoval znovu vůz, protože nevěděl, kam má jet. Měl pocit, že se ocitl na pokraji propasti. Přes okraj propasti se jet nedá.

Chtěl se vydat domů, ale tam by mu nic nepomohlo vyřešit tuhle záhadu.

Chtěl jet domů jen proto, aby byl doma. Poznával známý samotářský pud. Doma by se mohl posadit ke svému pracovnímu stolu s dubovým špalíkem a svět by mohl jít k čertu.

Jenže tentokrát by šel s ním. Nemůže si s sebou domů vzít Barbaru, a pokud by ji zanechal samotnou a v ohrožení, pohřbil by tím svoji jedinou výmluvu k žití.

Události jej přiměly jednat, dotlačily ho do proudu života, přece se však cítil osaměle a beznadějně.

Příliš dlouho řádně nezaséval a teď nemá co sklízet. Místo přátel měl známé. Život se vede ve společenství, ale on žádné neměl.

Ve skutečnosti byla jeho situace ještě horší než osamělost. Přátelé proměnění v pouhé známé teď přestali být i jimi a stali se z nich podezřelí. Vytesal si osamělost z prvotřídní paranoie.

Odlepil se od kraje silnice a rozjel se bez cíle, přinejmenším si jej neuvědomoval. Plul temnotou jako pták, jemuž záleží jen na tom, aby se udržel ve vzduchu a nezřítil se do naprostého zoufalství dřív, než se objeví alespoň malý záblesk naděje.

O Ivy Elginové se během krátké návštěvy u ní doma dozvěděl víc, než se namáhal zjistit za léta, co spolu pracovali. A i když ji měl rád, připadala mu teď tajemnější, než když toho o ní věděl méně.

Nedomníval se, že má nějakou souvislost s šílencem páchajícím tyto vraždy. Avšak jeho zkušenost s matkou a otcem ho varovala, že si nikým nemůže být jistý.

Harry Avarkian byl laskavý člověk a dobrý právník ale zároveň patřil mezi tři správce sedmimilionového fondu, a tohle pokušení nelze jen tak přejít. Před Barbarou navštívil Harryho doma jen jednou. Barbara z něj udělala společenského tvora. Chodili k Harrymu na večeři pomalu každé dva měsíce, avšak od okamžiku, kdy upadla do komatu, nenavštěvoval Billy Harryho jinde než v jeho kanceláři.

Znal se s Harrym Avarkianem. Avšak neznal ho.

Billyho myšlenky zalétly k doktoru Ferrierovi. Šílená myšlenka. Významný lékař místního společenství se neplíží kolem a nevraždí.

Až na to, že doktor Ferrier přemlouval Billyho ke spoluúčasti na vraždě Barbary Mandelové. Odpojit ji od vyživovací trubice. Nechat ji zemřít. Vyhladovět ji v komatu.

Pro někoho, kdo se nerozpakuje rozhodnout za druhého za někoho, kdo netrpí evidentní bolestí že kvalita jeho života neodpovídá prostředkům vynakládaným na péči o něj, stisknutí jednoho tiačítka na přístroji možná nepředstavuje velký rozdíl oproti stisknutí kohoutku.

Směšné. Nicméně nezná Ferriera ani o málo lépe, než znal svého otce. A ten v popření všeho, o čem se Billy domníval, že zná, tloukl nablýskaným francouzským klíčem a z očí mu přitom koukalo zlo.

John Palmer. Jeho touha po moci se nedala přehlédnout, avšak jeho vnitřní svět zůstával stejně záhadný jako vzdálená planeta.

Čím víc Billy uvažoval o lidech, které znal, tím víc se přikláněl k úvaze, že vraha nezná, že vraždí bez motivu.

Nabádal se, aby dbal a zároveň nedbal, aby seděl a měl mír.

Abys vlastnil to, co nevlastníš, musíš jít cestou vyvlastnění.

A to, co nevíš, je to jediné, co víš.

Řídil a podroboval se onomu vnitřnímu míru a v krátké chvíli, aniž to vědomě zamýšlel, dojel k motorestu pro řidiče kamionů. Zaparkoval tam jako předtím, před jídelnou.

Levá ruka ho bolela. Když ji zatínal a zase rozevíral, cítil, že začíná otékat. Vicodin přestal účinkovat. Nevěděl, zda si má vzít další, ale měl by si sehnat Motrin.

Měl hlad, ale když pomyslel na další sladkou tyčinku, přecházela ho chuť. Potřeboval kofeinovou vzpruhu, ale nechtěl polykat zase jen tablety.

S ohledem na vytlučené okno vozu, který tak zůstával nezajištěný, ukryl pistoli i revolver pod přední sedadlo a vstoupil dovnitř.

Za pět minut tři čtvrti na čtyři ráno si mohl vybrat volný box.

Na židlích u pultu seděli čtyři řidiči, pili kávu a žvýkali koláč.

Obsluhovala je macatá číšnice s šíjí obránce z Národní fotbalové ligy a s tváří anděla. V záplavě vlasů obarvených do odstínu krému na boty měla žluté mašličky ve tvaru motýlků.

Billy se posadil k pultu.

KAPITOLA 67

PODLE JMENOVKY NA ŠATECH SE ČÍŠNICE JMENOVALA JASMÍNE. ŘÍKALA Billymu „zlato“ a postavila před něho kávu a citronový koláč, které si objednal.

Jasmine si s řidiči živě povídala, když si mezi ně přisedl Billy. Z řeči vyrozuměl, že jeden z mužů se jmenuje Curly a druhý Arvin. Třetího neoslovovali jinak než „ty“ a čtvrtý měl horní přední zub zlatý.

Nejprve rozmlouvali o ztracené pevnině Adantida. Arvin dovozoval, že její rozvinutá civilizace se musela zhroutit, protože Atlanťané experimentovali s genovým inženýrstvím a vypěstovali stvůry, které je zničily.

Tím se bleskově dostali od Adantidy ke klonování a výzkumu DNA a netrvalo dlouho a Arvin se zmínil o tom, že na Harvardu nebo v Yale, v jednom takovém pekle, se vědci pokoušejí vypěstovat prase s lidským mozkem.

„Neřekla bych, že jde o něco nového,“ opáčila Jasmine. „Řeknu vám, že za ty dlouhé roky jsem se už setkala s hezkou řádkou lidských prasat.“

„K čemu by potřebovali polidšťovat prasata?“ nechápal Arvin.

Jen proto, že to stojí v cestě,“ odpověděl Ty.

Jak to stojí v cestě?“

„To máš, jako když stojí v cestě hora,“ vysvětloval Ty. „Někteří lidé na ni prostě musí vylézt. Jiní lidé zase musí vyrobit polidštěné prase prostě proto, že to lze.“

Jakou práci může takové stvoření vykonávat?“ zajímal se Zlatozub.

„Myslím, že mu nezamýšlejí hledat zaměstnání,“ řekl Curly.

„Ale zamýšlejí určitě, že bude něco dělat?“ namítl Zlatozub.

Jedno vím jistě,“ poznamenala Jasmine..Aktivisti se zblázní.“

Jací aktivisti?“ zeptal se Arvin.

Jedni nebo druzí,“ odpověděla. Jakmile tu budou prasata s lidským mozkem, znamená to konec pro všechny, kteří ještě smějí jíst šunku nebo slaninu.“

„To nechápu,“ řekl Curly. „Šunka i slanina se bude dělat z prasat, která nepolidštili.“

„Zahraje tu solidarita,“ předvídala Jasmine. Jak ospravedlníte, že jíte šunku nebo slaninu, když vaše děti budou mít za spolužáky chytrá prasata a budou žadonit po rodičích, aby u nich mohla zůstat přes noc.“

„K tomu nikdy nedojde,“ řekl Ty.

„Nikdy,“ přitakal Arvin.

„Zato dojde k tomu,“ pokračovala Jasmine, „že ti blázni, co si hrají s lidskými geny, udělají nějakou pitomost a všechny nás vyhubí.“

S tím všichni čtyři řidiči souhlasili. Billy rovněž.

Zlatozub se nevzdával přesvědčení, že vědci mají pro polidštěná prasata připravenou nějakou práci. „Nevyhodí miliony dolarů na něco takového jen tak pro srandu, to není jejich styl.“

„Ale vyhodí,“ nesouhlasila Jasmine. „Peníze pro ně nic neznamenají. Nejsou jejich.“

Jde o peníze daňových poplatníků,“ doplnil ji Curly. „O tvoje a moje peníze.“

Billy přihodil jednu nebo dvě poznámky, ale spíš naslouchal známému rytmu hovoru, který jej zvláštním způsobem zahříval.

Káva byla silná. Koláč chutnal vydatně citronově a jeho vršek pokrýval sladký sníh.

Překvapilo ho, jak pokojně se cítí. Stačilo jen sednout si k pultu a poslouchat.

„Pokud chceš mluvit o naprostém mrhání penězi,“ ozval se Zlatozub, „koukni se na tu zatracenou kolosální pitominu, co stavějí tam u silnice.“

„Ty myslíš to, co stojí naproti baru a co zamýšlejí zapálit, jen co to dostaví?“ ptal se Arvin.

„Dobře, ale to je umění“ ironicky mu připomněla Jasmine.

„Já v tom žádné umění nevidím,“ řekl Ty. „Nemělo by umění přetrvávat?“

„Ten chlápek vydělá miliony prodejem vlastních kreseb té věci,“ informoval je Curly. „Vymyslel si kolem toho ohromný merchandising.“

„Copak si může každý jen tak začít říkat umělec?“ zajímalo Zlatozuba. „Nemusejí složit nějaké zkoušky nebo něco podobného?“

„Říká si zvláštní umělec,“ podotkl Curly.

„Zvláštní jako moje prdel,“ zabručel Arvin.

„Zlato,“ řekla Jasmine, „nechci se tě dotknout, ale na tvojí těžké prdeli nevidím nic zvláštního.“

„Říká si umělec performer,“ upřesnil Curly.

„Co to znamená?“

„Podle mého to znamená,“ vysvětloval Curly, „umění, které nepře trvává. Vytváří se k nějakému účelu, a když ho naplní, je po něm veta.“

„Co budou za sto let vystavovat muzea?“ podivil se Ty. „Prázdné prostory?“

„Žádná muzea nebudou,“ soudila Jasmine. „Muzea se staví pro lidi. Zádní lidé nebudou, jenom polidštěná prasata.“

Billy znehybněl. Seděl se šálkem u rtů, ústa otevřená, ale nedokázal se napít.

„Copak, zlato, nechutná?“ zeptala se Jasmine.

„Ne, chutná. Dal bych si dokonce ještě jedno. Prodáváte kávu i přes ulici?“

„Prodáváme trojitou kávu v plastové nádobě. Říkáme tomu Rána do rána.“

„Jednu si vezmu,“ řekl Billy.

KAPITOLA 68

PŘÍSTĚNEK VEDLE JÍDELNY SLOUŽIL JAKO INTERNETOVÁ KAVÁRNA. PŘIPOJENÍ tam skýtalo šest počítačů.

U jednoho seděl kamionista, soustředěný na obrazovku ťukal do klávesnice a jezdil myší. Možná si ověřoval přepravní harmonogram své firmy, možná hrál v síti hru, možná si prohlížel pornostránky.

Na stole s počítačem zbývalo dost místa na položení pokrmů. Pro Ránu do rána měl vyřezaný otvor, do něhož přesně zapadla.

Neznal adresu Valisovy stránky, a tak začal na obecných stránkách o performanci a z nich se propracoval na www.valisvalisvalis.com.

Umělec měl propracovanou a lákavou stránku. Billy si pustil krásně barevné video australského mostu, který Valis podepřel dvaceti tisíci červených nafukovacích balónků. Sledoval, jak všechny naráz praskly.

Pročítal umělcovy výroky o jednodivých projektech. Zněly nabubřele a stěží srozumitelně, zato překypovaly nemúzickým žargonem moderního umění.

Ve vzletném rozhovoru Valis prohlásil, že každý velký umělec se stává „rybářem lidí“, protože se chce „dotknout duší, dokonce polapit duše“ těch, kteří vnímají jeho umění.

Valis pomáhal svým příznivcům lépe pochopit smysl každého svého projektu v podobě třířádkového „spirituálního průvodce“. Každý řádek obsahoval tři slova. Billy se do pár z nich zahloubal.

Z peněženky vyndal papír, na nějž si vytiskl šest řádků, které našel ve třech dokumentech na disketě, již svíraly mrtvé ruce Ralpha Cottlea. Rozložil jej a na stole uhladil.

První řádek: Protože i já jsem rybářem lidí.

Pátý řádek: Moje poslední vražda: čtvrtek o půlnoci.

Šestý řádek: Tvoje sebevražda: krátce nato.

Druhý, třetí a čtvrtý řádek se až děsivě podobal „spirituálnímu průvodci“, s jehož pomocí Valis nabízel svým obdivovatelům dosáhnout plného ocenění jeho díla.

První řádky oněch průvodců se vždy zmiňovaly o stylu projektu, o představení. V tomto případě styl obnášel Krutost, násilí, smrt.

Druhý řádek shrnoval techniky, jakými autor zamýšlel vytvořit umělecké dílo. U Billyho šlo o techniky Pohyb, rychlost, dopad.

Třetí řádek popisoval prostředek nebo prostředky, jimiž Valis hodlal tvořit. Pro své současné dílo použil Maso, krev, kost.

Někteří nejúspěšnější sérioví vrazi se rekrutují z povalečů, neukotvených tuláků, kteří mezi své jednotlivé vražedné akty kladou vzdálenosti stovek mil.

Tento maniak nepohlížel na zabíjení jako na hru. Jen částečně v něm viděl představení. Jeho nejpodstatnější složku pro něj představovalo umění zabíjet.

Z webových stránek zabývajících se performancí se Billy dozvěděl, že tento umělec smrti se vyhýbal fotografům. Tvrdil, že umění musí důležitostí stát nad umělcem. Jen zřídka se nechal vyfotografovat.

Takový přístup mu zajistil slávu a bohatství a přitom jistou anonymitu.

Stránka www.valisvalisvalis.com nabízela oficiální portrét. Nešlo však o fotografii, nýbrž o realistickou a detailně provedenou perokresbu z ruky samotného umělce.

Portrét se nejspíš záměrně neshodoval s tím, jak Valis vypadal dnes, ale Billy jej okamžitě poznal. Poznal v něm pijáka heinekenu z pondělního odpoledne, který se s pobavením a trpělivostí nechal zahrnout příběhem Neda Pearsalla o zahradním trpaslíkovi, jenž usmrtil Henryho Friddlea.

Jste zajímavý chlapík, Billy Barmane.

Maniak už tehdy znal Billyho příjmení, i když předstíral opak. Musel o něm vědět skoro všechno. Z důvodů, které mohl plně pochopit jen on, jej Valis identifikoval, prověřil a vybral pro toto představení.

Billy si nyní mezi linky pod portrétem všiml jednoho nazvaného NAZDAR, BILLY.

I když jeho kapacita pro překvapení se valnou měrou vyčerpala, zíral na link dobrou minutu.

Konečně pohnul myší a klikl.

Portrét zmizel a na obrazovce se objevil pokyn: SOUKROMÁ ZÓNA ZADEJ HESLO.

Billy se napil kávy. Pak naťukal WILES a stiskl ENTER.

Okamžitě dostal odpověď: STOJÍŠ ZA TO.

Ta tři slova před ním zůstala deset vteřin a pak obrazovka ztmavla.

Jenom to, nic víc.

Nato se na ni vrátil portrét. Mezi linky pod ním scházel ten, nazvaný NAZDAR, BILLY.

KAPITOLA 69

MASIVNÍ TROJROZMĚRNÁ FRESKA TONULA VE TMĚ. KOLA, SETRVAČNÍKY, převody, klikové hřídele, písty, ojnice a podivné armatury se rozplývaly v temnotě.

Zmučená obklíčená lidská postava zápasila mlčky, zahalena tmou.

I žlutopurpurový stan splýval s tmou, avšak jantarový přísvit linoucí se z oken zval do velkého pojízdného obydlí.

Billy zaparkoval na odbočce ze silnice a z dálky vozidlo zkoumal.

Šestnáct umělců a dělníků, kteří fresku pod Valisovým vedením budovali, nebydleli na místě stavby. Měli na půl roku rezervované ubytování v hotelu Vineyard Hills Inn.

Valis tu však přebýval neustále. Přívěs měl elektrickou i vodní přípojku.

Odpadní nádrže dvakrát do týdne vyprazdňovala Glenova spolehlivá septická služba. Glen Gortner se pyšnil odleskem popularity, který na něj dopadal, třebaže se domníval, že „odsát by si zasloužila i ta freska“.

Billy nevěděl, zda tu zastaví nebo to zde jen objede, a tak sjel po mírném náspu z cesty na louku. Zabočil k odvrácené straně mobilního obydlí.

Dveře k řidiči byly otevřené. Světlo ozařovalo schůdky a dopadalo na rohožku na zemi.

Zastavil. Chvíli seděl se spuštěným motorem, jednu nohu na brzdě, druhou nakročenou k plynovému pedálu.

Většina oken neměla záclony. Uvnitř nikoho neviděl.

Pouze okna vzadu, kde se nejspíš nalézala ložnice, byla zatažená. I tam svítilo světlo filtrované zlatavou tkaninou.

Billy dospěl k nevyhnutelnému závěru, že je očekáván.

Hnusilo se mu přijmout pozvání. Chtěl odjet. Neměl však kam.

Necelých dvacet hodin zbývalo do půlnoci, kdy dojde k „poslední vraždě“. Barbařino ohrožení nepominulo.

V důsledku dalších stop, které Valis mohl vyrobit vedle těch, jež nastražil na mrtvoly, zůstával Billy stále potenciálním podezřelým v případech zmizení, které začne policie brzy vyšetřovat: Lannyho, Ralpha Cottlea, mladé rusovlásky.

Někde v jeho domě nebo v garáži, případně zakopaná na dvoře, se nacházela ruka Giselle Winslowové. Jistě tam jsou i další suvenýry.

Zaparkoval explorer, zhasl světla, ale nevypnul motor.

Poblíž ztemnělého stanu stál Lincoln Navigator. Zřejmě sloužil Valisovi k jízdám po okolí.

Stojíš za to.

Billy si natáhl nový pár latexových rukavic.

Levou ruku měl mírně znecitlivělou, ale nebolela.

Neměl u Lannyho brát Vicodin. Na rozdíl od mnoha tišících prostředků Vicodin nechával jasnou mysl, ale bál se, že kdyby se jeho vnímání a reflexy zpomalily jen o zlomek procenta, i ten by pro něj mohl znamenat smrt.

Snad to kofeinové tablety a káva vykompenzují. Citronový koláč rovněž.

Vypnul motor. V prvním okamžiku poté noc kolem ztichla jako dům hluchoněmého.

Vzhledem k protivníkově nevypočitatelnosti se připravil na každý druh útoku, včetně smrtícího.

Dal však přednost svému revolveru ráže 0.38 před smrtonosnějšími zbraněmi proto, že jej znal. Už s ním zabíjel.

Vystoupil z exploreru.

Rozlehl se zpěv cvrčků zahánějící ticho a odkašlávání žab. Plachty stanu ševelily v lehkých výdeších vánku.

Billy zamířil k otevřeným dveřím pojízdného obydlí. Stanul ve světle, ale váhal vystoupit po schůdcích.

Zevnitř se ozval hlas vyčištěný kvalitní zvukovou aparaturou vozidla, která zřejmě sloužila i jako komunikační zařízení: „Barbara by měla žít.“

Billy vystoupil po schůdcích.

V kabině řidiče stála dvě designová výkyvná sedadla pro řidiče a jeho náhradníka, čalouněná čímsi, co připomínalo pštrosí kůži.

Dálkově ovládané dveře se za Billym zavřely. Předpokládal, že se i uzamkly.

Prostor pro řidiče oddělovala v tomto na zakázku uzpůsobeném voze od obytných prostor přepážka. Čekaly na něj další dveře.

Billy vstoupil do oslňující kuchyně. Jediná barva, odstíny krémové a medové. Mramorová podlaha, nad hlavou skříňky z javorového dřeva, jejichž oblé tvary připomínaly vybavení lodi. Výjimku tu tvořila jen pracovní plocha z černé žuly a aplikace z nerez oceli.

Z reproduktorů zabudovaných do stropu Valisův jemný a působivý hlas nabídl: „Mohu udělat časnou snídani, mášli chuť.“

Mramorová podlaha pokračovala do přilehlého jídelního koutu, kam se pohodlně vešlo šest Udí, při troše nepohodlí i osm.

Vykládání javorové desky stolu z ebenového wengé, karneolu a cesmínového dřeva bílého jak slonovina se proplétalo v krajkovém motivu působivý a drahý vzorek dokonalého řemesla.

Klenutým průchodem v další přepážce vstoupil Billy do obývacího pokoje.

Žádná z použitých tkanin nestála méně než pět set dolarů za čtvereční metr a koberec dvakrát tolik. Nábytek zhotovený na zakázku se držel současných trendů, avšak zdobily jej četné japonské bronzové sošky z vrcholného období císařství Meidži, nedozírné hodnoty.

Někteří štamgasti v baru, kteří se zajímali o toto pojízdné obydlí na internetu, tvrdili, že stálo přes půldruhého milionu dolarů. To však nezahrnovalo sošky.

Někdy se takovým vozidlům říkávalo „pozemní jachty“. Nešlo o nadsázku.

Zavřené dveře na druhém konci obývacího pokoje zaručeně vedly do ložnice a koupelny. Určitě budou zamčené.

Valis se nepochybně uchýlil do zadní bašty, odkud dobře ozbrojený naslouchá a pozoruje.

Billy se prudce otočil na tichý zvuk za zády.

Část obývacího pokoje sousedící s jídelním koutem od něj oddělovaly překrásné výšivky na tenkých dýhách z bambusu. Ty se teď rolovaly, mizely směrem vzhůru a odhalily skrytou vitrínu.

Nyní se na všech oknech začaly spouštět rolety z leštěné nerez oceli a náhlé pneumatické cvaknutí, s nímž zapadly na místa, s ním trhlo.

Billy se nedomníval, že mají jen dekorativní účel. Dostat se přes ně oknem ven vypadalo obtížně, neli nemožně.

Ve fázi návrhu a stavby vozu se jim nepochybně říkalo „bezpečnostní opatření“.

Zatímco stoupající výšivky na bambusu odhalovaly další vitríny, z reproduktorů znovu zazněl Valisův hlas: „Můžeš si prohlédnout mou sbírku, což se poštěstilo jen nemnoha. A zcela výjimečně dostaneš po prohlídce šanci odejít odtud živý. Ať se ti líbí.“

KAPITOLA 70

VNITŘEK SKŘÍNĚK ZA BAMBUSOVÝMI PANELY POKRÝVALO ČERNÉ HEDVÁBÍ. Sbírku tvořily průhledné skleněné nádoby dvou velikostí.

Dno každé nádoby stálo ve vlastní prohlubenině. Jejich uzávěry svíraly černě emailované svorky upevněné ke spodní straně poličky nad nimi.

Nádoby se tak ani nehnuly, když se mobilní obydlí dalo do pohybu, nevydaly jediný cinkavý zvuk.

Každou nádobu osvětlovala odspodu katoda z optického vlákna, takže její obsah na pozadí černého hedvábí zářil. Když se teď světla v místnosti za ním pro zesílení účinku přitlumila, Billyho napadlo přirovnání k akváriím.

Každý z těchto malých skleněných světů v sobě přechovával nikoli rybu, ale vzpomínku na vraždu. V konzervačním roztoku plovaly tváře a ruce.

Každá tvář měla přízračný výraz, jak bledé kudlanko vité krevety se bez ustání vznášely v roztoku a rysy jedné se téměř nedaly odlišit od druhé.

Ruce se jedna od druhé lišily, vypovídaly o oběti víc než tváře a nepůsobily tak příšerně, jak očekával, spíše étericky a zvláštně.

„Nejsou krásné?“ zeptal se Valis a zněl jako robot HAL 9000 z Vesmírné odysey 2001.

„Jsou smutné,“ řekl Billy.

„Jak zvláštní slovo jsi vybral,“ odpověděl Valis. „Mě obšťastňují.“

„Mě naplňují zoufalstvím.“

„Zoufalství,“ řekl Valis, „je v pořádku. Zoufalstvím může vrcholit jeden život a může se stát výchozím bodem pro vzestup do jiného, lepšího života.“

Billy se neotočil od sbírky, protože nechtěl reagovat prudce. Předpokládal, že ho Valis sleduje uzavřeným kamerovým systémem. Jeho reakcím přikládá značnou váhu.

A navíc, jakkoli depresivně tato sbírka působila, měla v sobě skrytou eleganci a určitým způsobem fascinovala.

Sběratel ji neznehodnotil plebejským zařazením pohlavních orgánů či ňader.

Billy měl dojem, že Valis nezabíjí ze sexuálního popudu, že své ženské oběti nezneužívá možná proto, aby tím nepřipustil byť jen ten jediný aspekt sdílené sounáležitosti k lidskému druhu. Zdálo se, že se považuje za stvoření, které stojí mimo něj.

Umělec proto ani neznetvořil svou sbírku čímkoli nevkusným nebo groteskním. Nezačlenil do ní ani oční bulvy, ani vnitřní orgány.

Jen tváře a ruce, tváře a ruce.

Při pohledu na osvětlené nádoby pomyslel Billy na mimy, oblečené v černém, s nabílenými tvářemi a rukama v bílých rukavicích.

Bylo to zvrácené, ale zrodilo se to v esteticky uvažující mysli.

„Smysl pro vyváženost,“ začal Billy komentovat sugestivní výstavku. „Harmonie tvarů, cit pro formu. A nejpodstatnější ze všeho střízlivost, nevyumělkovaná, přitom vytříbená střízlivost.“

Valis mlčel.

Billyho překvapilo, že tváří v tvář smrti, ve chvíli, kdy nedovolil strachu, aby ho ovládl, se už ani v nejmenším nevyhýbá životu, ba naopak se k němu upíná.

„Četl jsem tvou sbírku povídek,“ ozval se Valis.

„Recenzí vašeho díla,“ upozornil ho Billy, „jsem si neříkal o recenzi svého.“

Valis se neubránil krátkému, překvapenému zasmání, které z reproduktorů znělo srdečně. „Ale mně tvoje próza připadala strhující a silná.“

Billy neodpovídal.

„Ty povídky napsal člověk, který hledá,“ pokračoval Valis. „Znáš pravdu o životě, ale kroužíš kolem toho ovoce, kroužíš a kroužíš a odmítáš si je připustit, okusit je.“

Billy se odvrátil od sbírky a přikročil k nejbližší bronzové sošce Meidži, rozvlněnému páru ryb, vyvedenému prostě, ale do všech podrobností propracovanému s kromobyčejnou pečlivostí tak, aby bronzová skulptura barevně i texturou připomínala rezivějící železo.

„Síla,“ ozval se Billy. „Část pravdy o životě tvoří síla.“

Za zavřenými dveřmi čekal Valis na pokračování.

„A prázdnota,“ dopověděl Billy. „Prázdno. Pustota.“

Přikročil k další sošce z bronzu: učenec v rouchu a jelen tu seděli jeden vedle druhého, učenec s plnovousem se usmíval a roucho měl vyšité zlatým vykládáním.

„Máme na výběr,“ ozval se znovu Billy. ‚Můžeme si vybrat mezi chaosem nebo řádem. Síla nám umožňuje tvořit. Se silou a dobrým úmyslem tvoříme umění. A umění představuje jedinou odpověď chaosu a prázdnotě.“

Po chvíli ticha promluvil Valis: Jediná věc tě poutá k minulosti. Mohu tě od ní osvobodit.“

„Další vraždou?“ zeptal se Billy.

„Ne. Ona může žít a ty můžeš vykročit do nového života… budešli vědět jak na to.“

„O co víc víte vy než já?“

„Barbara,“ odpověděl Valis, „žije v Dickensovi.“

Billy zaslechl prudký nádech, svůj vlastní nádech, výraz překvapení a poznání.

„Když jsem navštívil tvůj dům, Billy, probral jsem se zápisníky, do kterých jsi zaznamenal to, co říkala v komatu.“

„Skutečně?“

„Určité vazby, jistá slovní spojení mi připadala známá. Na poličce v obývacím pokoji stojí kompletní vydání Dickense. Patřilo jí?“

„Ano.“

„Milovala Dickense.“

„Přečetla všechny jeho romány, každý několikrát.“

„Ty ale ne.“

„Dva nebo tři,“ řekl Billy. „Dickens mi nikdy nic moc neříkal.“

„Příliš plný života, řekl bych,“ pokračoval Valis. „Na tvůj vkus příliš nevázaný a plný víry.“

„Možná.“

„Zná ty příběhy tak dobře, že je ve snech prožívá. Slova, která pronáší v komatu, pocházejí v daném pořadí z určitých kapitol.“

„Paní Joeová,“ vybavil si Billy poslední návštěvu u Barbary. „To jsem četl. Pipova sestra, manželka Joea Gargeryho, panovačná sato rie. Pip jí říká ‚paní Joeová‘.“

„Velkénaděje“ přisvědčil Valis. „Barbara prožívá ty knihy, ale častěji lehká dobrodružství, zřídka hrůzy Příběhu dvou měst.“

„To mi nedošlo…“

„Spíš sní o Vánoční koledě než o nejkrvavějších okamžicích francouzské revoluce,“ ujistil ho Valis.

„Mně to nedošlo, ale vám ano.“

„Na každý pád nezažívá strach ani bolest, protože každé dobrodružství pro ni znamená dobře známou pouť, radostnou a pohodlnou.“

Billy přešel místností k dalšímu bronzu a pak popošel dál.

„Nepotřebuje nic z toho, co jí můžeš dát,“ mluvil Valis dál, „a nic, co by už neměla. Žije v Dickensovi a nezná strach.“

Billy odhadl, co by mohlo umělce pobídnout k dalšímu kroku, a odložil revolver na šintoistický stolní oltář vlevo od dveří do ložnice. Pak se vrátil doprostřed obývacího pokoje a usedl do křesla.

KAPITOLA 71

KDYŽ VALIS VSTOUPIL, VYPADAL LÉPE NEŽ NA AUTOPORTRÉTU TUŽKOU na jeho webové stránce.

S úsměvem uchopil revolver ze stolního oltáře a prohlédl si jej.

Na malém stolku za křeslem, v němž seděl Billy, stál další bronz z éry Meidži: chundelatý veselý pes vedl na obojku želvu.

Valis k němu přistoupil se zbraní v ruce. Podobně jako Ivy Elginová kráčel s půvabem tanečníka, jako by zemská přitažlivá síla nedokázala zcela upoutat jeho podrážky k podlaze.

Jeho husté, jak saze černé vlasy na spáncích prokvétaly. Zářivě se usmíval. Jeho šedé jasné oči zářily a dívaly se zpříma.

Působil jako filmová hvězda. Měl v sobě královskou sebejistotu a mnišskou vyrovnanost.

Postavil se před křeslo a revolverem zamířil Billymu do tváře. „To je ten revolver.“

„Ano,“ odpověděl Billy.

„Tím jsi zastřelil otce.“

„Ano.“

„Jaké to bylo?“

Billy s pohledem do ústí zbraně odpověděl: „Strašné.“

‚A taky matku, Billy?“

„Ano.“

„Připadalo ti správné ji zastřelit?“

„V té chvíli, v tom okamžiku, ano,“ řekl Billy.

‚A později?“

„Tím jsem si nebyl jistý.“

„Co je špatné, je správné. Co je správné, je špatné. Záleží jen na úhlu pohledu, Billy.“

Billy neodpověděl.

Abys dospěl k tomu, co nejsi, musíš jit cestou, na níž nejsi.

Valis na něj hleděl podél hlavně zbraně a zeptal se: „Koho nenávidíš, Billy?“

„Myslím, že nikoho.“

„To je správné. A zdravé. Nenávist a láska vyčerpávají mysl, znemožňují jasné uvažování.“

„Moc se mi líbí tyhle bronzové sošky.“

„Nádherné, že? Člověk si může vychutnat formu, strukturu, neobyčejnou umělcovu dovednost a kašlat na filozofii, která se za nimi skrývá.“

„Obzvlášť tamty ryby.“

„Proč právě ty?“

„Pro iluzi pohybu. Pro dojem rychlosti. Vypadají tak svobodně.“

„Vedl jsi pomalý život, Billy. Možná jsi připraven na trochu pohybu. Jsi připraven na zrychlení?“

„Nevím.“

Já bych řekl, že ano.“

„Na něco připravený jsem.“

„Přišel jsi sem se zlými úmysly,“ řekl Valis.

Billy zvedl ruce z opěrek křesla a zadíval se na své ruce v latexových rukavicích. Svlékl je.

„Nepřipadá ti to zvláštní, Billy?“

„Naprosto.“

„Dovedeš si představit, co by mohlo následovat?“

„Moc ne.“

„Zajímá tě to, Billy?“

„Ne tolik, jak jsem se domníval, že mě to bude zajímat.“

Valis stiskl spoušť. Kulka se zaryla do širokého opěradla křesla, pět centimetrů od Billyho ramene.

Podvědomě musel vědět, že výstřel přijde. V duchu spatřil havrana na okenním parapetu, tichého a mlčenlivého havrana. Vyšel výstřel a havran neodletěl, ani se nepohnul a seděl dál klidný jak zen buddhista.

Valis sklonil zbraň. Usadil se v křesle proti Billymu. Billy zavřel oči a zaklonil hlavu.

„Mohl jsem tě zabít dvěma způsoby, aniž bych vyšel z ložnice,“ řekl Valis.

Určitě mluvil pravdu. Billy se nezeptal jak.

„Musíš být hodně unavený,“ řekl Valis.

„Hodně.“

„Co dělá ruka?“

„Dobrá. Vicodin.“

‚A čelo?“

„Paráda.“

Billyho zajímalo, zda se mu pod víčky pohybují oči jako občas Barbaře, když snila. Zdály se mu nehybné. „Měl jsem pro tebe připravené třetí zranění,“ řekl Valis. „Nemohlo by to počkat do příštího týdne?“

„Je s tebou zábava, Billy.“

„Nepřipadám si moc zábavný.“

„Cítíš úlevu?“

„Hm.“

„Překvapuje tě to?“

„Jo.“ Billy otevřel oči. „A vás to překvapuje?“

„Ne,“ odpověděl umělec. „Viděl jsem v tobě ten potenciál.“

„Kdy?“

„V tvých povídkách. Ještě než jsme se setkali.“ Valis odložil revolver na stolek vedle svého křesla. „Tvůj potenciál ze stránek přímo čiší. Když jsem pak zkoumal tvůj život, ještě se zvýraznil.“

„To, že jsem zastřelil rodiče?“

„To ani tak ne. Ztráta naděje.“

„Rozumím.“

„Mysl bez naděje nedokáže v poklidu spočinout.“

„Bez spočinutí,“ řekl Billy, „nelze dosáhnout smíření.“

„Bez naděje se vytrácí víra. Víra v dobrotu. Víra v čestnost. V cokoli.“

„Vidíte do mě lépe než já sám.“

„Jsem starší,“ řekl Valis. „A zkušenější.“

„O hodně zkušenější,“ řekl Billy. Jak dlouho jste plánoval to představení? Těžko jen od onoho pondělka v baru.“

„Dlouhé týdny,“ odpověděl Valis. „Velké umění vyžaduje přípravu.“

„Přijal jste zakázku na fresku proto, že tu bydlím, nebo první přišla zakázka?“

„Přišlo to společně,“ řekl Valis. „Zdárná souhra náhod. To se stává často.“

„Úžasné. A teď tu proti sobě sedíme.“

„Ano, a teď tu proti sobě sedíme.“

„Pohyb, rychlost, dopad,“ ocitoval Billy Valisovo shrnutí stylu tohoto představení.

„Ve světle toho, jak se performance vyvíjí, bych to přeformuloval na ‚pohyb, rychlost, svoboda‘.“ Jako ty ryby.“

‚Ano. Jako ty ryby. Chceš svobodu, Billy?“

„Ano.“

Já ji mám naprostou.“

Billy se zeptal: Jak dlouho už…“

„Dvaatřicet let. Od svých šestnácti. Zprvu to bylo rozpačité. Krutá jatka. Bez sebeovládání. Bez techniky. Scházel sty/.“

„Ale teď…“

„Teď jsem se stal tím, kým jsem. Víš, jak se jmenuji?“ Billy se mu podíval do šedých průzračných očí. „Ano,“ odpověděl Valis za něj. „Vidím, že víš. Znáš moje jméno.“ Billyho něco napadlo a zvědavost jej přinutila lehce se v křesle naklonit vpřed. „Ti ostatní ze štábu vašeho projektu jsou…“

„Co by měli být?“

„Vaše… vaše předchozí úspěchy?“

Valis se usmál. „Ne, kdepak. Nikdo z nich ani neviděl moji sbírku. Lidé jako ty a já, Billy… my jsme vzácný druh.“

„Asi ano.“

„Máš patrně ještě spoustu otázek.“

„Možná až se trochu vyspím.“

„Zašel jsem si před chvílí do domu šerifova zástupce Olsena. Zanechal jsi ho uklizený jako klícku.“

Billy se zatvářil nejisté: „Už jste tam doufám nic dalšího nepodstrčil, nebo ano?“

„Ne, ne. Cítil jsem, že se blíží tenhle okamžik, a neměl jsem tedy už potřebu dál tě trýznit. Jen jsem se prošel domem v obdivu nad tím, jak ti to myslí, jak důkladně pracuješ.“ Billy zívl. „Nepřímé důkazy. Z těch mám strach.“

„Musíš být hodně unavený.“

„Jsem vyřízený.“

„Mám tu jen jednu ložnici, ale pohovka je ti k dispozici.“ Billy zavrtěl hlavou: „Nemůžu to pochopit.“

„Moji pohostinnost?“

„Ne. To, že jsem tady!1 „Umění přetváří, Billy.“

„Budu se cítit jinak, až se probudím?“

„Ne,“ odpověděl Valis. „Vybral sis.“

„Ne že by zrovna bylo z čeho.“

„Měl jsi na výběr možnost poznat svůj potenciál.“

„Ty pohovky vypadají hrozně čistě a já jsem špinavý jak prase.“

„To je v pořádku,“ ujistil ho Valis. „Jsou impregnované.“ Jak se současně zvedali z křesel, Billy zpod trička vytáhl sprej Mace. Valise to zjevně překvapilo a pokusil se odvrátit obličej. Dělily je jen tři metry a Billy mu stříkl látku do očí. Oslepený Valis šmátral po revolveru na stolku, ale shodil jej na podlahu.

Billy se kolem něho přikrčeně prosmýkl, skočil po revolveru a Valis ve snaze chytit ho chňapl do prázdna.

Billy se vztyčil za maniakem a praštil ho pažbou revolveru do hlavy a pak ještě jednou.

Ve Valisovi nezbylo nic z jeho obvyklé ladnosti, když se zřítil tváří na zem. Billy poklekl, aby se ujistil, že ztratil vědomí. Ztratil.

Valis měl košili zastrčenou do kalhot. Billy ji uvolnil, přetáhl mu ji přes hlavu a svázáním obou cípů vytvořil jakousi kápi.

Nezamýšlel tím Valise oslepit, ale vytvořit ochranu pro případ, kdyby mu rána natrhla kůži a on začal krvácet. Billy nechtěl zanechat na koberci krvavé skvrny.

KAPITOLA 72

BILLY VKLOUZL DO LATEXOVÝCH RUKAVIC. ČEKALA HO PRÁCE.

Ložnice byla ještě přepychovější než zbytek pojízdného obydlí. Koupelna se leskla a zářila, klenotnice plná mramoru, skla a pozlacených armatur.

Od dotykové obrazovky zasazené do zkosené vrchní části desky vyřezávaného stolku z javorového dřeva se řídil elektronický systém, od hudby po zabezpečení.

Zjevně to vyžadovalo přístupové heslo. Valis však naštěstí systém poté, co jej použil ke zvednutí bambusových panelů a spuštění ocelových rolet, neuzavřel.

Všechny ovládací prvky byly popsány, aby to pochopil i hlupák. Billy odemkl přední dveře.

V obývacím pokoji ležel Valis stále v bezvědomí, bezvládný a s hlavou zabalenou do vlastní košile.

Billy ho vyvlekl z obýváku, táhl ho jídelním koutem a kuchyní do prostoru pro řidiče. Skutálel ho po schůdcích ven z vozidla.

Zbývala už jen necelá hodina tmy. Tenký srpek měsíce teď kosil hvězdy za západním horizontem.

Zaparkoval explorer mezi stanem a mobilním obydlím, aby jej nebylo vidět ze silnice. Nikdo po ní neprojel.

Odtáhl Valise k SUV.

Poblíž nikdo nebydlel. Bar na druhé straně silnice zůstane ještě pár hodin zavřený.

Nikdo nemohl zaslechnout Valisův výstřel vypálený do křesla.

Billy otevřel zadní dveře. Rozložil jednu z prošívaných dek, kterými maskoval v celtě zabalené tělo nebohého Ralpha Cottlea. Rozprostřel ji na podlahu nákladového prostoru.

Valis na zemi se pohnul. Začal sténat.

Billy se náhle cítil zesláblý, ani ne tak fyzickým úsilím, jako z duševního a myšlenkového vyčerpání.

Svět se točí a svět se mění, ale jedna věc zůstává neměnná. Můžeš ji všelijak maskovat, ale nezmění se: trvalý souboj dobra a zla.

S další dekou v ruce Billy poklekl k uznávanému umělci. Zastrčil revolver do prošívaných záhybů, čímž si vyrobil tlumič, a vypálil pět zbývajících ran maniakovi do prsou.

Neodvažoval se vyčkávat, aby zjistil, zda tentokrát výstřely někdo zaslechl. Vzápětí na zemi rozbalil kouřící se deku a mrtvého do ní zabalil.

Dostat jej do exploreru bylo obtížnější, než předpokládal. Valis vážil víc než vychrtlý Ralph Cottle.

Kdyby v té chvíli Billyho někdo natáčel, měl by v kameře klasický příklad černé komedie. V takových okamžicích se Billy pozastavoval nad boží existencí. Nezpochybňoval ji, jen se nad ní pozastavoval.

Když zabaleného Valise konečně naložil, zabouchl Billy zadní dveře vozu a vrátil se do pojízdného obydlí.

Střela, kterou Valis vypálil, prošla čalouněným křeslem a vzadu vyšla ven. Při odrazu poškodila obložení stěny. Billy ji zamýšlel podle úhlu odrazu najít.

Protože jeho otec i matka zahynuli výstřelem z revolveru ráže 38, existoval soudní profil zbraně. Nedomníval se, že by mohlo dojít k porovnávání, avšak nechtěl nic riskovat.

Za pár minut našel zbloudilou kulku pod kávovým stolkem. Vstrčil si ji do kapsy.

Policie rozpozná díru v křesle jako stopu po kulce. Pozná, že se tu střílelo, ale nic víc s tím nenadělá.

Nedozví se, zda se střílelo na Valise nebo zda střílel on. Bez krevních stop nedokáží určit, kdo došel úhony, pokud vůbec někdo.

Billy se teď pomalu točil na místě, snažil se vybavit si uplynulé okamžiky a uvědomit si, zda za tu krátkou chvíli, co na sobě neměl rukavice, se dotkl něčeho, odkud by se daly sejmout jeho otisky. Ne. Žádné tu nezanechal.

Ocelové rolety nechal stažené. Nechal i bambusové panely v jejich momentální pozici, kdy odhalovaly sbírku tváří a rukou.

Nezavřel za sebou dveře, když vyšel z mobilního obydlí. Nechal je otevřené, zvaly dovnitř.

Ať si skupinka skvělých umělců a dělníků užije překvapení.

Silnicí neprojel nikdo, ani když vyrazil od pojízdného obydlí, sjel z louky a vjel na vozovku.

Pokud jeho pneumatiky zanechaly vůbec nějaké stopy, rozšlape je štáb, až sem za pár hodin dorazí.

KAPITOLA 73

A ZNOVU K LÁVOVÉ ŠACHTĚ, TENTOKRÁT JINUDY, ABY NEZDUPÁVAL STÁLE stejnou trávu.

Zatímco Billy odmontovával sekvojový kryt, podél obrysů hor na východě se otevřela úzká potrhaná rána příslušně krvavého úsvitu.

Modlitba se nezdála na místě.

Asi proto, že požíval větší váhy než tři ostatní nebožtíci, zdálo se, že Valis padá do nenasytné šachty rychleji než mrtví, kteří ho předcházeli.

Když zvuk sestupu těla do hlubin odezněl, Billy řekl: „Starší a zkušenější, kreténe.“ Pak si vzpomněl, hodil do průduchu i Lannyho peněženku a teprve potom vrátil kryt na místo.

Jak noc marně vzdorovala purpurovému rannímu světlu, zaparkoval Billy explorer na dvoře za Lannyho garáží. Vstoupil do domu.

Byl čtvrtek, teprve druhý ze dvou Lannyho volných dnů. Nikdo si o něj nezačne dělat starost a nepřijde ho sem hledat dřív než někdy v pátek.

Valis sice popřel, že by po Billyho poslední návštěvě do domu podstrčil další nastražené stopy, Billy se však přesto rozhodl ještě jednou dům prohlédnout. Některým lidem se nedá věřit.

Začal v patře, v postupu ho brzdila těžká únava a zpět do kuchyně se propracoval, aniž našel cokoli inkriminujícího.

Dostal žízeň, a tak ze skříňky vyndal sklenici a natočil si z kohoutku studenou vodu. Nestaral se o otisky prstů, protože měl na rukou stále rukavice.

Zahnal žízeň, opláchl sklenici, osušil ji utěrkou a vrátil do skříňky, kam patřila.

Něco tu ale nesedělo.

Bál se, že přehlédl nějakou maličkost, která mu zlomí vaz. Únava ho otupovala, když přejížděl zrakem kolem sebe ve snaze najít stopu, jejíž význam mu nedocházel.

Vrátil se do obývacího pokoje a obešel pohovku, na kterou Valis naaranžoval mrtvého Ralpha Cottlea. Neviděl na ní ani na podlaze žádné skvrny.

Billy nadzvedl polštáře, aby se podíval, zda mezi ně nevklouzlo něco z Cottleových kapes. Když nic nenašel, vrátil polštáře na místo.

Pocit, že něco přehlédl, ho neopouštěl, a tak se posadil, aby si vše urovnal v hlavě. Protože byl špinavý, nehodlal zaneřádit křeslo a s unaveným povzdechem se usadil se zkříženýma nohama na podlaze.

Právě zabil člověka, nebo spíš cosi jako člověka, ale pořád mu záleželo na čistotě potahů. Dobře vychovaný hoch se v něm nezapřel. Ohleduplný malý zběsilec.

Ten rozpor mu přišel legrační a nahlas se zasmál. Čím víc se smál, tím vtipnější mu připadala jeho úzkostlivost ohledně potahů, a pak už se smál jen vlastnímu smíchu, pobavený vlastní nemístnou lehkomyslností.

Věděl, že je to nebezpečný smích, který může uvolnit pečlivě utažený uzel jeho rovnováhy. Natáhl se na koberec, ležel na zádech a zhluboka dýchal, aby se zklidnil.

Smích ochabl, už nedýchal tak hluboce, a ani nevěděl jak, ponořil se do spánku.

KAPITOLA 74

BILLY SE PROBUDIL DEZORIENTOVANÝ. NĚJAKOU CHVÍLI, JAK MŽOURAL NA

nohy křesel a pohovek, se domníval, že usnul v hotelové hale, a obdivoval ohleduplný personál, že ho nechal nerušeně spát.

Pak ho jediné bodnutí paměti zcela probralo.

Jak vstával, chytil se levou rukou křesla. Chyba. Zranění od hřebíku se zanítilo. Vykřikl a skoro upadl, ale ustál to.

Den za zataženými žaluziemi žhnul a zdálo se, že notně pokročil.

Když se podíval na náramkové hodinky, zjistil, že jsou dvě minuty po páté hodině odpoledne. Prospal téměř deset hodin.

Přepadla ho panika a srdce se mu rozbušilo jako zběsilá křídla. Pomyslel si, že jeho nezdůvodněná nepřítomnost z něj činí klíčového podezřelého v případu Valisova zmizení.

Pak si vzpomněl, že i na dnešní den se omluvil pro nemoc. Nikdo ho nikde nečeká. A nikdo také neví o jakékoli jeho vazbě se zesnulým umělcem.

Pokud by policie po někom toužila, pak v první řadě po samotném Valisovi, aby mu položila pár zásadních otázek o nádobách v jeho obývacím pokoji.

V kuchyni si Billy vzal ze skříňky sklenici a naplnil ji vodou z kohoutku.

Prohledal kapsy svých džínsů a našel dva Anaciny, které zapil dlouhými doušky. Spolkl také po jedné tabletě Cipra a Vicodinu.

Na okamžik se mu zvedl žaludek, ale vzápětí to přešlo. Možná kombinace těchto dvou léků zapůsobí smrtícím účinkem a on se při chůzi zřítí mrtvý k zemi, ale aspoň se nepozvrací.

Obavy, že by tady v domě mohl zanechat inkriminující stopy, ho už netrápily. Tím strachem se projevovalo vyčerpání. Když si teď odpočatý znovu rekapituloval učiněná opatření, věděl, že nic nepřehlédl.

Zamkl dům a vrátil náhradní klíč do dutiny v pařezu.

Využil denního světla, otevřel zadní dveře exploreru a zkontroloval podlahu nákladového prostoru, zda na ní nezůstala Valisova krev. Prošívanými dekami neprosákla a ty zmizely spolu s tělem v sopečné šachtě.

Odjížděl od Lannyho domu s pocitem úlevy, s obezřetným optimismem a s rostoucím pocitem triumfu.

Plocha kolem Valisova projektu vypadala jako prodejna automobilů specializující se pouze na policejní vozy.

Kolem pojízdného obydlí, stanu a fresky se hemžila spousta uniforem. Nechyběl mezi nimi určitě ani šerif John Palmer, protože na odbočce ze silnice stály jedna těsně za druhou i dodávky televizních stanic.

Billy si uvědomil, že si ještě nesundal latexové rukavice. No a? Nic se neděje. Nikdo to neuvidí, aby se ptal po důvodu.

Na parkovišti u baru nezbylo jediné volné místo. Zpráva o Valisovi a jeho příšerné sbírce přiláká jak stálé hosty, tak i nové zákazníky, a budou mít onačejší téma k hovoru než prasata s lidským mozkem. Jackie udělá pořádnou tržbu.

Když přijížděl ke svému domu, pohled na něj zahřál Billyho u srdce. Doma. Teď, po umělcově smrti, není třeba měnit zámky. Znovu měl své bezpečí a soukromí.

V garáži vyčistil explorer, odpadky dal do pytle, vrátil na místo elektrický šroubovák a další nářadí.

Někde na pozemku se nacházejí nebezpečné suvenýry, bude třeba provést poslední malý úklid.

Překročil práh kuchyně a nechal se vést instinkty. Valis by sem nenosil ruku Giselle Winslowové v nádobě plné formaldehydu. S takovou věcí se obtížně manipuluje a hrozí rozbitím, když chce člověk jednat rychle a v utajení. Instinkt mu napověděl nejjednodušší řešení.

Přistoupil k lednici a otevřel dolní mrazicí box. Mezi kelímky zmrzliny a pytlíky s různými zbytky našel dva ve fólii zabalené objekty, které nepoznával.

Rozbalil je na podlaze. Dvě ruce, každá patřící jiné ženě. Jedna z nich pocházela zřejmě z rusovlásčina těla.

Valis použil novou, nepřilnavou fólii. Výrobce by potěšilo, že funguje tak, jak slibovala reklama.

Billy se nepřestával třást, když ruce znovu balil. Chvíli měl dojem, že už si na hrůzy zvykl. Ne, ještě ne.

Ještě dnes musí vyhodit všechno, co má v mrazáku. Nemohlo dojít k nákaze, ale z pouhého pomyšlení na něco takového se mu dělalo zle. Měl by vyhodit celou lednici.

Potřeboval dostat ruce z domu. Nečekal sice, že mu u dveří zaklepe policie s příkazem k domovní prohlídce, ale stejně se jich chtěl zbavit.

Zakopat je někde na pozemku se nezdálo jako dobrý nápad. Když nic jiného, zjevovaly by se mu ve snech, jak se v noci prohrabávají ze svých malých hrobů a kradou se do domu.

Než se rozhodne, jak s nimi naloží, uložil je zatím do malé piknikové chladicí schrány.

Z peněženky vyndal složenou fotografii Ralpha Cottlea zamlada, jeho členskou legitimaci Americké společnosti skeptiků a snímek rusovlásky. Ponechal si tohle všechno s mlhavou představou, že se situace obrátí a že on podstrčí falešné stopy vedoucí k maniakovi. Uložil je k rukám do chladicí schrány.

Měl i Lannyho mobilní telefon, ale rozpakoval se ho tam taky přidat. Jako kdyby ruce mohly protrhnout obal z fólie a zavolat 911. Položil telefon na kuchyňský stůl.

Připravený odvézt ruce z domu, odnesl schránu do garáže a dal ji do exploreru na podlahu před sedadlo spolujezdce. Garáž za sebou zamkl.

Horké odpoledne končilo. Bylo šest minut po půl sedmé.

Vysoko nad hlavou se jestřáb věnoval poslednímu dnešnímu lovu.

Billy stál a díval se, jak pták opisuje širší a širší kruhy.

Pak se vrátil do domu a zatoužil se vysprchovat tak horkou vodou, jakou jen snese.

Komplikace s ženskýma rukama mu vzala chuť k jídlu. Věděl, že by se necítil dobře, kdyby měl jíst doma.

Možná by se měl zajet najíst do motorestu pro řidiče kamionů. Měl pocit, že číšnici Jasmine dluží daleko větší spropitné, než jaké jí dal.

Cestou přízemní chodbou do koupelny Billy spatřil světlo v pracovně. Nakoukl tam dveřmi a viděl, že žaluzie jsou zatažené tak, jak je zanechal.

Nevzpomínal si, že by nechal svítit stolní lampu, ale odjel ve spěchu s touhou zbavit se Cottlea. Aniž by obešel stůl, lampu zhasl.

Cottle už na toaletní míse neseděl, ale Billy si ho tam dokázal příliš živě vybavit. Jinou koupelnu ale v domě neměl a touha vysprchovat se převážila háklivost.

Horká voda postupně rozpouštěla bolest usazenou ve svalech. Mýdlo nádherně vonělo.

Párkrát ho za koupelnovým závěsem přepadla klaustrofobie a zdálo se mu, že hraje roli Janet Leighové v pohlavně převrácené podobě Psycha.

Naštěstí ho ale takové pocity nepřiměly závěs odhrnout. Dosprchoval se, aniž ho kdo probodl.

Docela by ho zajímalo, jak dlouho potrvá, než taková hnutí mysli překoná. Zřejmě celý zbytek života.

Utřel se, oblékl a převázal si zranění od rybářských háčků na čele.

Zašel do kuchyně, otevřel jedno pivo Elephant a spláchl jím dvě tabletky Motrinu. Zánět v levé ruce mu dělal poněkud starosti.

Posadil se ke stolu s pivem a pár věcmi z lékárničky a snažil se vpravit do rány po hřebíku trochu jódové tinktury. Pak ji pokryl čerstvým tekutým obvazem.

Za okny pokročily červánky.

Rozhodl se zajet do Whispering Pines a strávit tam pár hodin. Dohodl si tam celonoční pobyt zasvěcený modlitbě, ale třebaže spal deset hodin, nevěřil, že vydrží tak dlouho vzhůru. Půlnoc ztratila význam teď, když byl Valis po smrti.

Billy si ošetřil zranění, a když už jen tak seděl u stolu, jeho pohled padl na mikrovlnku. Bezpečnostní videozáznam.

Po celou dobu ho kamera natáčela, jak sedí za stolem. Pak ho napadlo, že ho zachytila i při tom, jak vyndává z mrazáku ruce. Kamera měla širokoúhlý objektiv, přesto se ale nedomníval, že zachytila jeho hrůzyplné počínání natolik zřetelně, aby nahrávka posloužila jako důkaz.

Přesto…

Vyndal z komory přenosné schůdky. Vylezl na ně a otevřel skříňku nad mikrovlnnou troubou.

Použil zpětné přehrávání a na zabudované kontrolní obrazovce sledoval sám sebe, jak pozpátku chodí po kuchyni. Úhel snímání uříznuté ruce nezaznamenal.

Náhle zatoužil vědět, zda Valis z nějakého důvodu nenavštívil dům v čase mezi tím, co z něj včera Billy odjel a co se před svítáním středi v mobilním obydlí. Pokračoval tedy ve zpětném přehrávání a dostal se před svůj vstup do kuchyně krátce po šesté hodině večer.

Nemusel převíjet záznam až k předchozímu dni. V 15.07 téhož dne, tedy v době, kdy Billy spal v Olsenově domě, z obývacího pokoje vyšel pozpátku muž, přešel kuchyní k zadním dveřím a vycouval z domu.

Valis to samozřejmě být nemohl, protože Valis byl mrtvý.

KAPITOLA 75

BILLY SI NEMOHL VZPOMENOUT NA ČÍSLO, A TAK LANNYHO MOBILEM zavolal na informační službu v Denveru a ta ho spojila přímo s detektivem Ramseyem Ozgardem.

Zatímco telefon vyzváněl ve stínu Skalnatých hor, Billy přecházel sem a tam.

Valis možná tak důvěřoval Billyho proměně proto, že se mu už předtím podařilo někoho získat, místo aby ho zlikvidoval. Z jeho šestnáctičlenného štábu nebyl nikdo jako on, což ale neznamenalo, že umělec pracoval jako osamělý lovec.

Ramsey Ozgard zvedl telefon na páté zazvonění. Billy se představil jako Lanny Olsen a Ozgard řekl: „Z vašeho hlasu cítím krev, důstojníku. Řekněte mi, že jste ho dostal.“

„Možná k tomu brzo dojde,“ odpověděl Billy. „Mám poměrně naléhavou věc. Potřebuju vědět, zda v tom roce, kdy zmizela Judith Kesselmanová, nepůsobil na univerzitě profesor, který si říkal Valis.“

„Nebyl to profesor,“ ozval se Ozgard, „nýbrž umělec s učitelskou smlouvou na jeden semestr. Na závěr svého působení provedl směšnou věc, kterou nazýval performancí: zabalil dvě budovy kolejí do tisíců metrů čtverečních modrého hedvábí a navěsil na ně…“

Billy ho přerušil: „Steve Zillis měl dokonalé alibi?“

„Neprůstřelné,“ ujistil ho Ozgard. „Můžu vám je zrekapitulovat, máteli deset minut čas.“

„Nemám. Řekněte mi ještě jednu věc. Vzpomenete si, jaký obor Zillis na univerzitě studoval?“

„Umění.“

„A do prdele!“

Žádný div, že Zillis nechtěl mluvit o figurínách. Nepředstavovaly jen výraz zvrácených snů sociopatického vraha. Byly jeho uměleckým dílem.

V té době Billy ještě neobjevil klíčové slovo, které mělo odhalit maniakovu totožnou performance. Znal jen blízké slovo představení a Zillis mu instinktivně nechtěl poskytnout zbytek, protože hrál neškodného utrápeného úchyla.

„Ten grázl si zaslouží Oscara,“ řekl Billy. „Odešel jsem od něj s těmi nejhoršími výčitkami za to, jak jsem se k němu choval.“

„Důstojníku?“

„Slavný a uznávaný Valis svědčil ve prospěch Stevea Zillise, že je to tak? Uvedl, že si toho dne, kdy zmizela Judith Kesselmanová, společně dávali do nosu, nebo tak něco.“

„Máte pravdu. Ale můžete se do toho pustit, jedině když…“

„Pusťte si večerní zprávy, detektive. V době, kdy zmizela Judith Kesselmanová, pracovali Steve a Valis společně. Jeden druhému zajišťovali alibi. Teď už musím jít.“

Billy nezapomněl ukončit hovor tlačítkem předtím, než Lannyho mobil odhodil.

Pořád ještě měl Lannyho pistoli a Taser. Wilsonovo bojové pouzdro si navlékl na svůj opasek.

Ze skříně v ložnici vytáhl sportovní plášť a vklouzl do něj, aby co nejlépe skryl pistoli u pasu.

Do jeho vnitřní kapsy schoval Taser.

Co tady Steve odpoledne dělal? Tehdy už musel vědět, že jeho učitel skončil, že jeho sbírka rukou a tváří se provalila. Mohl pojmout i podezření, že Valis už není naživu.

Billy si vzpomněl na to, jak našel rozsvícené světlo v pracovně. Vrátil se tam, teď už obešel stůl a počítač zapnutý v režimu spánku. Nenechal ho zapnutý, když odcházel.

Pohnul myší a na obrazovce se objevil dokument.

Probudí mučení člověka z komatu? Její krev a zohavení budiž tvým třetím zraněním.

Billy proběhl domem. Schody zadní verandy vzal skokem, klopýtl, když dopadl, a dal se do běhu. Snesla se noc. Zahoukala sova. Hvězdy zastínila křídla.

KAPITOLA 76

NA PARKOVIŠTI PRO NÁVŠTĚVNÍKY PŘED WHISPERING PINES PARKOVALO šest minut po deváté hodině večer jediné auto. Návštěvní hodiny skončily v devět.

Přední vchod ještě neuzamkli. Billy vstoupil a zamířil k hlavní recepci.

Za pultem seděly dvě sestry. Obě znal. „Domluvil jsem si, že tu zůstanu…,“ začal.

Stropní světla zhasla. Do tmy se ponořilo i parkoviště venku. Nemocniční hala si temnotou nezadala se sopečnou šachtou.

Zanechal sestry ve zmatku a vydal se chodbou k západnímu křídlu.

Zprvu pospíchal, ale po několika desítkách schodů vrazil ve tmě do pojízdného křesla, šmátral po něm rukama ve snaze orientovat se.

Z křesla se ozval vystrašený ženský hlas: „Co se stalo, co to děláte?“

„Nic se neděje, všechno bude v pořádku,“ ujistil ji a pokračoval v cestě.

Už nepostupoval tak rychle a ruce měl natažené před sebe jako slepec hmatající po překážce.

Nouzová světla na stěnách se s bliknutím rozsvítila, pak opět zhasla, znovu zablikala a zase potemněla.

Rozezněl se uklidňující, autoritativní mužský hlas: „Zůstaňte prosím ve svých pokojích. Přijdeme za vámi. Prosím, zůstaňte v pokojích.“

Nouzová světla se opět pokusila rozsvítit. Blikala však jen nepravidelně a na třetinu výkonu.

Jejich záblesky a číhající stíny Billyho dezorientovaly, avšak viděl alespoň natolik, aby se vyhýbal lidem na chodbách. Další sestra, jeden zřízenec, starší pacient v pyžamu s vyděšeným výrazem.

Požární zabezpečení se ozývalo elektrickým pípáním. Hlas ze záznamu začal vydávat pokyny k evakuaci.

Billyho se pokusila zadržet žena v chodítku, právě když ji míjel, tahala ho za rukáv a chtěla vědět, co se stalo.

„Mají to pod kontrolou,“ uklidňoval ji v běhu.

Zahnul za roh do západního křídla. Přímo před ním, dveře vpravo. Byly otevřené.

Pokoj tonul ve tmě. Tady nouzové osvětlení neblikalo. Vlastním tělem bránil té troše jasu, co sem problikávala ze západní chodby.

Bouchaly dveře, kakofonie bouchajících dveří, avšak nebyly to dveře, nýbrž jeho srdce.

Poslepu si prohmatával cestu k posteli. Už by na ni měl dosáhnout. Udělal ještě dva kroky. Postel byla pryč.

Slepě se točil kolem dokola, máchal rukama do vzduchu. Našel jedině barovou stoličku.

Její postel měla kolečka. Někdo ji odvezl.

Ocitl se znovu na chodbě a rozhlížel se, doleva, pak doprava. Pár pacientů vyšlo ze svých pokojů. Sestra je řadila ke spořádanému odchodu.

V tanci světel a stínů zahlédl Billy na vzdáleném konci chodby muže tlačícího postel k blikajícímu červenému nápisu VÝCHOD.

Dal se do běhu a rozrážel přitom pacienty, sestry i stínové přízraky.

Dveře na konci chodby se s třesknutím otevřely, jak do nich muž s postelí vjel.

Za paži ho zachytila sestra a zastavila ho v běhu. Pokoušel se jí vymanit, ale držela pevně.

„Pomozte mi odsud vyvézt pacienty upoutané na lůžko,“ žádala.

„Vždyť nehoří.“

„Určitě někde hoří. Musíme je evakuovat.“

„Moje žena,“ začal, třebaže se s Barbarou nikdy nevzali, „moje žena potřebuje pomoc.“

Vytrhl se sestře tak, že ji málem porazil, a rozběhl se k svítícímu nápisu VÝCHOD.

Proběhl dveřmi do noční tmy. Na parkovišti pro zaměstnance stály vozy na svoz odpadků, osobní auta i SUV.

Chvíli muže s postelí neviděl.

Tamhle. Deset metrů nalevo parkovala sanitka. Její motor běžel, zadní dveře měla dokořán otevřené. Muž s lůžkem na kolečkách už byl skoro u ní.

Billy vytáhl pistoli, ale neodvážil se ji použít. Mohl by zasáhnout Barbaru.

Rozběhl se přes asfaltové parkoviště, za běhu schoval pistoli do pouzdra a z vnitřní kapsy pláště vyndal Taser.

Steve na poslední chvíli zaslechl Billyho přibíhat. Měl pistoli. Jak se otáčel, dvakrát vystřelil.

Billy už ale doběhl pod šílencovu paži. Výstřely mu zaburácely nad hlavou.

Zabořil aktivní hlavici Taseru Steveovi do břicha a stiskl spoušť. Věděl, že účinkuje přes tenký oděv, například přes košili, ale nikdy se neujistil, zda jsou v něm čerstvé baterie.

Zillis se zkroutil, jak elektrický výboj ničivě vnikl do obvodů jeho nervového systému. Zbraň, kterou držel, neupustil, ale doslova ji odhodil. Kolena se mu podlomila. Jak padal, hlavou narazil o nárazník sanitky, až to břinklo.

Billy do něj kopl. Snažil se kopnout ho do hlavy. Znovu kopl.

Přijedou požárníci. Taky policie. S ní, dříve či později, i šerif John Palmer.

Přiložil ruku k Barbařině tváři. Její dech mu ovál dlaň. Zdála se v pořádku. Viděl, jak se jí oči pohybují pod víčky, jak si nechává zdát Dickense.

Ohlédl se zpátky k Whispering Pines a zjistil, že východem západního křídla ještě nikoho neevakuovali.

Oddačil Barbařino lůžko stranou.

Steve se na zemi svíjel a říkal „unnn, unnn, unnn“ v mizerné nápodobě epileptického záchvatu.

Billy mu uštědřil ještě jednu dávku z Taseru a pak ho schoval do kapsy.

Popadl maniaka za opasek, druhou rukou za límec košile a zvedl ho z asfaltu. Nemyslel si, že v sobě najde tolik síly, aby vsunul Zillise do sanitky, ale panika ho nabila adrenalinem.

Klouby prstů šílencovy pravé ruky zarachotily bezvládně po podlaze záchranky a po nich obdobně i temeno lebky.

Billy zabouchl dveře, chopil se nožního hrazení Barbařina lůžka a tlačil ji směrem k budově.

Necelé tři metry mu zbývaly ke dveřím, když ty se náhle otevřely a z nich vyšel zřízenec vedoucí pacienta v chodítku.

„Tohle je moje žena,“ řekl mu Billy. „Vyvezl jsem ji ven. Mohl byste na ni dohlédnout, zatímco já pomůžu evakuovat druhé?“

„O to je postaráno,“ ujistil ho zřízenec. „Raději bych ji odvezl do bezpečnější vzdálenosti, pokud skutečně hoří.“

Zřízenec vybídl muže v chodítku, aby jej následoval, a odtlačil Barbaru od budovy, ale také od čekající sanitky.

Když Billy sedal za její volant a zavíral dveře u řidiče, slyšel, jak šílenec vzadu o něco mlátí patami a vydává přidušené zvuky, možná s obtížemi nadává.

Billy nevěděl, jak dlouho Taser účinkuje. Možná nebylo správné, když si přál, aby to byly křeče, ale přál si to.

Našel ruční brzdu, pak plynový pedál a předjel před budovu. Zaparkoval vedle svého exploreru.

Z budovy na parkoviště se hrnuli lidé. Neměli kdy si ho všímat.

Přemístil chladicí schránu s uříznutýma rukama do záchranky a vyrazil pryč odtud. Ujel dva bloky, než zjistil, jak se zapíná siréna a světelný maják.

Požární vozy přijíždějící z Vineyard Hills míjela už sanitka náležitě svítící a houkající.

Přišel na to, že čím víc pozornosti budí, tím méně podezřele působí. Při jízdě severovýchodní částí města překročil všechna rychlostní omezení a pak zabočil na východ, na státní silnici vedoucí k Olsenovu domu.

Ujel dvě míle mezi vinicemi, už dávno za hranicemi města, když zezadu zaslechl maniaka mumlat už o něco srozumitelněji. Tloukl se o stěny zjevně ve snaze postavit se na nohy.

Billy zabočil k okraji silnice, zaparkoval, ale maják nechal svítit. Mezi sedadly přelezl dozadu.

Zillis klečel, podpíral se o kyslíkový přístroj a zoufale se snažil postavit. Oči mu zářily jak kojotovi v noci.

Billy mu opět dal elektrickou ránu a Zillis se zhroutil a cukal sebou, ale Taser nebyl smrtící zbraň.

Kdyby šílence zastřelil, krev by se mohla rozstříknout po celém vnitřku ambulance, bohapustý svinčík. A taky důkaz.

Na kolečkových nosítkách ležely dva tenké polštáře z pěnové hmoty. Billy popadl oba.

Zillis ležel na zádech, hlava se mu kutálela ze strany na stranu a svaly ho vůbec neposlouchaly.

Billy mu oběma koleny dopadl na hrudník, což mu vyrazilo dech a polámalo jistě několik žeber, a polštáře mu přitiskl na obličej.

Šílenec sice bojoval o život, ale vedl nerovný boj.

Billy to téměř nedokázal dotáhnout do konce. Musel se přinutit vzpomenout si na Judith Kesselmanovou, na její živoucí oči, na její úsměv víly, a pozastavit se nad tím, zda do ní Zillis zapíchl zaostřený ocelový kolík, zdají ještě zaživa odřízl vršek lebky a nabídl jí ho jako pohár k pití.

Teprve pak to skončil.

Vzlykal, ale nikoli za Zillise, když se hrabal zpátky za volant. Vyjel opět na silnici.

Dvě míle před odbočkou k Olsenovu domu vypnul sirény a světelný maják. Zpomalil na povolenou rychlost.

Poplach ve Whispering Pines se ukáže jako planý, a tak se tam požární jednotka dlouho nezdrží. Až bude vracet sanitku, najde služební parkoviště opět opuštěné.

Elektrický šroubovák nechal doma. S jistotou ale věděl, že Lanny jeden takový také vlastnil. Vypůjčí si ho. Lannymu to vadit nebude.

Jak dojížděl k domu, všiml si srpku měsíce. Byl dnes v noci už o něco silnější než včera a stříbrnou čepel měl jakoby ostřejší.

KAPITOLA 77

Po CELÝ ROK V ÚDOLÍ PŘEBÝVAJÍ HOLUBI SKALNÍ, DIVOCÍ SEVEROAMERIČTÍ

holubi, zpěvaví vrabci a ještě muzikálnější temnooké pěnkavy.

Během roku se tu zdržují i sokoli s dlouhými křídly a ocasy, známí jako americké poštolky. Pyšní se výrazným, jasným a pro oko příjemným opeřením. Jejich pronikavé, ostré volání zní jako „kydy kydykydykydy“, což by ucho nemuselo potěšit, ale těší.

Billy si koupil novou ledničku a taky mikrovlnnou troubu.

Zbořil stěnu a spojil pracovnu s obývákem, protože zamýšlel prostor užívat jinak než doposud. Vybral si příjemnou, máslově žlutou barvu a vymaloval všechny místnosti v domě.

Vyhodil koberce a nábytek a pořídil si všechno nové, protože nevěděl, kde seděla nebo ležela rusovláska, když ji maniak škrtil nebo jiným způsobem likvidoval.

Přemýšlel o tom, že dům zboří a postaví nový, ale dospěl k názoru, že na domy prokletí nesedá. To na nás sedá a bez ohledu na architekturu, kterou se obklopujeme, naši duchové zůstávají s námi, dokud se z nás samých nestanou duchové.

Pokud nedělal na domě nebo nepracoval za pultem v baru, sedával v pokoji ve Whispering Pines nebo na přední verandě svého domu a četl romány Charlese Dickense, aby lépe porozuměl tomu, kde Barbara žije.

S příchodem podzimu opustili údolí lesní tyranovci a jejich „pídydyp, pídydyp“ se rozezní zase až na jaře. Odlétala i většina lejsků, i když někteří se přizpůsobili a setrvávali.

S podzimem Valis neopouštěl zpravodajství, zejména bulvární tisk a ty televizní pořady, které pouťovou přehlídku abnormalit vydávají za investigativní žurnalistiku. Budou se na něm přiživovat ještě nejméně rok, jako se datli živili larvami z rozezvučených žaludů, třebaže na rozdíl od datlů jim to příroda nepřikazovala.

Stevea Zillise s Valisem spojili. Dvojice byla spatřena sice v převlečení, ale rozeznatelná v Jižní Americe a v nejzlověstnějších oblastech bývalého Sovětského svazu.

Lannyho Olsena považovali za mrtvého, ale určitým způsobem současně i za hrdinu. Nevypracoval se na detektiva, zůstal pouhým zástupcem šerifa a nikdy předtím nedal najevo aktivní přístup k službě, přesto jeho telefonáty Ramseyovi Ozgardovi z denverské policie naznačovaly, že měl důvod podezřívat Zillise a nakonec i Valise.

Nikdo nedokázal vysvětlit, proč se Lanny se svým podezřením nesvěřil nadřízenému. Šerif Palmer pouze konstatoval, že Lanny pracoval vždycky jako „vlk samotář, který nejlepších výsledků dosahoval nestandardními cestami“ a z jakéhosi důvodu se mu nikdo nevysmál a ani se šerifa nezeptal, co tím u všech všudy myslí.

Podle jedné teorie, která se těšila popularitě v baru, Lanny zranil Valise, avšak na scéně se zjevil Zillis a Lannyho zabil. Pak Steve odjel s Lannyho tělem, kterého se někde zbavil, a také se zraněným umělcem, aby o něj někde v úkrytu pečoval, protože lékaři mají povinnost hlásit každé střelné zranění.

Nikdo nevěděl, jakým vozidlem Steve uprchl, když jeho vůz zůstal v garáži jeho domu. Nejspíš nějaké auto ukradl. Neodjel s mobilním obydlím, protože něco takového nikdy neřídil a určitě se taky bál, že vozidlo vzbudí pozornost, až vyjde najevo Valisovo zmizení.

Psychologové a kriminologové specializovaní na sociopatické chování proti tomu namítali, že žádný vražedný psychopat nejeví sklony starat se o uzdravení jiného vražedného psychopata. Pojetí dvou stvůr něžně pečujících jedna o druhou se však líbilo tisku i veřejnosti. Pokud se mohli spřátelit hrabě Dracula a Frankensteinova příšera, jak to nabídlo pár starých filmů, Zillise to mohlo pohnout k péči o svého těžce raněného uměleckého mentora.

Zmizení Ralpha Cottlea si nevšiml nikdo.

Pohřešovala se i mladá rusovláska, ale zřejmě pocházela ze vzdálené části země a za oběť padla, když projížděla zdejším vinařským krajem. Pokud v některém jiném státě země přišlo na přetřes její zmizení, s Valisovým případem je nikdo nespojil a Billy se nikdy nedozvěděl její jméno.

Lidé se ztrácejí denně. Celonárodní zpravodajství nemá dostatek prostoru, aby referovalo o každém zatoulaném vrabčákovi.

Ačkoli tyranovci a většina lejsků s koncem léta odlétá, jakmile se podzim začne klonit k zimě, objevuje se sluka a také králíček americký s bohatým zpěvníkem a vysokým, jasným hlasem.

V jistých povýšených kruzích, kde i nejjednodušší myšlenka se považuje za hlubokou a kde i obyčejná šedá má odstíny, se zrodila úvaha dokončit fresku a podle plánu ji zapálit. Valis byl možná šílenec, tvrdili její nositelé, ale umění je přece jen umění a je třeba je ctít.

Pálení fresky přilákalo nadšený dav Pekelných andělů, organizovaných anarchistů a přesvědčených nihilistů, že Jackie O’Hara na ten víkend zavřel podnik. Netoužil po takové slezině v rodinném baru.

Když podzim pokročil, Billy zanechal práce v baru a vzal si Barbaru domů. Jedna část zvětšeného obývacího pokoje sloužila teď zároveň jako její ložnice a jeho pracovna. V její tiché společnosti náhle zjistil, že opět může psát.

Třebaže Barbara nepotřebovala přístroje k podpoře životních funkcí, pouze čerpadlo, které intubací žaludku dodávalo trvalý přísun živin, závisel Billy zprvu na pomoci školeného zdravotnického personálu. Avšak naučil se o ni starat sám a po několika týdnech už potřeboval zdravotní sestru zřídka jindy než v noci, kdy spal.

Vyprazdňoval její katetrizační váček, měnil pleny, myl ji, koupal a nikdy se mu to neprotivilo. Cítil se lépe, když tyhle úkony prováděl sám, než kdyby je nechal dělat někoho cizího. Nečekal, že péče takového druhuji v jeho očích zkrásní, ale právě to se stalo.

Už jednou ho zachránila, tehdy, než mu ji odebrali, a nyní ho zachránila opět. Po přežitých hrůzách, násilí a vraždách mu poskytla příležitost znovu najít soucit a najít v sobě samém něžnost, kterou by jinak mohl nadobro ztratit.

Zvláštní věc přátelé začali přicházet na návštěvu. Jackie, Ivy, kuchaři Ramon a Ben a taky Shirley Truebloodová. Často sem z Napy zajel Harry Avarkian. Někdy s sebou přivezli někoho z rodiny anebo své přátele, se kterými se pak spřátelil i Billy. Zdálo se, že lidé začali pomalu s oblibou chodit k Wilesům. Na Vánoce u nich bylo plno.

Zjara, když se tyranovci a lejsci vrátili v hojném počtu, Billy rozšířil přední vchod a přemostil práh, aby mohl vyvážet Barbařino lůžko na verandu. S prodlužovací hadičkou, která jí nepřestávala dodávat živný roztok, a s nastavovacím mechanismem postele mohla ležet ve vztyčené pozici a nastavovat tvář vlahému jarnímu větříku.

Na verandě si čítával, někdy i nahlas. Také naslouchal ptačímu zpěvu. A pozoroval ji, jak sní Vánoční koledu.

Prožili dobré jaro, ještě lepší léto, ohromný podzim a nádhernou zimu. Toho roku mu lidé začali říkat Bille namísto Billy a povšiml si toho, až když se to stalo zažitým zvykem.

Na jaře následujícího roku, jednoho dne, kdy trávili společné chvíle na verandě, si Bill právě četl, když Barbara řekla: „Vlaštovka obecná.“

Už si nevedl záznamy o tom, co říká, protože už nežil v obavách, že má strach, že se cítí opuštěná a že trpí. Nebyla opuštěná.

Když vzhlédl od knihy, spatřil hejno vlaštovek, letících ve formaci jako jedna a opisujících ladné křivky nad dvorem před verandou.

Pohlédl na ni a spatřil, že má otevřené oči, a zdálo se, že ptáky sleduje.

„Jsou mnohem krásnější než jiné vlaštovky,“ řekl.

„Líbí se mi,“ řekla.

Ptáci vystavovali eleganci dlouhých, útlých, špičatých křídel a dlouhých vidlic ocasů. Záda měli temně modrá, bříška oranžová.

„Moc se mi líbí,“ řekla a zavřela oči.

Bill na chvíli zadržel dech a pak řekl: „Barbaro?“

Neodpověděla.

Své duši řekl jsem, buď klidná, čekej bez naděje, protože naděje byla by nadějí v to nepravé.

Naděje, láska a víra stále čekají. Síla nepředstavuje pravdu života. Milovat sílu znamená milovat smrt. Vlaštovky odletěly. Bill se vrátil k rozečtené knize. Co se stane, stane se. Na zázraky je čas až do konce všeho času. Ten však konce nemá.

POZNÁMKA

V okamžicích napětí a nerozhodnosti se do mysli Billyho Wilese vkrádají moudrá slova a on se jimi nechává vést. Ačkoli je Billy autorsky nikomu nepřipisuje, pocházejí z díla T. S. Eliota.

Kapitola 9: Ochraňuj mě před nepřítelem, který má co získat, a před přítelem, který má co ztratit. A rovněž v kapitole 9: Nauč nás dbát a zároveň nedbat. Nauč nás sedět a mír mít

Kapitola 13: Jediná moudrost, jakou máme naději získat, je moudrost pokory.

Kapitola 17: Ať nestihne nás příliš přísný soud

Kapitola 33: Existuje někdo, kdo si pamatuje cestu k tvému prahu: životu se můžeš vyhnout, avšak Smrti nikoli.

Kapitola 66: Abys vlastnil to, co nevlastníš, musíš jít cestou vyvlastnění. A to, co nevíš, je to jediné, co víš.

Kapitola 71: Abys dospěl k tomu, co nejsi, musíš jít cestou, na níž nejsi.

Kapitola 72: Svět se točí a svět se mění, ale jedna věc zůstává neměnná. Můžeš ji všelijak maskovat, ale nezmění se: trvalý souboj dobra a zla.

Kapitola 77: Své duši řekl jsem, bud klidná, čekej bez naděje, protože naděje byla by nadějí v to nepravé.

Šerifův úřad okresu Napa v tomto románu se ničím nepodobá skvělé bezpečnostní složce, nesoucí totéž jméno ve skutečném světě, a také žádná postava tohoto příběhu neodpovídá žádné skutečné osobě z okresu Napa v Kalifornii.

Barbařin nejtajemnější výrok Moc ráda bych věděla, co si povídá. To moře, co si to pořád povídá? pochází z Dickensova románu Dombey a syn.

Autorovi lze napsat na adresu: Dean Koontz P.O. Box 9529 Newport Beach, California 92658

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal BB/art v roce 2007 Bořivojova 75, Praha 3 Copyright © 2005 by Dean Koontz All rights reserved.

Z anglického originálu Velocity (Published by Bantam Dell in 2005) přeložil © 2007 Roman Lipčík Redakce textu: Hana Pešinová Jazyková korektura: Mirka Jarotková Grafická úprava obálky © 2007 Robin Brichta

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 9788073419585

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai