Služebníci soumraku

Dean Koontz

(1993)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Strhující příběh vypráví o zoufalém boji matky o syna, boji se skupinou náboženských fanatiků, rozhodnutých za každou cenu zabít Antikrista.

Část první

Čarodějnice

Kapitola 1 – Traumatický zážitek

Po večeři všechny děti,

když Anka poklidí,

poslouchají kolem ohně,

legraci v tom vidí,

zkazky o čarodějnicích

a též o skřítcích z hor,

kteří tě ihned polapí,

když, si nedáš pozor!

Siroteček Anka,

James Whitcomb Riley

Přišla Pouštní čarodějnice a mumlala. Chvilku poté, když vzhlédl, ji Will uviděl. Nezemřela! pomyslel si. Schvácená, poškrábaná, potlučená, to ano, ale vrátila se a zuří! Bože, zuří, hledá právě mne!

Tak přichází něco zlého

Ray Bradbury

Začalo to za svitu slunce, ne za temné bouřlivé noci.

Nebyla připravena na to, co se stalo, nedávala si pozor. Kdo by čekal nepříjemnost za takového hezkého nedělního odpoledne?

Obloha byla jasná a modrá. Bylo překvapivě teplo na konec února, dokonce i v jižní Kalifornii. Vánek byl mírný a voněl zimními květy. Byl to jeden z těch dnů, kdy se zdá, že všichni mají osudem určeno žít navždy.

Chriss Scavellová šla něco nakoupit na trh na South Coast Plaza a vzala Jima s sebou. Líbilo se mu to velké tržiště. Fascinovala ho voda protékající jedním křídlem budovy, středem veřejné promenády a přes malý vodopád. Byl také udiven stovkami stromů a rostlin, kterým se dařilo pod střechou. Od narození rád pozoroval lidi. Ze všeho nejvíc se mu líbil kolotoč ve středovém nádvoří. Za jednu jízdu na kolotoči by šel poslušně s Chriss třeba na tříhodinový nákup.

Jim byl hodný kluk, ten nejhodnější. Nikdy nezafňukal, nikdy se nevztekal ani si nestěžoval. Zavřený v domě za dlouhého, deštivého dne se dokázal zabavit celé hodiny a nenudil se, nebyl neklidný ani mrzutý, jako by byla většina dětí.

Jim někdy připadal Chriss jako malý stařec v tělíčku šestiletého chlapce. Občas říkal nejpřekvapivější dospělé věci, měl obvykle trpělivost dospělého a byl často moudřejší, než odpovídalo jeho věku.

Ale jindy, zvláště když se ptal, kde je jeho tatínek nebo proč jeho tatínek odešel – nebo dokonce když se neptal; ale jen tam stál s otázkou v očích – vypadal tak nevinný, křehký, tak srdceryvně zranitelný, že ho musela chytit a obejmout.

Objetí nebylo vždy jen výrazem její lásky k němu, ale také útěkem od otázky, kterou kladl. Nikdy nenašla způsob, jak mu říci o jeho otci, a přála si, aby toto téma opustil, dokud sama nebude připravena o něm hovořit. Byl příliš mladý, aby pochopil pravdu, a nechtěla mu lhát – alespoň ne příliš zjevně – ani se uchýlit k chytrosti eufemismu.

Ptal se na otce právě před dvěma hodinami, cestou na tržiště. Řekla mu: „Zlato, tvůj táta prostě nebyl připraven k zodpovědnosti za rodinu.“

„Neměl mě rád?“

„Vždyť tě ani neznal, tak jak tě mohl nemít rád? Odešel předtím, než ses narodil.“

„Ano? Jak jsem se mohl narodit, když tady nebyl?“ ptal se chlapec skepticky.

„To se naučíš v hodinách sexuální výchovy ve škole,“ řekla pobaveně.

„Kdy?“

„Asi za šest nebo sedm let, myslím.“

„To musím čekat hodně dlouho.“ Vzdychl si. „Vsadím se, že mě neměl rád, a proto odešel.“.

Zamračila se. „To pust hned z hlavy, zlato. Tvůj tatínek neměl rád mě.“

„Tebe? Neměl rád tebe?“

„Přesně tak.“

Jim se odmlčel, než přešli blok či dva, ale pak řekl: „Teda, když neměl rád tebe, tak musel být úplně pitomý.“

Pak zjevně vytušil, že ji toto téma přivádí do rozpaků, a změnil ho. Stařeček v tělíčku šestiletého chlapce.

Faktem bylo, že Jim byl výsledkem krátké, vášnivé, bezstarostné a hloupé známosti. Někdy, když si na to vzpomněla, nemohla uvěřit, že byla tak naivní nebo tak zoufalá, aby dokázala svou ženskost a nezávislost. Byl to jediný vztah v jejím životě, který se dá označit jako úlet, jedinkrát, kdy byla zcela uchvácena. Pro toho muže, pro žádného předtím ani potom, pro toho jediného muže odhodila stranou své morální zásady, principy a zdravý rozum a nechala se ovládat jen neodbytnou touhou svého těla, řekla si, že je to Romantika s velkým R, ne jenom láska, ale Velká láska, dokonce láska na první pohled. Ve skutečnosti byla jenom slabá, zranitelná a mermomocí ze sebe chtěla udělat blázna. Později, když si uvědomila, že pan Nádherný jí lhal a využil ji s chladnou, cynickou bezohledností k jejím citům, když zjistila, že se sama dala muži, který k ní neměl docela žádný respekt a jemuž chyběl jakýkoliv smysl pro zodpovědnost, byla hluboce zahanbena. Nakonec si uvědomila, že existuje bod, v němž se hanba i lítost stávají sebemrskačskými a téměř tak žalostnými jako hřích, který je vyvolal, tak hodila ubohou epizodu za hlavu a přísahala, že na ni zapomene.

Jenže Jim se pořád ptal, kdo je jeho otec, kde je jeho otec, proč jeho otec odešel. A jak řeknete šestiletému o svých prostopášných pudech, zradě svého vlastního srdce a své politováníhodné schopnosti udělat ze sebe občas úplného blázna? Lze-li to udělat, nevěděla jak. Bude muset počkat, až Jim dostatečně povyroste, aby pochopil, že dospělí mohou někdy být právě tak hloupí a popletení jako děti. Do té doby ho odbývala neurčitými odpověďmi a úniky, které neuspokojovaly žádného z nich.

Přála si jen, aby nevypadal tak ztracený, tak malý a bezbranný, když se ptá na svého otce. Chtělo se jí z toho brečet.

Postřehla v něm zranitelnost a ta ji pronásledovala. Nebyl nikdy nemocný, byl extrémně zdravé dítě a za to byla vděčná. Nicméně stále četla články v časopisech a novinách o nemocech dětí, nejen o obrně, spalničkách a černém kašli – byl očkován proti všem takovým nemocem – ale o hrozných, mrzačících, nevyléčitelných chorobách, často vzácných, ale přesto nahánějících strach. Naučila se zpaměti počáteční varovné příznaky stovky cizokrajných onemocnění a stále pátrala, zda Jim nemá tyto symptomy. Ovšem, jako kterýkoliv živý kluk, i on dostal svůj díl modřin a škrábanců. Pohled na jeho krev ji vždy vystrašil k smrti, i když to byla jen jedna kapka z mělkého škrábnutí. Její starost o Jimovo zdraví byla téměř posedlostí, ale nikdy nedovolila, aby se stala posedlostí, protože si byla vědoma psychologických problémů, které se mohou vyvinout u dítěte s příliš starostlivou matkou.

V to nedělní odpoledne v únoru, když smrt náhle povstala a vycenila na Jima své zuby, nebyly to ani viry ani bakterie, o něž si Chriss dělala starosti. Byla to jen stařena s rozcuchanými šedými vlasy, sinalým obličejem a šedýma očima odstínu špinavého ledu.

Když Chriss a Jim opustili tržiště přes Bullockův obchodní dům, byly tři hodiny a pět minut. Slunce se odráželo od chrómu a skel aut z jednoho konce širokého parkoviště na druhý. Jejich stříbrošedý pontiac Firebird stál v řadě přímo před vchodem do obchodního domu, dvanácté auto od kraje, a byli už skoro u něj, když se stařena objevila.

Vyšla z mezery mezi jejich autem a bílou dodávkou značky Ford, jim přímo do cesty.

Zpočátku se nezdála nebezpečná. Byla trochu divná, jisté, ale nic horšího. Dlouhá hříva jejich hustých šedých vlasy vypadala jako rozcuchaná od větru, i když na parkovišti vál jen mírný vánek. Měla přes šedesát, možná dokonce něco málo přes sedmdesát, o čtyřicet víc než Chriss, ale ve tváři nebyly vidět hluboké vrásky, pokožku měla hladkou jako nemluvně; byla nepřirozeně oteklá, jako bývají pacienti po injekci kortizonu. Špičatý nos. Malá ústa, tlusté rty. Buclatá brada s důlkem. Na sobě měla jednoduchý tyrkysový náhrdelník, zelenou blůzu s dlouhými rukávy, zelenou sukni, zelené boty. Na buclatých rukou měla osm prstenů, všechny zelené: tyrkys, malachit, smaragd. To zelené oblečení připomínalo nějakou uniformu.

Mrkla na Jima, zazubila se na něj a prohlásila: „Nebesa, ty jsi ale pěkný mládenec!“

Chriss se usmála. Nevyžádané poklony od cizích lidí nebyly pro Jima nic nového. Se svými černými vlasy, velkýma modrýma očima a harmonicky vyvinutými rysy vypadal pozoruhodně dobře.

„Ano, pane, úplná malá filmová hvězda,“ pravila stařena.

„Děkuji vám,“ odpověděl Jim, červenaje se.

Chriss si neznámou blíže prohlédla a musela revidovat svůj počáteční dojem milé babičky. Žena měla na své hodně zmačkané sukni chuchvalce cupaniny, na blůze dvě skvrny od jídla, na ramenou poprašek lupů. Punčochy se jí na kolenou shrnovaly a levá měla puštěné oko. Držela kouřící cigaretu a prsty na pravé ruce byly žluté od nikotinu. Patřila k tomu druhu lidí, od nichž si děti nikdy nevezmou cukroví ani koláček ani jinou dobrotu – nevypadala sice na to, že by je trávila nebo obtěžovala (což nedělala), ale proto, že se zdálo, že musí mít doma špinavou kuchyni. I po bližší prohlídce se nezdála nebezpečná, jen zanedbaná.

Skláněla se k chlapci, zubila se na něj, Chriss nevěnovala vůbec žádnou pozornost a tázala se: „Jak se jmenuješ, mladíku? Můžeš mi říct, jak se jmenuješ?“

„Jim,“ odpověděl stydlivě.

„Kolik máš roků, Jime?“

„Šest.“

„Jenom šest a už tak hezký, že dámy z toho omdlévají.“

Jim se začal vrtěl rozpaky a zřejmě si přál utéct do auta. Ale zůstal tam, kde byl, a choval se zdvořile, jak ho matka naučila.

Stařena prohlásila: „Vsadím sto dolarů proti koblize, že znám tvé datum narození.“

„Nemám koblihu,“ řekl Jim vážně, aby ji varoval, že nebude schopen zaplatit, prohraje-li sázku.

„Není to roztomilé?“ prohodila stařena. „Tak perfektně, nádherně roztomilé. Ale já vím. Narodil ses na Štědrý den.“

„Ne – e,“ vykřikl Jim. „Druhého února.“

„Druhého února? Víš co, nežertuj se mnou,“ odvětila, pořád ignorovala Chriss, pořád se široce usmívala na Jima a hrozila mu jedním od nikotinu zažloutlým prstem. „Nabeton ses narodil dvacátého čtvrtého prosince.“

Chriss si kladla otázku, kam stařena míří.

Jim žadonil: „Mámo, řekni jí to. Druhého února. Dluží mi sto dolarů?“

„Ne, nedluží ti nic, zlato,“ odpověděla Chriss. „To nebyla opravdová sázka.“

„No dobře,“ rozumoval. „Kdybych byl prohrál, stejně bych jí nemohl dát žádnou koblihu, tak si myslím, že je to v pořádku, když mi nedá sto dolarů.“

Konečně zvedla stařena hlavu a podívala se na Chriss.

Chriss se začala usmívat, ale přestala, když uviděla oči neznámé ženy. Byly kruté, chladné, hněvivé. Nebyly to oči babičky ani neškodné neudržované stařenky. Byla v nich síla, tvrdohlavost a neoblomnost. A žena se už také nesmála.

Co se to tady děje?

Než stačila Chriss promluvit, žena opakovala: „Narodil se na Štědrý večer, že ano? Je to tak?“ Mluvila s takovou naléhavostí, s takovou vášní, že Chriss poprskala. Nečekala na odpověď a rychle pokračovala: „Lžete o druhém únoru. Snažíte se ukrýt, oba, ale já znám pravdu. Já ji znám. Nemůžete mě obelstít. Mě ne.“

Náhle vypadala nebezpečně.

Chriss chytila Jima za rameno a postrkovala ho kolem babiny k autu.

Ale žena udělala úkrok a zastoupila jim cestu. Mávla svou cigaretou na Jima, upřeně se na něj podívala a řekla: „Já vím, kdo jsi. Vím, co jsi, vím o tobě všechno, úplně všechno. Raději tomu věř. Ó, ano, ano, vím, ano.“

Blázen, pomyslela si Chriss a sevřel se jí žaludek. Ježíši. Bláznivá stařena, která může být schopná čehokoliv. Bože, ať je neškodná.

Jim, zmaten, ustoupil od ženy, chytil matku za ruku a pevně ji stiskl.

„Ustupte nám z cesty, prosím,“ žádala Chriss a snažila se zachovat klidný a rozumný tón hlasu, protože nechtěla ženu popudit.

Stařena se ani nehnula. Dala si cigaretu do úst. Ruka se jí silně třásla.

Chriss držela Jima za ruku a snažila se neznámou obejít.

Ale žena jim zase zastoupila cestu. Potahovala nervózně ze své cigarety a vyfukovala kouř nosem. Ani na okamžik nespustila oči z Jima.

Chriss se rozhlédla po parkovišti. O dvě řady dál vystupovalo z auta několik lidí, na konci jejich řady odcházeli dva mladíci opačným směrem, ale nikdo nebyl dostatečně blízko, aby jim pomohl, kdyby se z blázna stal násilník.

Stařena zatím zahodila cigaretu, prudce dýchala, oči jí začaly vystupovat z důlků, připomínala velkou zlomyslnou žábu a mlela svou: „Ó, ano, já znám tvá ošklivá, neřestná, odporná tajemství, ty malý podvodníku.“

Chriss začalo bušit srdce.

„Táhni nám z cesty,“ křikla ostře. Už se nesnažila – a ani nebyla schopna – zachovat klid.

„Nemůžeš mě oklamat svým předstíráním…“

Jim začal brečet.

„…a svou falešnou roztomilostí. Ani slzy ti nepomůžou.“

Potřetí se Chriss snažila obejít ženu – a zase byla zadržena.

Babiznin obličej ztvrdl hněvem. „Vím přesně, co jsi, ty malá nestvůro.“

Chriss ji odstrčila a stařena se zapotácela.

Chriss táhla Jima za sebou a spěchala k autu. Cítila se přitom jako v hrozném, zpomaleně probíhajícím snu.

Auto bylo zamčené. Patřila k těm, kteří důsledně zamykají.

Litovala, že nebyla aspoň jedou lehkomyslná.

Stařena běžela rychle za nimi a něco křičela. Chriss to nemohla slyšet, protože měla plné uši šíleného bušení svého srdce a Jimova pláče.

„Mami!“

Jim jí byl téměř vytržen z ruky. Stařena zasekla své prsty Jimovi do košile.

„Pusť ho, sakra!“ zakřičela Chriss.

„Přiznej to!“ křičela na něj stařena. „Přiznej, co jsi!“

Chriss do ní zase strčila.

Žena nepustila.

Chriss ji udeřila, dlaní, nejdříve do ramene, pak do obličeje.

Stařena zavrávorala, Jim se jí snažil vykroutit a roztrhl si přitom košili.

Chriss třesoucíma rukama vsunula klíč do zámku, otevřela dveře, strčila Jima dovnitř. Přelezl na sedadlo spolujezdce, ona si sedla za volant a s nesmírnou úlevou zavřela dveře. Zamkla je.

Stařena nakukovala bočním oknem u řidiče. „Poslouchejte mě!“ vykřikovala. „Poslouchejte!“

Chriss vrazila klíč do spínací skříňky, nastartovala, přidala několikrát plyn. Motor se rozburácel.

Svou mléčně bílou pěsti udeřila bláznivá žena do střechy auta Znovu. A znovu.

Chriss zařadila zpátečku a pomalu couvala z místa, aby stařenu nezranila, chtěla jí jenom rychle ujet.

Pomatená ji sledovala šouravými kroky, skloněná se držela za kliku u dveří, pohledem se zabodávala do Chriss. „Musí zemřít. Musí zemřít.“

Jim vzlykal: „Mami, nedopusť, aby mě dostala.“

„Nedostane tě, zlato,“ řekla Chriss s ústy vyschlými tak, že jen s obtížemi artikulovala.

Chlapec se krčil u svých zamčených dveří, slzy se mu řinuly ze široce otevřených očí, které měl jako přibité na zkřivenou tvář stařeny s rozcuchanými vlasy u matčina okna.

Ještě na.zpátečku Chriss trochu přidala, otočila volantem a téměř narazila do auta, které pomalu přijíždělo uličkou. Jeho řidič zatroubil a Chriss stačila zastavit ještě včas za skřípění brzd.

„Musí zemřít!“ vykřikovala stařena. Udeřila svou bledou pěstí do okna tak silně, že téměř rozbila sklo.

To nemůže být pravda, myslela si Chriss. Za takové slunečné neděle. V klidném městě Costa Mesa.

Stařena opět praštila do okna.

„Musí zemřít!“

Sliny se rozstříkly na skle.

Chriss přeřadila a odjížděla, ale stařena se jich pořád držela.

Chriss přidala plyn. Žena se stále držela kliky dveří, uklouzla, běžela a klopýtala podél auta, deset stop, dvacet, třicet stop, rychleji, ještě rychleji. Bože, je to vůbec člověk? Kde našla taková stařena sílu a houževnatost se tak držet? Úkosem se dívala bočním oknem a v očích měla takovou zuřivost, že by Chriss nepřekvapilo, kdyby čarodějnice, přes svou velikost a stáří, dveře vytrhla. Ale nakonec vzteky a zklamáním zaskučela a kliky se pustila.

Na konci řady zabočila Chriss vpravo. Rychle ujížděla parkovištěm a za necelou minutu byli venku z tržiště, na Bristolské ulici, a mířili na sever.

Jim ještě brečel, i když už tišeji než předtím.

;,UŽ je to v pořádku, miláčku. Teď už je to dobré. Zmizela.“

Jela ke třídě MacArtura, odbočila vpravo, ujela tři bloky, opakovaně se dívala do zpětného zrcátka, nejsou-li sledováni, i když věděla, že pravděpodobnost je malá. Nakonec zajela k chodníku a zastavila.

Třásla se. Doufala, že Jim si toho nevšimne.

Z malé krabičky na palubní desce vytáhla Kleenex a pravila: „Už jsme tady, zlato. Osuš si oči, vysmrkej se a bud statečný, kvůli mamince. Dobrá?“

„Dobrá,“ odvětil a vzal si ubrousek. Ve chvilce byl klidný.

„Cítíš se líp?“

„Ano. Trochu.“

„Vyděšený?“

„Byl jsem.“

„Ale teď už ne?“

Zakroutil hlavou.

„Víš,“ vysvětlovala Chriss, „ona ve skutečnosti nemyslela všechny ty ošklivé věci, které ti řekla, vážně.“ Podíval se na ni, zmaten. Dolní ret se mu třásl, ale hlas měl klidný. „Proč to tedy říkala, když si to nemyslela?“

„No, nemohla si pomoci. Byla to nemocná paní.“

„Myslí jako nemocná chřipkou?“

„Ne, zlato, myslím duševně nemocná rozrušená.“

„Byla to opravdická Bláznivá melodie, jak říká teta Val, mami? Byla blázen?“

„Duševně narušená, ano.“

Zakabonil se.

Zeptala se: „Moc tomu nerozumíš,viď?“

„Ne-e. Protože, co vlastně znamená blázen, když to neznamená být zamčený v místnosti obložené gumou? A i když to byla bláznivá stařenka, proč byla na mě tak rozzlobená? No? Nikdy předtím jsem ji neviděl.“

„No“

Jak vysvětlíte psychotické chování šestiletému? Nedokázala si vymyslet jak to udělat, aniž by to směšně nezjednodušila; ale v tomto případě byla zjednodušená odpověď lepší než žádná.

„Možná kdysi měla svého vlastního chlapce, kterého měla velice ráda, ale možná nebyl tak hodný jako ty. Možná vyrostl a stal se hodně špatným, provedl spoustu hrozných věcí, které jí zlomily srdce. Něco podobného ji mohlo trochu vyšinout.“

„Takže teď možná nenávidí všechny chlapce, ať je zná, nebo ne,“ dodal.

„Ano, snad.“

„Protože jí připomínají vlastního chlapce? Je to tak?“

„Správně.“

Chvilku o tom přemýšlel, pak přikývl. „Jo. Dovedu si představit, že by to tak mohlo být.“

Zasmála se na něj a rozcuchala mu vlasy. „Hele, víš co, co kdybychom se zastavili v cukrárně na zmrzlinu. Myslím, že tento měsíc dělají tu s rozetřenými búrskými oříšky a čokoládovou. Ty patří k tvým oblíbeným, ne?“

Byl zřejmě překvapen. Nesouhlasila s velkým množstvím tuku v jeho stravě a pečlivě mu plánovala jídla, Zmrzlinu si nedopřával často: Využil příležitosti a žadonil: „Mohl bych dostat jednu¨porci čokoládové a jednu porci citrónového krému?“

„Dvě porce?“

„Je neděle,“ dodal.

„No, řekla bych, že neděle není nic tak zvláštního. Vždyť je každý týden. Nebo je to snad jinak?“

„No ale podívej se, právě jsem měl „ Zkroutil obličej a úporně přemýšlel. Pohyboval ústy, jako by žvýkal karamelu, pak řekl: „Právě jsem měl traumatický zážitek.“

„Traumatický zážitek?“

„Jo… To je ono.“

Mrkla na něj. „Kdes vzal tak velké slovo? No ovšem, nevadí. Val.“

Podle přítelkyně Valerie Gardnerové, která si libovala v teatrálnosti, bylo ranní vstávání traumatickým zážitkem. Val měla kolem půl tuctu traumatických zážitků denně – a šly jí k duhu.

„Takže je neděle a měl jsem ten.traumatický zážitek,“ opakoval Jim. „Myslím, že bych měl.dostat dvě porce zmrzliny, aby se to vyrovnalo. Víš?“

„Vím, že bych aspoň deset let nechtěla slyšet o dalším traumatickém zážitku.“

„A co zmrzlina?“

Podívala se na jeho roztrženou košili. „Dvě porce,“ souhlasila.

„Báječné. To je nádherný den, že ano? Opravdická Bláznivá melodie a dvě porce zmrzliny!“

Chriss nikdy nepřestávala žasnout nad schopností dětí a obzvláště tohoto dítěte vzpamatovat se po obdržené ráně. Už ve své mysli přeměnil setkání se stařenou, změnil ho z okamžiku hrůzy na dobrodružství, které nebylo zcela – ale skoro – tak příjemné jako návštěva cukrárny.

„Jsi skvělý kluk,“ pochválila ho.

„Jsi skvělá máma.“

Zapnul rádio a celou cestu do cukrárny si šťastně broukal s hudbou.

Chriss vytrvale sledovala zpětné zrcátko. Nikdo je nesledoval. Ale přesto se tam stále dívala.

Kapitola 2 – Čarodějnice nenosí zelenou

Po lehké večeři s Jimem v kuchyni šla Chriss do svého pokoje k psacímu stolu dokončit své papírování. Spolu s Val Gardnerovou vlastnily lahůdkářský obchod nazvaný Wine & Dine v Newport Beach, kde prodávaly dobrá vína, potravinové speciality z celého světa, velice kvalitní kuchyňské nádobí a mírně exotické spotřebiče jako espresa a přístroje na výrobu špaget. Obchod fungoval již šestý rok a byl solidně zaveden; ve skutečnosti vynášel mnohem víc, než se Chriss nebo Val vůbec odvažovaly doufat, když obchod otvíraly. Teď měly v plánu otevřít v létě další, potom – někdy v příštím roce – třetí v Los Angeles. Jejich podnikání bylo vzrušující a přinášelo jim uspokojení, ale vyžadovalo stále víc času. Toto nebyl první víkendový večer, který věnovala své obchodní agendě.

Nestěžovala si. Před otevřením obchodu pracovala jako servírka, šest dnů v týdnu, na dvou místech současně, čtyřhodinovou polední směnu v levné restauraci a šestihodinovou večerní směnu ve středně drahé francouzské restauraci. Protože byla zdvořilá, pozorná a mrskala sebou, dostávala dobré spropitné v restauraci a výborné ve francouzské, ale za několik let zestárla a zlhostejněla; šedesátihodinový týden, pomocní číšníci, kteří často přicházeli do práce tak zfetovaní, že je musela krýt a dělat dvě práce místo jedné, nadržení chlápci v restauraci, kteří chodili na oběd a dokázali být sprostí, velice útoční a nebezpečně vytrvalí, ale kteří museli být odmítáni koketně a s dobrou náladou, aby neutrpěl obchod. Strávila tolik hodin na nohách, že v den svého volna nedělala nic jiného, než seděla, bolavé nohy položené na otomanu, a četla nedělní noviny. Zvláštní pozornost věnovala jejich finanční části a snila o tom, že jednou bude mít svůj vlastní obchod.

Ale díly spropitnému, a protože žila skromně – dva roky dokonce neměla ani auto – podařilo se jí našetřit tolik, že si mohla zaplatit týdenní cestu do Mexika na luxusní lodi Aztécká princezna a svůj poloviční podíl na lahůdkářství, které spolu s Val založily. Jak projížďka, tak obchod jí radikálně změnily život.

A byly-li večery strávené papírováním lepší než práce číšnice, bylo to nesrovnatelně lepší než dva roky života, které předcházely práci v restauraci. Ztracené roky. Tak myslela na tu dobu, nyní dávno minulou: pusté, mizerné, smutné a pitomé ztracené roky.

Ve srovnání s tímto úsekem jejího života bylo papírování radostí, rozkoší, opravdovým karnevalem života

Seděla za psacím stolem víc než hodinu, když si uvědomila, že Jim je výjimečně tichý od chvíle, kdy odešla do svého pokoje. Ovšem, nikdy nebyl hlučné dítě. Často si hrál celé hodiny docela tichounce. Ale po znervozňujícím setkání se stařenou dnes odpoledně byla Chriss ještě trochu vylekaná a dokonce tento zcela obvyklý klid se jí náhle zdál podivný a výhrůžný. Necítila se doslova ohrožená. Jen úzkostlivá. Jestli se chlapci něco stalo

Položila pero a vypnula tiše bzučící kalkulačku. Poslouchala.

Nic.

V komoře paměti vyhrazené ozvěně slyšela stařenin hlas: musí zemřít, musí zemřít

Vstala, vyšla z pokoje, přeběhla obývací pokoj, prošla halou k chlapcově ložnici.

Dveře byly otevřené, světlo svítilo, on byl tam, v bezpečí, hrál si na podlaze s jejich psem, Brandym, zlatým retrivrem, přítulným a nekonečně trpělivým psiskem.

„Mami, chceš si s námi hrát na Hvězdné války? Já jsem Han Solo a Brandy je můj kamarád, Chewbacca z národa Wookie. Můžeš být princeznou, jestli chceš.“

Brandy seděl uprostřed podlahy mezi postelí a zasouvacími dveřmi skříně. Na hlavě měl baseballovou čepičku s nápisem JEDI SE VRACÍ a dlouhé chlupaté uši mu z ní po stranách vyčuhovaly. Jim mu také navlékl ramenní pás s plastikovými náboji a pouzdro, v němž byl futuristicky vyhlížející plastikový revolver. Brandy těžce dýchal, oči měl jasné a nechal si to líbit; dokonce se zdálo, že se usmívá.

„Je z něho výborný Wookie,“ pochválila Chriss.

„Chceš si hrát?“

„Lituji, kapitáne, ale mám ještě strašně moc práce. Jen jsem se přišla podívat, jestli jsi jestli jsi v pořádku.“

„No, byly trochu potíže, bojový křižník říše nás skoro změnil na páru,“ řekl Jim. „Ale teď už jsme v pořádku.“

Brandy zafrkal na souhlas.

Zasmála se na Jima. „Dávej pozor na Dartha Vadera.“

„No jo, jistě, vždycky. My jsme velice opatrní, protože víme, že je někde v této části galaxie.“

„Ahoj, přijdu za chvíli.“

Udělala jenom jeden krok ke dveřím, když se Jim zeptal: „Mami? Bojíš se, že se ta bláznivá paní zase ukáže?“

Chriss se k němu obrátila. „Ne, ne,“ pravila, ačkoliv přesně to měla na mysli. „Nemůže vědět, kdo jsme, ani kde bydlíme.“

Jimovy oči měly ještě jiskřivější odstín modři než obvykle. Setkaly se s jejími bez mrknutí a zračil se v nich neklid. „Řekl jsem jí své jméno, mami. Pamatuješ? Ptala se mne, tak jsem jí řekl své jméno.“

„Jenom křestní.“

Zamračil se. „Jenom?“

„Řekl’s jenom Jim.“

„Jo. Máš pravdu.“

„Nedělej si starosti, miláčku. Už ji nikdy neuvidíš. Už je to za námi. Byla to jen smutná stařenka, která…“

„A co naše poznávací značka?“

„Co je s ní?“

„No, podívej, když má číslo, možná existuje nějaký způsob, jak ho může využít. Aby zjistila, kdo jsme. Jak to někdy dělají v detektivkách v televizi.“

Ta možnost ji zneklidnila, ale prohlásila: „Pochybuji. Myslím, že jen policista může najít vlastníka auta podle poznávací značky.“

„Ale jenom možná,“ řekl chlapec ustaraně.

„Ujeli jsme jí tak rychle, že neměla čas zapamatovat si číslo. Navíc byla hysterická. Nedokázala dostatečně jasně uvažovat, aby si všimla poznávací značky. Jak jsem ti řekla, už je to za námi. Skutečně. V pořádku?“

Chvilku zaváhal, pak dodal: „V pořádku. Ale, mami, přemýšlel jsem“

„O čem?“

„Ta bláznivá stará paní mohla to být čarodějnice?“

Chriss se skoro zasmála, ale viděla, že to myslí vážně. Potlačila veškeré znaky svého pobavení, nasadila střízlivý výraz, který se hodil k vážnému vzezření jeho obličeje, a řekla: „Jsem si jista, že to nebyla čarodějnice.“

„Já nemyslím taková jako čarodějnice na koštěti. Myslím skutečná čarodějnice. Skutečná_čarodějnice by nepotřebovala naši poznávací značku, víš? Ta by nepotřebovala nic. Vyčenichala by nás. Neexistuje místo v celém vesmíru, kde se můžeš schovat, když po tobě jde čarodějnice. Čarodějnice má kouzelnou moc.“

Buď už si byl jist, že stařena je čarodějnice, nebo se v tom rychle utvrzoval. V obou případech se strachoval zbytečně, protože už ji, konec konců, nikdy neuvidí.

Chriss si vzpomněla na způsob, jakým se cizí žena držela auta, trhala za kliku zamčených dveří, držela s nimi krok, když odjížděli, a vykřikovala na ně bláznivá obviněni. Z očí i obličeje jí vyzařovaly zloba a zneklidňující síla, které budily zdání, jako by skutečně mohla být schopna zastavit jejich auto holýma rukama. Čarodějnice? Že si dítě mohlo myslet, že má nadpřirozené schopnosti, bylo pochopitelné.

„Skutečná čarodějnice,“ opakoval Jim třesoucím se hlasem.

Chriss si uvědomovala, že musí ihned přerušit tento směr jeho úvah, aby ho myšlenka na čarodějnice úplně neovládla. Loni si byl skoro dva měsíce jist, že se kouzelný bílý had – podobný tomu, kterého viděl v kině, skrývá v pokoji, čeká až usne, aby se mohl vyplazit a uštknout ho. Musela s ním sedět každý večer, dokud neusnul. Často, když se probudil uprostřed noci, ho musela vzít k sobě do postele, aby se uklidnil. Dostal se z toho týž den, kdy se rozhodla ho vzít k dětskému psychologovi; později návštěvu zrušila. Když uběhlo několik týdnů a mohla si být jista, že zmínka o hadu ho opět nevyděsí, zeptala se, co se s ním stalo. Vypadal rozpačitě a vysvětloval: „To byla jenom představa, mami. Choval jsem se jako hloupé malé dítě, že?“ Už se nikdy o bílém hadu nezmínil. Měl zdravou, bujnou představivost, bylo na ní, aby jí přitáhla uzdu, když se vymkla kontrole. Jako nyní.

Ačkoliv musela zastavit to zaujetí čarodějnicemi, nemohla mu jen říct, že nic takového není. Myslel by si, že se ho jen snaží ukolébat: Bude muset souhlasit s jeho předpokladem, že čarodějnice existují a pak užít dětskou logiku, aby viděl, že stařena z parkoviště nemohla být čarodějnice.

„No, nedivím se, že přemýšlíš, zda to nebyla čarodějnice. Myslím si, že vypadala trochu tak, jak asi má vypadat čarodějnice, viď?“

„Víc než trochu.“

„Ne, ne, jenom trochu. Buďme spravedliví vůči ubohé staré ženě.“

„Vypadala přesně jako zlá čarodějnice,“ odporoval. „Přesně, že ano, Brandy?“

Pes zafrkal, jakoby rozuměl otázce a plně souhlasil se svým pánem.

Chriss si sedla na bobek, podrbala psa za ušima a prohlásila: „Co ty o tom víš, chlupatá tváři? Vždyť jsi tam ani nebyl.“

Brandy zívnul.

Chriss se obrátila na Jima: „Když se nad tím skutečně zamyslíš, nevypadala zase tak moc jako čarodějnice.“

„Z jejích očí šel strach,“ trval na svém chlapec. „Jako by jí vystupovaly z hlavy. Viděla’s je, trochu divoké, hrůza, a ty kudrnaté vlasy jako čarodějnice.“

„Ale neměla velký zahnutý nos s bradavicí na špičce, že ne?“

„Ne,“ připustil Jim.

„A nebyla oblečená v černém, že ne?“

„Ne. Ale celá v zeleném,“ namítl Jim a z tónu jeho hlasu bylo jasné, že se mu oblečení stařeny zdálo divné, stejně jako Chriss.

„Čarodějnice nenosí zelenou. A neměla ani vysoký, špičatý černý klobouk.“

Přikývl.

„A neměla s sebou kočku,“ dodala Chriss.

„No a?“

„Čarodějnice nejde nikam bez své kočky.“

„Nejde?“

„Ne. Je to její společnice.“

„Co to znamená?“

„Společnice jí zprostředkovává styk se zlými duchy. Prostřednictvím společnice dostává od zlého ducha kouzelnou moc. Bez kočky je jenom ošklivou stařenou.“

„Chceš říct, že kočka ji hlídá, aby neudělala něco, co by zlý duch nechtěl?“

„Správně.“

„Neviděl jsem žádnou kočku,“ řekl Jim se svraštěným čelem.

„Nebyla tam kočka, protože ona nebyla čarodějnice. Nemusíš mít z ničeho strach, miláčku.“

Tvář se mu rozjasnila. „Panečku, to je úleva! Kdyby to byla čarodějnice, mohla by mě proměnit v žábu nebo něco.“

„No, žít jako žába nemusí být tak špatné,“ škádlila ho. „Seděl bys celý den na listu leknínu a nic nedělal.“

„Žáby jedí mouchy,“ řekl s úšklebkem. „A já nesnáším ani telecí.“

Zasmála se, sklonila se a políbila ho na tvář.

„I kdyby byla čarodějnice, byl bych asi v pořádku, protože mám Brandyho, a Brandy by k sobě žádnou starou kočku nepustil.“

„Na Brandyho se můžeš spolehnout,“ souhlasila Chriss. Podívala se na psa s tváří klauna a pravila: „Ty jsi Nemesis všech starých koček a čarodějnic, že ano, chlupatá tváři?“

K jejímu překvapení Brandy vysunul svůj čenich a olízl ji pod bradou.

„Jé,“ vyjekla. „Nechci tě urazit, chlupatá tváři, ale nejsem si jista, zda líbat tě je lepší než jíst mouchy.“

Jim se zachichotal a objal psa.

Chriss se vrátila do svého pokoje. Kupa papírů, která na ni čekala, se zdála vyšší než předtím.

Sotva dosedla za psací stůl, ozval se telefon. Zvedla ho.

„Haló?“

Nikdo neodpovídal.

„Haló?“

„Špatné číslo,“ řekl ženský hlas a zavěsil.

Chriss položila sluchátko a vrátila se k práci. O hovoru dál nepřemýšlela.

Kapitola 3 – Ještě tam někde je

Probudilo ji Brandyho štěkání, což bylo nezvyklé, protože Brandy málokdy štěkal. Pak uslyšela Jimův hlas.

„Mami! Přijď rychle! Maminečko!“

Jim na ni pouze nevolal, on vyděšeně ječel.

Když odhazovala přikrývky a vstávala, viděla žhnoucí červená čísla na digitálním budíku. Bylo 1:20.

Vrhla se přes pokoj otevřenými dveřmi do haly, směrem k chlapcově pokoji, cestou mačkala vypínače.

Jim seděl v posteli, záda tlačil do jejího čela, jakoby se jím snažil projít a vklouznout kouzelně do zdi, kde by se mohl schovat. Rukama svíral přikrývku a prostěradla. Byl velice bledý.

Brandy stál u okna, přední tlapy na okenním parapetu. Štěkal na něco za sklem ve tmě. Když Chriss vešla do pokoje, pes přestal štěkat, přišoural se k posteli a tázavě se díval na Jima, jako by čekal příkaz.

„Někdo byl venku,“ řekl chlapec. „Díval se do okna. Byla to ta bláznivá stařena.“

Chriss šla k oknu. Nebylo tam moc světla. Nažloutlá zář pouliční svítilny na rohu nedosahovala tak daleko. I když měsíc zdobil oblohu, nebyl v úplňku a vrhal jen slabé, mléčné světlo, které cukrovalo chodníky, stříbřilo auta zaparkovaná podél ulice, ale odhalovalo jen málo tajemství noci.

„Je tam ještě?“ zeptal se Jim.

„Ne,“ odvětila Chriss.

Otočila se od okna, šla k němu, sedla si na pelest postele.

Byl pořád bledý. Třásl se.

Zeptala se: „Miláčku, víš jistě…“

„Byla tam.“

„Co jsi přesně viděl?“

„Její tvář.“

„Stařeny?“

„Jo.“

„Jsi si jist, že to byla ona, ne někdo jiný?“

Přikývl. „Ona.“

„Je tam taková tma. Jak j si mohl vidět dost…“

„Viděl jsem někoho u okna, jenom takový stín v měsíčním svitu, pak jsem rozsvítil a byla to ona. Bylo vidět. Byla to ona.“

„Ale, miláčku, myslím, že neexistuje způsob, jak by nás mohla sledovat. Vím, že nás nesledovala a neexistuje způsob, jak by mohla zjistit, kde bydlíme. Aspoň ne tak brzy.“

Neříkal nic. Jen zíral na své sevřené ruce a pomalu pustil prostěradlo a pokrývku. Měl zpocené dlaně.

Chriss řekla: „Možná, že se ti to zdálo, co?“

Energicky zavrtěl hlavou.

„Někdy, když se probudíš ze zlého snu, jen několik vteřin můžeš být trochu zmatený z toho, co je skutečnost a co jenom část snu. Víš to? To je v pořádku. To se občas stává každému.“

Jeho oči se setkaly s jejími. „Tak to nebylo, mami. Brandy začal štěkat, tak jsem se probudil a za oknem byla ta bláznivá stařena. Kdyby to byl jenom sen na copak Brandy štěkal? Ten neštěká jenom proto, aby se sám slyšel. Nikdy. Víš, jaký je.“

Upřeně se zadívala na Brandyho, který si lehl na podlahu vedle postele, a začala se zase cítit nesvá. Nakonec se zvedla a šla k oknu.

Venku v noci bylo spousta míst, kde se pevně zachytila tma, míst, kde se mohl nějaký pobuda skrývat a čekat.

„Mami?“

Podívala se na něj.

„To není jako předtím.“

„Co myslíš?“

„To není imaginární bílý had pod postelí. To je skutečnost. Na mou duši. Ať se propadnu, jestli to není pravda.“

Náhlý závan větru zaskučel v okapu a zarachotil uvolněnými žlaby.

„Pojď,“ vyzvala ho a podala mu ruku.

Vyškrábal se z postele a šel s ní do kuchyně.

Brandy je následoval. Chvilku postál ve dveřích a mlátil svým ocasem do obou veřejí dveří, pak vešel dovnitř a schoulil se v koutě.

Jim seděl u stolu ve svém modrém pyžamu, které mělo na prsou rudý nápis PATROLA SATURNU. Díval se úzkostlivě přes dřez k oknům, zatímco Chriss volala policii.

Dva policisté stáli na verandě a zdvořile naslouchali Chriss stojící s Jimem ve dveřích a vyprávějící, co se stalo – to málo, co šlo říci. Mladší ze dvou mužů, policista Statler, se tvářil pochybovačně a došel rychle k závěru, že pobuda byl jenom výtvorem Jimovy představivosti, ale starší muž, policista Templeton, byl ochoten jim věřit. Na jeho naléhání strávili se Statlerem deset minut prohledáváním parcely za pomoci svých svítilen s dlouhými držadly, důkladně prohledali keře, obešli dům, zkontrolovali garáž, podívali se dokonce na sousední dvory. Nenašli nikoho.

Když se vrátil k hlavním dveřím, v nichž stála Chriss s Jimem, zdálo se, že Templeton už jim věří méně, než před několika minutami. „No, paní Scavellová, pokud tady ta stařena byla, už je pryč. Buď nechtěla nic moc udělat nebo se možná polekala, když uviděla policejní auto. Je asi neškodná.“

„Neškodná? Určitě se nezdála neškodná dnes odpoledne na South Coast Plaza,“ odporovala Chriss. „Zdála se mi dost nebezpečná.“

„No „ pokrčil rameny. „Víte, jak to je. Stará žena možná trochu senilní povídá věci, které nemyslí doopravdy.“

„Myslím, že to není ten případ.“

Templeton se jí nepodíval do očí. „Tak pokud ji uvidíte opět nebo budete-li mít jiné nepříjemnosti, určitě nás zavolejte.“

„Odjíždíte?“

„Ano, paní.“

„Neuděláte nic jiného?“

Poškrábal se na hlavě. „Nevím, co jiného můžeme udělat. Řekla jste, že nevíte, jak se ta žena jmenuje, kde bydlí, takže si s ní nemůžeme jít popovídat. Jak jsem řekl, ukáže-li se opět, zavolejte nás co nejdříve, my se pak vrátíme.“

S pokývnutím se otočil a odešel po chodníku k ulici, kde čekal jeho společník.

O minutu později, když Chriss a Jim stáli u oken obývacího pokoje a pozorovali, jak policejní auto odjíždí, chlapec prohlásil: „Byla tam, mami. Skutečně, skutečně. To není jako had.“

Věřila mu. To, co viděl za oknem, mohl být výtvor jeho představivosti, nebo představa, která zůstala ze zlého snu – ale nebyla to. Viděl to, co si myslí; že viděl: tu starou ženu, skutečně přítomnou. Chriss nevěděla, proč si je tím tak jista, ale byla. Naprosto jista.

Dala mu na výběr, chce-li strávit zbytek noci v jejím pokoji, ale rozhodl se být statečným.

„Budu spát ve své posteli. Brandy bude se mnou. Brandy ucítí tu starou čarodějnici na kilometr daleko. Ale můžeme si nechat svítit lampu?“

„Jistě,“ souhlasila, i když nedávno ho odnaučovala světlu noční lampičky.

Zatáhla mu závěsy v pokoji, že nezůstala ani malá skulinka, kterou by ho někdo mohl vidět. Přikryla ho, políbila na dobrou noc a nechala ho v Brandyho opatrování.

Zase zpět ve své posteli zírala do ztemnělého stropu. Nemohla spát. Stále čekala nějaký náhlý zvuk – řinčení skla, páčení dveří – ale noc zůstala klidnou.

Jen únorový vítr, s občasným silným závanem, mařil klidné ticho noci.

Ve svém pokoji Jim zhasl lampu, kterou mu matka nechala svítit. Byla absolutní tma.

Brandy vyskočil na postel, kam nikdy nesměl (jedno z maminčiných pravidel: pes nesmí na postel), ale Jim ho neodstrčil. Brandy se uvelebil a byl vítaným hostem.

Jim naslouchal nočnímu větru, který očichával a olizoval dům. Zněl jako něco živého. Vytáhl si přikrývku až k nosu, jako by to byl štít, který ho ochrání před jakýmkoliv zlem.

Po chvilce řekl: „Ještě tam někde je.“

Pes zvedl svou hranatou hlavu.

„Čeká, Brandy.“

Pes zvedl jedno ucho.

„Vrátí se.“

Pes zavrčel hluboko v hrdle.

Jim položil jednu ruku na svého chlupatého společníka. „Ty to víš taky, viď, kamaráde? Víš, že je venku, že ano?“

Brandy tiše zavyl.

Vítr skučel.

Chlapec naslouchal.

Noc kvačila k rozbřesku.

* * *

Uprostřed noci, neschopna spát, sešla Chriss dolů do Jimova pokoje podívat se na něj. Lampa, kterou nechala svítit, byla teď zhasnuta a v ložnici byla tma jako v hrobce. Na chvilku se jí ze strachu zastavil dech. Ale když rozsvítila; viděla, že Jim je v posteli, spí v bezpečí.

Brandy byl také pohodlně stočen v posteli, ale probudil se, když rozsvítila. Zívl, olízl si tlamu a podíval se na ni pohledem plným psí viny.

„Znáš pravidla, kučeravý zadku,“ zašeptala. „Na podlahu.“

Brandy vylezl z postele, aniž vzbudil Jima, provinile se odšoural do nejbližšího kouta a stočil se na podlaze. Díval se na ni jako ovce.

„Hodný pes,“ šeptla.

Zavrtěl ocasem a zametal jím koberec kolem sebe.

Zhasla světlo a vydala se ke svému pokoji. Udělala jen krok nebo dva, když uslyšela pohyb v chlapcově pokoji, a věděla, že Brandy se vrací na postel. Dnes se však zase tolik nestarala, zda bude Jim mít na prostěradlech a přikrývce psí chlupy. Jediné, na čem dnes záleželo, bylo to, že Jim byl v bezpečí.

Vrátila se do postele, přerušovaně klímala, házela sebou a obracela se, mumlala si ve spaní, jak se noc plížila k úsvitu. Zdálo se jí o staré ženě se zeleným obličejem, zelenými vlasy a dlouhými zelenými nehty, které se zlověstně ohýbaly do ostrých drápů.

Nakonec přišlo pondělní ráno a bylo slunečné. Až přespříliš slunečné. Probudila se brzy, světlo pronikající okny do ložnice ji přinutilo ucuknout. Oči měla zrnité, citlivé, zarudlé.

Zůstala dlouho pod horkou sprchou, odpařila část své únavy, potom si oblékla do práce hnědokarmínovou blůzu, jednoduchou šedou sukni a šedé lakované lodičky.

Přistoupila k zrcadlu na dveřích koupelny, v němž se viděla celá, a kriticky se zkoumala, i když pohled na vlastní obraz ji vždy uvedl do rozpaků. Její stydlivost nebyla žádnou záhadou, věděla, že její rozpaky byly důsledkem toho, co ji učili během ztracených let, mezi osmnáctými a dvacátými narozeninami. Během té doby se snažila zbavit se veškeré domýšlivosti a velké části své individuality, protože od ní tehdy bylo požadováno, aby vypadala šedě a stejně jako ostatní. Očekávali od ní, že bude pokorná, nehezká a bude se držet v pozadí. Jakýkoliv zájem o to, jak vypadá, sebemenší hrdost na své vzezření, by okamžitě měly za následek bleskový disciplinární zásah nadřízených. Ačkoliv na tato odpuzující smutná léta a události zapomněla, stále na ni měla negativní vliv, který sama nemohla popřít.

Teď, téměř jako test, zjišťující, nakolik zvítězila nad ztracenými léty, bojovala se svými rozpaky a rozhodně studovala svůj obraz v zrcadle s takovou dávkou ješitnosti, jakou dokázala shromáždit v duši napůl od ní očištěné. Měla dobrou figuru, i když ne zas takovou, aby se mohla nechat fotit na plakáty v bikinách. Nohy měla štíhlé a dobře tvarované. Boky se jí rozšiřovaly přiměřeně a byla téměř příliš úzká v pase, i když právě to vytvářelo zdání, že poprsí – které bylo jen průměrné – je větší než ve skutečnosti. Někdy si přála, aby měla takové poprsí jako Val, ale Val tvrdila, že příliš velká prsa jsou víc prokletím než požehnáním, že je to jako tahat s sebou dvě nákupní tašky a že někdy večer ji bolí ramena z námahy od té zátěže. I kdyby to, co Val říkala, byla pravda a nejenom milosrdná lež vyslovená ze sympatie s těmi méně bohatě obdařenými, Chriss si prostě přála mít velké kozy. Věděla, že tato touha, tato beznadějná ješitnost, je demonstrativní reakcí na vše – a odmítnutí všeho – co ji učili v tom šedém a hrozném místě, kde žila ve věku mezi osmnácti a dvaceti.

Teď se už rděla, ale přinutila se zůstat před zrcadlem ještě minutu, dokud se nepřesvědčila, že je správně učesaná a má rovnoměrně nanesené líčidlo. Věděla, že je hezká. Ne oslnivá. Ale měla dobrou pleť, hezkou bradu, pěkný nos. Jejím nejlepším rysem byly oči, velké, tmavé, jasné. Vlasy měla také tmavé, skoro černé. Val tvrdila, že kdykoliv vymění své velké kozy za takové vlasy, ale Chriss věděla, že jsou to jen řeči. Jistě, její vlasy vypadaly dobře, když bylo správné počasí, ale jakmile vlhkost přesáhne jistý bod, jsou buď rovné a zplihlé, nebo rozcuchané a kudrnaté.

Nakonec, už prudce zardělá, ale s pocitem, že triumfovala nad přílišnou pokorou, kterou do ní před lety vtloukali, se odvrátila od zrcadla.

Šla do kuchyně připravit kávu a topinku. Jim už seděl u stolu. Nejedl, jen tam seděl, tvář odvrácenou, zíral z okna na sluncem zaplavený trávník za oknem.

Vzala z krabice papírový filtr, dala ho do překapávače a zeptala se: „Co ti mám připravit k snídani, kapitáne?“

Neodpověděl.

Dávala kávu lžící do filtru. „Co bys řekl polévce a topince s rozetřenými burskými oříšky? Omeletu? Možná máš chuť na vajíčko.“

Stále neodpovídal. Někdy – ne často – byl ráno rozmrzelý, ale vždy se dal škádlením přivést do lepší nálady. Měl od přírody příliš mírné způsoby, aby zůstal dlouho zachmuřený.

Zapnula přístroj a lila do něj vodu. „Dobře, když nechceš polévku, topinku ani vajíčko, možná bych mohla připravit špenát, růžičkovou kapustu, brokolici. Všechno tvá oblíbená jídla, že ano?“

Neskočil na návnadu. Jen zíral z okna. Nehybně. Mlčenlivě.

„Nebo bych mohla dát do mikrovlné trouby tvou starou botu a uvařit ji, aby byla měkká. Co tomu říkáš? Není nic chutnějšího ke snídani než stará bota. Ňammmmm! To bude dobrota!“

Neřekl nic.

Vyndala ze skříňky topinkovač, položila ho na pult, dala šňůru do zásuvky – pak si náhle uvědomila, že chlapec není jen rozmrzelý. Něco se stalo.

Dívala se na něj zezadu a řekla: „Miláčku?“

Uboze, ztlumeně zavzlykal.

„Miláčku, co se stalo?“

Konečně se odvrátil od okna a podíval se na ni. Rozcuchané vlasy mu visely přes oči, v nichž měl výraz štvance, mrazivý výraz tak silný na šestiletého, že se Chriss zrychlil tep. Na tváři se mu třpytily lesklé slzy.

Rychle šla k němu a vzala ho za ruku. Byla studená.

„Drahoušku, co to je? řekni mi to.“

Utřel si vlnou rukou zarudlé oči. Teklo mu z nosu“utřel si ho rukávem.

Byl tak bledý.

Ať se stalo cokoliv, nebyla to jen obvyklá starost, žádná obyčejná dětská bolest. Vycítila to a strachem jí vyschlo v ústech.

Snažil se promluvit, nemohl ze sebe vyrazit ani slovo, ukázal na dveře, zhluboka se nadechl, roztřásl se a konečně řekl: „V-v-veranda.“

„Co je s verandou?“

Nebyl schopen jí to říci.

Zamračená šla ke dveřím, váhala, pak je otevřela. Vyjekla hrůzou z toho, co spatřila.

Brandy. Jeho chlupaté, zlaté tělo leželo na konci verandy, blízko schodů. Ale jeho hlava ležela přímo přede dveřmi, u jejích nohou. Pes byl sťat.

Kapitola 4 – Vyšetřování

Chriss a Jim seděli na béžové pohovce v obývacím pokoji. Chlapec už nebrečel, ale ještě vypadal jako omráčen.

Policista Wilford vyplňující hlášení seděl na jednom z křesel vyrobených podle modelu užívaného královnou Annou. Byl vysoký a robustní, měl hrubé rysy, husté obočí, vyzařoval schopnost poradit si sám: typ, který se asi cítí dobře jen venku, zvláště v lese a na horách, na lovu a na rybách. Seděl na samé hraně křesla, poznámkový blok na kolenou, zábavně škrobená poloha pro muže jeho velikosti. Zjevně se obával, aby nezmačkal nebo nezašpinil nábytek.

„Ale kdo pustil psa ven?“ tázal se, když už položil všechny otázky, které si dokázal vymyslet.

„Nikdo,“ odpověděla Chriss. „Pustil se sám. Dole na kuchyňských dveřích jsou dvířka.“

„Viděl jsem je, nejsou dost velká pro psa této velikosti.“

„Vím. Byla tam, když jsme dám koupili. Brandy je užíval velice zřídka, ale když moc chtěl ven, dal hlavu dolů, kroutil se na břiše a dokázal se jimi protlačit. Pořád jsem je chtěla nechat zadělat, protože jsem se bála, že v nich může uvíznout. Kdybych je nechala zadělat, mohl být ještě živ.“

„Čarodějnice ho dostala,“ zašeptal Jim.

Chriss ho objala rukou.

Wilford se zeptal: „Tak si myslíte, že mohli použít maso nebo psí suchary, aby ho vylákali ven?“

„Ne,“ odporoval Jim tvrdě, odpovídal za svou matku, zřejmě uražen náznakem, že k smrti psa vedl takový podnět jako žravost. „Brandy šel ven, aby mě chránil. Věděl, že stará čarodějnice zůstala poblíž, šel, aby ji dostal, ale stalo se že ho dostala první.“

Chriss si byla vědoma, že Wilfordův návrh byl asi správným vysvětlením, ale věděla také, že Jim přijme Brandyho smrt snáze, bude-li věřit, že jeho pes umřel za vznešenou věc. „Byl to velice statečný pes, velice statečný, jsme na něho hrdi,“ prohlásila.

Wilford přikývl. „Ano, jsem si jist, že máte skutečný důvod být hrdi. Je to, kruci, hanba. Zlatý retriver je tak hezké plemeno. Taková jemná tvář a mírná povaha.“

„Čarodějnice ho dostala,“ opakoval Jim jako znecitlivělý tou hroznou myšlenkou.

„Možná ne,“ namítl Wilford. „Možná to nebyla stará žena.“

Chriss se na něho zakabonila. „Samozřejmě to byla ona.“

„Vím, jak vás výstup včera na náměstí v South Coast rozrušil,“ řekl Wilford. „Chápu, že se přikláníte k tomu spojit starou ženu a tuto věc se psem. Ale nemáme žádný přesvědčivý důkaz, žádný skutečný důvod myslet si, že jsou spojeny. Mohla by být chyba předpokládat, že jsou.“

„Ale stařena byla včera v noci u Jimova okna,“ odporovala Chriss podrážděně. „Řekla jsem vám to. Řekla jsem to i policistům, kteří zde byli včera v noci. Cožpak nikdo neposlouchá? Byla u jeho okna, dívala se na něho a Brandy na ni štěkal.“

„Ale byla pryč, když jste tam přišla.“

„Ano,“ přisvědčila Chriss. „Ale…“

Wilford se usmál na Jima a zeptal se: „Chlapče, jsi si absolutně, pozitivně jist, že to byla stará paní u tvého okna?“

Jim rázně přitakal. „Jo. Čarodějnice.“

„Protože, podívej, když ses podíval a viděl někoho u okna, bylo by zcela přirozené, kdybys si myslel, že je to stařena. Konec konců, už tě dřív v ten den pořádně vystrašila, takže sis na ni myslel. Potom, když jsi rozsvítil a zběžně zahlédl toho, kdo byl u okna, možná jsi měl tvář staré ženy tak pevně zafixovánu v mysli, že bys ji viděl, ať to ve skutečnosti byl kdokoliv.“

Jim zamrkal, neschopen sledovat policistovy vývody. Jen zarytě opakoval. „Byla to ona. Čarodějnice.“

Chriss pak Wilford vysvětloval: „Přikláněl bych se k tomu, že ten, kdo se tu potuloval, zabil psa – ale že to nebyla stará žena, kdo se tu potuloval. Víte, téměř vždy, když je otráven pes – a stává se to častěji, než si myslíte – nejde o práci úplně cizího člověka. Je to někdo z blízkého okolí, kde pes žil. Soused. Myslím si, že se tu plížil nějaký soused, pátral po psu, nepátral vůbec po vašem chlapci, když jej Jim viděl u okna. Později našel psa a udělal, co přišel udělat.“

„To je směšné,“ odporovala Chriss. „Máme tady dobré sousedy. Nikdo z nich by našeho psa nezabil.“

„Stává se to pořád,“ pravil Wilford.

„Ne v tomto sousedství.“

„V jakémkoliv sousedství,“ trval na svém Wilford. „Štěkající psi, den po dni, noc po noci dovedou některé lidi trochu vyšinout.“

„Brandy skoro vůbec neštěkal.“

„No, tedy, skoro vůbec ne pro vás se mohlo jednomu z vašich sousedů zdát neustále.“

„Navíc, Brandy nebyl otráven. Bylo to, sakra, daleko násilnější. Viděl jste. Bláznivě násilné. Ne něco, co by udělal kterýkoliv soused.“

„Byla byste překvapena, co sousedé udělají,“ řekl Wilford. „Někdy se dokonce navzájem zabíjejí. Není to vůbec neobvyklé. Žijeme v podivném světě.“

„Mýlíte se,“ odporovala prudce. „Byla to stará žena. Pes a obličej u okna – byla to ta stařena.“

„Můžete mít pravdu,“ povzdechl si.

„Mám pravdu.“

„Jen jsem navrhoval, abychom vzali v úvahu i jiné možnosti.“

„Dobrý nápad,“ řekla kousavě.

Zavřel svůj zápisník. „No, myslím si, že už mám všechny podrobnosti, které potřebuji.“

Chriss vstala, když se zvedl ze židle. „Co teď?“ zeptala se.

„Založíme hlášení, samozřejmě, včetně vaší výpovědi a dáme vám číslo na otevřený případ.“

„Co je číslo na otevřený případ?“

„Kdyby se stalo něco jiného, kdyby se ta stará žena opět objevila, udáte číslo případu, když nám zavoláte, a policisté odpovídající na vaše zavolání budou znát historii, než sem dorazí: budou vědět, čeho si mají po cestě všímat, takže, když snad žena zmizí, než přijedou, všimnou si jí, když ji potkají, a budou schopni ji zastavit.“

„Proč nám nedali číslo případu po tom, co se stalo v noci?“

„Ach, neotvírali by složku jenom za nahlášení pobudy,“ vysvětloval Wilford. „Včera v noci, rozumíte, nebyl spáchán žádný zločin – alespoň pokud můžeme říci pádný důkaz jakéhokoliv zločinu. Ale tohle je trochu horší.“

„Trochu horší?“ divila se, když si vzpomněla na Brandyho useknutou hlavu, na mrtvé skelné oči, které na ni byly upřeny.

„Nešťastně volená slova,“ omluvil se. „Lituji. Jenomže, ve srovnání s řadou jiných věcí, které vidíme při práci, mrtvý pes není tak…“

„Dobře, dobře,“ řekla Chriss, stále méně schopna skrýt svůj hněv a netrpělivost. „Zavoláte nám a dáte nám číslo otevřeného případu. Ale co jiného uděláte?“

Wilford vypadal nesvůj. Pokrčil svými širokými rameny a poškrábal se na svém tlustém krku. „Popis, který jste nám dala, je jediná věc, kterou máme, a to není moc. Zadáme ho do počítače a budeme se snažit najít k němu jméno. Stroj vyplivne jméno každého, kdo s námi měl nějaké potíže a na koho se bude hodit aspoň sedm z desíti hlavních bodů standardního fyzického porovnání. Potom vytáhneme policejní fotografie, které máme založeny. Možná, že počítač udá několik jmen a budeme mít fotografie více než jedné staré ženy. Pak vám sem fotografie přineseme, abyste si je mohli prohlédnout. Až nám řeknete, že jsme ji našli no, potom si s ní můžeme popovídat a zjistit, o co jde. Vidíte, že to vskutku není beznadějné, paní Scavellová.“

„Co když neměla žádné potíže s policií a nemáte o ní záznam?“

Na cestě k hlavním dveřím Wilford pokračoval: „Máme společné sdílení údajů se všemi policejními agenturami v okresech Orange, San Diego, Riverside a Los Angeles. Můžeme se naším počítačem dostat do jejich. Okamžitě. Říká se tomu spojení dat. Je-li v některém z jejich záznamů, najdeme ji stejně rychle, jako by byla v našem.“

„Ano, jistě, ale co když nikdy neměla nikde potíže?“ zeptala se Chriss úzkostlivě.

Když otvíral hlavní dveře, řekl: „Nedělejte si starosti, něco pravděpodobně najdeme. Téměř vždy nacházíme.“

„To mi nestačí,“ řekla a řekla by to, i kdyby mu věřila, což nebyl ten případ. Nenajdou nic.

„Lituji, paní Scavellová, ale to je to nejlepší, co můžeme udělat.“

„Hovno.“

Zamračil se. „Chápu vaše zklamání, chci vás ujistit, že to neodložíme, nezapomeneme. Ale nedokážeme dělat zázraky.“

„Hovno.“

Zamračil se ještě víc. Jeho husté obočí se spojilo v jedinou tlustou čáru. „Paní, nic mi do toho není, ale myslím, že byste neměla užívat takových slov před svým chlapečkem.“

Zírala na něho ohromena. Ohromení se změnilo v hněv. „Jó? A co jste – snad z církve znovuzrozených křesťanů?“

„Skutečně, jsem, ano. A věřím, že je velice důležité, abychom dávali dobrý příklad našim dětem aby vyrostly k obrazu Božímu. Musíme“

„To je k nevíře,“ prohlásila.Chriss. „Vy mi říkáte, že dávám špatný příklad, protože jsem použila sprosté slovo, neškodné slovo…“

„Slova nejsou neškodná. Ďábel svádí a přesvědčuje slovy. Slova jsou“

„Jaký příklad dáváte vy mému synovi? No? Každým svým činem ho učíte, že policie ve skutečnosti nemůže nikoho chránit, že nemůže nikomu skutečně pomoci, že nemůže dělat o moc víc než přijít až potom a sesbírat kousky.“

„Byl bych rád, kdybyste to viděla jinak,“ řekl Wilford.

„A jak jinak, kruci, to můžu vidět?“

Povzdechl si. „Zavoláme vám číslo případu.“ Pak se obrátil od dveří, od ní a Jima a šel toporně k chodníku.

Po chvilce se za nim rozběhla, dohnala ho, položila mu ruku na ramena. „Prosím.“

Zastavil se, otočil se k ní. Měl ztvrdlé rysy, mrazivé oči.

Řekla: „Lituji. Opravdu lituji. Jsem jenom zmatená. Nevím, co si mám myslet. Z ničeho nic nevím, kam se obrátit.“

„Rozumím,“ řekl, jak už řekl dvakrát předtím, ale v jeho žulové tváři nebylo žádné porozumění.

Podívala se zpět, aby se ujistila, že Jim je ještě ve dveřích, ještě příliš daleko, aby ji slyšel, a řekla: „Lituji, že jsem se na vás utrhla. A myslím, že máte pravdu, že si mám dávat pozor na jazyk před Jimem. Většinou si dávám pozor, věřte mi, ale dnes nedokážu normálně myslet. Ta bláznivá ženská mi.řekla, že můj chlapec musí zemřít. To mi řekla. Musí zemřít, řekla. A teď je mrtev, chudák stará chlupatá tvář. Bože, měla jsem to zvíře strašně ráda Teď je mrtev a pryč a Jim viděl uprostřed noci tvář u okna, svět se znenadání postavil na hlavu a já jsem vystrašená, opravdu vystrašená, protože si myslím, že nás ta bláznivá ženská nějak sledovala, a myslím, že to udělá nebo se to aspoň bude snažit udělat, snažit se zabít mého chlapečka. Nevím proč. Nemůže pro to být žádný důvod. Nikoliv důvod, který má nějaký smysl. Ale to nehraje žádnou roli, že ne? Ne teď. Teď, kdy jsou noviny plné příběhů o pankáčích, trýznitelích dětí a bláznech všech druhů, kteří nepotřebuji důvod, aby udělali co dělají.“

Wilford ji utěšoval: „Paní Scavellová, prosím, musíte se kontrolovat. Jste melodramatická. Neřeknu hysterická, ale určitě melodramatická. Není to tak špatné, jak to děláte. Budeme na tom pracovat, právě tak, jak jsem vám řekl. Zatím důvěřujte v Boha, budete v pořádku, vy i váš syn.“

Nedokáže se tomuto muži přiblížit. Nikdy. Ani za milión let. Nemohla ho přinutit, aby cítil její hrůzu, nemohla ho přimět, aby chápal, co by pro ni znamenala ztráta Jima. Přese všechno to bylo beznadějné.

Stěží se udržela na nohou. Opustila ji veškerá síla.

Wilford pravil: „Opravdu, opravdu mě potěšilo, že si budete před chlapcem dávat pozor na jazyk. Poslední dvě generace jsme v této zemi vychovávali protisociální, všechno znající usmrkance, kteří nemají respekt před ničím. Pokud někdy chceme mít dobrou, mírumilovnou, Boha milující a Boha se bojící společnost, musíme ji vychovávat správným způsobem.“

Neřekla nic. Cítila se, jako by tu stála s někým z jiné země – možná dokonce z jiné planety – kdo nejenom nemluví stejným jazykem jako ona, ale kdo nemá ani schopnost se ho naučit. Neexistoval způsob, jak by mohl někdy pochopit její problémy, uznat její zájmy. Ve všech něco znamenajících věcech byli od sebe vzdáleni tisíce mil a neexistovalo mezi nimi žádné spojení.

Wilfordovy křemenné oči jiskřily vášní opravdového věřícího, když kázal: „A také vám doporučuji – nechoďte kolem chlapce bez podprsenky jako teď. Žena stavěná jako vy, dokonce když má volnou blůzu jako vy, jisté způsoby, kterými se otáčíte nebo protahujete musí být vzrušující.“

Ohromeně na něho zírala. Na mysl jí přišlo několik ostrých poznámek, z nichž každá by ho zmrazila, ale z nějakého důvodu nebyla schopna přivolat slova na rty. Ovšem, její Zdrženlivost byla z části důsledkem toho, že měla matku, vedle níž by generál George Patton vypadal jako člověk s měkkým srdcem, matku, která trvala na dobrých způsobech a nevyčerpatelné zdvořilosti. Byly zde také lekce církve, hluboce zakořeněné, tvrdící, že je správné nastavit druhou tvář. Řekla si, že se od toho všeho odpoutala, nechala to daleko za sebou, ale nyní její neschopnost usadit Wilforda byla neoddiskutovatelným důkazem, že ještě byla, ke svému rozčarování, do jisté míry vězněm své minulosti.

Wilford pokračoval ve svém blekotání, nevědom si její zuřivosti. „Chlapec si toho možná teď ještě nevšímá, ale během dvou let si toho jistě všimne a chlapec by neměl mít takové myšlenky o své vlastní matce. Vedla byste ho cestou zla.“

Kdyby nebyla tak slabá, svázaná hrozným vědomím své a Jimovy bezmocnosti, zasmála by se mu do obličeje. Ale právě teď v sobě nenašla sílu, aby se mu dokázala vysmát.

Wilford dodal: „No, dobře. Ještě si s vámi promluvím. Věřte v Boha, paní Scavellová. Věřte v Boha.“

Přemýšlela, co by řekl, kdyby mu pověděla, že není paní, co by dělal, kdyby se dověděl, že Jim se narodil jako nemanželský, že je parchant? Pracoval by na případu trochu méně snaživě? Měl by vůbec nějaký zájem o záchranu života nelegitimního chlapce?

K čertu se všemi pokrytci!

Chtěla Wilforda udeřit, kopnout, udeřit a vylít si na něm svůj bezmocný vztek, ale jen ho sledovala, jak nastoupil do hlídkového auta, kde ho čekal partner. Ohlédl se za ní, zvedl ruku a krátce jí oknem pohynul.

Vrátila se k hlavním dveřím.

Jim na ni čekal.

Chtěla mu říct něco povzbudivého. Vypadal, že to potřebuje. Kdyby však byla schopna najít slova, nebyla by schopna ho podvést tím, že by je pronesla. Právě teď, dokud nevěděli, co se kruci děje, bylo asi lepší být vystrašen. Když bude vystrašen, bude opatrný a bude si dávat pozor.

Cítila, že přichází katastrofa.

Byla melodramatická?

Nikoli.

Jim ji také cítil přicházet. Viděla mu hrůznou předtuchu v očích.

* * *

Vešla do domu, zavřela dveře, zamkla je.

Načechrala Jimovi vlasy. „Jsi v pořádku, miláčku?“

„Bude mi scházet Brandy,“ řekl jí třesoucím se hlasem; snažil se být statečný, ale ne zcela se mu to dařilo.

„Mně také,“ přitakala Chriss a vzpomněla si, jak legračně Brandy vypadal v roli Chewbaccy z národa Wookie.

Jim začal: „Myslel jsem…“

„Co?“

„Možná by to byl dobrý nápad“

„Jó?“

„dobrý nápad sehnat brzy jiného psa.“

Přidřepla si k němu. „Víš, to je velice dospělý nápad. Velmi moudrý, myslím.“

„Nemíním tím, že chci zapomenout na Brandyho.“

„Ovšem, že ne.“

„Nemůžu na něj nikdy zapomenout.“

„Brandyho si budeme vždycky pamatovat. Bude mít pořád zvláštní místo v našich srdcích. Myslím si, že by chápal, že si chceme sehnat hned jiného psa. Fakt je, jsem si jistá, že by chtěl, abychom právě to udělali.“

„Tak budu mít aspoň ochranu,“ dodal Jim.

„Správně. Brandy by chtěl, abys měl ochránce.“

V kuchyni zazvonil telefon.

„Řeknu ti, co uděláme, jenom vyřídím telefon a pak zařídíme, aby pohřbili Brandyho.“

Telefon zase zazvonil.

„Najdeme pěkný hřbitov pro zvířata a uložíme ho k věčnému spánku se vší úctou.“

„To by se mi líbilo,“ řekl.

Telefon zazvonil potřetí.

Cestou ke kuchyni dodávala: „Potom, později, se poohlédneme po štěněti.“ Zvedla telefon, právě když přestal zvonit popáté.

„Haló?“

„Patříte k tomu?“ zeptala se žena.

„Promiňte?“

„Patříte k tomu – nebo nevíte, co se děje?“ ptala se žena.

I když hlas jí byl vzdáleně povědomý, Chriss odvětila: „Myslím, že máte špatné číslo.“

„Jste slečna Scavellová, že ano?“

„Ano. Kdo volá?“

„Musím vědět, zda k tomu patříte. Jste jedna Z nich? Nebo jste nevinná? Musím to vědět.“

Chriss náhle poznala hlas a mráz jí přeběhl po zádech.

Stařena naléhala: „Víte, co váš syn ve skutečnosti je? Poznáváte v něm zlo? Víte, proč musí zemřít?“

Chriss práskla sluchátkem.

Jim přišel za ní do kuchyně. Zůstal stát hned za dveřmi a cucal si palec. Ve své pruhované košili a džínách a trochu roztrhaných teniskách vypadal pateticky malý, bezbranný.

Telefon začal zase zvonit.

Chriss ho ignorovala. „Pojď, kapitáne. Drž se mě. Drž se blízko mne.“

Vedla ho z kuchyně přes jídelnu a obývací pokoj nahoru do ložnice.

Neptal se, co se stalo. Z výrazu jeho tváře usoudila, že to pravděpodobně ví.

Telefon pořád vyzváněl.

V ložnici vytáhla horní zásuvku ze sekretáře, zašťárala pod kupou složených svetrů a vytáhla hrozivě vyhlížející pistoli, samonabíjecí automatickou Astra – Constable ráže 32, s velmi krátkou hlavní. Koupila si ji před léty, před narozením Jima, když začala žít sama, a naučila se ji používat. Pistole jí dávala velmi potřebný pocit jistoty – stejně tehdy jako teď.

Telefon zvonil a zvonil.

Když se Jim narodil, zvláště když začal chodit, bála se, že by ve své neutuchající zvídavosti mohl zbraň najít a hrát si s ní. Musela zvážit ochranu před zloději proti pravděpodobnější – a strach více nahánějící – možnosti, že by si Jim mohl ublížit. Vybila tehdy pistoli, prázdný zásobník dala do zásuvky šatníku, pistoli zahrabala pod svetry do sekretáře a naštěstí ji od té doby nikdy nepotřebovala.

Až teď.

Pronikavé vyzvánění telefonu se zdálo každým okamžikem hlasitější a více znervózňující.

S pistolí v ruce šla Chriss k šatníku a našla prázdný zásobník. Rychle přešla ke komoře, kde měla na horní poličce, úplně vzadu, krabičku se střelivem. Třesoucími se a neobratnými prsty zatlačila náboje do zásobníku, až byl plný, potom ho zasunula dostatečně silně do pažby, aby se zamkl.

Jim ji fascinovaně pozoroval vyvalenýma očima.

Konečně přestal telefon vyzvánět.

Náhlé ticho bylo jako silný úder. Chriss na chvilku omráčilo.

Jim promluvil první. Ještě s palcem v puse se zeptal: „Telefonovala čarodějnice?“

Nemělo cenu mu to tajit a nemělo cenu vysvětlovat, že stařena není ve skutečnosti čarodějnice. „Jo, byla to ona.“

„Maminečko já se bojím.“

Již několik měsíců, od té doby, co přemohl strach z vymyšleného bílého hada, který ho vytrhával ze spaní, jí říkal mami místo maminko, protože se snažil být dospělejší. To, že se vrátil k maminečce, ukazovalo, jak moc je vystrašený.

„Všecko bude dobré. Nedopustím, aby se něco stalo nikomu z nás. Když si dáme pozor, budeme v pořádku.“

Pořád čekala zaklepání na dveře, nebo někoho za oknem. Odkud ta stařena volala? Jak dlouho jí potrvá, než se sem dostane, když policajti odjeli, když jí teď nic nebrání napadnout Jima?

„Co uděláme?“ zeptal se.

Položila nabitou pistoli na šestizásuvkový sekretář a zezadu z komory vytáhla dvě tašky. „Nabalím každému jednu tašku a potom odsud vypadneme.“

„Kam půjdeme?“

Hodila jednu tašku na svou postel a otevřela ji. „Nevím jistě, zlato. Kamkoliv. Pravděpodobně do hotelu. Půjdeme někam, kde nás ta bláznivá stará ošklivá stařena nenajde, ať se snaží sebevíc.“

„Co potom?“

Když skládala šaty do tašky, odpovídala: „Potom si najdeme někoho, kdo nám pomůže opravdu pomůže.“

„Ne jako policajti?“

„Ne jako policajti.“

„Koho?“

„Nevím jistě. Možná soukromého detektiva.“

„Jako Magnuma v televizi?“

„Možná ne přesně jako Magnuma,“ odpověděla.

„Jako koho, tedy?“

„Potřebujeme nějakou velkou firmu, která nám může dát tělesnou stráž, zatímco budou pátrat po té stařeně. Prvotřídní organizaci.“

„Jako ve filmech pro pamětníky?“

„Co je to za filmy?“

„Však víš. Když mají skutečně velké potíže, tak řeknou: Najmeme si Pinkeltona.“

„Pinkertona,“ opravila ho. „Jo. Něco jako Pinkertona. Můžu si dovolit najmout takové lidi a, Bůh je mi svědkem, najmu si je. Nezůstaneme tady sedět jako dvě hloupé kachny, jak si to představují policajti.“

„Cítil bych se mnohem bezpečněji, kdybychom si najali Magnuma.“

Neměla čas vysvětlovat šestiletému, že Magnum není skutečné soukromé očko. „No, možná máš pravdu. Možná si ho najmeme.“

„Jó?“

„Jó.“

„Odvede dobrou práci,“ řekl Jim stručně. „Vždycky ji odvádí.“

Na její pokyn vzal Jim prázdnou tašku a zamířil ke svému pokoji. Následovala ho s taškou, kterou už nabalila – a s pistolí.

Rozhodla se, že nepůjdou nejdřív do hotelu. Půjdou přímo do detektivní agentury a nebudou ztrácet čas, vyřídí to hned.

Ústa měla suchá jako smirkový papír. Srdce jí bušilo. Rychle a těžce dýchala.

V mysli jí vyvstávala hrůzná představa, obraz zkrvaveného těla bez hlavy roztaženého na zadní verandě. Ale v představě to nebyl Brandy, koho viděla v krvavé zkáze. Byl to Jim.

Kapitola 5 – Bláznivá stařena

Charlie Harrison byl hrdý na to, čeho dosáhl. Začal z ničeho, chudý kluk z nuzné čtvrti Indianopolis. Teď, ve třiceti šesti, vlastnil prosperující podnik – plně od odchodu zakladatele společnosti, Harveyho Klemeta, na odpočinek – a žil si dobře v Jižní Kalifornii. Nebyl-li ještě zcela na vrcholu, byl alespoň v osmdesáti procentech výšky a pohled z této úrovně byl docela uspokojivý.

Kanceláře firmy Klemet-Harrison se ani vzdáleně nepodobaly ošumělým sídlům detektivů v knihách a filmech. Nacházely se v pátém podlaží pětiposchoďového domu města Costa Mesa a byly pohodlně a vkusně zařízeny.

Přijímací hala udělala na nové klienty dobrý první dojem. Byla celá pokryta kobercem, stěny byly otapetovány látkovou tapetou. Nábytek byl nový – a ne nejlevnější. Stěny nebyly zdobeny lacinými obrazy, ale visely na nich tři originály, každý s cenou větší než patnáct set dolarů.

Charlieho kancelář byla zařízena ještě luxusněji než přijímací hala, ale nevyvolávala těžkopádný a nabubřelý dojem, který je oblíben u advokátů a jiných profesí. Do poloviny výšky stěn sahalo obložení z běleného dřeva. Na oknech žaluzie ze stejného dřeva, moderní psací stůl, křesla zdobená vzdušným zeleným potiskem, vše od nejznámějších návrhářů. Na stěnách visely dva velké obrazy, podmořské scény nezemského života rostlin chvějících se v záhadných proudech a přílivech, plné světla. Několik velkých rostlin, převážně kapradí, viselo ze stropu nebo stálo na stolcích z vonného dřeva. Dojem byl téměř subtropický, bohatý, avšak chladný.

Když však vešla Chriss Scavellová, Charlie náhle cítil, že pokoj je bolestně nedostatečný. Ano, byl vzdušný, dobře vyvážený, drahý a vpravdě vybraný; nicméně se zdál beznadějně těžký, nevkusný a dokonce křiklavý, když ho porovnával s touto pozoruhodnou ženou.

Vyšel zpoza stolu a představil se: „Paní Scavellová, jsem Charlie Harrison. Velice rád vás poznávám.“

Podala mu ruku a řekla, že ho též ráda poznává.

Vlasy měla husté, lesklé, tmavě – tmavě hnědé, skoro černé. Zachtělo se mu prohrábnout je svými prsty. Zachtělo se mu vnořit do nich svůj obličej a přivonět k nim.

Nezvyklý na tak silnou a bezprostřední reakci, Charlie se zarazil. Podíval se na ni pozorněji, co nejstřízlivěji. Řekl si, že není perfektní, určitě ne tak krásná, aby brala dech. Hezká, to ano, ale zase ne tak, aby vás to porazilo. Obočí měla trochu výš, lícní kosti se zdály poněkud větší, nos trochu špičatější.

Přesto, se zatajeným dechem a lichotivě, což neměl ve zvyku, spustil: „Omlouvám se za stav své kanceláře,“ a sám byl překvapen a rozčarován, že něco takového řekl.

Vypadala udiveně. „Proč byste se omlouval? Je rozkošná.“

Zamrkal. „Opravdu si to myslíte?“

„Absolutně. Je to nečekané. Vůbec neodpovídá mé představě o tom, jak vypadá kancelář soukromého detektiva. Ale tím je zajímavější, přitažlivější.“

Oči měla velké a tmavé. Jasné, přímé. Pokaždé, když se do nich zahleděl, se mu na chvilku zatajil dech.

„Udělal jsem si to sám,“ řekl, když se rozhodl, že místnost konec konců nevypadá tak zle. „Nepoužil jsem služeb bytového architekta.“

„Máte pro to opravdový cit.“

Nabídl jí židli a všiml si, jak, si sedala, že má rozkošné nohy a perfektně tvarované kotníky.

Ale viděl jsem jiné nohy stejně rozkošné, jiné kotníky stejně tvarované, pomyslel si s jistými rozpaky, a nikdy jsem nebyl unesen tou nedospělou touhou, necítil jsem tento směšný náhlý vzestup hormonální hladiny.

Buď byl nadrženější, než si myslel, nebo reagoval na něco víc než jen na její vzhled.

Její přitažlivost možná spočívala také ve způsobu, jak kráčela, potřásala rukou, nesla se (se snadným, ladným minimem pohybu), v hlase (měkký, zemitý, ženský, ale ne afektovaný, s náznakem síly), ve způsobu, kterým se dokázala podívat do očí (přímo), a nejen v tom, jak vypadala. Navzdory okolnostem, za nichž se s ní setkával, navzdory skutečnosti, že má závažný problém, který ji musí trápit, se vyznačovala neobvyklou vnitřní pohodou vzbuzující jeho zájem.

To však k vysvětlení zcela nestačí, pomyslel si. Protože, kdy jsem chtěl skočit do postele s ženou pro její neobvyklou vnitřní pohodu?

Dobře, nedokáže analyzovat tento pocit, ještě ne. Bude to muset nechat tak a snažit se o jeho pochopení později.

Obešel svůj psací stůl, sedl si a pokračoval: „Snad jsem vám neměl říkat, že se zajímám o návrhy interiérů. Možná, že to není správný obraz soukromého detektiva.“

„Naopak,“ odporovala, „mně to říká, že jste všímavý, vnímavý, pravděpodobně dost citlivý, s výborným okem pro detaily. Tyto vlastnosti bych čekala u každého, kdo se zabývá stejnou prací jako vy.“

„Správně. Přesně,“ přitakal a široce se na ni usmál, potěšen její pochvalou.

Byl postižen téměř neodolatelnou touhou políbit jí obočí, oči, kořen nosu, špičku nosu, tváře, bradu a nakonec smyslné rty.

Ale místo toho se jen zeptal: „No, paní Scavellová, co pro vás mohu udělat?“

Pověděla mu o staré ženě.

Byl šokován, zaujat, plný pochopení, ale také nesvůj, protože nikdy nevíte, co očekávat od takových pápěrek jako tato stařena. Může se stát cokoliv a pravděpodobně se také stane. Navíc si uvědomoval, jak obtížné je vypátrat toho, kdo někoho takto nesmyslně neustále znepokojuje, a vypořádat se s ním. Dával přednost lidem s jasnou, pochopitelnou motivací. Za pochopitelné motivace považoval ty, které mu umožňovaly pracovat: chamtivost, vilnost, závist, žárlivost, mstivost, lásku, nenávist – to byly suroviny jeho průmyslu. Díky Bohu za slabostí a nedostatky lidstva, protože jinak by byl bez práce. Byl také nesvůj, protože se bál, že by mohl Chriss zklamat, a kdyby ji zklamal, zmizela by mu ze života navždy. A kdyby mu navždy zmizela ze života, musel by se spokojit jen sny o ní, a na takové sny byl už sakra příliš starý.

Když Chriss ukončila souhrn událostí tohoto rána – zavraždění psa, telefon od stařeny – Charlie se zeptal: „Kde je teď váš syn?“

„Venku v čekárně.“

„V pořádku. Tam je v bezpečí.“

„Nejsem si jista, že je v bezpečí kdekoliv.“

„Uvolněte se. To není konec světa. Opravdu ne.“

Usmál se na ni, aby jí ukázal, že není konec světa. Chtěl ji přimět, aby se na něho také usmála, protože si byl jist, že úsměv by její rozkošný obličej udělal ještě rozkošnějším, ale zdálo se, že v sobě žádný úsměv nemá.

„Dobře, co se týká té stařeny dala jste mi její dost podrobný popis.“ Dělal si poznámky, když hovořila. Teď se do nich podíval. „Ale není zde ještě něco, co by nám ji pomohlo identifikovat?“

„Řekla jsem vám vše, co si pamatuji.“

„Co jizvy? Měla nějaké jizvy?“

„Ne.“

„Říkala jste, že jí bylo kolem sedmdesáti…“

„Ano.“

„… a přesto skoro neměla vrásky.“

„Správně.“

„Nepřirozeně hladké tváře, poněkud oteklé, jste říkala.“

„Ano, její pokožka. Měla jsem tetu, která dostávala kortizonové injekce, protože měla dnu. Měla podobnou tvář jako ta žena.“

„Myslíte si, že se léčí na nějaký druh dny?“

Chriss pokrčila rameny. „Nevím, mohla by.“

„Měla měděný náramek, nebo nějaký měděný prsten?“

„Měděný?“

‚Jsou to jenom babské řeči, ale hodně lidí si myslí, že při dně pomáhají měděné věci. Má teta měla také dnu a nosila měděný náhrdelník, dva měděné náramky na obou zápěstích, dva měděné prsteny, a dokonce měděný náramek na kotníku. Byla to hubená ženuška klesající pod bezcenně vyhlížející bižutérií, ale věřila na to, tvrdila, že jí to moc pomáhá, ale nikdy se snadněji nepohybovala a nikdy nepocítila žádnou úlevu od bolesti.“

„Ta žena neměla žádnou bižutérii z mědi. Spoustu jiných šperků, jak jsem řekla, ale nic z mědi.“

Upřeně se zadíval do svých poznámek. Pak se zeptal: „Neřekla vám své jméno…“

„Ne.“

„… ale neměla někde monogram, možná na halence…“

„Ne.“

„… nebo na jednom ze svých prstenů?“

„Myslím, že ne. Pokud ano, nevšimla jsem si.“

„A neviděla jste, odkud přišla?“

„Ne.“

„Kdybychom věděli z jakého typu auta vystoupila…“

„Nemám tušení. Byli jsme už skoro u našeho auta a ona vykročila vedle něj.“

„Jaké auto parkovalo vedle vašeho?“

Svraštila čelo, snažila se vzpomenout.

Zatímco přemýšlela, studoval Charlie její obličej a hledal nedostatky. Všechno má aspoň jednu vadu. Dokonce i láhev exkluzivního francouzského vína může mít špatný korek nebo příliš moc taninu: Ani Rolls Royce nemá neposkvrněný lak. Naukový dort je bezesporu lahodný, ale tloustne se po něm. Avšak jakkoliv pečlivě studoval Chrissin obličej, nemohl na něm najít nic špatného. Ovšem, špičatý nos, větší lícní kosti, příliš vysoké obočí, ale v jejím případě mu to nepřipadalo jako nedostatky; byly to jenom no, odchylky od obvyklé definice krásy, malé odchylky, které jí dávaly charakter, osobitý vzhled…

Co se to, k čertu, se mnou děje? podivoval se. Musím o ní přestat snít, jako kdybych byl zamilovaný školák.

Na jedné straně se mu líbilo, co cítil; byl to svěží, radostný pocit. Na druhé straně se mu to nelíbilo, protože tomu nerozuměl, a měl už v povaze, že chtěl všemu rozumět. Proto se stal detektivem, aby nacházel odpovědi, aby rozuměl.

Zamrkala, vzhlédla k němu. „Vzpomínám si. Vedle nás neparkovalo osobní auto. Byla to dodávka.“

„Dodávka? Jakého druhu?!

„Bílá.“

„Mám na mysli značku.“

Znovu svraštila čelo, snažila se vzpomenout.

„Stará nebo nová?“

„Nová. Čistá, blýskavá.“

„Všimla jste si nějakých škrábanců, namáčknutí?“

„Ne. A byl to Ford.“

„Dobře. Velmi dobře. Znáte rok výroby?“

„Ne.“

„Bylo to vozidlo používané k rekreaci? S kulatým oknem na straně nebo s nějakou kresbou?“

„Ne. Užitkové vozidlo, jaké se používá k převážení nákladů.“

„Měla na boku jméno firmy?“

„Ne.“

„Nějakou reklamu?“

„Ne. Čistě bílé.“

„A co poznávací značka?“

„Neviděla jsem ji.“

„Prošla jste kolem ní zezadu. Všimla jste si, že je to Ford. Poznávací značka by byla právě tam.“

„Asi ano. Ale nedívala jsem se na ni.“

„Když to bude nutné, můžeme to z vás možná dostat pomocí hypnózy. Aspoň máme něco, čím můžeme začít.“

„Pokud vyšla z dodávky.“

„Pro začátek budeme předpokládat, že ano.“

„A to je pravděpodobně omyl.“

„A možná není.“

„Mohla přijít odkudkoliv z parkoviště.“

„Ale protože musíme někde začít, můžeme začít právě tam,“ vysvětloval trpělivě.

„Mohla přijít z úplně jiné řady. Mohli bychom jenom ztrácet čas. Já nechci ztrácet čas. Ona ho neztrácí. Mám hrozně nepříjemný pocit, že nemáme moc času.“

Její nervózní, neklidné pohyby vyústily do nekontrolovatelného třesu, kterým se celá rozklepala. Charlie si uvědomil, že udržovala chladnou mysl jen se značným vypětím.

„Klid,“ konejšil ji, „teď klid. Vše dopadne dobře. Nedopustíme, aby se Jimovi něco stalo.“

Byla bledá. Když promluvila, hlas se jí třásl: „Je tak roztomilý. Je takový roztomilý chlapeček: Je tím nejdůležitějším v mém životě nejdůležitějším na světě. Kdyby se mu něco stalo“

„Nic se mu nestane. Ručím za to.“

Začala brečet. Nevzlykala, nekvílela ani nebyla hysterická. Jen začala zhluboka, přerývaně dýchat, oči se jí zarosily a slzy jí tekly po tvářích.

Charlie odstrčil židli od stolu, vstal, chtěl ji utěšit, cítil se trapně a neschopně, vysoukal ze sebe: „Myslím, že se potřebujete napít.“

Zavrtěla hlavou.

„To pomůže,“ přesvědčoval.

„Já moc nepiju,“ řekla trhaně a slzy jí proudily z očí ještě hojněji než předtím.

„Jenom jednu skleničku.“

„Je příliš brzy,“ odporovala

„Už je po půl dvanácté. Skoro čas na oběd. Kromě toho, tohle je lék.“

Šel k baru, který stál v rohu u jednoho ze dvou velkých oken. Otevřel spodní dvířka, vzal láhev Chivas Regal a jednu skleničku, postavil je na pult pokrytý mramorovou deskou, nalil dvojitou dávku skotské.

Když zavíral láhev, podíval se náhodou z okna – a ztvrdl.

Bílá dodávka ford, čistá a nablýskaná, bez jakékoliv reklamy, parkovala přes ulici. Charlie se díval přes vrcholky nejvyšších vějířovitých listů obrovské datlové palmy, zvedající se téměř k jeho oknu v pátém podlaží, a viděl muže v tmavých šatech, který se opíral o bok dodávky.

Náhoda.

Zdálo se, že muž něco jí. Jenom dělník, který zastavil v klidné boční ulici, aby zhltl oběd. To je vše. Jistě, nemůže to být nic víc.

Náhoda.

Nebo také ne. Zdálo se, že muž pozoruje vchod do této budovy. Zdálo se, že polyká oběd a současně se věnuje sledování. Charlie absolvoval během let desítky takových sledování, Věděl, jak sledování vypadá, a tohle vypadalo jako sledování, i když poněkud zjevné a amatérské.

Chriss se za ním zeptala: „Je něco v nepořádku?“

Byl překvapen její vnímavostí, tím, jak na něj byla vyladěna, zvláště když byla ještě tak rozrušená, stále ještě brečela.

„Doufám, že máte ráda skotskou.“

Odvrátil se od okna a podal jí skleničku.

Vzala si ji bez dalších protestů. Držela sklenici v obou rukou, ale neuchránila ji před třesem. Trochu upejpavě usrkávala.

Charlie jí radil: „Vypijte to najednou. Dvěma doušky. Vražte to do sebe, tam vám to může udělat dobře.“

Udělala, co jí řekl. Utvrdil se, že skutečně moc nepije, protože se zašklebila nad hořkostí skotské, i když Chivas Regal je skoro nejjemnější materiál, který kdy vyšel z vinopalny.

Vzal od ní prázdnou skleničku, odnesl ji zpět k baru, vypláchl ji v malém dřezu a položil na odkapávač.

Podíval se zase z okna.

Bílá dodávka tam ještě stála

Stejně tak muž v tmavých kalhotách a košili, který s předstíranou nedbalostí pojídal svůj oběd.

Charlie se vrátil ke Chriss: „Cítíte se lépe?“

Do obličeje se jí začala vracet normální barva Přikývla. „Lituji, že jsem se vám tu tak sesypala.“

Napůl si sedl na kraj svého psacího stolu, jednu nohu na podlaze. Usmál se na ni. „Nemáte se za co omlouvat. Většina lidí, být tak vyděšeni jako vy, vstoupili by a vyráželi přes slzy nesouvislé věty. A v tomto stavu by byli doposud. Vy se držíte docela dobře.“

„Necítím se, jako bych se držela.“ Vzala si z kabelky kapesník a vysmrkala se. „Ale myslím, že máte pravdu. Jedna bláznivá stařena neznamená konec světa.“

„Přesně tak.“

„Nemůže být tak těžké vypořádat se s jednou bláznivou stařenou.“

„To je správný přístup,“ přitakal.

Ale myslel si: jedna bláznivá stařena? Kdo je potom ten chlápek s bílou dodávkou?

* * *

Grace Spiveyová seděla na tvrdé dubové židli, ledově šedé oči se jí v temnu leskly.

Dnes byl v duchovním světě rudý den, jeden z nejrudějších, jaký kdy poznala, byla oblečena jenom v rudém, aby s ním byla v souzvuku, právě tak, jako byla oblečena jenom v zeleném, když duchovní svět procházel zelenou fází. Většina lidí si neuvědomovala, že duchovní svět kolem nich mění barvu den ze dne; ovšem většina lidí nemohla vidět oblast nadpřirozena tak jasně, jako Matka Grace, když se opravdu snažila; ve skutečnosti ji většina neviděla vůbec, takže nemohla rozumět jejímu stylu oblékání. Ale pro Grace, která byla citlivá vůči nefyzikálním silám a současně medium, bylo podstatné harmonovat s barvou duchovního světa, protože pak mohla snadněji přijímat jasnovidné vize, a to jak minulosti, tak budoucnosti. Tyto vize jí byly vysílány přátelskými duchy a byly přenášeny na zářivě zbarvených svazcích energie, svazcích, které měly dnes všechny odsuny červené.

Kdyby se to většině lidí snažila vysvětlit, považovali by ji za šílenou. Před několika roky ji vlastní dcera dala do nemocnice na psychiatrické vyšetření, ale Grace z té pasti vyklouzla, odmítla ji uznat za svou a byla od té doby opatrnější.

Dnes měla tmavě rudé boty, tmavě rudou sukni a světlejší, ve dvou odstínech proužkovanou halenku. I bižutérie byla jen červená: dvě šňůry karmínových korálků a stejně zbarvené náramky na obou zápěstích, brož z porcelánu jasná jako oheň, dva rubínové prsteny, jeden prsten se čtyřmi oslňujícími ovály z vysoce leštěného karneolu, další čtyři prsteny s levnými červenými sklíčky, rudým smaltem a šarlatovým porcelánem. Ať drahokamy, polodrahokamy či prosté kameny, všechny se v prstenech třpytily a jiskřily v mihotavém světle svící.

Na hrotech knotů se chvěly tančící plameny a vyvolávaly podivné stíny svíjející se po stěnách suterénu. Místnost byla velká, ale zdála se malá, protože svíce byly rozmístěny jen na jednom konci a tři čtvrtiny ležely mimo dosah jejich proměnlivého jantarového světla. Bylo zde celkem jedenáct svící, každá tlustá a bílá, každá vsazená do mosazného držáku s ozdobným lapačem vosku, každý mosazný svícen pevně svírán v rukou jednoho z jejích stoupenců, kteří všichni netrpělivě čekali, až Grace promluví. Z těch jedenácti bylo šest mužů a pět žen. Někteří byli mladí, jiní středního věku, někteří staří. Seděli na podlaze v půlkruhu kolem židle, na níž Grace seděla, jejich obličeje se leskly a roztodivně se křivily v třepetavé, tetelivě se třpytící, divoké záři.

Těchto jedenáct netvořilo celek jejích stoupenců. Více než padesát dalších bylo v místnosti nahoře, čekali netrpělivě, aby uslyšeli, co se během této seance dostane na veřejnost. A více než tisíc dalších bylo jinde, na stu různých míst, zaměstnaných úkoly, které jim Grace přidělila.

Avšak těchto jedenáct u jejích nohou, to byli její důstojníci, schopní, vážení, kterým mohla d5věřovat. Ty chovala v největší lásce.

Dokonce znala a pamatovala si jejich jména, i když teď pro ni nebylo snadné pamatovat si jména (a vlastně moc čehokoliv jiného), ne tak snadné, jako to bylo předtím, než se jí dostalo Daru. Dar ji naplnil, naplnil mysl a vytlačil hodně věcí, které byly dřív samozřejmé – jako schopnost pamatovat si tváře a jména. A schopnost sledovat čas. Už nikdy nevěděla kolik je hodin; i když se podívala na hodiny, nemělo to pro ni často žádný smysl. Sekundy, minuty, hodiny a dny se zdály nesmyslně libovolnými mírami času; možná byly stále ještě užitečné pro obyčejné muže a ženy, ale ona je nepotřebovala. Někdy, když si myslela, že uběhl jenom den, zjistila, že to byl celý týden. Bylo to zneklidňující, ale také podivně vzrušující, protože jí to neustále připomínalo, že je jedinečná, že je Vybraná. Dar také vytlačil spánek. Některé noci nespala vůbec. Většinou spala jen hodinu, nikdy víc než.dvě, ale zdálo se, že nepotřebuje spát víc, takže nezáleželo na tom, jak málo spí. Dar vytlačil všechno, co jí mohlo překážet ve velké a svaté práci, kterou musí vykonat.

Ale pamatovala si jména těchto jedenácti, protože byli nejčistšími z jejího stáda oveček. Byli nejlepší z nejlepších, většinou neposkvrněné duše, nejvíc hodny toho, aby provedli budoucí náročné úkoly.

V suterénu byl ještě jeden muž. Jmenoval se Kyle Barlowe. Bylo mu dvaatřicet, ale vypadal starší – starší, pochmurný, vyvolávající problémy a nebezpečný. Měl dlouhé hnědé vlasy, husté, ale bez lesku. Vysoké čelo končilo výraznými nadočnicovými obloky, pod nimiž byly hluboce uloženy pozorné a pronikavé hnědé oči. Měl velký nos, ne však královský ani pyšný; byl více než jednou zlomený a hrbolatý. Lícní kosti a bradu měl velké, hrubě tvarované, stejně jako desku kosti, z niž bylo vyřezáno jeho čelo. Ačkoliv měl rysy z větší části nadměrné velikosti a bez půvabu, rty měl tenké a tak bezkrevné a bledé, že se zdály ještě tenčí, než skutečně byly; ústa tak vypadala jako řezná rána v obličeji. Byl neobyčejně vysoký, dva metry deset, s býčí šíjí, mohutnými rameny, svalnatou hrudí a svalnatýma rukama. Vypadal, jako by dokázal přetrhnout chlapa na dva kusy – a jako by často přesně to dělal jen pro své potěšení.

Ve skutečnosti poslední tři roky, od té doby, co se stal jedním ze.stoupenců Grace, pak členem jejího vnitřního kroužku a pak jejím nejdůvěrnějším asistentem, nevztáhl na nikoho ruku. Dokud ho Grace nenašla a nezachránila, byl to náladový, násilnický a brutální muž. Ale tyto dny měl za sebou. Grace dokázala vidět za jeho hrozivý zevnějšek, zahlédla pod ním dobrou duši. Sešel na scestí, ale toužil po tom (i když si to ani sám neuvědomoval), aby se vrátil na správnou cestu dobra. Potřeboval jenom, aby mu někdo ukázal cestu. Grace mu ji ukázala a on ji sledoval. Teď by jeho obrovské, silné ruce a jeho pěsti, tvrdé jako mramor, neublížily žádnému počestnému člověku, ale rozdrtily by boží nepřátele a to jen tehdy, kdyby mu Grace řekla, aby je rozdrtil.

Grace bezpečně rozeznala nepřátele boží. Schopnost poznat beznadějně ztracenou duši na první pohled – to byla jen malá část Daru, který na ni Bůh seslal. Obvykle stačilo vidět někoho zlomek sekundy, aby zjistila, hřeší-li tato osoba opakovaně a není-li pro ni záchrany. Ona měla Dar. Nikdo jiný. Jen ona, Vyvolená. Slyšela zlo v hlasech plných zla; viděla zlo v jejich očích. Nedalo se před ní ukrýt.

Někteří lidé, kdyby dostali Dar, pochybovali by o něm. Tázali by se, zda se nemohou mýlit, nebo dokonce šílet. Ale Grace nikdy nepochybovala o sobě ani o svém rozumu. Nikdy. Věděla, že je zvláštní a že má v těchto věcech vždycky pravdu, protože Bůh jí řekl, že má pravdu.

Kvapem se blížil den, kdy konečně zavolá Kyleho (a někoho dalšího), aby udeřili na Satanovy učedníky. Ona ukáže na hříšné a Kyle je zničí. On bude Božím kladivem. Jak nádherný to bude den! Sedíc v suterénu své církve, na tvrdé dubové židli, před nejužším kroužkem svých věřících. Grace se tetelila v radostném očekávání. Bude tak krásné, tak plné uspokojení pozorovat, jak se tvrdé svaly velkého muže napínají a uvolňují a opět napínají, když nesou hněv Boží na nevěřící a Satanisty.

Již brzy. Ten čas přichází. Soumrak.

Teď světlo svící dohasínalo a Kyle se tiše zeptal: „Jste připravena, Matko Grace?“

„Ano,“ odpověděla.

Zavřela oči. Chvilku neviděla nic, jenom temnotu, ale potom rychle navázala kontakt s duchovním světem, před očima se jí objevila světla, výbuchy, vlnění, fontány, skvrny a posouvající se – vzdouvající se – svíjející se tvary světla, některé zářivé, některé mdlé, ve všech odstínech červené, přirozeně, protože to byli duchové a temné síly a dnešek byl červeným dnem v oblasti jejich existence. Byl to nejrudější den, který kdy Grace poznala.

Duchové se rojili vůkol a ona se pohybovala mezi nimi, jako kdyby odplouvala do světa, který byl namalován na zadní straně jejích očních víček. Nejdřív plula pomalu. Cítila, jak se ji mysl a duch oddělují od těla, postupně ho nechávají za sebou. Byla si ještě vědoma světské hladiny, v niž existovalo její tělo – pach hořících svíček, tvrdá dubová židle, občasný šelest nebo šepot jejich učedníků – ale posléze tohle všechno zmizelo. Zrychlovala, až se řítila, potom letěla, pak letěla jako raketa prázdnem, plným světelných skvrn, rychleji a rychleji, vzrušující, tu ochromující, tu hrůzu vzbuzující rychlostí…

Náhle tišina.

Byla hluboko v duchovním světě, visela bez pohybu, jako asteroid vnořený do vzdáleného kouta prostoru. Už nebyla schopna vidět, slyšet, cítit ani hmatat svět, který zanechala za sebou. Nekonečnou nocí se pohybovali rudě zbarveni duchové všemožných tvarů všemi směry, někteří rychle, jiní pomalu, někteří cílevědomě, jiní nahodile, vykonávali božské úkoly, které Grace nedokázala ani začít chápat.

Grace přemýšlela o chlapci Jimovi Scavellovi. Věděla co ve skutečnosti je, a věděla, že musí zemřít. Ale nevěděla, zda nastal čas ho odstranit. Vydala se na tuto cestu do duchovního světa s jediným cílem; zjistit, kdy a jak se vypořádat s chlapcem.

Doufala, že dostane pokyn zabít ho. Tak moc ho chtěla zabít.

Kapitola 6 – Bílá dodávka

Zdálo se, že dvojitá dávka Chivas Regal Chriss uklidnila, ačkoliv ne úplně. Konečně se opřela do křesla, už neměla ruce propletené, ale stále byla napjatá a roztřesená.

Charlie pořád ještě seděl na hraně svého psacího stolu s jednou nohou na zemi. „Aspoň dokud nebudeme vědět, kdo ta stařena je a s kým máme co do činění, myslím, že bychom měli dát Jimovi dva ozbrojené strážce po celých dvacet čtyři hodin.“

„V pořádku. Udělejte to.“

„Chodí chlapec do školy?“

„Do předškolní výchovy. Do školy začne chodit na podzim.“

„Dokud se to nepřežene, přestane chodit do předškolní výchovy.“

„Samo se to nepřežene,“ poznamenala ostře.

„No ovšem, nemínil jsem, že budeme jenom čekat, až to přejde. Chtěl jsem říct, že přestane chodit do předškolní výchovy, dokud to nezarazíme.“

„Budou dva strážci stačit?“

„Bude jich ve skutečnosti šest. Tři páry vždy po osmi hodinách.“

„Přesto, budou jen dva během jedné směny a já…“

„Dva to zvládnou. Jsou dobře vycvičeni. Ale může to být pořádně drahé. Jestli…“

„Mohu si to dovolit.“

„Má sekretářka vám může dát rozpis honoráře…“

„Cokoliv je třeba. Mohu zaplatit.“

„A co váš manžel?“

„Co s ním?“

„No, co si bude o tom všem myslet?“

„Nemám manžela.“

„Ó, je mi lito, jestliže…“

„Nepotřebuji soucit. Nejsem vdova ani rozvedená.“ Projevila přímost, kterou v ní viděl; toto odmítnutí uhýbat bylo sympatické. „Nikdy jsem nebyla vdaná.“

„Ale,“ poznamenal.

Ačkoliv Charlie si byl jist, že v jeho hlase nebyl ani nejmenší odstín nesouhlasu, Chriss ztuhla, jako by ji urazil. S náhlým, iracionálním, tichým, ale ocelově tvrdým hněvem, který ho vylekal, vyjela: „Co se mi snažíte říct? Že musíte uznat morálku svého klienta, než přijmete případ?“

Zůstal na ni hledět s otevřenou pusou, překvapený a zmatený náhlou změnou v jejím chování. „No, ovšem že ne! Já jenom…“

„Protože já zde nebudu sedět jako kriminálník před soudem…“

„Počkejte, počkejte, počkejte. Co se stalo? No? Co jsem řekl? Nebesa, proč bych se měl zajímat o to, zda jste byla vdaná nebo ne?“

„Dobrá. Jsem ráda, že to tak berete. A teď, jak najdete tu stařenu?“

Hněv jako doutnající oheň jí zůstal v očích a v hlase.

Charlie nemohl pochopit, proč je tak citlivá na to, že její syn nemá zákonného otce. Bylo to nešťastné, ano, pravděpodobně si přála, aby situace byla jiná. Ale v této době to skutečně není hrozné sociální poznamenání. Chovala se, jako by žila ve čtyřicátých a ne osmdesátých letech tohoto století.

„Míním to vážně,“ zdůraznil. „Je mi to fuk.“

„Ohromné. Gratuluji vám k nepředpojatosti. Kdyby to záleželo na mně, dostal byste Nobelovu cenu za humánnost. Můžeme teď toto téma opustit?“

Co je s ní, saka, v nepořádku? tázal se. Byl rád, že nemá manžela. Nemohla vycítit jeho zájem o ni? Nedokázala prokouknout tenoučkou slupičku jeho profesionálního chování? Nevidí, jak na něj zapůsobila? Většina žen má pro takové věci šestý smysl.

„Pokud jsem vám proti srsti nebo co, mohu tento případ předat jednomu ze svých zaměstnanců…“

„Ne, já…“

„Je na ně na všechny spolehnutí, jsou schopní. Ale ujišťuji vás, že jsem neměl v úmyslu vás ponížit ani se vám vysmívat – ani cokoliv si, sakra, myslíte, že jsem udělal. Nejsem jako policajt z dnešního rána, ten, který vám držel kázání o používání sprostých slov.“

„Policista Wilford.“

„Nejsem jako Wilford. Žádný kazatel. Dobře? Příměří?“

Váhala, pak přikývla. Roztála. Hněv ustoupil a vystřídaly ho rozpaky.

„Lituji, že jsem se na vás tak utrhla, pane Harrisone…“

„Říkejte mi Charlie. A můžete se na mě utrhovat kdykoli chcete.“ Usmál se. „Ale musíme mluvit o Jimově otci, protože by s tím mohl mít něco společného.“

„Se starou ženou?“

„Možná.“

„Pochybuji.“

„Možná chce syna k sobě.“

„Tak proč nepřijde a nepožádá o to?“

Charlie pokrčil rameny. „Lidé vždy nepřistupují k problému logicky.“

Zavrtěla hlavou. „Ne. To není Jimův otec. Pokud vím, není si ani vědom toho, že Jim existuje. Navíc, ta stařena řekla, že Jim musí zemřít.“

„Stále si myslím, že musíme zvážit tu možnost a promluvit si o jeho otci, i když je to pro vás bolestné. Nemůžeme nechat žádnou možnost neprobádanou.“

Přikývla. „Je to jenom když jsem otěhotněla, Evelyn mou matku, to málem zničilo. Tolik ode mne očekávala Přinutila mě cítit hroznou vinu, přinutila mě, abych se ve vině máchala.“ Vzdychla si. „Myslím si, kvůli tomu, jak se ke mně matka chovala, jsem pořád přehnaně citlivá na Jimovu nelegitimnost.“

„Rozumím.“

„Ne. Nerozumíte. Nemůžete rozumět.“

Čekal a poslouchal. Byl dobrý a trpělivý posluchač. Patřilo to k jeho práci.

„Evelyn matka nemá Jima moc ráda. Nechce ho ani moc vidět. Dává mu vinu za jeho nelegitimnost. Někdy se k němu dokonce chová, jako kdyby jako kdyby byl velice špatný nebo plný zla nebo něco. Je to scestné, chorobné, nedává to smysl, ale je to matce tak podobné, že dává vinu jemu, protože se můj život nevyvíjel přesně tak, jak ho pro mě naplánovala.“

„Když ho nemá z duše ráda, je možné, že by byla za tou věcí se stařenou?“ zeptal se.

Tento nápad jí viditelně otřásl. Ale zavrtěla hlavou. „Ne. Určitě ne. Není to její styl..Je přímá. Řekne vám, co si myslí, i když ví, že vás tím raní, dokonce i když ví, že každé její slovo zapůsobí jako hřeb vrážený vám do těla. Nikdy by nežádala své přátele, aby obtěžovali mého chlapce. To je absurdní.“

„Nemusí být angažována přímo. Ale mohla o vás a Jimovi s někým hovořit, ta stařena na tržišti je možná jednou z nich. Vaše matka mohla o chlapci říci něco nevhodného, neuvědomovala si, že je ta stařena vyšinutá, že to nesprávně pochopí, vezme to doslova a začne podle toho jednat.“

Zamračila se a připustila: „Možná“

„Já vím, že je to za vlasy přitažené, ale je to možné.“

„Dobře. Jo. Předpokládám, že ano.“

„Tak mi povězte o své matce.“

„Ujišťuji vás, že s tím nemůže nic mít.“

„Přesto mi o ní povězte,“ přesvědčoval.

Vzdychla si a spustila. „Má matka je dračice. Nemůžete tomu rozumět, vlastně nedokáži, abyste porozuměl, protože byste s ní musel žit, abyste pochopil, jaká je. Držela mě zkrátka vyhrožovala mi zastrašovala celé dlouhé roky“

celé dlouhé roky.

V myšlenkách se, proti své vůli, vrátila zpět, uvědomila si tlak na prsou a začala mít potíže při nadechování, protože dominantní pocit spojený s dětstvím byl pocit, že se dusí.

Viděla rozlehlý viktoriánský dům v Pomoně odkázaný babičkou Giavetti Evelyně, kde žili od doby, kdy Chriss byl rok, a kde stále žila Evelyn. Vzpomínka na dům byla nevítanou zátěží. I když věděla, že je to bílý dům s bleděžlutými veřejemi a roletami, s půvabným perníkovým zdobením a mnoha okny propouštějícími slunce, vzpomínala na něj vždy jako na přikrčený ve stínu, se stromy bez listí jako na svátek všech svatých, tlačícími se k němu pod hrozivou šedočernou oblohou. Slyšela vysoké stojací hodiny monotónně tikající v obývacím pokoji, vždy přítomný zvuk, který jí tehdy připadal jako výsměch svým neustálým připomínáním, že mizérie jejího dětství se rozprostírá téměř k věčnosti a bude odpočítávána milióny a milióny nudně šedých vteřin. Zase viděla ve všech pokojích těžké přecpané kusy nábytku natlučené příliš blízko k sobě; měla dojem, že ve srovnání s realitou jí paměť přidala na hlasitosti a šílené dotěrnosti tikajících hodin, že ve skutečnosti nábytek nebyl tak velký, škaredý a tmavý jako ve vzpomínkách.

Její otec, Vincent Scavello, shledal ten dům, ten život stejně skličujícími, jako je měla v paměti Chriss, a opustil je, když jí byly čtyři a bratrovi, Tonymu, jedenáct. Nikdy se nevrátil. Nikdy ho už neviděla. Byl to slaboch s komplexem méněcennosti a Evelyn způsobila, že se cítil ještě méněcennější, protože všem kladla laťky tak vysoko. Nic ji nedokázalo uspokojit. Nic, co kdokoliv udělal – zvláště Chriss a Tony – nebylo ani z poloviny tak dobré, jak očekávala. Protože se nedokázal přiblížit jejím představám, začal Vincent pít, a to způsobilo, že do něj ryla ještě víc, až je nakonec opustil. Za dva roly byl mrtev. Svým způsobem spáchal sebevraždu, ale ne zbraní – nic tak dramatického; byl to jen případ jízdy v opilosti; rychlostí sto kilometrů za hodinu narazil přímo do mostního pilíře.

Evelyn šla pracovat den poté, co Vincenc odešel, a nejen že podporovala rodinu, ale i měla úspěch, řídila se svými vlastními vysokými standardy. To ještě zhoršilo situaci pro Chriss a Tonyho. „Musíte být nejlepší v tom, co děláte, nejste-li nejlepší, nemá vůbec smysl to dělat,“ říkala jim Evelyn – aspoň tisíckrát.

Chriss chovala obzvlášť jasnou vzpomínku na jeden dusný večer strávený u kuchyňského stolu, když Tony přinesl domů čtyřku z matiky, poklesek, který v Evelyniných očích nebyl vůbec zmírněn faktem, že dostal jedničky ze všech ostatních předmětů. To by bylo samo o sobě dost špatné, ale týž den byl navíc mírně pokárán ředitelem školy za kouření na chlapeckém záchodě. Bylo to poprvé, co zkoušel kouřit. Nelíbilo se mu to a nemínil kouřit znovu; byl to jen pokus, nic neobvyklého u čtrnáctiletého chlapce; ale Evelyn zuřila. Ten večer trvalo kázání skoro tři hodiny, Evelyn střídavě popocházela, seděla u stolu s hlavou v dlaních, křičela, plakala, žadonila, tloukla do stolu. „Jsi Giavetti, Tony, víc Giavetti než Scavello. Můžeš mít otcovo jméno, ale je v tobě, Bůh je mi svědkem, víc mé krve; musí být. Nesnesla bych pomyšlení, že polovina tvé krve je ubohého slabocha Vincenta, protože Bůh ví, co by se z tebe stalo, kdyby to byla pravda. Nedovolím to! Nedovolím! Zdírám si ruce do krve, abych ti dala všechny možnosti, všechny příležitosti, nedovolím, abys mi plival do tváře, což tohleto vlastně je, flákání ve škole, flákání v hodinách matiky – to je totéž jako plivat mi do obličeje!“ Hněv ustoupil slzám, vstala od stolu, vytáhla si hrst ubrousků z krabičky na kuchyňském pultu, hlasitě se vysmrkala. „Co je mi platné bát se o tebe, starat se, co se s tebou stane? Tobě je to fuk. Je v tobě pár kapek krve tvého otce, povalečova krev, stačí jen několik kapek, aby ses nakazil. Je to jako nemoc. Scavellova nemoc. Ale ty jsi také Giavetti a ti vždy pracují usilovněji a studuji usilovněji, což je jen správné, tak to má být, protože Bůh nezamýšlel, abychom své životy jen prováleli a propili jako někteří, které bych mohla jmenovat. Musíš mít ve škole samé jedničky, i když nemáš rád matiku, musíš jen pracovat usilovněji, dokud v ní nebudeš perfektní, protože ji v tomto světě potřebuješ; a tvůj otec, Bůh s ním měj slitování, byl mizerný počtář a já nedovolím, abys byl jako ubohý slaboch Vincenc to mě děsí. Nechci, aby můj syn byl povaleč, a bojím se, že v tobě vidím povaleče, pravě jako u tvého otce, slabost v tobě. Ale ty jsi také Giavetti a nezapomínej na to. Giavettiové vždy odvádějí to nejlepší a jejich nejlepší je vždy tak dobré, jak to kdokoliv dokáže, a neříkej mi, že už trávíš většinu času studiem, a neříkej mi o své víkendové práci v koloniále. Práce je pro tebe dobrá. Sehnala jsem ti tu práci. Protože: ukaž mi školáka staršího než třináct, který částečně nepracuje, a já ti ukážu budoucího povaleče. Podívej, i když pracuješ, studuješ, pomáháš doma, máš ještě pořád spoustu volného času, příliš času, až přespříliš. Měl bys možná pracovat jednu nebo dvě noci v týdnu na trhu. Vždycky je času dost, jenom chtít ho najít; Bůh udělal celý svět za šest dnů a neříkej mi, že nejsi Bůh, protože, kdybys poslouchal v hodinách náboženství, věděl bys, žes byl stvořen k jeho obrazu, a pamatuj, že jsi Giavetti, což znamená, že jsi byl stvořen k jeho obrazu trochu víc než někteří jiní lidé, které bych mohla jmenovat, jako Vincenc Scavello, ale nebudu. Podívej se na mě! Pracuji celý den, ale také ti vařím dobrá jídla a s Chriss udržujeme tento velký dům neposkvrněný, absolutně neposkvrněný, Bůh je mi svědkem, i když jsem někdy unavená a mám pocit, že už nemůžu dál, přesto pokračuji, pro tebe, pro tebe pokračuji, šaty máš vždy pěkně vyžehlené – že ano? – ponožky vyspravené – řekni mi, kdy sis musel vzít děravou ponožku! – tak, když já všechno tohle dělám a nepadnu mrtvá a dokonce si ani nestěžuji, pak ty můžeš být takovým synem, abych na tebe mohla být hrdá a Bůh je mi svědkem, budeš! A co se tebe týká, Chriss“

Evelyn jim nikdy nepřestala kázat. Pořád, dennodenně, svátky, narozeniny – ani den bez lekce. Chriss a Tony seděli jako přikovaní, neodvažovali se odmlouvat, protože to mělo za následek zcela zničující opovržení a nejhorší trest – a vybízelo to k dalšímu kázání. Neúnavně je proháněla, ve všem, co dělali, žádala nejlepší možné výsledky, což nebylo v podstatě špatné; mohlo to pro ně být i dobré. Ale když dokázali získat nejlepší možné známky, získat nejvyšší ocenění, dostat se do prvních míst ve svých částech školního orchestru, když dokázali toto a víc, mnohem víc, nikdy to jejich matku neuspokojilo. Nejlepší nebylo pro Evelyn dost dobré. Když dokázali nejlepší, dosáhli vrcholu, tepala je, že se tam nedostali dřív, stanovila jim nové cíle a naznačila, že zkoušejí její trpělivost a krátí se jim čas, kdy ještě mají možnost dosáhnout.toho, aby na ně mohla být hrdá.

Když cítila, že kázání nestačí, použila své konečné zbraně – slz. Plakala a dávala si vinu za jejich nedostatky. „Oba dva skončíte špatně, bude to má vina, jenom má vina, protože jsem nevěděla, jak vás přinutit, abyste viděli, co je důležité. Neudělala jsem pro vás dost, nevěděla jsem, jak vám pomoci překonat Scavellovu krev, kterou v sobě máte, a měla jsem to vědět, měla jsem postupovat lépe. Co jsem to za matku? Nejsem k ničemu, nejsem vůbec matka.“

před celými dlouhými roky

Ale zdálo se to jako včera.

Chriss nemohla říci Charliemu Harrisonovi vše o své matce a těch klaustrofobických tmavých pokojích, těžkém viktoriánském nábytku a hluboké viktoriánské vině. Nato, aby to vysvětlila, by potřebovala dlouhé hodiny. Kromě toho nežádala o soucit a neměla v povaze sdílet intimní podrobnosti svého života s jinými – dokonce ani s přátelí, natož s cizími jako tento muž; i když by mohl být milý. Zmínila se o své minulosti jen v několika větách, ale z jeho výrazu usoudila, že vycítil víc, než mu řekla; možná, že bolest z toho se jí odrazila v obličeji a v očích, čitelných snadněji, než si myslela.

„Ty roky byly horší pro Tonyho než pro mě. Hlavně proto, že Evelyn po něm navíc chtěla, aby se stal knězem. Rodina Giavetti měla v její generaci dva kněze, kteří byli nejváženějšími členy rodiny.“

Kromě rodinné tradice služby církvi byla Evelyn nábožensky založená a i bez rodinné historie by Tonyho směrovala k tomu, aby se stal knězem.

„Evelyn očekávala od Tonyho, že bude knězem ve farnosti,“ pokračovala Chríss. „Možná eventuálně monsignor, snad dokonce i biskup. Jak jsem říkala, měla vysoké standardy. Ale Tony, po složení slibu, požádal o přidělení k misionářské práci a odjel – do Afriky. Matka byla velice zklamaná! V církvi, jako ve vládě, vede cesta nahoru v hierarchii většinou lstivým politikařením. Ale nemůžete být stále viditelně přítomen v chodbách moci, když jste zastrčen ve vzdálené africké misii. Matka byla vztekem bez sebe.“

Detektiv se otázal: „Vybral si misionářskou práci proto, že věděl, jak bude proti tomu?“

„Ne. Problém byl v tom, že matka viděla kněžství jako cestu, kterou Tony přinese čest jí a rodině. Ale pro Tonyho to byla příležitost sloužit: Bral svůj slib vážně.“

„Je pořád v Africe?“

„Je mrtev.“

Charlie Harrison polekaně řekl: „Ach. Je mi líto…“

„Není to nedávná ztráta,“ ujistila ho. „Před jedenácti roky, když jsem byla na střední škole. Tony byl zabit teroristy, africkými revolucionáři. Nějakou dobu byla matka k neutěšení, ale postupně zármutek ustoupil zuřivému vzteku. Zlobila se na Tonyho, že se nechal zabít – jako by utekl stejně jako předtím náš otec. Vnutila mi pocit, že je mou mravní povinností vynahradit jí to, jak ji otec a Tony zklamali. Ve svém vlastním zármutku, zmatku a vině jsem řekla, že se chci stát jeptiškou, a Evelyn matka po tom nápadu skočila. Tak po střední škole, na její naléhání, jsem šla do kláštera a byla to katastrofa“

Uplynulo už tolik času, ale stále si zřetelně pamatovala, jak se cítila v hábitu novicky, když ho poprvé oblékla: jeho nečekaná váha; překvapivě hrubé tkanivo černé látky; jak se stále zachytávala vlajícími sukněmi na klikách dveří, nábytku a všem ostatním, co míjela, nezvyklá na tak objemné šaty. Uvězněna v této úctyhodné uniformě, spící v úzké kamenné ložnici na jednoduchém skládacím lůžku, den za dnem strávený v pustém a asketicky zařízeném klášteře – to vše v ní zůstalo přes její snahu zapomenout na to. Tyto ztracené roky byly tak podobné dusnému životu ve viktoriánském domě v Pomoně, že jakákoliv vzpomínka na dny v klášteře, jako vzpomínky na dětství, byla schopna vyvolat jí tlak na prsou a působit potíže s dechem.

„Jeptiška?“ zeptal se Charlie Harrison, neschopen skrýt své překvapení.

„Jeptiška,“ odvětila.

Charlie se snažil představit si tuto rozechvělou, smyslnou ženu v hábitu jeptišky. Prostě to nedokázal. Jeho představivost se vzbouřila.

Aspoň porozuměl tomu, proč z ní vyzařovala nezvyklá vnitřní vyrovnanost. Dva roky v klášteře, dva roky času věnovaného denně meditaci a modlitbám, dva roky izolace od volného běhu denního života musely mít trvalý vliv.

Ale nic z toho nevysvětlovalo, proč na něj působila takovou okamžitou, mocnou přitažlivostí, ani proč se v její společnosti cítil jako nadržený středoškolák. To zůstávalo stále záhadou – příjemnou sice, ale přesto záhadou.

Pokračovala: „Vydržela jsem tam dva roky, snažila jsem se přesvědčit sama sebe, že v tom je mé poslání. Bylo to k ničemu. Když jsem opustila klášter, Evelyn byla zdrcena. Rodina ji zklamala. Potom, o dva roky později, když jsem otěhotněla, byla zděšena. Její jediná dcera, která mohla být jeptiškou, se místo toho zvrhla na lehkou ženštinu, svobodnou matku. Vršila na mě vinu, dusila mě v ní.“

Podívala se na zem, na chvilku se odmlčela, aby se uklidnila.

Charlie čekal. Uměl stejně dobře čekat, jako poslouchat.

Konečně řekla: „Tou dobou jsem byla odpadlá katolička, ztratila jsem víceméně víru nebo mě od ní odradili. Už jsem nechodila ani na mši. Ale byla jsem stále ještě dost katoličkou, abych si ošklivila myšlenku na potrat. Nechala jsem si Jima a nikdy jsem toho nelitovala.“

„Matka vám nikdy neodpustila?“

„Ne. Mluvíme spolu, ale je mezi námi velká propast. A nechce mít nic společného s Jimem.“

„To je moc špatné.“

„Ironií je, že téměř ode dne, kdy jsem otěhotněla, se můj život změnil. Všechno se stalo lepším a lepším. Byla jsem ještě těhotná, když jsme s Val Gardnerovou začaly s obchodem Wine & Dine. Když byl Jimovi rok, začala jsem podporovat matku. Měla jsem velký úspěch, ale u ní to vůbec neplatí; není to pro ni dost dobré, když jsem mohla být jeptiškou a jsem svobodnou matkou. Stále mě obviňuje, vždy, když se vidíme.“

„No, teď už chápu, proč jste na to tak citlivá.“

„Tak citlivá, že když to všechno včera se stařenou začalo no, v podvědomí jsem si kladla otázku, zda to snad není dáno.“

„Nerozumím vám.“

Neklidně se vrtěla, dokázala současně vypadat rozzlobeně, zkroušeně, vyděšeně i rozpačitě. Odkašlala si, zhluboka se nadechla a začala. „No, ehm, možná jen možná je to Boží vůle, jak mě potrestat za to, že jsem zklamala jako jeptiška, že jsem zlomila matce srdce, že jsem se tak vzdálila od církve, když jsem k ní měla tak blízko.“

„Ale to je…“

„Směšné?“ navrhla.

„No, ano.“

Přikývla. „Já vím.“

„Bůh odpouští.“

„Já vím,“ řekla ostýchavě. „Je to hloupé. Nelogické. Vlastně úplně pitomé. Přesto mě to hlodá. Hlouposti se mohou někdy stát.“ Zamračila se a zavrtěla hlavou. „Jsem na Jima hrdá, nesmírně hrdá, ale nejsem hrdá na to, že jsem svobodná matka.“

„Chtěla jste mi vyprávět o otci v případě, že by s tím mohl něco mít. Jak se jmenoval?“

„Řekl mi, že se jmenuje Luke – správně Lucius – Under.“

„Under?“

„To mělo být jeho příjmení. Under. Lucius Under, ale řekl mi, abych mu říkala Luke.“

„Under. To je neobvyklé jméno.“

„Je to smyšlené jméno. Asi myslel na to, jak ze mě sundat spodní prádlo, když si to vymyslel,“ řekla rozhněvaně a pak se zarděla. Byla zřejmě z těchto osobních.odhalení nesvá, ale propracovávala se dál. „Stalo se to na výletní lodi do Mexika, na jedné z těch vyjížděk nazvaných Loď lásky.“ Zasmála se naprosto nevesele, když mluvila o lásce v této souvislosti. „Když jsem opustila klášter a pracovala několik let jako servírka, ta cesta byla první zábavou, kterou jsem si dopřála. Setkala jsem se s ním několik hodin po vyplutí z Los Angeles. Byl velmi hezký okouzlující. Řekl, že se jmenuje Luke. Jedna věc vedla k druhé. Musel vidět, jak jsem zranitelná, protože šel na věc jako žralok. Byla jsem tehdy tak odlišná, tak plachá, jako bývalá jeptiška, panna, zcela nezkušená. Strávili jsme na lodi spolu pět dnů, myslím, že většinu v mé kabině v posteli. Po několika týdnech, když jsem zjistila, že jsem těhotná, snažila jsem se s ním spojit. Nešlo mi o podporu, rozumíte. Myslela jsem si jen, že má právo vědět o svém dítěti.“ Zase hořký smích. „Dal mi adresu a telefonní číslo, ale byly vymyšlené. Uvažovala jsem o tom najít ho v seznamu cestujících, ale bylo to tak ponižující.“ Usmála se smutně. „Věřte mi, od té doby jsem vedla krotký život. Ještě než jsem věděla, že jsem těhotná, cítila jsem se pošpiněná tím mužem, tou lacinou avantýrou na lodi. Nechtěla jsem se tak cítit opět, tak jsem byla no, ne přesně řeholnicí ale opatrná. Možná je to tím klášterem. A je to určitě bývalá jeptiška ve mě, která cítí, že musím být potrestána, že mě možná prostřednictvím Jima potrestá Bůh.“

Nevěděl, co jí říci. Byl zvyklý poskytovat útěchu klientům s problémy fyzickými, emocionálními a mentálními, ale duchovní útěchu dodat neuměl.

„Jsem v tomto směru trochu praštěná. A asi vás všemi svými obavami doženu skoro k šílenství. Mám pořád strach, že Jim onemocní nebo že se mu něco stane při nějaké nehodě. Nemluvím o obyčejné mateřské starostlivosti. Někdy jsem starostí o něj téměř posedlá. A pak včera přijde ta babizna a řekne mi, že můj chlapeček je nositelem zla, že musí zemřít, přijde se uprostřed noci potulovat kolem domu, zabije našeho psa Bože, připadá mi tak neúprosná, tak neodvratitelná.“

„Není,“ odporoval Charlie.

„Takže teď, když víte něco málo o Evelyn mé matce pořád si myslíte, že do toho může být zapletená?“

„Ne. Ale pořád je možné, že stařena slyšela mluvit vaši matku o vás, o Jimovi, a proto se na vás upnula.“

„Myslím si, že to byla jen čistá náhoda. Byli jsme na nesprávném místě v nesprávnou dobu. Kdybychom včera na tržišti nebyli, kdyby tam byla nějaká jiná žena se svým chlapečkem, upnula by se ta stará čarodějnice na ni.“

„Myslím si, že máte pravdu,“ přitakal.

Vstal se stolu.

„Ale nedělejte si starosti s tou bláznivou osobou. Najdeme ji.“

Šel k oknu.

„Zarazíme to obtěžování, uvidíte.“

Podíval se ven, přes vršek datlové palmy. Bílá dodávka pořád parkovala přes ulici. Muž v tmavých šatech se ještě opíral o přední blatník, ale už neobědval. Jen tam čekal, ruce založené na prsou, kotníky křížem, pozoroval hlavní vchod do budovy.

„Pojďte sem na chvilku,“ požádal ji.

Chriss přišla k oknu.

;,Mohla by to být ta dodávka, která byla zaparkována vedle vašeho auta na tržišti?“

„Jo. Přesně taková.“

„Ale mohla by to být tatáž?“

„Myslíte si, že mě dnes ráno sledovali?“

„Všimla byste si toho?“

Zamračila se. „Byla jsem v takovém stavu tak nervózní, zmatená Nemusela jsem si uvědomit, že mě sledují, jestli to dělali aspoň trochu obezřetně.“

„Pak by to mohla být tatáž dodávka.“

„Nebo jen náhoda.“

„Nevěřím na náhody.“

„Ale pokud je to tatáž dodávka, pokud mě sledovali, kdo je ten muž opírající se o ni?“

Byli příliš daleko od neznámého, aby si mohli dobře prohlédnout jeho tvář. Z této vzdálenosti o něm mohli říci velice málo. Mohl být starý nebo mladý nebo středního věku.

„Možná je to stařenin manžel. Nebo syn,“ pravil Charlie.

„Ale jestli mě sleduje, musí být stejný blázen jako ona.“

„Pravděpodobně.“

„Celá rodina nemůže být praštěná.“

„I to se někdy stane,“ prohlásil.

Vrátil se ke stolu a zavolal domácím telefonem Henrymu Rankinovi, jednomu ze svých nejlepších mužů. Řekl mu o dodávce na ulici. „Chci, abys kolem ní přešel, zjistil poznávací značku a prohlédl si toho chlápka, abys ho později poznal. Očíhni, co budeš moct, abys nebyl podezřelý. Vyjdi a vrat se zadním vchodem, obejdi celý blok, aby neměl zdání, odkud jsi přišel.“

„V pohodě,“ řekl Rankin.

„Až budeš znát číslo, zavolej na dopravní a zjisti, komu patří.“

„Ano, pane.“

„Pak mi podej zprávu.“

„Hned odcházím.“

Charlie zavěsil. Opět šel k oknu.

Chriss prohodila: „Doufejme, že je to jenom náhoda.“

„Naopak – doufejme, že je to tatáž dodávka, Je to nejlepší stopa, jakou jsme si mohli přát.“

„Ale jestli je to tatáž dodávka a patří-li ten chlápek k ní…“

„Patří k ní, jistě.“

„Pak není nebezpečím pro Jima jenom stařena. Jsou dva.“

„Nebo víc.“

„Tak?“

„Možná ještě jeden nebo dva, o nichž nevíme.“

Kolem okna přeletěl pták.

Listy palmy ševelily v nezvykle teplém vánku.

Sluneční záře stříbřila okna aut zaparkovaných podél ulice.

Neznámý muž čekal u dodávky.

Chriss se zeptala: „Co se to, sakra, děje?“

Kapitola 7 – Trest nepřátelům Božím

V suterénu bez oken drželo jedenáct svící v šachu dotěrné stíny.

Jediným zvukem bylo stále namáhavější dýchání Matky Grace Spiveyové, když se dostávala do hlubšího tranzu. Jedenáct učedníků nevydávalo vůbec žádný zvuk.

Kyle Barlowe také mlčel a byl zcela nehybný, i když se necítil dobře. Dubová židle, na níž seděl, byla pro něj příliš malá. Nebyla to její chyba, protože kdokoliv jiný v místnosti by se na ni vešel. Ale Barlowe byl tak velký, že jemu se zdála většina nábytku navržena a vyrobena pro trpaslíky. Měl rád nízká, hodně vycpaná křesla a starobylé ušáky, ale jen tehdy, když byly dostatečně široké, aby do nich dostal svá rozložitá ramena. Měl rád postele nadměrných velikostí a starobylé vany na nožkách; tak velké, že nebyl nucen sedět se skrčenýma nohama, jako nemluvně koupající se v umyvadle. Jeho byt v Santa Aně byl zařízen na jeho rozměry, ale když nebyl doma, cítil se obvykle nepohodlně.

Jak však Matka Grace upadala hlouběji do tranzu, začalo ho stále víc zajímat, jaký vzkaz z duchovního světa přinese, a postupně si přestal všímat toho, že si připadá, jako by seděl na dětské židličce.

Zbožňoval Matku Grace. Řekla mu o přicházejícím Soumraku a věřil jí každé slovo. Soumrak. Ano, to dávalo smysl. Svět byl na Soumrak už dávno více než připraven. Kyle byl Matkou Grace varován a získán k pomoci připravit lidstvo na příchod Soumraku. Tím dostal příležitost napravit se, než bude příliš pozdě. Spasila ho, jeho tělo i duši.

Než ji potkal, strávil většinu svých devětadvaceti let neustálou honbou za sebezničením. Byl opilec, hospodský rváč, propadl drogám, znásilňoval a dokonce vraždil. Byl děvkař, měl týdně v posteli aspoň jednu novou ženskou, většinou závislou na drogách nebo prostitutku nebo obojí současně. Sedmkrát nebo osmkrát dostal kapavku, dvakrát syfilis, bylo s podivem, že nechytil obě choroby častěji.

Někdy, zřídka, byl dostatečně střízlivý a měl natolik jasnou hlavu, že byl znechucen či dokonce vystrašen svým způsobem života. Ale zdůvodnil si své chování přesvědčením, že odpor k sobě samému a protispolečenské násilí jsou jednoduše přirozenou odezvou na nepromyšlenou – a někdy záměrnou – krutost, kterou ho většina lidí častovala.

Pro okolní svět byl zrůdou, těžce se pohybujícím obrem s neandrtálským obličejem, který by vystrašil i medvěda grizzlyho. Malé děti se ho zpravidla bály. Lidé různého stáří na něj civěli, někteří otevřeně, jiní pokradmu. Pár se mu i zasmálo, když si mysleli, že se nedívá, dělali si z něj za jeho zády legraci. Obvykle předstíral, že si to neuvědomuje – pokud nebyl naladěn lámat ruce a kopat do zadku. Ale byl si toho vždy vědom a bolelo ho to. Nejhorší byla jistá část mládeže, zvláště jisté dívky, které se chichotaly a otevřeně se mu posmívaly; někdy, když byl v bezpečné vzdálenosti, ho dokonce provokovaly. Nikdy nebyl nic jiného než vyděděnec, odstrčený a sám.

Radu let si svůj násilnický a sebezničující život zdůvodňoval snadno. Hořkost, nenávist a vztek se zdály dostatečným krunýřem proti krutosti společnosti. Bez bezohledného přehlížení svého osobního nezdaru, bez pečlivě pěstované touhy po odplatě, by se cítil bezbranný. Svět trval na tom, aby z něho udělal vyvrhele, trval na tom, aby ho viděl buď jako dva metry deset vysokého šaška s opičím obličejem, nebo jako hrozivé monstrum. No, nebyl šašek, ale nevadilo mu hrát pro ně monstrum; nevadilo mu ukázat jim jak divoce, odporně monstrózní může být, když si skutečně zamane. Oni z něj udělali to, čím byl. Nebyl zodpovědný za své zločiny. Byl špatný, protože ho udělali špatným. To si říkal po většinu svého života.

Do té doby, než potkal Matku Grace Spiveyovou.

Ukázala mu, jaký je sebelitující ubožák. Přičinila se, aby pochopil, jak uboze nicotná byla jeho zdůvodnění pro hříšné a požitkářské chování. Naučila ho, že i vyvrhel může nabýt sílu, odvahu, a dokonce pýchu ze svého stavu. Dala mu uvidět v sobě Satana a pomohla mu zbavit se ho.

Pomohla mu pochopit, že by měl svou velkou sílu a svůj talent pro ničení využít jen k tomu, aby přinášely strach a trest nepřátelům Božím.

Teď seděl před matkou Grace, upadající do transu, a pozoroval ji zcela zaslepen zbožněním. Neviděl, že nestříhaná hříva jejích šedých vlasů je rozcuchaná, slepená a trochu mastná; pro něj, v blikajícím zlatém světle, byly její lesklé vlasy svatozáří rámující jí obličej, aurou. Nevnímal, že má hodné zmačkané šaty; nevšímal si ani nitek ani cupaniny ani lupů ani skvrn od jídla, které ji zdobily. Viděl jenom to, co chtěl viděl, a chtěl vidět jen spasení.

Zasténala. Víčka očí se jí zachvěla, ale neotevřela se.

Jedenáct stoupenců z nejužšího kruhu, stále sedících na zemi a držících klidně svíce, začínalo být napjato, ale nikdo z nich nepromluvil ani nevydal žádný zvuk; který by mohl překazit křehké kouzlo.

„Ach Bože,“ zasténala Matka Grace, jako by právě viděla něco, co vzbuzuje úzkost nebo strach. „Ach Bože, ach Bože, ach Bože!“

Cukla sebou. Otřásla se. Nervózně si olízla rty.

Na čele jí vyrazil pot.

Dýchala obtížněji než předtím. Zalapala po dechu, otevřenou pusou, jako by se topila. Pak nasála vzduch zatnutými zuby a ledově zasyčela.

Barlowe trpělivě čekal.

Matka Grace zvedla ruce, chňapla do prázdna. Prsteny se zaleskly ve světle svící. Pak jí ruce spadly zpět do klína, krátce se zatřepaly jako umírající pták a zklidnily se.

Nakonec promluvila slabým, vyčerpaným, chvějícím se hlasem, cizím, jako by jí nepatřil. „Zabijte ho.“

„Koho?“ zeptal se Barlowe.

„Chlapce.“

Jedenáct učedníků se zavrtělo, podívali se významně po sobě a hnutí jejich svíček vyvolalo tanec stínů po celé místnosti.

„Míníte Jima Scavella?“ zeptal se Barlowe.

„Ano. Zabijte ho,“ řekla z velké vzdálenosti Matka Grace. „Teď!“

Z důvodů, kterým nerozuměl ani Barlowe ani Matka Grace, byl jedinou osobou, která s ní mohla komunikovat, když byla v tranzu. Když k ní mluvili ostatní, neslyšela je. Byla jejich jediným spojením s duchovním světem, jediný kanál pro všechny vzkazy z druhé strany, ale byl to Barlowe, kdo zajistil svými pečlivými a trpělivými dotazy, že tyto vzkazy byly jasné a zcela podrobné. Byl to tento úkol, víc než cokoliv jiného, tento drahocenný dar, který ho přesvědčil, že je jedním z Bohem vybraných lidí, právě tak, jak řekla Matka Grace.

„Zabijte ho zabijte ho,“ prozpěvovala tiše chraptivým hlasem.

„Jste si jista, že tento chlapec je ten správný?“ ptal se Barlowe.

„Ano.“

„Nemáte o tom žádných pochyb?“

„Žádné pochyby.“

„Jak ho můžeme zabít?“

Tvář Matky Grace byla teď ochablá. V pokožce obvykle bez vrásek se objevily rýhy. Její bledé tváře visely jako pomačkaná, neživá látka.

„Jak ho můžeme odstranit?“ dožadoval se odpovědi Barlowe.

Široce otevřená ústa jí poklesla a z krku při dýchání vycházel chrapot. V koutcích úst se jí leskly sliny, hromadily se a pomalu stékaly na bradu.

„Matko Grace?“ popoháněl ji Barlowe.

Hlasem ještě slabším než předtím: „Zabijte ho jakýmkoliv způsobem.“

„Pistolí, nožem? Ohněm?“

„Libovolná zbraň uspěje ale jen tehdy bude-li to brzy.“

„Jak brzy?“

„Čas se krátí. Den po dni se stává silnějším méně zranitelným.“

„Musíme při jeho zabití dodržet nějaký rituál?“ ptal se Barlowe.

„Jenom to až bude mrtev srdce“

„Co se srdcem?“

„Musíte ho vyříznout,“ řekla poněkud silnějším, ostřejším hlasem.

„A pak?“

„Bude černé.“

„Jeho srdce bude černé?“

„Jako uhel. A prohnilé. Uvidíte“

Napřímila se. Pot jí stékal po obličeji. Malé korálky potu vystoupily na horním rtu. Bílé ruce se třepotaly v klíně jako dvojice zmírajících motýlů. Do obličeje se jí vracela barva, ačkoliv oči zůstaly zavřené. Už neslintala, ale sliny na bradě se ještě leskly.

„Co uvidíme, až mu vyřízneme srdce?“ ptal se Barlowe.

„Červy,“ pronesla s odporem.

„V chlapcově srdci?“

„Ano. A brouky. Svíjející se.“

Někteří stoupenci si mezi sebou šeptali. Nevadilo jí to. Teď už nemohla být ničím vyrušena z tranzu. Byla v něm pevně zakotvena, unesena svými vizemi.

Barlowe se naklonil na židli dopředu, velké ruce přitisknuty na svých mohutných stehnech, pokračoval v dotazech. „Co musíme udělat se srdcem, až ho z něho vyřízneme?“

Skousla si ret tak silně, že se obával, že jí z něj poteče krev. Opět zvedla své spasmatické ruce a mávala jimi ve vzduchu, jako by chtěla vyždímat odpověď z éteru.

„Ponořte srdce do“

„Do čeho?“

„Do misky se svěcenou vodou.“

„Z kostela?“

„Ano. Voda zůstane studená ale srdce bude vařící, změní se na tmavou páru a vypaří se.“

„A pak si můžeme být jisti, že chlapec je mrtev?“

„Ano. Mrtev. Navždy mrtev. Neschopen vrátit se v jiném převtělení.“

„Takže pořád je naděje?“ tázal se Barlowe, téměř se neodvažující věřit, že je tomu tak.

„Ano,“ odvětila nezřetelně. „Ještě je naděje.“

„Velebme Boha,“ prohlásil Barlowe.

„Velebme Boha,“ odpověděli sborem učedníci.

Matka Grace otevřela oči. Zívla, povzdechla si, zamrkala, zmateně se rozhlédla kolem sebe. „Kde to jsem? Co se stalo? Cítím se celá vlhká a studená. Přišla jsem o zprávy v šest hodin? Nesmím o ně přijít. Musím vědět, co provedli Satanovi lidé.“

„Za několik minut bude poledne,“ odvětil Barlowe. „Do zpráv v šest je ještě daleko.“

Upřeně na něj hleděla tím známým, nepřítomným, zmateným pohledem, který vždy provázel její návrat z hlubokého tranzu. „Kdo jste? Znám vás? Myslím, že ne.“

„Jsem Kyle, Matko Grace.“

„Kyle?“ ptala se, jako by o něm nikdy neslyšela. V očích se jí objevil záblesk podezření.

„Uvolněte se,“ uklidňoval ji. „Uvolněte se a přemýšlejte o tom. Měla jste vizi. Ve chvilce se na to upamatujete. Vrátí se vám to.“

Natáhl k ní velké mozolnaté ruce. Někdy se stávalo, že byla po návratu z transu tak vystrašená, že potřebovala přátelský kontakt. Když sevřela jeho ruce, obvykle nasála z jeho velké zásoby fyzické síly a brzy přišla opět k sobě, jako by byl baterií, na niž se napojila. Ale dnes se od něj odtáhla. Zamračila se. Utřela si zasliněnou bradu. Přejela pohledem svíčky, učedníky, ale byli pro ni záhadou. „Bože, mám takovou žízeň,“ řekla.

Jeden z nich odkvapil pro něco k pití.

Podívala se na Kyleho. „Co ode mne chcete? Proč jste mě sem přivedl?“

„Na všechno si vzpomenete,“ vysvětloval trpělivě, usmál se, aby jí dodal odvahy.

„Nelíbí se mi tady,“ prohlásila pisklavě a hádavě.

„Je to váš kostel.“

„Kostel?“

„Suterén vašeho kostela.“

„Je tady tma,“ zakňourala.

„Jste zde v bezpečí.“

Sešpulila rty jako dítě, zlostně se zamračila a řekla: „Nemám ráda tmu. Bojím se tmy.“ Objala se. „Proč jste mě sem přivezli?“

Učedník vstal á rozsvítil.

Ostatní sfoukli svíce.

„Kostel?“ zeptala se opět Matka Grace, dívala se na obložené stěny suterénu a obnažené trámy jeho stropu. Úporně se snažila vyrovnat se se svou situací, ale byla ještě dezorientována.

Barlowe nemohl udělat nic, čím by jí pomohl. Někdy potřebovala až deset minut, aby se sebe setřásla zmatek, který vždy následoval po výpravě do duchovního světa.

Postavila se.

Barlowe také vstal, čněl nad ní.

Prohlásila: „Chce se mi strašně čurat. Strašně.“ Ušklíbla se a položila si jednu ruku na břicho. „Nedá se tady někde vyčurat? No? Musím čurat.“

Barlowe pokynul Edně Vattoffové, malé tlusté ženě, která byla členkou vnitřní rady, a ta vedla Matku Grace k záchodu na vzdáleném konci suterénu. Stará žena ztrácela rovnováhu; opírala se o Ednu a pořád se dívala zmateně kolem.

Tak hlasitě, že se to neslo po celé dlouhé místnosti, Matka Grace pronesla „Jé, chce se mi tak strašně čárat, že asi prasknu.“

Barlowe si unaveně vzdychl a usadil se na příliš malou, příliš tvrdou židli.

Nejtěžší pro něj – a ostatní učedníky – bylo pochopit a přijmout bizarní chování Matky Grace po vizi. V této době vůbec nepřipomínala velkého duchovního vůdce. Zdálo se, že není nic víc než podroušená, bláznivá stařena. Nejpozději do deseti minut opět získá svůj důvtip, jako vždy; brzy bude opět cílevědomá žena s jasnou myslí, jasnýma očima, která ho zvrátila od života v hříchu. Potom nebude nikdo pochybovat o jejím přehledu, síle a svatosti; nikdo nebude brát v potaz pravdu jejího vznešeného poslání. Avšak právě v těchto několika zneklidňujících minutách, i když ji viděl v této situaci mnohokrát předtím a věděl, že nebude trvat dlouho, se Barlowe cítil nesvůj, z nejistoty se mu dělalo špatně.

Pochyboval o ní.

A nenáviděl se za to, že pochybuje.

Předpokládal, že Bůh seslal na Matku Grace tyto politováníhodné, nedůstojné záchvaty dezorientace proto, aby vyzkoušel víru jejích následovníků. Byl to Boží způsob, jak zajistit, aby s ní zůstali jen nejoddanější učedníci a aby tak vznikla silná církev pro budoucí těžké časy. Přesto, vždy když takhle vypadalá, byl Barlowe těžce otřesen tím, jak vyhlížela a jak se chovala.

Pohlédl na členy vnitřní rady. Pořád ještě seděli na podlaze, všichni se tvářili ustaraně, všichni se modlili. Domníval se, že se modlí, aby získali sílu a nepochybovali o Matce Grace tak, jak o ní pochybuje on. Zavřel oči a začal se také modlit.

Budou potřebovat všechnu sílu, víru a jistotu; kterou v sobě najdou, protože zabít chlapce nebude snadné. Není to obyčejné dítě. Matka Grace jim to přesvědčivě vysvětlila. Bude obdařen strašlivou mocí a snad bude i schopen zničit je, když se odváží proti němu zvednout ruku. Ale v zájmu celého lidstva se musí pokusit ho zabít.

Barlowe doufal, že mu Matka Grace dovolí zasadit smrtící ránu. I kdyby to znamenalo jeho vlastní smrt, chtěl být tím, kdo skutečně prolije chlapcovu krev, protože kdokoliv ho zabije (nebo zahyne při pokusu), má zajištěné místo v nebi, blízko Božího trůnu. Barlowe byl přesvědčen, že je to pravda. Užije-li svou extrémní sílu a svůj skrytý vztek k úderu na toto dítě zla, učiní tím pokání za všechny špatnosti, když škodil nevinným, než ho Matka Grace obrátila.

Jak seděl na tvrdé dubové židli, oči zavřené a modlil se, sevřel pomalu své velké ruce do pěstí. Začal zrychleně dýchat. Netrpělivost.byla zřejmá ze zakřivení jeho ramen a z vyboulení svalů na krku a čelistech. Celý se chvěl. Nedočkavé toužil vykonat Boží dílo.

* * *

Henry Rankin se za necelých dvacet minut vrátil do kanceláře Charlieho Harrisona z dopravního inspektorátu se zprávou o čísle bílé dodávky.

Rankin byl malý, metr šedesát, štíhlý, měl atletické pohyby a držení těla. Chriss uvažovala, zda nebyl někdy žokejem. Byl dobře oblečen, měl světle šedé šaty, černé mokasíny, bílou košili, modrou pletenou kravatu a modrý kapesníček pečlivě složený v kapsičce saka. Neodpovídal vůbec představám Chris o soukromém detektivovi.

Když byl představen Chriss, podal Charliemu list papíru a pravil: „Podle dopravního inspektorátu patří dodávka tiskárně Pravdivé slovo.“

Když nad tím přemýšlela, Charlie Harrison také nevypadal moc jako soukromý detektiv. Očekávala, že soukromý detektiv bude vysoký. Charlie nebyl tak malý jako Henry Rankin, ale měřil jen kolem metru osmdesát. Očekávala, že soukromý detektiv bude stavěn jako náklaďák, že bude vypadat, jako by dokázal prorazit cihlovou zeď. Charlie byl hubený a ačkoliv se zdálo, že se o sebe dokáže postarat, nikdy by neprorazil zeď, cihlovou ani jinou. Očekávala, že soukromý detektiv bude vypadat aspoň trochu nebezpečně, s divokým výrazem v očích a možná s krutými ústy a pevně sevřenými rty. Charlie se jevil jako inteligentní, výkonný, schopný – ale ne nebezpečný. Měl nenápadný, i když docela pěkný obličej orámovaný hustými, pečlivě učesanými blond vlasy. Oči, které na něm byly nejpozoruhodnější, měl šedozelené, jasné, přímé; byly to teplé, přátelské oči, a nebylo v nich žádné násilí, alespoň ne takové, které by bylo patrné.

Přestože ani Charlie ani Rankin nevypadali jako Magnum, Sam Spade nebo Philip Marlowe, Chriss vycítila, že přišla na správné místo. Charlie Harrison byl přátelský, vyrovnaný, otevřený. Chodil, otáčel se a prováděl všechny úkony s nezvyklou úsporností pohybu, jeho gesta byla také úsporná a precizní. Vyzařoval auru kompetence a důvěryhodnosti. Tušila, že zřídka, pokud ne vůbec, se mu nepodařilo odvést dobrou práci. Vyvolával v ní pocit bezpečí.

Jen málo lidí mělo na ni takový vliv. Zpropadeně málo. Zvláště mužů. V minulosti, když se spolehla na muže, ne vždy – nebo dokonce zpravidla ne – si byla jista, že dala svou důvěru těm správným. Ale instinkt jí říkal, že Charlie Harrison se liší od většiny mužů, že nebude litovat, když mu bude důvěřovat.

Charlie vzhlédl od papíru, který dostal od Rankina. „Pravdivé slovo, jo? Máme na něj něco v našich záznamech?“

„Nic.“

Charlie vzhlédl ke Chriss. „Slyšela jste o nich někdy?“

„Ne.“

„Dáváte si někdy tisknout nějaké brožurky, papíry s hlavičkou nebo něco pro svůj obchod?“

„Jistě. Ale tuto tiskárnu nepoužívám.“

„Dobrá, budeme muset najít majitele společnosti, pokusit se sehnat seznam zaměstnanců, začít všechny prověřovat.“

„Můžu to udělat,“ nabídl se Henry Rankin.

Charlie se obrátil ke Chriss: „Možná si budete o tom muset promluvit s matkou, paní Scavellová.“

„Raději ne,“ prohlásila. „Ne, pokud to nebude absolutně nutné.“

„No dobrá. Ale pravděpodobně to bude nutné. Pro teď byste mohla jít do práce. Bude nám chvíli trvat, než něco zjistíme.“

„A co Jim?“

„Může dnes odpoledne zůstat se mnou tady,“ navrhl Charlie.

„Chci vidět, co se stane, když odejdete bez něj. Bude chlápek v dodávce sledovat vás – nebo bude čekat na Jima? O koho z vás se víc zajímá?“

Bude čekat na Jima, pomyslela si Chriss vztekle. Protože je to Jim, koho chtějí zabít.

Sherry Ordwayová, sekretářka firmy Klemet-Harrison, si kladla otázku, zda ona i Ted, její manžel, neudělali chybu. Před šesti roky, po třech letech manželství se rozhodli, že opravdu nechtějí děti, a Ted se nechal chirurgicky sterilizovat. Bez děti si mohli dovolit lepší dům, lepší nábytek, lepší auto, mohli víc cestovat, večery byly vždy klidné a perfektní na to, aby se stulili s knihou – nebo spolu. Většina jejich přátel byla vázána rodinou, pokaždé když Sherry a Ted viděli dítě někoho jiného chovající se nezdvořile či zcela škodolibě, blahopřáli si ke svému moudrému rozhodnutí vyhnout se rodičovství. Vychutnávali svou svobodu a Sherry nikdy nelitovala, že zůstala bezdětná. Až doteď. Když brala telefony, psala dopisy a zakládala korespondenci, pozorovala Jima Scavella a začala si přát (jenom trošku), aby byl její.

Byl to takový hodný klučík. Seděl v křesle, v té části místnosti, která sloužila jako čekárna; vypadal v něm jako trpaslík, nohy měl nad zemi. Odpovídal, když k němu někdo promluvil, ale nikoho nevyrušoval a nesnažil se upoutat pozornost. Listoval si v časopisech, prohlížel si obrázky, tiše si pobrukoval a byl to asi nejrozkošnější kluk, kterého kdy viděla.

Právě dopsala dopis a pokradmu pozorovala chlapce, jak s velkým mračením a kousáním se do jazyka kontroluje, jak má zavázané boty, a jednu si převazuje. Chtěla se ho zeptat, nechce-li další bonbón, když zazvonil telefon.

„Klemet-Harrison,“ ohlásila se Sherry.

Ženský hlas se zeptal: „Je tam Jim Scavello? Je to šestiletý chlapec. Nemůžete si ho nevšimnout, je-li tam; je tak okouzlující.“

Překvapena, že by někdo volal chlapce, Sherry váhala.

‚Jsem jeho babička,“ řekla žena. „Chriss mi řekla, že bere Jima s sebou do vaši kanceláře.“

„A, babička. Ano, samozřejmě. Jsou právě tady. Paní Scavellová je právě teď v kanceláři pana Harisona. Není k dispozici, ale jsem si jista…“

„Dobrá, chci vlastně mluvit s Jimem. Je také u pana Harrisona?“

„Ne. Je právy tady se mnou.“

„Myslíte, že bych s ním mohla chvilku mluvit?“ ptala se žena. „Jestli vás to moc neobtěžuje?“

„Ne, neobtěžuje…“

„Nebudu vám dlouho blokovat linku.“

„Dobře. Hned to bude,“ řekla Sherry. Držela sluchátko od obličeje a zavolala: „Jime! To je pro tebe. Babička.“

„Babi?“ zeptal se a vypadal velice udiveně.

Přišel ke stolu. Sherry mu podala sluchátko, řekl haló, nic víc. Nato ztuhnul, sluchátko držel tak pevně, až to vypadalo, že kotníky na prstech mu propíchnou pokožku. Stál, oči široce rozevřené, naslouchal. Krev se mu vytrácela z obličeje. Oči se mu zalily slzami, zalapal po dechu, zprudka se otřásl a praštil sluchátkem.

Sherry překvapením vyskočila. „Jime? Co se stalo?“

Ústa mu ochabla a rozechvěla se.

„Jime?“

„Byla to o-ona.“

„Tvá babička.“

„Ne. Č-čarodějnice.“

„Čarodějnice?“

„Řekla že mi v-v-vyřízne srdce.“

Charlie poslal Jima s Chriss do své ¨kanceláře, zavřel za nimi dveře a začal v hale zpovídat Shetry.

Vypadala velice rozrušeně. „Neměla jsem ji nechat s ním mluvit. Neuvědomila jsem si…“

„To nebyla vaše chyba,“ utěšoval ji Henry Rankin.

„Ovšem že ne,“ potvrdil Charlie.

„Co je to za ženskou…“

„To se právě snažíme zjistit,“ řekl Charlie. „Chci, abyste o hovoru přemýšlela a odpověděla na pár otázek.“

„Moc toho neřekla.“

„Vydávala se za jeho babičku?“

„Ano.“

„Řekla, že je paní Scavellová?“

„No ne. Nepředstavila se. Ale věděla, že Jim je zde se svou matkou, vůbec mě nenapadlo Myslela jsem to dobře, mluvila jako babička.“

„Jak přesně mluvila?“ zeptal se Henry.

„Bože, já nevím měla velmi příjemný hlas,“ odpovídala Sherry.

„Měla nějaký přízvuk?“ zeptal se Charlie.

„Ne.“

„Nemusí to být.naprosto zjevný přízvuk, aby nám to pomohlo,“ řekl Henry. „Téměř všichni mluvíme s aspoň nějakým mírným přízvukem.“

„No, měla-li nějaký, nevšimla jsem si ho.“

„Slyšela jste něco v pozadí?“ tázal se Charlie.

„Jako co?“

„Nějaký hluk?“

„Ne.“

„Kdyby například volala z budky, byl by slyšet provoz, zvuky ulice.“

„Nic takového tam nebylo.“

„Jakékoliv zvuky, které by nám pomohly zjistit místo, odkud volala?“

„Ne. Jenom její hlas,“ řekla Sherry. „Mluvila tak hezky.“

Kapitola 8 – Zbraně

Po své vizi propustila Matka Grace všechny své učedníky kromě Kyla Barlowa a Edny Wanoffové. Telefonem v suterénu kostela zavolala do detektivní agentury, kam šel Jim se svou matkou, a krátce mluvila s chlapcem. Kyle si nebyl jist zda to mělo smysl, ale matka Grace byla spokojená.

„Zabít ho nestačí,“ pravila. „Musíme ho také vystrašit a demoralizovat. Jeho prostřednictvím dáme pocítit strach a zoufalství samotnému Satanovi. Ďábel tak nakonec pochopí, že dobrotivý pán mu nikdy nedovolí vládnout nad zemí, a potom konečně zanechá své plány a naděje na slávu.“

Kyle rád poslouchal, když takhle mluvila. Když naslouchal Matce Grace, uvědomoval si, že je velmi důležitou části nejdůležitějších událostí v dějinách světa. Bázeň a pokora mu podlamovaly kolena.

Grace vedla Kyla a Ednu ke vzdálenějšímu konci suterénu, kde byly ve dřevem obložené stěně umně ukryté dveře. Za nimi se nacházela místnost šestkrát osm metrů. Byla plná zbraní.

Na počátku své mise dostala Matka Grace vizi, v níž byla varována, že až přijde Soumrak, musí být připravena bránit se něčím víc než modlitbami. Vzala tuto vizi vskutku velmi vážně. Tato místnost nebyla jedinou zbrojnicí její církve.

Kyle zde byl už mnohokrát. Lahodil mu chlad, slabý pach oleje vycházející ze zbraní. Největší radost měl, když si uvědomil, jaká zničující síla čeká tiše v těchto policích, jako zlomyslný džin v lahvi čekající pouze na ruku, která by vytáhla zátku.

Kyle měl rád zbraně. Rád je obracel ve svých obrovských rukách a cítil v nich sílu, jako slepec cítí význam bodů v Braillově písmu.

Někdy, spal-li obzvláště tvrdě, se mu zdálo, jak drží oběma rukama velký revolver a míří jím na lidi. Byl to Magnum 357 s vývrtem, který se zdál velký jako kanón, a když zazněl, bylo to jako dračí řev. Pokaždé, když pocítil jeho kopnutí v rukou, se radostně zachvěl.

Nějakou dobu ho tyto sny strašily, protože si myslel, že Ďábel z něj přece jen nebyl vyhnán. Ale zjistil, že lidé ve snu byli nepřátelé Boží a že je dobré, když sní o jejich zničení. Bylo mu předurčeno, aby se stal nástrojem Boží spravedlnosti. Grace mu to tak řekla.

Matka Grace kráčela k policím umístěným podél stěny vlevo od dveří. Sundala krabici, otevřela ji, vytáhla z ní v igelitu zabalený revolver a položila ho na stůl. Byl to Smith & Wesson Chiefs Special ráže 38, zbraň s krátkou hlavní, která měla parádní říz. Vzala z police druhou krabici, vyndala z ní druhý revolver a položila vedle prvního:

Edna Wanoffová vybalila zbraně z igelitu.

Než skončí den, chlapec zemře a může to být jedna z těchto zbraní, která ho oddělá.

Matka Grace vzala z jedné police brokovnici Remington ráže 20 a přinesla ji na stůl.

Kyleho vzrušení rostlo.

* * *

Jim seděl na Charlieho židli za velkým psacím stolem a usrkával coca-colu, kterou mu Charlie nalil.

Chriss seděla opět na židli pro klienty. Byla otřesena. Charlie dvakrát viděl, jak strčila nehet mezi zuby a téměř do něj kousla, než si uvědomila, že by kousala do akrylu.

Trápilo ho, že byli dostiženi a zneklidňováni zde, v jeho kanceláři. Přišli za ním, aby je chránil, a teď byli oba zase vystrašeni.

Seděl na kraji stolu, díval se na Jima a říkal: „Nechceš-li o telefonním hovoru mluvit, pochopím to. Ale opravdu rád bych se tě na něco zeptal.“

Jim pronesl k matce: „Myslel jsem si, že si najmeme Magnuma.“

Chriss mu odvětila: „Miláčku, zapomněl jsi, že Magnum je na Havaji.“

„No jo. Bože, to je pravda,“ souhlasil chlapec. Vypadal ustaraně. „Magnum by nám pomohl nejlíp.“

Charlie v ten moment nevěděl, o čem chlapec mluví, ale pak si vzpomněl na televizní seriál a usmál se.

Jim se pořádně napil a prohlížel si Charlieho skrz sklenici. Nakonec prohlásil: „Myslím, že budete dobrý.“

Charlie se skoro zachechtal. „Nebudeš litovat, žes k nám přišel. Tak co ti ta ženská řekla?“

„Řekla Neschováš se přede mnou.“

Charlie slyšel, jak se mu do hlasu vkrádá strach, proto rychle odporoval: „No, v tom se mýlí. Budeme-li tě muset před ní schovat, dokážeme to. Nedělej si s tím starost. Co ještě řekla?“

„Řekla, že ví, kdo jsem.“

„Co si myslíš, že tím mínila?“

Chlapec vypadal zmateně. „Nevím.“

„Co ještě řekla?“

„Řekla že mi vyřízne srdce.“

Chriss vyšel z hrdla tlumený výkřik. Vstala a nervózně držela kabelku. „Myslím, že bych měla Jima odvézt někam pryč.“

„Možná, za jistých okolnosti,“ pronesl Charlie konejšivě. „Ale zatím ještě ne.“

„Myslím, že teď je na to čas. Než se něco stane. Mohli bychom jet do San Franciska. Nebo dál. Nikdy jsem nebyla v Karibském moři. Teď je vhodná roční doba na Karibské moře, že ano?“

„Dejte mi aspoň dvacet čtyři hodin,“ žádal Charlie.

„Jo? Celý den? A co když nás ta babizna dopadne? Ne. Měli bychom odjet dnes.“

„A na jak dlouho zamýšlíte odjet?“ zeptal se Charlie. „Na týden? Na měsíc? Na rok?“

„Dva týdny by měly stačit. Za dva týdny ji najdete.“

„To není tak jisté.“

„Tak za jak dlouho?“

Přestože chápal Chrissinu starost, sympatizoval s ní a chtěl k ní být ohleduplný, věděl, že musí mluvit bez obalu, a spustil: „Je zřejmě na Jima nějak fixována, je jím nějak posedlá. Dalo by se říci, že Jim udržuje její motor v chodu. Když tady Jim nebude, mohla by se umírnit. Mohla by nám zmizet. Nemuseli bychom ji nikdy najít, kdyby zde Jim nebyl, aby ji vylákal. Máte v úmyslu odjet na dovolenou navždy?“

„Říkáte, že chcete použít Jima jako návnadu?“

„Ne. To není přesné. Nedáme ho nikdy do čelistí pasti. Použijeme ho jako vábničku.“

„To je nehorázné.“

„Ale je to jediný způsob, jak ji můžeme dostat. Nebude-li tady Jim, nebude existovat žádný důvod, aby se ukázala.“ Šel ke Chriss a položil jí ruku na rameno. „Budeme ho pořád hlídat. Bude v bezpečí.“

„To říkejte holubům.“

„Přísahám vám.“

„Máte název podniku, jemuž patří dodávka. Pravdivé slovo.“

„To nemusí stačit. A nebude-li to stačit, nepovede-li to nikam, pak musí být Jim nablízku, aby měla stařena důvod riskovat své odhalení.“

„Vypadá to, že my riskujeme.“

„Věřte mi,“ řekl polohlasně.

Podívala se mu do očí. Pokračoval: „Sedněte si. No tak. Dejte mi šanci. Uvidím-li jakýkoliv náznak – nejmenší náznak, že by se nám to mohlo vymknout z rukou, pošlu vás a Jima na chvíli z města. Ale prosím teď ještě ne.“

Pohlédla na svého syna, který položil svou sklenici coca-coly na styl, a seděl na kraji Charlieho velké židle. Zdálo se, že si uvědomila, jak se její strach přenáší přímo na chlapce; sedla si a uklidnila se, jak Charlie požadoval.

Ten si zase sedl na hraj svého stolu. „Jime, nedělej si starosti s čarodějnicí. Vím, jak se s nimi zachází. Nech starosti na mně. Nu byl jsi u telefonu a ona řekla, že ti chce vyříznout že tě chce pořezat. Co řekla potom?“

Chlapec zkřivil obličej; snažil se vzpomenout si. „Ne moc jenom něco o nějakých soudcích.“

„Soudcích?“

„Jo. Řekla něco jako Bůh chce, aby mi přivedla nějaké soudce.“

„Poslední soudce?“ zeptal se Charlie.

„Jo,“ přisvědčil Jim. „Řekla, že ty soudce přivede, aby mě viděli. Řekla, že Bůh mě nenechá před ní utéci.“ Podíval se na matku. „Proč Bůh chce, aby mě ta stará čarodějnice dostala?“

„Nechce, aby tě dostala, zlato. Lhala. Je blázen. Bůh s tím nemá nic společného.“

Charlie se zamračil a pravil: „Možná, že má, ale nepřímo. Když Henry řekl, že dodávka patří tiskárně Pravdivé slovo, přemýšlel jsem, zda to snad není náboženská tiskárna. Pravdivé slovo – znamenající svaté slovo, písmo svaté, bibli. Možná, že máme co do činění s náboženským fanatikem.“

„Nebo se dvěma,“ dodala s pohledem k oknu, zřejmě si vzpomněla na muže s bílou dodávkou.

Nebo s více než dvěma, pomyslel si Charlie s nepříjemným pocitem.

Během posledních dvou desetiletí, když se stalo módou nevěřit žádné společenské instituci a shazovat je (jako by při jejich vytváření nebylo ani trochu moudrosti, vyrašila spousta náboženských kultů, snažících se zaplnit vzniklé mocenské vakuum. Některé z nich byly poctivé, opravdové odnože dlouho existujících náboženství, některé byly excentrické organizace založené v zájmu zakladatelů, k jejich obohacení nebo k šíření jejich učení bláznovství, násilí a slepé víry. Kalifornie byla k neobvyklým a kontroverzním názorům tolerantnější než ostatní státy v Americe, proto v Kalifornii bylo více kultů, špatných i dobrých, než kdekoliv jinde. Nebylo by překvapující, kdyby jedna z těchto sekt začala z nějakého bizarního důvodu hledat obětní beránky nebo oběti Bohu a rozhodla se pro nevinného šestiletého chlapce. Bláznivé, ano, ale ne zvláště šokující.

Charlie doufal, že tato eventualita se netýká událostí kolem Scavellových. S nikým není horší pořízení než s fanatikem na svaté misi.

Pak, když se Charlie odvrátil od Chriss a podíval se znovu na chlapce, událo se něco podivného. Něco úděsného.

Zdálo se mu, že chlapcova hladká kůže se stala na chviličku průsvitnou, pak skoro úplně průhlednou. Pod kůží bylo neuvěřitelně jasně vidět lebku. Na Charlieho civěly prázdné tmavé oční důlky. Červi se svíjeli hluboko v těchto důlcích. Kostnatý úsměv. Černé díry zely tam, kde měl být nos. Chlapcova tvář zůstala, ale jenom jako nezřetelná fotografie překrývající tvar kostry. Předobraz smrti.

Šokován, Charlie vstal a zakašlal.

Krátký přelud se okamžitě ztratil, probleskl tetelivě ne déle než zlomek sekundy.

Řekl si, že to zapracovala jeho představivost, i když nic podobného se mu nikdy předtím nestalo.

Ledový had strachu se mu rozvinul okolo žaludku.

Jenom představivost. Žádná vize. Takové věci jako vize neexistují. Charlie nevěřil na nadpřirozeno, na psychické jevy ani žádný jiný z okázalých nesmyslů. Byl rozumný člověk, hrdý na svůj solidní, spolehlivý charakter.

Aby zamaskoval své překvapení a svůj strach, ale také aby zapudil hrozný přelud z mysli, pravil: „No, dobrá, myslím, že byste teď měla jít do práce, Chriss. Pokud to půjde, snažte se chovat jako by to byl obyčejný den. Vím, že to nebude snadné, ale musíte pokračovat v obchodě i v životě, zatímco my to pro vás vyjasníme. Henry Rankin půjde s vámi. Už jsem s ním o tom mluvil.“

„Chcete říct půjde se mnou jako má tělesná stráž?“

„Vím, že není velký,“ řekl Charlie, „ale je expertem v umění sebeobrany a má zbraň; kdybych si měl vybrat někoho ze svých lidí, komu bych měl svěřit svůj život, byl by to Henry.“

„Jsem si jista, že je kompetentní. Ale já přece tělesnou stráž nepotřebuji. Chci říci, že ta ženská chce Jima.“

„A dostat vás je nepřímá cesta, jak dostat Jima. Henry jde s vámi.“

„A co já?“ ozval se Jim. „Půjdu do předškolní výchovy?“ podíval se na své hodinky s Micky Mousem. „Už jsem se opozdil.“

„Dnes nebude žádná předškolní výchova,“ odpověděl mu Charlie. „Zůstaneš se mnou.“

„Jo? Budu vám pomáhat ve vyšetřování?“

Charlie se usmál. „Jistě. Potřebuji bystrého mladého asistenta.“

„Jé! Slyšíš ho, mami? Budu jako Magnum.“

Chriss se přinutila k úsměvu a i když byl falešný, změnil jí tvář na půvabnější než kdy předtím. Charlie toužil vidět na její tváři skutečný, teplý, nefalšovaný úsměv.

Políbila syna na rozloučenou a Charlie viděl, že pro ni bylo těžké, dokonce bolestné opustit chlapce za těchto okolností.

Doprovodil ji ke dveřím a Jim si znovu vzal svou coca-colu.

Zeptala se: „Mám se sem vrátit, až skončím v práci?“

„Ne. Přivedeme ho do obchodu v pět?“

„To bude výborné.“

„Potom půjdete oba domů s tělesnými strážci. Zůstanou přes noc. Dva s vámi v domě. A dalšího asi nechám venku na ulici pátrat po lidech, kteří do sousedství nepatří.“

Charlie otevřel dveře mezi kanceláří a přijímací halou, ale Jim náhle zavolal na matku. Otočila se.

„A co pes?“ zeptal se chlapec, vstal a vyšel zpoza stolu.

„Podíváme se po něm zítra, zlato.“

Během posledních několika minut přestal být vylekaný. Teď zase strnul a byl nesvůj. „Dnes, slíbila’s. Řekla’s, že dnes seženeme jiného psa.“

„Zlato…“

„Musím mít psa dnes, než se setmí,“ zanaříkal. „Musím, mami. Musím.“

„Můžu jít s ním koupit psa,“ navrhl Charlie.

„Máte svou práci,“ odporovala.

„Nejsme žádný krcálek, drahá paní. Mám zaměstnance, kteří se věnují pátrání. Má práce, pro dnešek, je starat se o Jima a patři-li k tomu koupit mu psa, tak s ním půjdu koupit psa. Není to žádný problém. Dáváte přednost nějakému obchodu s domácími zvířaty?“

„Dostali jsme Brandyho v útulku pro zatoulané psy,“ řekl Jim. „Zachránili jsme ho před jistou smrtí.“

„Opravdu?“ zeptal se Charlie pobaveně.

„Jo. Chtěli ho uložit k spánku. Jenže to nebyl jenom spánek, víš. Bylo to no, byl to spánek, jo, ale bylo to o hodně horší než jen spánek.“

Můžu ho vzít do útulku,“ řekl Charlie Chriss.

„Zachráníme dalšího!“ zvolal Jim.

„Nebude-li vás to příliš obtěžovat,“ pravila Chriss.

„Může to být zábavné,“ prohlásil Charlie.

Podívala se na něj vděčně, on na ni mrknul, ona se usmála tentokrát napůl opravdovým úsměvem, Charliemu se chtělo ji políbit, ale neudělal to.

„Ne německého ovčáka,“ žádala Chriss. „Ti mě trochu děsí. A ani boxera.“

„A co velkou dogu?“ škádlil ji Charlie. „Nebo snad bernardýna či dobrmana?“

„Jo!“ vykřikl nadšeně Jim. „Dobrmana!“

„A co velký, divoký vlčák s osmicentimetrovými zuby?“ zeptal se Charlie.

„Jste nenapravitelný,“ podotkla Chriss a zase se usmála a byl to ten úsměv, který se tak moc snažil vyloudit.

„Seženeme dobrého psa,“ sliboval Charlie. „Nedělejte si starosti. Důvěřujte mi.“

„Možná mu budu říkat Pluto,“ řekl Jim.

Charlie se na něj podíval úkosem. „Proč bys mi chtěl říkat Pluto?“

Jim se zachichotal. „Ne vám. Novému psu.“

„Pluto,“ zvažoval Charlie. „To není špatné.“

V tomto jediném zářivém okamžiku se zdálo, jako by se světem bylo všechno v pořádku. Zdálo se, že neexistuje nic takového jako smrt. A Charlie měl poprvé pocit, že všichni tři nějak patří k sobě, že jejich osudy jsou svázány, že mají pro budoucnost společného víc, než jenom vztah detektiv – klient. Byl to hezký, hřejivý pocit. Velká škoda, že neměl vydržet.

* * *

Dva revolvery a dvě brokovnice ležely ve zbrojnici na stole.

Všechny čtyři zbraně byly nabity. Vedle nich ležely krabičky se střelivem.

Matka Grace poslala Ednu Vanoffovou na jinou pochůzku. Zůstali sami s Kylem.

Kyle si vzal brokovnice. „Povedu útok.“

„Ne,“ řekla Matka Grace.

„Ne? Ale vždycky jste mi říkala, že mi dovolíte, abych…“

„Nebude snadné chlapce zabít,“ poznamenala Matka Grace.

„Opravdu?“

„Není zcela lidský. V žilách mu koluje krev démona.“

„Mě nevyděsí,“ tvrdil Kyle.

„Měl by. Má velké síly, které každým dnem rostou.“

„Ale já mám za sebou moc Všemohoucího Boha.“

„Přesto, tento první útok téměř určitě neuspěje.“

„Jsem připraven zemřít.“

„Vím, drahý hochu, vím. Ale nesmím riskovat tvou ztrátu na samém začátku bitvy. Jsi příliš cenný. Jsi mým spojením mezi tímto světem a světem duchovna.“

„Jsem také kladivo,“ tvrdil nedůtklivě.

„Jsem si vědoma tvé síly.“

Vzala mu brokovnici, vrátila ji na stůl.

Cítil hroznou potřebu do něčeho udeřit – pokud by udeřil ve jménu Božím, samozřejmě. Už nepotřeboval působit bolest nevinným a ničit je jen pro své uspokojení. Ty doby byly navždy pryč. Ale toužil stát se vojákem Božím. Touhou se mu napjala hruď a sevřel žaludek.

Těšil se na útok dnes v noci. Očekávání mu rozjitřilo nervy. „Boží kladivo,“ připomenul jí.

„Budeš nasazen ve správnou dobu,“ ujistila ho.

„Kdy?“

„Až bude stoprocentní naděje na zničení chlapce.“

„Tak? Když není naděje zničit ho dnes v noci, proč po tom malém bastardovi jdeme? Proč nepočkáme?“

„Protože bychom ho mohli, budeme-li mít kliku, aspoň poranit,“ vysvětlovala Matka Grace. „A to otřese jeho důvěrou. Právě teď ta malá bestie věří, že mu nemůžeme nikdy opravdu ublížit. Začne-li si myslet, že je zranitelný, stane se zranitelnější. Musíme nejdříve oslabit jeho sebedůvěru. Rozumíš?“

Kyle zdráhavě přikývl.

„A budeme-li mít velké štěstí, bude-li Bůh s námi a nebude-li ďábel na pozoru, mohli bychom zabít matku. Chlapec pak, zůstane sám. Pes už zmizel. Odstraníme-li také matku, chlapec nebude mít nikoho, jeho sebedůvěra se zhroutí, bude velice zranitelný.“

„Tak mě nechejte zabít matku,“ žadonil Kyle.

Usmála se na něj a zakroutila hlavou. „Drahý hochu, až si Bůh bude přát, abys byl jeho kladivem, řeknu ti. Do té doby musíš být trpělivý.“

Charlie stál u okna, dalekohled s velkým zvětšením, který byl současně fotoaparátem, zaostřil na muže dole na ulici u bílé dodávky.

Neznámý měřil asi metr osmdesát, byl hubený, bledý, měl pevně sevřená ústa, úzký nos a husté uprostřed srostlé černé obočí. Vypadal nervózně a neudržel ruce v klidu. Jednou rukou si popotahoval límeček u košile. Druhou si uhlazoval vlasy, pak se štípl do ušního boltce. Poškrábal se na bradě. Odstranil žmolek ze saka. Znovu si uhladil vlasy.

Ani náhodou by se nemohl vydávat za obyčejného pracanta, který si tu vychutnává svoji polední přestávku.

Charlie si ho několikrát vyfotografoval.

Když Chriss Scavellová a Henry odjížděli v jejím šedém autě, strážce bílé dodávky už-už nasedl, aby je sledoval. Ale rozmyslel si to, rozhlížel se kolem, nevěděl kudy kam, a nakonec se rozhodl zůstat tam, kde byl.

Jim stál vedle Charlieho. Byl právě tak vysoký, aby viděl z okna. „Čeká na mě, že?“

„Vypadá to tak.“

„Proč tam nezajdeme a nezastřelíme ho?“ zeptal se Jim.

Charlie se zasmál. „Nemůžu jen tak střílet lidi. Aspoň v Kalifornii ne. Možná kdyby to byl New York“

„Ale vy jste soukromé očko. Nemáte licenci na odstraňování zločinců?“

„To má James Bond.“

„Znáte ho?“

„Doopravdy ne. Ale znám jeho bratra,“ odvětil Charlie bohorovně.

„Jo? Nikdy jsem o jeho bratrovi neslyšel. Jak se jmenuje?“

„Berňák Bond.“

„To je podivné jméno,“ prohlásil Jim, který tento vtípek vůbec nepochopil.

Je mu teprve šest, uvědomil si Charlie. Někdy se choval, jako by byl o několik let starší a vyjadřoval se tak jasně, že jste to nečekali od dítěte, které ještě nechodí do školy.

Chlapec se opět podíval z okna. Byl chvilku potichu, když Charlie dělal poslední dva snímky muže u bílé dodávky, potom řekl: „Nevím, proč ho nemůžeme zastřelit. On by mě zastřelil, kdyby měl tu možnost.“

„No, já myslím, že by asi nešel tak daleko,“ odporoval Charlie. Snažil se zabránit chlapci, aby sám sebe nevystrašil tím, že by nemyslel na nic jiného.

Ale vyrovnaně a pevným hlasem; který odpovídal vzhledem k okolnostem daleko vyššímu věku, Jim prohlásil: „Ale jo. Udělal by to, zastřelil by mě, kdyby mu to prošlo. Zastřelil by mě a vyříznul by mi srdce, to by udělal.“

Dole na ulici si hlídač u bílé dodávky uhladil vlasy bledou rukou s dlouhými prsty.

Část druhá

Útok

Kapitola 9 – Břemeno pravdy

Už je konec světa dohání?

Slyší už ďáblovo broukání?

Poslední soud zvony vyzvání?

Ďáblovo už slyšet zpívání?

Nebo mají přehnaně strachu?

Popletení heraldi krachu?

Těch ať se všichni varují,

kdož před peklem se strachují.

Kniha počítaných strastí

Fanatik dělá to, co si myslí, že by

dělal Bůh, kdyby znal fakta případu.

Finley Peter Dunne

Wine&Dine byl umístěn v atraktivním nákupním středisku vyšší kategorie postaveném z cihel a dřeva, půl bloku od přístavu pro jachty v Newport Beach. I v pondělí bylo v obchodě rušno, zákazníci neustále proudili oddělením dovážených potravin a skoro stejně jich bylo v oddělení vína. Pořád procházeli aspoň dva nebo tři zájemci oddělením s nádobím, prohlíželi si pánve a hrnce, importované strojky na výrobu zmrzliny, na přípravu jídel a další kuchyňské potřeby. Během odpoledne prodaly Chriss, Val a u nich zaměstnaná Tammy kromě jídla, vína a malých kuchyňských drobností dva nejnovější přístroje na přípravu těsta, drahý komplet příborů, překrásný měděný ohřívač pro bufet se třemi přihrádkami a mědi a mosazí zdobený kávový překapávač, který měl cenu devět set dolarů.

Ačkoliv obchod prosperoval daleko lépe, než čekaly, a to téměř od otevření, a ačkoliv byl ziskový už ve třetím týdnu (neslýchaná věc pro nový obchod), Chriss byla stále ještě překvapená a potěšena, že pokladna pořád zvoní. Šest a půl roku spolehlivé ziskovosti ji ještě nenaučilo být apatickou k úspěchu.

Ve spěchu a pracovním ruchu v obchodě uteklo pondělní odpoledne mnohem rychleji, než si myslela, když nechala, zdráhavě, zima s Charliem Harrisonem. Na bláznivou stařenu ovšem nešlo zapomenout. Několikrát si vzpomněla na Brandyho bezhlavé tělo na zadní verandě a vždy cítila několik minut slabost a sucho v ústech. Henry Rankin se točil kolem, pomáhat balit nákupy, lepil cenovky na nové zboží, asistoval, kde mohl, předstíral, že je zaměstnanec, ale pokradmu pozoroval zákazníky připraven zastavit kohokoliv z nich, kdyby se ukázalo, že je Chriss ohrožena. Nicméně, přes krvavý obraz psa, který ji pronásledoval, přes stálou připomínku nebezpečí, kterou byla Henryho přítomnost, hodiny rychle ubíhaly a bylo pro ni úlevou, že byla stále v jednom kole.

Val Gardnerová jí také pomohla. Chriss se jí sic moc nesvěřovala, ale vysvětlila jí situaci, i když riskovala, že Val ji bude celý den pronásledovat otázkami a dožene ji do pěti hodin k polovičnímu šílenství. Zdálo se, že Val se vyžívá na úplných prkotinách, prohlašovala, že je traumatizována dokonce takovými problémky, jako je kapající kohoutek v koupelně nebo puštěné oko na punčoše. Val viděla drama, ba dokonce tragédii v rýmě nebo zlomeném nehtu, ale nikdy nebyla doopravdy vyvedena z míry nebo sklíčena těmi malými zádrhely osudu, které vyvolaly její teatrálnost; jen si libovala, že je hrdinkou svého vlastního seriálu, dramatizovala si život, dělala si ho barevnějším. A když momentálně byla bez vlastního problému, který by jí projasnil den, spokojila se s problémy přátel, brala si je na sebe, jako by byla Atlasem s celým světem na ramenou. Ale byla to žena s dobrým srdcem, smyslem pro humor, čestná, pracovitá: A teď, tak trochu k překvapení Chriss, byla natolik taktní, že se vystříhala vyzvídat o bláznivé ženě a o vyhrůžkách Jimovi; držela jazyk za zuby; i když v ní muselo hlodat tisíc malých otázek.

V pět hodin se ukázal Charlie Harrison s Jimem a dvěma chlápky, kteří vypadali, jako by se hlásili do konkursu na nový film o Herkulovi. Byli to tělesní strážci ve službě do půlnoci, kdy je vystřídá další tým.

Jeden byl Pete Lockburn, metr devadesát, s kudrnatými blond vlasy, vážným obličejem a pozornýma očima. Ramena jeho saka vypadala jako vycpaná dvěma pražci, ale pod sakem byl jenom sám Pete. Druhý byl Frank Reuther, černoch, budící respekt stejně jako Lockburn, hezký, s největšíma rukama, které kdy Chriss viděla. Oba byli hezky ustrojení, v obleku.s kravatou; oba mluvili tiše a byli zdvořilí, ale nikdy byste je nepovažovali za baptistické kazatele ani pracovníky v reklamě. Vypadali, jako kdyby zápasili s medvědy grizzly a lámali plně vzrostlé buky na půlky, aby si udrželi formu.

Val na ně ohromeně zírala a ve tváři jí bylo vidět účast, když se otočila k Chriss. „Ach, Chriss, poslouchej, asi mi to opravdu nedošlo, dokud se tu neobjevila tvá armáda. Mám na mysli, je to opravdu vážné, že ano?“

„Opravdu vážné,“ přitakala Chriss.

Dva muži, které Grace vybrala pro akci, byli Pat Ó’Hara a Kevin Baumberg. O’Hara byl čtyřiadvacetiletý Ir, velký, s mírnou nadváhou, nově získaný od katolíků. Baumberg byl malý, statný muž s hustými černými vousy. Odešel od židovství – stejně jako od rodiny a prosperujícího klenotnictví – pomoci Matce Grace připravit svět pro Soumrak, příchod Antikrista. Vybrala si je pro pokus o úkladnou vraždu, protože symbolizovali dvě zásadní věci: univerzální přitažlivost jejího učení a bratrství všech dobrých lidí, což byly jediné síly, které měly naději zpozdit konec světa nebo mu zabránit.

Několik minut po páté nesli O’Hara a Baumberg dva pytle na prádlo ze suterénu kostela v Anaheimu. Po betonových schodech vyšli na parkoviště.

Časná zimní noc, plující po obloze jako obrovské černé loďstvo, už vytlačila většinu světla k západnímu horizontu. Od moře táhlo několik hrozivých mraků, vzduch byl chladný a vlhký.

O’Hara a Baumberg uložili pytle na prádlo do kufru bílého sedanu Chrysler, který patřil kostelu. V pytlích byly dvě brokovnice, dva revolvery a střelivo požehnané Matkou Grace.

Oba muži byli napjatí, strach jimi cloumal, mysleli na věčný život, nebylo jim do řeči. Mlčky vyjeli z parkoviště na ulici, kde nově zrozený vítr náhle rozvlnil stromy u chodníku a hnal suché listí podél obrubníků.

* * *

Tammy obsluhovala poslední pondělní zákazníky a Charlie se zeptal Chriss: „Jsou problémy? Byly nějaké potíže?“‚

„Ne. Byl klid.“

Henry,Rankin se dotázal: „Co jsi vyhrabal na Pravdivé slovo?“

„Trvalo by moc dlouho, než bych ti to řekl,“ odpověděl Charlie. „Chci vzít Chriss a Jima domů, přesvědčím se, že dům je bezpečný, a počkám, až se připraví na noc. Ale přivezl jsem ti auto. Je venku a na předním sedadle je kopie našeho doplněného záznamu. Můžeš si to přečíst později, abys byl v obraze.“

„Potřebuješ mě dnes ještě?“ zeptal se Henry.

„Ne,“ odvětil Charlie.

A Jim žadonil: „Mami, pojď. Pojď k autu. Chci ti ukázat něco opravdu pěkného.“

„Už-už, zlato.“

Ačkoliv jak Lockburn, tak Reuther byli, aspoň fyzicky, z toho druhu mužů, o nichž snila většina žen, Val Gardnerová jim téměř nevěnovala pohled. Zaměřila se na Charlieho, hned jak přestal mluvit s Henrym Rankinem, a přidala na šarmu, až byl žhavý jako plamen plynu.

„Vždycky jsem se chtěla setkat s detektivem,“ prohlásila se zadrženým dechem. „To musí být tak vzrušující život.“

„Vlastně je to obvykle nudné,“ řekl Charlie. „Většinu naší práce představuje vyhledávání nebo sledování, nuda hodinu za hodinou.“

„Ale jednou za čas… „ škádlila ho.

„No, jistě, sem tam se vyskytne nějaký ohňostroj.“

„Vsadím se, že to jsou okamžiky, kterými žijete.“

„Nikdo se netěší na to, když po něm manžel v ošklivém rozvodovém případě střílí, nebo mu dá pěsti do obličeje.“

„Vy se jen děláte, jako že nic,“ pohrozila mu Val prstem a mrkla na něho, jak nejroztomileji dokázala.

A ta to opravdu umí, pomyslela si Chriss. Val byla extrémně atraktivní žena s mahagonovými vlasy, zářivýma zelenýma očima a pozoruhodnou postavou. Chriss jí záviděla, jak dobře vypadá. I když Chriss několik mužů řeklo, že je krásná, nikdy skutečně nevěřila těm, kteří jí složili poklonu. V očích své matky nebyla nikdy přitažlivá; ve skutečnosti se o ní matka vyjadřovala jako o nehezkém dítěti; i když si uvědomovala, že matčiny standardy byly nesmyslně vysoké a že její názory nebyly vždy rozumné ani spravedlivé, vždy chovala o sobě představu jako o trochu hezké ženě, v nejskromnějším smyslu, že by jí víc slušelo být jeptiškou než sirénou. Stávalo se někdy, když se Val nastrojila a koketně se chovala, že se Chriss vedle ní cítila jako kluk.

Val jela dál: „Vsadím se, že jste ten typ muže, který potřebuje trochu nebezpečí, aby si život okořenil, typ muže, který ví, jak se vypořádat s nebezpečím.“

„Obávám se, že si mě romantizujete,“ pravil Charlie.

Ale Chriss si všimla, že mu Valiny pozornosti dělají dobře.

Jim žadonil: „Mami, prosím, pojď. Pojď k autu. Máme psa. Skutečného krasavce. Pojď se na něho podívat.“

„Z útulku?“ zeptala se Chriss Charlieho a přerušila Valinu hru.

„Jo,“ přisvědčil. „Snažil jsem se Jimovi vnutit šedesátikilového mastifa pojmenovaného Zabiják, ale neposlechl mě.“

Chriss se zasmála.

„Pojď se na něho podívat, mami,“ žadonil Jim. „Prosím.“ Vzal ji za ruku a zatáhl za ni, pobízel ji ke dveřím.

„Nebude ti vadit, když zavřeš sama, Val?“ zeptala se Chriss.

„Nejsem sama. Mám Tammy,“ odvětila Val. „Jen běž domů.“ Pohlédla roztouženě na Charlieho, zřejmě si přála mít víc času, aby na něj mohla zapůsobit. Pak dodala: „A nechceš-li zítra přijít, nedělej si starosti.“

„Ne, přijdu,“ řekla Chriss. „Pomůže mi to přežít den. Zbláznila bych se, kdybych dnes odpoledne nebyla mohla pracovat.“

„Bylo mi potěšením se s vámi setkat,“ loučil se Charlie s Val.

„Doufám, že.vás opět uvidím,“ odpověděla a obdařila ho stokilowatovým úsměvem.

Pete Lockburn a Frank Reuther vyšli z obchodu první, prohlédli si promenádu před řadou obchodů, podezřívavě prostudovali parkoviště. Chriss byla v jejich přítomnosti plachá. Nepovažovala se za natolik důležitou, aby potřebovala tělesnou stráž. Přítomnost těchto dvou najatých.pistolníků pociťovala trapně a nepřiměřeně, jako by se vytahovala.

Na východě bylo nebe černé, nad hlavou tmavě modré. Na západě, nad oceánem, křiklavý oranžově žlutě červeně hnědě karmínový západ slunce osvětloval zezadu zlověstnou kupu přicházejících bouřkových mraků. I když den byl na únor teplý, vzduch byl už chladný. Později bude úplně zima. V Kalifornii byl teplý zimní den dosti častým dárkem přírody, ale její štědrost se zřídka protáhla do noci.

Tmavě zelený chevrolet, auto Klemet-Harrisonovy firmy, byl zaparkován vedle Chrissina auta. Na jeho zadním sedadle byl pes, civěl na ně z okna a když ho Chriss spatřila, zatajil se jí dech.

Byl to Brandy. Jednu, dvě vteřiny stála v šoku, neschopna uvěřit svým očím. Potom si uvědomila, že to samozřejmě není Brandy, ale jiný zlatý retriver prakticky stejné velikosti, stejného stáří a zbarvení jako Brandy.

Jim běžel napřed, otevřel dveře, pes vyskočil z auta, jednou krátce, hluboce a šťastně zaštěkal. Přičichl chlapci k nohám a pak vyskočil, položil mu tlapy na ramena, skoro ho srazil k zemi.

Jim se zasmál, načechral mu kožich: „Není pěkný, mami? Není to krasavec?“

Podívala se na Charlieho, který se smál téměř tak široce jako Jim. Ještě deset metrů od chlapce, z jeho doslechu promluvila tiše se zřejmým podrážděním: „Nemyslíte, že nějaká jiná rasa by byla lepší?“

Charlie se zdál zmaten jejím obviňujícím tónem. „Myslíte, že je příliš velký? Jim mi řekl, že je stejně velký jako pes o nějž jste přišli.“

„Nejen stejně velký. Je to stejný pes.“

„Chcete říci, že Brandy byl zlatý retriver?“

„Neřekla jsem vám to?“

„Nikdy jste se nezmínila o rase.“

„No, dobře. Jim se nezmínil?“

„Nikdy ani slovem.“

„Tento pes vypadá jako přesný dvojník Brandyho,“ řekla Chriss ustaraně. „Nevím, je-li to tak dobrý nápad – psychologicky, myslím.“

Jim držel retrivera za obojek, otočil se k ním a když promluvil, potvrdil její intuici: „Mami, víš jak mu budu říkat? Brandy! Brandy druhý!“

„Už rozumím, co jste myslela,“ řekl Charlie Chriss.

„Snaží se popřít, že Brandy byl kdy zabit, a to není zdravé.“

Na parkovišti se právě rozsvítily sodíkové výbojky a vrhaly nažloutlé světlo do prohlubujícího se soumraku. Šla k synovi a dřepla si vedle něho.

Pes k ní přičichl, zkontroloval ji, zvedl hlavu, podíval se na ni, jako by se snažil zjistit, kam patří, a konečně jí položil jednu tlapu na nohu, jako by hledal ujištění, že ho bude mít ráda stejně jako jeho nový pán.

Vytušila, že už přišla pozdě, aby vzala psa zpět a vybrala jinou rasu, uvědomila si nešťastně, že Jim je už ke zvířeti připoután, rozhodla se aspoň nedovolit mu, aby mu říkal Brandy. „Zlato, myslím, že by bylo lepší, kdybys vymyslel jiné jméno.“

„Mně se líbí Brandy,“ odporoval.

„Ale používat opět to jméno je jako urážka prvního Brandyho.“

„Opravdu?“

„Jako kdyby ses snažil na našeho Brandyho zapomenout.“

„Ne!“ vykřikl prudce. „Nikdy bych na něho nemohl zapomenout.“ V očích se mu zase objevily slzy.

„Tento pes by měl mít své vlastní jméno,“ naléhala jemně.

„Mně se opravdu líbí jméno Brandy.“

„Ale jdi. Dej mu jiné jméno.“

„Dobrá…“

„A co Princ?“

„No. Ale možná Randy?“

Zamračila se a zakroutila hlavou. „Ne, zlato. Vymysli si něco jiného. Něco zcela odlišného. Co Něco z Hvězdných válek? Nebylo by pěkné mít psa se jménem Chewbacca?“

Tvář se mu rozjasnila. „Jo. Chewbacca. To by bylo ohromné.“

Jako kdyby rozuměl každému slovu, jako by souhlasil, pes jednou zaštěkal a olízl Chriss ruku.

Charlie prohlásil: „Dobře, dejme Chewbaccu do vašeho auta, chci odtud vypadnout. Vy, Jim a já pojedeme v chevroletu a Frank bude řídit. Pete pojede ve vašem autě se psem za námi. A mimochodem, ještě máme společnost.“

Chriss se podívala směrem, kterým Charlie ukázal. Bílá dodávka stála na vzdáleném konci parkoviště, z poloviny žlutavě osvětlená z vysokých stojanů, z poloviny ve stínu. Řidiče nebylo za černým ochranným sklem vidět, ale věděla, že tam je a pozoruje je.

* * *

Nastala noc.

Od západu se ještě hnaly bouřkové mraky. Byly černější než noc sama. Rychle vymazaly hvězdy.

O’Hara a Baumberg pomalu pojížděli v bílém chrysleru, studovali dobře udržované, drahé domy po obou stranách ulice. O’Hara řídil, ruce mu stále klouzaly na volantu, byl zalit studeným potem. Věděl, že je Božím prostředníkem v této věci, protože mu to řekla Matka Grace. Věděl, že co dělá, je dobré, správné a naprosto nutné, ale pořád si nedokázal představit sebe sama v roli atentátníka, svatého či jiného. Věděl, že Baumberg se cítí stejně, protože klenotník dýchal příliš rychle na to, že se ještě nenamáhal. Když Baumberg promluvil, zřídka mluvil, měl třaslavý a fistulový hlas.

Neměli pochyb o svém úkolu ani o Matce Grace. Oba staré ženě hluboce a trvale důvěřovali. Oba udělají, co se jim řekne. O’Hara věděl, že chlapec musí zemřít, věděl proč a věřil důvodu. Vražda právě tohoto chlapce ho neznepokojovala. Věděl, že Baumberg se cítí stejně. Byli zvlhlí potem a nervózní jenom proto, že byli vyděšeni.

Podél ulice zahalené stromy se v několika domech nesvítilo, jeden z nich by mohl posloužit jejich účelu. Ale bylo ještě brzy, spousta lidí byla ještě na cestě z práce. Nechtěli si vybrat dům, vloupat se do něj, být přistiženi a dokonce lapeni nějakým chlápkem vracejícím se domů s aktovkou v jedné ruce a večeří z čínské jídelny v druhé.

O’Hara byl připraven zabít chlapce, jeho matku a všechny tělesné strážce najaté k chlapcově ochraně, protože všichni sloužili Satanovi. Grace ho o tom přesvědčila. Ale nebyl připraven zabít nějakého nevinného diváka, který se mu připlete do cesty. Proto si musí vybrat dům pečlivě.

Hledali místo, kde se na verandě kupí noviny za několik dnů, nebo kde přetéká poštovní schránka, nebo kde je nějaký jiný příznak, že obyvatelé jsou delší dobu mimo. Muselo to být v tomto bloku a pravděpodobně nenajdou, co hledají. V tom případě budou muset pozměnit plán útoku.

Dojeli téměř k severnímu konci bloku, když Baumberg prohodil: „Tady. Co toto místo?“

Byl to dvoupatrový dům ve španělském stylu, světlé béžový štuk se střechou z tašek zpola ukrytý velkými stromy, trsy rozrazilu a množstvím azalek. Pouliční světlo dopadalo na reklamní tabuli realitní kanceláře stojící na trávníku poblíž chodníku. Dům byl na prodej a zcela bez světel.

„Možná není obydlen,“ pronesl Baumberg.

„Nebudeme mít takové štěstí,“ odporoval O’Hara.

„Stojí za to podívat se tam.“

„Myslím, že ano.“

O’Hara zajel k dalšímu bloku a zaparkoval u obrubníku. Vzal tašku letecké společnosti, kterou si zabalil v kostele, vystoupil z auta, doprovodil Baumberga k domu, pospíšil si po chodníku ohraničeném kvetoucími begóniemi a zastavil se u vchodu do atria opatřeného brankou. Tady byli v hlubokém stínu. O’Hara si byl jist, že z ulice je nikdo neuvidí.

Studený vítr skučel ve větvích jasmínu a šuměl v lesklých listech rozrazilu; O’Harovi se zdálo, že je sama noc pozoruje s nepřátelským úmyslem. Mohla je sledovat nějaká démonická bytost a mohl být nyní poblíž v těchto stínech vyslanec Satanův, číhající, aby je chytil a roztrhal na kusy, když si nedají pozor?

Matka Grace řekla, že Satan udělá; co bude moci, aby překazil jejich poslání. Grace tyto věci viděla. Grace věděla. Grace mluvila pravdu. Grace byla pravda.

Pat O’Hara s bušícím srdcem civěl slepě do nejtemnějších koutů a očekával, že letmo zahlédne nějaké číhající monstrum. Ale nezahlédl nic mimořádného.

Baumberg vykročil od tepané Železné branky na trávník, do atria, potom na květinový záhon s azalkami a begoniemi s tmavými listy, které v přítmí vypadaly úplně černě. Podíval se do okna a zašeptal: „Žádné závěsy a myslím, že tam není ani žádný nábytek.“

O’Hara šel k dalšímu oknu, přitiskl obličej ke sklu, zašilhal a zjistil totéž.

„Paráda,“ prohlásil Baumberg.

Našli, co hledali.

Po straně domu byl vstup k zadnímu trávníku také opatřen brankou, ta však nebyla zamčena. Když ji Baumberg otvíral, branka na nemazaných závěsech zavrzala.

„Vrátím se do auta a přinesu pytle na prádlo,“ řekl Baumberg a zmizel ve tmě.

O’Hara si myslel, že není dobré se rozejít, ale Baumberg byl pryč, než mohl protestovat. Samotnému se hůř odolávalo strachu a strach byt potravou ďábla. Strach bestii přitahoval. O’Hara se rozhlédl kolem po doléhající temnotě a připomněl si, že víra je jeho krunýřem. Nic mu nemohlo ublížit, pokud důvěřuje brnění své víry v Grace a v Boha. Ale nebylo to snadné.

Někdy se mu stýskalo po dnech před obrácením, kdy nevěděl o příchodu Soumraku, kdy si neuvědomoval, že Satan řádí na zemi a že Antikrist se narodil. Byl blaženě nevědomý. Bál se jenom policajtů, toho, že bude odsouzen do vězení, a rakoviny, protože ta mu zabila tatíka. Teď se bál všeho mezi západem slunce a rozbřeskem, protože v hodinách tmy je zlo nejodvážnější. Teď byl jeho život utvářen strachem a někdy bylo břemeno pravdy Matky Grace skoro k neunesení.

S leteckou tašku pořád v rukou postupoval O’Hara k zadnímu vchodu, rozhodl se nečekat na Baumberga. Ukáže ďáblovi, že se nedá zastrašit.

Kapitola 10 – Církev Soumraku

Jim chtěl sedět vpředu s Petem Lockburnem, k němuž celou cestu domů nadšeně a bez přestání štěbetal.

Chriss seděla vzadu s Charliem, který se tu a tam otočil, aby se podíval zadním oknem. Frank Reuther je sledoval v Chrissině pontiaku a několik au t za ním se držela bílá dodávka snadno identifikovatelná i v noci, protože jedno z jejích světel bylo o něco jasnější než druhé.

Charlie řekl: „Nemůžu toho chlápka pochopit. Je tak hloupý, že si myslí, že si ho nevšimnem? Myslí si skutečně, že je opatrný?“

„Možná je mu fuk, že ho vidíme,“ poznamenala Chriss. „Zdají se tak sebejistí.“

Charlie se odvrátil od zadního okna a povzdechl si. „Asi máte pravdu.“

„Co jste zjistil o tiskárně Pravdivé slovo?“ zeptala se Chriss.

;,To, z čeho jsem je podezíral. Tisknou náboženské materiály – brožury, prospekty, traktáty všeho druhu. Vlastní ji církev Soumraku.“

„Nikdy jsem o nich neslyšela. Nějaký praštěný kult?“

„Podle mě jo. Úplní cvoci.“

„Nemůže to být velká skupina, protože jinak bych o nich pravděpodobně slyšela.“

„Ne velká, ale bohatá. Je jich asi tisíc,“ řekl Charlie.

„Nebezpeční?“

„Nebyli zapleteni v žádné větší výtržnosti. Ale možnost tady je, fanatizmus. Už jsme se s nimi setkali v zastoupení jiného klienta. Asi před sedmi měsíci. Utekla mu žena, přidala se k nim, vzala s sebou jejich dvě děcka, tří– a čtyř– leté. Tito podivínští služebníci Soumraku mu nechtěli říci, kde jeho žena je, nedovolili mu vidět děti. Policie moc nepomohla. V těchto případech nikdy moc nepomůže. Všichni se bojí, aby nešlápli na náboženské svobody. Kromě toho, děti nebyly uneseny, byly se svou matkou. Matka si může vzít děti, kamkoliv si umane, pokud neporuší dohody o opatrování dané rozvodovým řízením, což nebyl tento případ. Tak či onak, děti jsme našli, vyrvali je, vrátili je otci; S ženou jsme nemohli nic udělat. Setrvala v sektě dobrovolně.“

„Žijí v komunách? Jako ti lidé v Jonestownu před několika lety?“

„Někteří ano. Také však mají své vlastní domy a byty – ale jen tehdy, když jim to Matka Grace dovolí.“

„Kdo je Matka Grace?“

Otevřel aktovku, vzal z ní obálku a tužkovou svítilnu. Podal jí obálku, rozsvítil a řekl: „Podívejte se.“

V obálce byla fotografie dvacet krát dvacet pět na lesklém papíře. Byla to fotografie stařeny, která je obtěžovala na parkovišti. I na černobílé fotografii, i v dvojrozměrném provedení působily stařeniny oči děsivě; byl v nich záblesk šílenství. Chriss se hrůzou otřásla.

* * *

V zadní stěně domu byla okna od jídelny, kuchyně, koutku na snídani a obývacího pokoje. Obývací pokoj měl francouzská okna. O’Hara je zkusil, i když si byl jist, že budou zamčená; a také byla. Vnitřní dvůr byl pustý. Žádné květináče. Žádný zahradní nábytek. Bazén byl vypuštěn, možná proto, aby se mohl natřít.

O’Hara stál u francouzského okna a podíval se na dům na severní straně. Metr osmdesát vysoká zeď ze škvárobetonových tvárnic oddělovala oba pozemky; bylo tedy vidět jenom první patro sousedního domu. Bylo neosvětlené. Jižně, za druhou zdí, bylo vidět první patro plné světel. Aspoň že se nikdo nedíval z okna.

Z letecké tašky si vzal svítilnu a v jejím světle zkoumal tabulky skla ve francouzském okně a v jednom okně vedle. Spěchal, bál se, že ho někdo uvidí. Hledal dráty, vodivou poplašnou pásku, fotočlánek, cokoliv; co by ukazovalo, že dům je vybaven zabezpečovacím zařízením. Bylo to v oblasti, kde nejméně třetina domů bude takto zabezpečena. Nenašel nic, co by ukazovalo, že tento dům patří do této třetiny.

Zhasl svítilnu, přehrabával se v letecké tašce a vytáhl z ní malý bateriový elektronický přístroj velikosti malého tranzistorového rádia. Z přístroje vyčuhoval čtyřicet pět centimetrů dlouhý drát zakončený přísavným kloboučkem velkým jako víčko od majonézy. Nasadil ho na tabulku ve francouzském okně.

Zase měl utkvělý pocit, že se k němu blíží nějaké nebezpečí, přejel mu mráz po zádech, když se otočil a civěl do zadního dvorku zahaleného stíny. Vítr chřestil tlustými křehkými listy velikánského fíkusu, syčel v listech dvou palem a rozhýbal a rozechvěl menší keře, jako kdyby byly živé. Ale byl to prázdný bazén, který přitahoval O’Harovu pozornost a stal se ohniskem jeho strachu. Náhle ho napadlo, že v bazénu se skrylo něco velkého a odporného, přikrčeno v té betonové jámě, naslouchá mu, čeká na vhodnou příležitost. Něco, co vyrostlo z temnoty. Něco, co povstalo z hlubin pekla. Něco, co bylo vysláno, aby jim zabránilo zabít chlapce. Zdálo se mu, že pod nesčetnými zvuky způsobenými větrem slyší zlověstný, vlhký, klouzavý zvuk přicházející z bazénu a byl celý prokřehlý až k morku kosti.

Baumberg, který se vrátil se dvěma pytli na prádlo, O’Haru polekal.

„Cítíš to taky?“ zeptal se Baumberg.

„Ano,“ přitakal O’Hara.

„Je to tady venku. Samotná bestie. Nebo někdo z jeho poslů.“

„V bazénu,“ řekl O’Hara.

Baumberg civěl na černou jámu uprostřed trávníku. Nakonec přikývnul. „Jo. Cítím to. Dole v bazénu.“

Může nám to uškodit jenom tehdy, když začneme pochybovat o schopnosti a síle Matky Grace chránit nás, řekl si O’Hara. Může nás to zastavit, jenom když ztratíme svou víru, nebo se necháme přemoci strachem.

To jim řekla Matka Grace.

Matka Grace měla vždycky pravdu.

O’Hara se zase obrátil k francouzskému oknu. Přísavný klobouček ještě pevně držel na jedné z tabulek. Zapnul malý přístroj, k němuž byl klobouček připojený, uprostřed přístroje pod sklem se rozsvítila stupnice. Byl to detektor ultrazvukových vln, který jim ukáže, zda je dám vybaven bezdrátovým zabezpečením; které chrání tím, že zjišťuje pohyb. Osvětlená stupnice zůstala bez odezvy, což znamenalo, že v obývacím pokoji za francouzským oknem nebylo použito toto zabezpečení.

Než ho matka Grace obrátila, činil se O’Hara jako profesionální vloupač a byl ve svém oboru zatraceně dobrý. Protože Grace měla sklon vyhledávat pro obrácení ty, kdo se od Boha vzdálili nejvíc, mohla církev Soumraku využít bohatých dovedností a znalostí nedostupných normálním církvím, jejichž členové přicházeli z části populace ctící záhony. Leckdy to bylo požehnáním.

Odtrhl přísavný klobouček od skla, vypnul vlnový detektor, vrátil ho do letecké tašky. Vytáhl náplast a nůžky. Nastříhal několik proužků a nalepil je na sklo poblíž kliky. Když bylo sklo úplně přelepené, udeřil do něj silně pěstí. Tabulka se roztříštila, ale ne příliš hlučně, protože úlomky zůstaly na náplasti. Vytáhl úlomky z rámu, položil je stranou, sáhl dovnitř, šmátral po zástrčce, vysunul ji, otevřel dveře.

Byl si už skoro jist, že tam není výstražné zařízení, ale ještě musel zkontrolovat poslední věc. Klekl si na dvorek, sáhl přes práh, vytáhl koberec z lišty. Pod kobercem nebyl výstražný kobereček, jenom obyčejná prošívaná podložka.

Dal koberec zpět. Vešli s Baumbergem do domu, pytle na prádlo a leteckou tašku s sebou.

O’Hara zavřel a zamkl francouzské okno.

Podíval se na zadní trávník. Byl teď mírumilovný.

„Už to tam není,“ řekl Baumberg.

„Ne,“ přisvědčil O’Hara.

Baumberg pátral očima po neosvětleném obýváku, mrknul do koutku na snídani a do tmavé kuchyně za ním. „Teď je to uvnitř, s námi,“ prohlásil.

„Ano,“ přitakal O’Hara. Cítil nepřátelství uvnitř domu hned, jakmile překročili práh.

„Byl bych raději, kdybychom mohli něco rozsvítit,“ pravil Baumberg stísněně.

„Dům je opuštěný. Sousedé by si všimli světel a mohli by zavolat policajty.“

Nad nimi, v patře zavrzala podlaha.

Před obracením na víru Matky Grace, když byl zlodějem kradoucím se po cestě do pekla, by si O’Hara vysvětlil zavrzání jako důsledek sesedání, jeden z mnoha nic neznamenajících zvuků, které se ozývají v prázdném domě, když se spoje rozpínají a stahují vlhkostí vzduchu. Ale dnes si byl jist, že to není sesedání.

O’Harovi staří přátelé a někteří z jeho rodiny tvrdili, že od vstupu do církve Soumraku se stal paranoidní. Nemohli tomu porozumět. Jeho chování se mohlo zdát paranoidním jen proto, že uviděl pravdu, jak ji učila Matka Grace, jeho staří přátelé a rodina nebyli zachráněni. On měl oči otevřené; oni byli pořád slepí.

Další zavrzání nad nimi.

„Naše víra je náš štít,“ řekl Baumberg roztřeseně. „Nesmíme si dovolit o tom pochybovat.“

„Matka nás vyzbrojila brněním,“ doplnil O’Hara.

„Vrrrrrzzz!“

„Děláme dílo Boží,“ prohlásil Baumberg a vyzýval temnotu, která vyplňovala dům.

O’Hara rozsvítil svítilnu, zastínil ji jednou rukou, aby dávala jen tolik světla, aby viděli na cestu, ale zase ne tolik, aby bylo viditelné zvenčí.

Baumberg šel za ním ke schodům a nahoru do prvního patra.

* * *

„Jmenuje se Grace Spiveyová,“ pravil Charlie v autě, které jelo stále větrnější únorovou nocí.

Chriss nemohla odtrhnout oči od fotografie. Černobílý upřený pohled stařeny byl podivně hypnotický a zdálo se, že z něj čiší chlad.

Vepředu Jim vyprávěl Petemu Lockburnovi o Spielbergově filmu E.T., který viděl čtyřikrát, a zdálo se, že Lockburn ještě víckrát. Jimův hlas jí zněl vzdáleně, jako by byl na vzdálené hoře, už pro ni ztracený.

Charlie zhasl tužkovou svítilnu.

Chriss se ulevilo, když na fotografii padl stín a přerušil tak zlověstný vliv, kterým na ni působila. Dala ji do obálky a vrátila Charliemu. „Je nejvyšší představenou kultu?“

„Je kultem. Je to především kult osobnosti. Její náboženské učení není vůbec speciální ani jedinečné; vše je ve způsobu, kterým ho podává. Kdyby se Grace něco stalo, její stoupenci by odpadli a církev by se asi zhroutila.“

„Jak může taková bláznivá stařena přitáhnout nějaké stoupence? Mně vůbec nepřipadala charismatická.“

„Ale je,“ řekl Charlie. „Sám jsem s ní nikdy nemluvil, ale Henry Rankin ano. Pracoval na případu, o němž jsem se zmínil, dvě malá děcka, která matka vzala s sebou do kultu. Řekl mi, že Grace má jistou nepopiratelnou přitažlivost, je velice silná osobnost. I když její učení není nové, je dramatické a vzrušující, právě toho druhu, že u jistého typu.lidí se setká s nadšenou odezvou.“

„Co je její učení?“

„Říká, že žijeme v posledních.dnech světa.“

„Každý potrhlý náboženský fanatik odsud až do Maine to někdy prohlásil.“

„Ovšem.“

„Takže tady musí být něco víc. Co jiného říká?“

Charlie zaváhal a ona vytušila, že zbytek se jí bojí říct.

„Charlie?“

Vzdychl si. „Grace tvrdí, že Antikrist se už narodil.“

„To už jsem slyšela také. Existuje jeden kult, který tvrdí, že španělský král je Antikrist.“

„To je pro mě novinka.“

„Jiní tvrdí, že Antikristem bude ten, kdo převezme v Rusku vládu po nynějším předsedovi vlády.“

„To zní trošku rozumněji než to házet na španělského krále.“

„Nepřekvapilo by mě, kdyby existoval kult, který si myslí, že Antikristem je Burt Reynolds nebo Stephen King nebo Rodney Dangerfield.“

Charlie se jejímu pokusu o vtip nezasmál. „Žijeme v praštěném světě,“ poznamenal.

„Blížíme se konci tisíciletí,“ pokračovala Chriss. „Z nějakého důvodu to vyhání všechny blázny z lesa. Prý se naposled, když se blížil rok 1000, vyrojila celá řada bizarních kultů, dekadence a násilí spojené se strachem lidí z konce světa. Odhaduji, že to bude podobné, když se budeme blížit roku 2000. Kruci, ono to už začalo.“

„Určitě začalo,“ poznamenal tiše.

Vycítila, že jí ještě neřekl vše, o čem Grace Spiveyová prohlašovala, že tomu věří. I v mdlém světle dopadajícím do auta okny postřehla, že je hluboce znepokojen.

„No?“ popoháněla ho.

„Grace říká, že jsme v Soumraku, v období těsně před tím, kdy syn Satanův převezme vládu nad zemí a ovládne ji na tisíc let. Jak dobře znáte bibli – zvláště proroky?“

„Jednu dobu jsem ji znala velmi dobře, ale už ne. Vskutku, už si toho moc nepamatuji.“

„Dejte se k nám. Ale učení Grace Spiveyové chápu takto: Bible říká, že Antikrist ovládne zemi na tisíc let a přinese lidstvu nepopsatelné strádání, po němž vzplane poslední rozhodná bitva a Bůh nakonec sestoupí, aby zničil Satana navždy. A ona tvrdí, že Bůh jí dal poslední příležitost, jak se vyhnout tisícileté vládě Satana. Říká, že Bůh ji nařídil, aby se pokusila spasit lidstvo organizováním církve spravedlivých, kteří Antikrista zastaví, než dosáhne moci.“

„Kdybych nevěděla, že existuji lidé – fanatičtí a možná nebezpeční – kteří tomuto druhu nesmyslu věří, považovala bych to za zábavné. A jak bude podle nich jejich malá tlupa spravedlivých bojovat proti děsivé moci Satana – za předpokladu, že věříte v děsivou moc Satana?“

„V což já nevěřím. Ale pokud vím, jejich plány bitvy jsou tajemstvím, které znají pouze členové církve. Ale nemýlím-li se, vím, co chystají.“

„A co je to?“

Váhal. Pak řekl: „Chtějí ho zabít.“

„Antikrista?“

„Ano.“

„Jenom tak?“

„Představuji si, že počítají, že to nebude snadné.“

„To bych řekla, že nebude!“ pravila Chriss a usmívala se navzdory situaci. „Který ďábel by se nechal snadno zabít? Tak či onak, logika je nekonzistentní. Antikrist by měl být nadpřirozená bytost. Nadpřirozené bytosti nemohou být zabity.“

„Vím, že církev římskokatolická tradičně zdůvodňuje své doktríny logikou,“ řekl Charlie. „Sv. Tomáš Akvinský a jeho spisy, například. Ale lidé, s nimiž máme co do činěni, jsou extrémisté. Fanatici. Náboženští fanatici od sebe navzájem nevyžadují konzistenci logiky.“ Povzdechl si. „Buď jak buď, za předpokladu, že věříte vší té mytologii, jak ji podává bible – a jak ji vykládá Grace – snad to není tak špatná logika. Nakonec, Ježíš byl nadpřirozená bytost, syn Boží, ale přesto byl zabit Římany.“

„To je něco jiného,“ odporovala. „Podle Krista to bylo jeho poslání, jeho účel, jeho osud – nechat se zabít, aby nás zachránil před nejhoršími důsledky našich hříchů. Je to tak? Ale myslím si, že Antikrist by nebyl tak nesobecký.“

„Zase uvažujete logicky. Chcete-li porozumět Grace a církvi Soumraku, musíte hodit logiku za hlavu.“

„Dobrá. Kdo je podle ní Antikrist?“

„Když vytáhli ta dvě děcka z kultu, Grace ještě Antikrista neoznačila. Ještě ho nenašla. Ale teď, myslím že už ho má.“

„Tak? Koho?“ zeptala se Chriss, ale než mohl Charlie reagovat, udeřila ji odpověď takovou silou jako rána perlíkem.

Vpředu si Jim stále povídal s Petem Lockburnem a nevnímal rozhovor mezi svou matkou a Charliem Harrisonem.

Přesto ztlumila Chriss hlas až k šepotu. „Jim? Můj Bože, myslí si ta bláznivá ženská, že můj chlapeček je Antikrist?“

„Skoro bych si na to vsadil.“

Chriss zase slyšela stařenin nenávistný hlas pozvedající se z temného fondu paměti: Musí zemřít; musí zemřít.

„Ale proč on? Proč Jim? Proč se neupnula na nějaké jiné dítě?“

„Možná je to tak, jak jste řekla: byli jste na nesprávném místě v nesprávnou dobu,“ odpověděl Charlie. „Kdyby byla na parkovišti v South Coast Plaza minulou neděli ve stejnou dobu jiná žena s jiným dítětem, Grace by teď pronásledovala místo Jima jiného chlapečka.“

Chriss věděla, že má asi pravdu, ale ta myšlenka jí působila závrať. Šlo o stupidní, krutou, zhoubnou pomatenost. V jakém to žijí světě, když nevinná cesta za nákupem na tržiště z nich udělá kandidáty mučednictví?

„Ale jak ji vůbec můžeme zarazit?“ zeptala se Chriss.

„Pokud se skutečně odhodlá k násilí, překazíme jí to. A nebudeme-li sto jí to překazit, pak no, zničíme její lidi dřív, než se Jima dotknou. Nevyvstává zde otázka zákonné odpovědnosti. Najala jste nás, abychom vás chránili; máme oprávnění ze zákona použít hrubé síly, je-li to nutné a nevyhnutelné, abychom splnili svůj závazek.“

„Ne. Myslela jsem jak dosáhnout, aby změnila svůj názor? Jak dokážeme, aby připustila, že Jim je jenom obyčejný klouček? Jak ji přimějeme, aby dala pokoj?“

„Nevím. Představuji si, že fanatik takového kalibru bude stejně oddaný věci jako kdokoli oddaný čemukoli. Myslím, že nebude jednoduché docílit, aby změnila svůj názor vůbec, natož na něco pro ni tak důležitého jako tohle.“

„Ale řekl jste, že má tisíc stoupenců.“

„Teď už možná o něco víc.“

„Bude-li stále někoho posílat na Jima, nemůžeme je všechny zabít. Dříve nebo později naší obranou proniknou.“

„Nedopustím, aby se to protahovalo,“ ujistil ji. „Nedám jim mnoho příležitostí ublížit Jimovi. Přinutím Grace, aby změnila názor, ustoupila, vzdala se.“

„Jak?“

„Ještě nevím.“

Chriss se vybavil obraz harpyje na parkovišti – vlasy vlající ve větru, vystupující oči, pomačkané a od jídla ušpiněné šaty – cítila, jak se jí zmocňuje beznaděj. „Neexistuje způsob, jak změnit její názory.“

„Existuje,“ trval na svém Charlie. „Přijdu na něj.“

„Nikdy si nedá pokoj.“

„Mám ráno schůzku s výborným psychologem. Je to Dr.Denton Boothe. Specializuje se na psychologii kultů. Prodiskutuji s ním tento případ, dám mu naše záznamy o Grace, požádám ho, aby s námi spolupracoval a našel její slabé místo.“

Chriss nepovažovala tento krok za moc nadějný. Ba co víc, žádný krok nepovažovala za moc nadějný.

Charlie ji vzal za ruku. Auto uhánělo větrnou temnotou. „Nezklamu vás.“

Ale poprvé si pomyslela, zda jeho sliby nejsou plané.

Kapitola 11 – Dům Scavellových

V prvním patře prázdného domu stáli O’Hara a Baumberg u oken velké hlavní ložnice.

Pořád cítili hrozivou přítomnost ďábelské bytosti, která jim bylá v patách. Snažili se ji ignorovat, vytrvale setrvávali ve své víře a ve svém odhodlání dokončit úkol, který jim dala Matka Grace.

Silicí vítr se proháněl po zadním dvorku utopeném v temnotě. Seshora viděli do bazénu. V betonové vyhloubenině se nekrčila žádná bestie, Teď ne. Teď byla s nimi v domě.

Za touto parcelou se nacházel další trávník a další dům, rozložitá, jednopodlažní budova ve stylu ranče se střechou z rozviklaných šindelů a vlastním bazénem. Bazén byl napuštěn a zespodu osvětlen, mihotavý modrozelený klenot tvaru ledviny.

O’Hara si vzal z letecké brašny u svých nohou dalekohled pro noční použití. Dalekohled využil dostupné světlo k vytvoření kontrastního obrazu temné krajiny. O’Hara docela dobře viděl všechny parcely sousedící se zadními částmi pozemků podél této ulice. Tamty domy měly hlavní fasády obrácené do druhé ulice, rovnoběžné s touto.

„Který dům patří Scavellovým?“ ptal se Baumberg.

O’Hara se pomalu otočil doprava, díval se severněji. „Ne dům za tímto domem. Až ten další, s pravoúhlým bazénem a houpačkami.“

„Nevidím žádné houpačky,“ odsekl Baumberg.

O’Hara mu podal dalekohled. „Vlevo od bazénu. Dětské houpačky a prolézačka.“

„Jenom druhé dveře od nás,“ řekl Baumberg.

„Jó.“

„Nesvítí se tam.“

„Ještě nejsou doma.“

„Možná nepřijdou domů.“

„Ale přijdou,“ tvrdil O’Hara.

„A kdyby nepřišli?“

„Budeme je hledat.“

„Kde?“

„Všude, kam nás Bůh pošle.“

Baumberg přikývl.

O’Hara otevřel jeden pytel na.prádlo a vytáhl z něj brokovnici.

* * *

Když zabočili ke Chrissinu bloku a přijeli téměř k jejímu domu, Charlie se zeptal: „Vidíte ten karavan?“

U obrubníku přes ulici parkoval pickup s campingovou nástavbou. Byl to obyčejný karavan; všimla si ho, ale nepřemýšlela nad ním. Ale teď se jí zdál zlověstný.

„Jsou to také oni?“ zeptala se.

„Ne, to jsme my,“ řekl Charlie. „Mám tam muže, jenž sleduje všechna vozidla, která sem přijedou. Má fotoaparát s infračerveným filmem, takže může zaznamenat poznávací značku i ve tmě. Má také přenosný telefon, takže může zavolat vám, policii, nebo se rychle spojit se mnou.“

Pete Lockburn zaparkoval zeleného chevroleta před domem Chriss, zatímco Frank Reuther zajel s Chrissiným firebirdem na cestu vedoucí do garáže.

Bílá dodávka ford, která je sledovala, projela kolem. Mlčky pozorovali, jak její řidič zajel do dalšího bloku, našel místo na zaparkování a zhasl světla.

„Amatéři,“ prohodil Pete Lockburn opovržlivě.

„Arogantní bastardi,“ ulevila si Chriss.

Reuther vystoupil z auta, psa nechal uvnitř a přišel k nim.

Charlie spouštěl okno, aby mohl mluvit s Frankem, a požádal Chriss o klíče od domu. Když je vyndala z kabelky, předal je Frankovi. „Zkontroluj dům. Přesvědč se, že tam nikdo nečeká.“

. „Správně,“ přitakal Frank, rozepnul si sako, aby mohl rychle vytáhnout zbraň z podpažního pouzdra. Vydal se po chodníku k hlavním dveřím.

Pete vystoupil z chevroletu, zůstal stát vedle něj a prohlížel si nocí zahalenou ulici. Také si nechal rozepnuté sako.

Jim se zeptal: „Objeví se tady zlí chlápci?“

„Doufejme, že ne, zlato.“

Byla tam spousta stromů a málo pouličních světel, Charlie se začal cítit nesvůj, že jen tak sedí u obrubníku, proto také vystoupil z auta, ale varoval Chriss a Jima, aby zůstali, kde jsou.

Stál na své straně auta, zády k Petemu Lockburnovi, převzal zodpovědnost za možné útoky ze svého směru.

Občas vyjelo zpoza rohu auto, vjelo do bloku, minulo jej, nebo zabočilo na příjezd k jinému domu. Pokaždé, když uviděl nová světla, Charlie zpozorněl a sáhl rukou pod sako, na pažbu revolveru v podpažním pouzdru.

Bylo mu zima. Litoval, že si nevzal svrchník.

Na západní obloze chmurně pulsovaly difúzní blesky. Vzdálené dunění hromu mu připomnělo nákladní vlaky, které rachotily kolem zanedbaného domečku v Indianě, kde vyrůstal, čas, který mu teď připadal jako minulé století.

Tyto vlaky pro něj z neznámého důvodu nikdy nebyly symbolem svobody a úniku, jak by mohly být pro jiné kluky na jeho místě. Pro mladého Charlieho ležícího na úzké posteli ve svém úzkém pokoji, snažícího se zapomenout na otcův poslední výbuch opilého násilí, byl zvuk těch vlaků vždy připomínkou, že žije na špatné straně kolejí. Klapající, dunící kola byla zvukem chudoby, hlasem nouze, strachu, a zoufalosti.

Byl překvapen, že toto tiché hřmění dokázalo vybavit, tak znepokojivě zřetelně, rachot kol těch vlaků. Bylo stejně překvapující, že vzpomínka na tyto vlaky dokázala evokovat dětské obavy a přivolat do vědomí pocit, že je v pasti; pocit, který byl integrální částí jeho mládí.

V tomto ohledu měl hodně společného s Chriss. Jeho dětství bylo zničeno špatným zacházením fyzickým, její psychologickým. Oba žili pod pěstí, on doslova, ona obrazně, a jako děti se cítili v pasti, trpěli klaustrofobií.

Podíval se dolů na chevrolet. Bočním oknem viděl Jima, který ho upřeně pozoroval. Dal mu signál zvednutými palci. Chlapec se zazubil a signál zopakoval.

Protože Charlie jako kluk byl terčem špatného zacházení, byl nyní obzvláště citlivý vůči dětem, které se staly oběťmi násilí. Nic ho nerozzlobilo víc, než dospělí, kteří bili děti. Zločiny vůči bezbranným dětem v něm vyvolávaly chladný, lepkavý hnusný pocit a plnily ho vztekem a chladným zoufalstvím, které nemohlo vyvolat nic jiného.

Nedopustí, aby Jimovi ublížili.

Nezklame chlapce. Nemůže si dovolit zklamat, protože kdyby zklamal, asi by nedokázal žít sám se sebou.

Zdálo se nekonečně dlouho, než se Frank vrátil. Byl ještě ve střehu, ale o něco uvolněnější než při odchodu do domu. „Čistý vzduch, pane Harrisone. Podíval jsem se i na zadní dvorek. Nikdo tam není.“

Chriss, Jima a Chewbaccu vedli do domu, obklopili je, aby vyloučili možnost přímého výstřelu.

Chriss se vyjádřila, že je úspěšná, ale Charlie nečekal takový velký, dobře zařízený dům. V obývacím pokoji byl velký krb s vyřezávaným rámováním a dubové police na knihy se táhly až do rohu místnosti. Obrovský čínský koberec soustřeďoval potěšení z kombinace orientálních a evropských starožitností a reprodukcí vysoké kvality. Podél jedné stěny byla osmidílná, ručně vyřezávaná zástěna z vonného dřeva s dvojitým triptychem zobrazujícím vodopád, most a starodávnou japonskou vesnici, vše provedené složitě skládanými kousky mýdlového kamene.

Jim si chtěl jít hrát se psem,do svého pokoje. Frank Reuther šel s ním.

Na Charlieho návrh prošel Pete Lockburn znovu dům zespodu nahoru a zase zpět, zkontroloval, pro jistotu, zda jsou dveře a okna zamčená, stáhl rolety, aby nebylo vidět dovnitř.

Chriss prohlásila: „Myslím, že bych se měla raději podívat, co najdu k večeři. Asi karbanátky. To je jediné jídlo, kterého mám spoustu.“

„Nedělejte si starosti,“ řekl Charlie. „Jeden z mých mužů přinese v sedm hodin dostatek už hotového jídla.“

„Vy myslíte na všechno.“

„Doufejme, že ano.“

Kapitola 12 – Vrah s brokovnicí

O’Hara zamířil svůj dalekohled na okno v prvním patře domu Scavellových, potom na druhé, další, potom prohlédl i přízemí. Světla svítila ve všech místnostech, ale byly zcela zataženy všechny závěsy.

„Možná, že přišla domů, ale chlapce poslala na noc někam jinam,“ meditoval Baumberg.

„Chlapec je tam,“ prohlásil O’Hara.

„Jak to víš?“

„Copak ho tam necítíš?“

Baumberg zašilhal do okna.

„Nasaj ho,“ řekl O’Hara tichým, vystrašeným hlasem.

Baumberg tápal, aby si uvědomil, co tak strašně vyděsilo jeho partnera.

„Temnota,“ napověděl O’Hara. „Pociť tu neobvyklou chlapcovu temnotu, strašlivou temnotu, která se z něj odvaluje jako mlha z oceánu.“

Baumberg napínal své smysly.

„Zlo,“ chraplavě zašeptal O’Hara. „Pociť to.“

Baumberg položil své ruce na studené sklo, přitlačil k němu čelo, upřeně zíral na Scavellův d8m. Po chvilce to cítil, přesně tak, jak jeho partner řekl. Temnota. Zlo. Vylétávalo z toho domu jako atomové záření z bloku plutonia. Proudilo nocí, sklem před Baumbergem, znečistilo ho, zhoubná energie bez tepla a světla, jen mrazivá, černá a odpuzující.

O’Hara náhle sklonil dalekohled, odvrátil se od okna zády ke Scavellovu domu, jako kdyby energie zla vyletující z domu byla víc, než může snést.

„Je čas,“ pravil Baumberg, vzal si brokovnici a revolver.

„Ne,“ rozhodl O’Hara. „Nech je usadit se. Nech je uvolnit se. Dej jim příležitost polevit v ostražitosti.“

„Kdy?“

„Odejdem odsud v půl deváté.“

18:45

Chriss pozorovala Charlieho, jak v jejím pokoji vytáhl telefon ze zástrčky a nahradil ho přístrojem, který si přinesl s sebou. Vypadal jako kříženec mezi telefonem, záznamníkem vzkazů a elektronickou kalkulačkou a byl velký jako aktovka.

Charlie zvedl sluchátko a Chriss uslyšela vytáčecí tón, i když byla vzdálena víc než metr.

Charlie položil sluchátko do kolébky a řekl: „Bude-li někdo volat, vezmeme si hovor zde.“

„Bude se hovor nahrávat?“

„Jo. Ale je to především vyhledávací telefon. Podobný tomu, jaký používá policie, když voláte jejich tísňové číslo.“

„911?“

„Jo. Když zavoláte 911, vědí z kterého čísla a adresy voláte, protože jakmile zvednou sluchátko a spojí se s vámi, tato informace se jim vytiskne.“ Ukázal na něco, co vypadalo jako krátký kousek čisté pásky do kalkulačky s tiskem vyčuhující ze štěrbiny přístroje, který položil na její psací stůl. „Budeme zde mít stejnou informaci o každém, kdo sem zavolá.“

„Takže, zavolá-li Grace Spiveyová, budeme mít nejen záznam jejího hlasu, ale také důkaz, že volala ze svého telefonu – nebo z telefonu, který patří její církvi.“

„Jo. Pravděpodobně to nepřipustí jako soudní důkaz, ale mělo by to pomoci vzbudit zájem policie, dokážeme-li, že vyhrožuje Jimovi.“

19:00

Jídlo určené k donášce domů dorazilo přesně a Chriss si všimla, že Charlie byl potěšen, jak je jeho muž rychlý.

Všech pět jedlo u stolu v jídelně – hovězí žebra, grilovaná kuřata, pečené brambory a salát ze syrového zelí – zatímco Charlie vyprávěl žertovné historky o případech, kterými se jeho agentura zabývala. Jim naslouchal, okouzlen, i když ne vždy pochopil nebo ocenil podrobnosti anekdot.

Chriss sledovala svého syna, jak sleduje Charlieho. Bolestněji než jindy si uvědomila, čeho se chlapci nedostává, když nemá otce nebo nějakou jinou mužskou autoritu, kterou by obdivoval a od níž by se mohl učit.

Chewbacca, nový pes, jedl z talíře v koutě pokoje, potom se natáhl a položil si hlavu na packy, čekal na Jima. Zřejmě patřil rodině, která se o něj starala a dobře ho vycvičila. Rychle a snadno si zvykne. Chriss byla ještě rozpačitá z jeho podobnosti s Brandym, ale začínala si myslet, že to snad dopadne dobře.

V 19:20 občasné, vzdálené hřmění náhle zesílilo. Ohromná rána rozčísla noční oblohu a okna se rozdrnčela.

Chriss, vyděšena, upustila vidličku. Na okamžik si myslela, že vedle domu vybuchla bomba. Když si uvědomila, že to byl jen hrom, cítila se hloupě, ale letmý pohled na ostatní jí prozradil, že byli hlukem také chvilku vystrašeni a vyděšeni.

Pár tučných kapek deště udeřilo na střechu, na okna.

V 19:35 Frank Reuther dojedl a odešel od stolu, aby vykonal kompletní obchůzku domu, překontroloval všechny dveře a okna, která předtím kontroloval Pete.

Začalo mírně, ale vytrvale pršet.

V 19:47, po jídle, vyzval Jim Peteho Lockburna ke hře v karty a Pete přijal. Odešli do chlapcova pokoje, pes šel skotačivě a netrpělivě za nimi.

Frank si přitáhl židli k oknu a pozoroval úzkou škvírou v závěsech deštěm omývanou ulici.

Charlie pomohl Chriss sebrat papírové talíře a ubrousky, které odnesli do kuchyně, kam doléhal hlasitý zvuk deště dunícího na stříšce zadního dvorku.

„Co teď?“ zeptala se Chriss, když cpala talíře do koše na odpadky.

„Nějak překlepeme noc.“

„A potom?“

„Pokud stařena dnes nezavolá a nedá nám nic, co bychom proti ní použili, promluvím si zítra s Dr.Boothem, psychologem, o němž jsem se zmínil. Zajímá se speciálně o náboženské neurózy a psychózy. Vyvinul jisté úspěšné postupy k rehabilitaci lidi, kteří byli zblázněni nějakým z těch podivných kultů. Ví, jak takoví představitelé kultů uvažují, mohl by nám pomoci a najít slabé místo Grace Spiveyové. Budu se s ní snažit promluvit, z očí do očí.“

„Jak to zařídíte?“

„Zavolám církev Soumraku a požádám ji o schůzku.“

„Myslíte si, že se s vámi opravdu setká?“

Pokrčil rameny. „Troufalost tohoto postupu ji může zaujmout.“

„Nemůžeme jít nyní na policii?“

„S čím?“

„Máte důkaz, že jsme s Jimem sledováni.“

„Sledovat někoho není zločin.“

„Ta ženská volala k vám do kanceláře a vyhrožovala Jimovi.“

„Nemáme žádný důkaz, že to byla Grace Spiveyová“ A výhrůžky slyšel jenom Jim.“

„Možná, když policajtům vysvětlíme, jak si ta bláznivka myslí, že Jim je Antikrist“

„To je jenom teorie.“

„No možná bychom našli někoho, kdo patřil ke kultu, opustil ho a mohl by ten nesmysl s Antikristem dosvědčit.“

„Lidi církev Soumraku neopouštějí,“ prohlásil Charlie.

„Co tím míníte?“

„Když jsme byli najati, abychom z kultu dostali dvě děcka, nejdřív jsme si mysleli, že vyhrabeme někoho, kdo byl následovníkem Grace Spiveyové a už není, někoho, kdo byl zklamán a mohl by nám říci, kde by děti mohly být, a jak bychom je nejlépe mohli unést. Ale nemohli jsme najít nikoho, kdo církev opustil. Zdá se, že jakmile tam jednou vstoupí, zaváží se doživotně.“

„Vždycky se najde pár nespokojených, rozčarovaných…“

„Ne v církvi Soumraku.“

„Jakou moc nad nimi ta bláznivá stařena má?“

„Je tvrdá jako ocel a pevná jako svěrák.“

Blesk pulsoval tak jasně, že byl viditelný škvírkami v žaluziích.

Hrom duněl, okna drnčela a lilo.

V 20:15, když dal závěrečné pokyny Lockburnovi a Reutherovi, Charlie odešel.

Trval na tom, aby za ním Chriss zamkla dveře, dřív než sejde z přední verandy.

Odhrnula záclonu na okně u dveří a pozorovala ho, jak spěchá k chevroletu, cáká v tmavých loužích, razí si cestu mokrým větrem, prochází hustými nočními stíny, které připomínaly zplihlé rozvlněné závěsy.

Frank Reuther jí vyzval, aby odstoupila od okna, což udělala, i když zdráhavě. Nějak se, pokud ještě mohla vidět Charlieho Harrisona, cítila bezpečněji. Ale v okamžiku, kdy spustila záclonu a otočila se od okna, dosedlo na ni zdrcující vědomí Jimovy (a její vlastní) zranitelnosti.

Věděla, že Pete a Frank jsou dobře vycvičeni, kompetentní a může jim plně důvěřovat, ale žádný z nich jí nedával takový pocit jistoty jako Charlie.

20:20

Šla do Jimova pokoje. Jim seděl s Petem na podlaze a hráli spolu karty.

„Hej, mami, vyhrávám,“ chlubil se Jim.

„Je opravdový karbaník,“ řekl Pete. „Dozví-li se to mí kolegové, nepřežiju to.“

Chewbacca ležel v koutě, s vyplazeným jazykem pozoroval svého pána.

Chriss téměř uvěřila, že Chewbacca je skutečně Brandy, že vůbec nedošlo ke stětí, že Pete a Frank jsou jen přátelé rodiny, že jde pouze o obyčejný tichý domácí večer. Téměř. Ale ne úplně.

Šla do své pracovny, sedla si k psacímu stolu, dívala se na zatažená okna, naslouchala dešti. Zněl jako kostelní zpěv několika tisíc lidí v tak velké dálce, že nelze rozeznat slova, ale jenom tichý, prolínající se a splývavý hlas mnoha horlivých hrdel.

Snažila se pracovat, ale nedokázala se soustředit. Vzala si z police knihu, lehké čtení, ale nemohla na ni udržet pozornost.

Na chvilku uvažovala o tom, že zavolá matce. Potřebovala rameno, na němž by se vybrečela. Ale Evelyn jí neposkytne útěchu ani politování, které by jí pomohlo.

Přála si, aby bratr byl ještě naživu: Zavolala by ho a požádala, aby za ní přišel. Ale Tony odešel navždy. Její otec také odešel navždy, a ačkoliv ho téměř neznala, scházel jí nyní jako nikdy předtím.

Kdyby tady tak byl Charlie

Navzdory Frankovi, Petemu a bezejmennému muži, hlídajícímu dům z karavanu, se cítila hrozně sama.

Civěla na sledovací telefon na svém stole. Přála si, aby bláznivá stařena zavolala a vyhrožovala Jimovi. Aspoň by měli dostatečný důkaz, aby se o to zajímala policie.

Ale telefon nezazvonil.

Jedinými zvuky byly zvuky bouře.

V 20:40 přišel do pracovny Frank Reuther, usmál se na ni a řekl: „Nevšímejte si mě, jenom obcházím.“

Šel k prvnímu oknu, poodhrnul závěs, překontroloval, zda je okno zavřeno, vteřinu zíral do tmy, potom závěs pustil.

Stejně jako Pete Lockburn si Frank sundal sako a vyhrnul rukávy u košile. Podpažní pouzdro měl pod levým ramenem. Pažba revolveru zachytila na chvilku světlo a černé se zaleskla.

Na moment se Chriss cítila, jako kdyby byla, nějakou nevysvětlitelnou záměnou fantazie a skutečnosti, polapena do gangsterského filmu z třicátých let.

Frank poodhrnul závěs na druhém okně – a vykřikl překvapením.

Výstřel brokovnice byl hlasitější než srážející se armády hromů.

Okno explodovalo dovnitř.

Chriss vyskočila, když se přes ni přehnala sprška skla a krve.

Než stačil sáhnout po svém revolveru, byl Frank silou výbuchu nadzvednut a odhozen.

Chrissina židle se s bouchnutím překotila.

Tělesný strážce se zhroutil před ní na psací stůl. Byl bez tváře. Broky mu roztloukly lebku na krvavé trosky.

Útočník zvenku opět vystřelil.

Odražené broky udeřily do stropního světla, rozprášily ho, přinesly další sklo, omítku a tmu. Stolní lampa spadla na zem, když na ni padal Frank. Pokoj byl ve tmě, až na trochu světla přicházejícího otevřenými dveřmi z haly.

Závěsy, rozedrané broky, zachytily dotěrný závan větru. Cáry o sebe šlehaly, třepetaly se a volně vířily ve vzduchu jako zvetšelé pohřební šaty obživlé mrtvoly v pouťovém strašidelném zámku.

Chriss slyšela někoho křičet, myslela si, že je to Jim, uvědomila si, že to křičí žena, pak poznala svůj vlastní hlas.

Prudký závan deště prorazil roztrhanými závěsy. Ale déšť nebyl jedinou věcí snažící se vniknout dovnitř. Vrah Franka Reuthera se pracně soukal roztříštěným oknem.

Chriss prchala.

* * *

V adrenalinem vybičované, strachem spalující, snu podobné horečce, s naléhavým, leč podivně zpomaleným pocitem noční můry, běžela Chriss ze své pracovny do obývacího pokoje. Krátká cesta vyžadovala jen pár sekund, ale zdálo se jí, že vzdálenost z jednoho konce domu na druhý je sto mil a že během jejího panického pohybu z jedné místnosti do druhé uplynuly hodiny. Věděla, že je vzhůru, ale cítila se jako ve snu. Byla to skutečnost, přece však neskutečná. Když doběhla do obývacího pokoje, vstupovali tam právě Pete Lockburn a Jim z chlapcovy ložnice. Pete měl v ruce revolver.

Chewbacca přišel za nimi, uši měl natažené, ocas dole, hlasitě štěkal.

Výstřel z brokovnice vyrazil zámek z předních dveří. Ještě létaly třísky, když do domu vrazil muž. Přikrčil se v předsíni vedoucí do obýváku, před sebou držel brokovnici, oči měl vytřeštěné, obličej bílý zlobou, hrůzou nebo obojím, nepřiměřeně obyčejně vyhlížející muž, malý a robustní, s hustým černým plnovousem posetým kapkami deště. Nejdříve uviděl Chriss a zamířil na ni.

Jim vykřikl.

Silný, uši rvoucí výstřel otřásl pokojem a Chriss si byla jista, že jsou to poslední milisekundy jejího života.

Ale byl to vetřelec, kdo byl zasažen. Jeho košile rozkvetla škaredým rudým květem krve.

Pete Lockburn vystřelil první. Nyní vystřelil opět.

Z vetřelcova ramene vystříkly kapky krve. Brokovnice mu vypadla z rukou, klopýtl dozadu. Lockburnův třetí výstřel ho zasáhl do krku a nadzvedl ho. Už mrtev, byl vržen do stolečku v předsíni; hlavou, vymrštěnou dozadu, udeřil do zrcadla nad stolkem, rozbil ho a pak se složil na krvavou hromadu.

Když se Jim vrhl Chriss do náruče, křičela na Lockburna: „Je zde ještě jeden muž! V pracovně…“

Příliš pozdě. Střelec, který zabil Franka Reuthera, byl už v obýváku.

Lockburn se rychle otočil. Rychle, ale ne dost rychle. Brokovnice zařvala. Pete Lockburn byl smeten.

Ačkoliv byl u nich méně než den, Chewbacca věděl, komu má být oddán. Zavrčel, vycenil zuby, skočil po střelci, kousl ho do levé nohy, zakousl své tesáky hluboko a pevně držel.

Muž vykřikl, zvedl brokovnici, udeřil těžkou pažbou na vršek retriverovy zlaté hlavy. Pes vyštěkl a zhroutil se na hromadu.

„Ne!“ vynikl Jim, jako kdyby ztráta druhého mazlíčka byla horší než vyhlídka na jeho vlastní masakr.

Střelec, zřejmě vyděšen, vzlykal bolestí a opakoval: „Bože, pomoz mi, Bože, pomoz mi, Bože, pomoz mi,“ a obrátil svou dvacítku na Chriss a Jima.

Viděla, že vůbec nevypadá na to, stejně jako vousatý muž, že je blázen, degenerovaný nebo zlý. Nejneobyčejnější na něm byla divokost děsu, který ho svíral. Jinak byl úplně obyčejný. Mladý, něco přes dvacet. Trochu obtloustlý. Světlé pleti, s několika pihami a promočenými nazrzlými vlasy, které měl připlácnuté k hlavě. Právě jeho obyčejnost ho dělala tak děsivým; když se tento muž mohl stát bezohledným zabijákem vlivem Grace Spiveyové, pak stařena může svést kohokoliv; nelze věřit nikomu; v jejím otroctví může být kdokoliv úkladným vrahem.

Zmáčkl spoušť.

Ozvalo se jenom suché cvaknutí.

Zapomněl, že má obě hlavně prázdné.

Fňukal a kničel, jako kdyby v nebezpečí byl on, šátral v kapse saka a vytáhl dva náboje do brokovnice.

Se silou a hbitostí zrozenou z hrůzy sebrala Jima a běžela, ne směrem k hlavním dveřím a ulici za nimi, protože tam by určitě zemřeli, ale ke schodišti a hlavní ložnici, kde nechala svou kabelku – kabelku, v níž má pistoli. Jim se jí držel, zdálo se, že vůbec nic neváží; cítila v sobě nadlidskou sílu a v mžiku zdolala schody. Pak, skoro nahoře, zakopla, téměř upadla, zachytila se zábradlí, v zoufalství vykřikla.

Ale měla štěstí, že zakopla, protože, v tomtéž okamžiku, muž dole vystřelil z obou hlavní. Dvě vlny velkých broků vnikly do zábradlí na horním konci schodiště, nadělaly z dubového madla třísky, vyrazily omítku ze stěny, roztříštily stropní světlo, právě na tom místě, kde by byla; kdyby nezakopla.

Když vrah opět přebíjel, Chriss vyrazila vpřed, do horní haly. Na chvilečku zaváhala, držela Jima, zapotácela se, dezorientována. Byl to její vlastní dům, znala ho líp, než jakékoliv jiné místo na světě, ale dnes byl jako cizí; úhly, proporce a osvětlení v pokojích se jí zdály špatné, jiné. Hala, například, vypadala nekonečně dlouhá, s pokřivenými stěnami, asi jako průchod v bludišti na pouti. Zamrkala a snažila se potlačit paniku způsobenou bušením srdce, která jí zkreslila vnímání; pospíchala dopředu a dorazila ke dveřím ložnice.

Za zády, ze schodiště, slyšela kroky vraha, který za ní běžel a ulevoval své pokousané noze.

Vešla do ložnice, práskla za sebou dveřmi, zasunula petlici, Jima položila na zem. Kabelku měla na nočním stolku. Hrábla po ní, právě když najatý vrah došel ke dveřím a zarachotil klikou. Přílišným spěchem se jí roztřásly prsty; okamžitě nebyla schopna rozepnout zip. Pak měla kabelku otevřenou, revolver v ruce.

Jim se odplazil do kouta vedle sekretáře. Skrčil se, snažil se udělat ještě menším, než byl.

Dveře do ložnice se zatřásly a částečně rozpadly v bouři výstřelu z brokovnice. Na jejich pravé straně se ukázala díra. Jeden pant se vytrhl z rámu; roztočil se ve vzduchu, odrazil od stěny, zadrnčel na horní desce šatnu.

Chriss držela pistoli v obou rukou, v hrůze si uvědomovala, že je má roztřesené, obrátila se ke dveřím.

Další výstřel zničil zámek, dveře, visící jen na jednom pantu, se zhouply dovnitř.

Mladý, zrzavý zabiják stál ve dveřích, vypadal ještě vyděšeněji, než se cítila Chriss. Něco si nesmyslně drmolil. Ruce se mu třásly víc než jí. Z jedné nosní dírky mu visela nudle, ale zdálo se, že o tom neví.

Namísila na něho pistoli, stiskla spoušť.

Nestalo se nic.

Měla zajištěno.

Vrahoun se zdál vyděšen tím, že je ozbrojena. Zase měl nenabitou brokovnici. Odhodil ji a vytáhl revolver, který měl zastrčený za pasem v kalhotách.

Slyšela se, jak říká: „Ne, ne, ne, ne, ne,“ ochromená strachem, když Lapala po dvou pojistkách na pistoli. Obě odjistila a opět a opět a opět tiskla spoušť.

Hřmění jejích vlastních výstřelů, odrážející se od stěn kolem, bylo nejsladším zvukem, jaký kdy slyšela.

Vetřelec zasažený kulkami klesl na kolena, potom spadl obličejem na zem. Revolver mu vypadl z bezvládné ruky.

Jim brečel.

Chriss se opatrně přiblížila k tělu. Krev vsakovala do koberce kolem něj. Jednou nohou do něj strčila. Byl mrtev.

Šla ke dveřím, podívala se do neosvětlené haly zaneřáděné úlomky zábradlí a střepinami skla z osvětlovacího tělesa zasaženého broky. Koberec byl potřísněn krví z pokousané nohy mrtvého střelce; zanechal po sobě stopu vedoucí od schodiště.

Naslouchala. Dole se nikdo nehýbal ani nemluvil. Neslyšela žádné kroky.

Byli zde jenom dva útočníci?

Přemýšlela, kolik jí zbylo nábojů. Zásobník byl na deset. Myslela si, že vystřelila pět. Zbylo jí pět.

Jim přestal plakat; „M – mami?“

„Pšš,“ zašeptla.

Oba naslouchali.

Vítr. Hrom. Déšť na střeše a v oknech.

Čtyři muži mrtvi. Vědomí té hrůzy ji udeřilo a začalo se jí dělat špatně od žaludku. Dům se stal jatkami, hřbitovem.

Větrem rozkývaná větev stromu narazila do domu.

Pohřební ticho uvnitř se prohloubilo.

Konečně se podívala na Jima.

Byl bílý jako křída. Vlasy mu padaly do obličeje. Oči měl vystrašené. Ve chvílích hrůzy se kousl do rtu a pramének krve mu vyšil klikatý rudý šev na bradě, podél spodní čelisti a na straně krku. Jako vždy byla šokována pohledem na jeho krev. Uváží-li však, co se mu mohlo stát, není to poranění tak strašné.

Hřbitovní klid ztratil své chladné panství nad nocí. Venku na ulici se ozvaly výkřiky, ne zlosti, ale strachu a zvědavosti; sousedé se konečně odvážili ze svých domů. Z dálky sílil zvuk sirény.

Část třetí

Ohaři

Kapitola 13 – Ohaři Nebe

Satan nemá ani jednoho placeného pomocníka;

opozice jich zaměstnává milión.

Mark Twain

Ohaři, ohaři

štěkají mu v patách.

Ohaři, ohaři!

Dech smrti už natáh.

Kniha počítaných strastí

Když se vyšetřovatelé pustili do práce, čekali Chriss a Jim v kuchyni, protože to byla jedna.z mála místností v domě, která nebyla potřísněna od krve.

Chriss nikdy předtím neviděla tolik policajtů na jednom místě. V jejím domě se mačkali muži v uniformách, detektivové v civilu, technici z policejní laboratoře, policejní fotograf, koroner a jeho asistent. Nejdříve přítomnost mužů zákona vítala, protože jí konečně dávali pocit bezpečí. Ale za chvíli si začala klást otázku, zda by jeden z nich nemohl být stoupencem Matky Grace a církve Soumraku. Tato představa se nezdála být za vlasy přitažená. Dalo se logicky předpokládat, že útočný náboženský kult, rozhodnutý vnutit své názory společnosti ve velkém, se zaměří na nasazení svých lidí do různých zákon vynucujících agentur a na obrácení těch, kteří jsou tam už zaměstnáni. Vzpomněla si na policistu Wilforda, znovuzrozeného křesťana, kterému se nelíbil její slovník a způsob oblékání, a přemýšlela, zda Matka Grace nebyla porodní asistentkou u jeho přerodu.

Paranoia.

Ale vezmeme-li v úvahu situaci, dávka paranoie snad nebyla příznakem duševní nemoci; byla to možná opatrnost, nutnost k přežití.

Za doprovodu deště, stále šlehajícího do oken, a hromu, drsně si razícího cestu nocí; ostražitě pozorovala policajty, sledovala nedůvěřivě každý neobvyklý pohyb. Uvědomovala si, že nemůže žít zbytek života s nedůvěrou ke všem; to by vyžadovalo žít ve stálém střehu a napětí, což by zcela vyčerpalo její fyzickou, citovou a myšlenkovou energii. Bylo by to, jako žít stále na laně. Teď se však nedokázala uvolnit; dávala pozor, byla ve střehu, svaly napůl napjaté, připravena skočit, jakmile se někdo nebezpečně pohne k Jimovi.

Chlapcova schopnost vzpamatovat se ji opět překvapila. Když policie přijela, zdál se být v šoku. Oči měl skelné a nechtěl, či nedokázal mluvit. Pohled na tolik krvavého násilí a hrozba smrti na něm nechaly cejch, který se, na chvíli, zdál znepokojivě hluboký. Věděla, že tato zkušenost jej poznamená na celý život; tomu se nedá uniknout. Ale také se obávala, že vlivem mučivých událostí posledních dvou hodin podlehne katatonii nebo že v něm vyvolají nějakou jinou nebezpečnou psychickou úchylku úniku ze skutečnosti. Avšak dostal se z toho a ona ho povzbuzovala tím, že spolu hráli jeho oblíbenou hru Pac-Man. Hudební téma této hry a pípání žlutého kroužku, který chňapal po žetonech na hrací desce, vytvářelo bizarní kontrapunkt ke krutému zabíjení a vážnému vyšetřování vražd prováděného kolem nich.

Jimovu vzchopení napomohlo Chewbaccovo zázračné uzdravení z rány do hlavy, kterou mu uštědřil jeden útočník pažbou brokovnice. Pes upadl do bezvědomí, měl trochu odřenou kůži na hlavě, ale slabé krvácení zastavila Chriss přitlačením antiseptických polštářků. Neprojevovaly se u něj žádné příznaky otřesu. Pes byl nyní skoro tak dobrý jako předtím, držel se u nich, ležel na podlaze u Jimovy židle, občas vstal a díval se na hru, naklonil hlavu, snažil se přijít na to, co je ten hlučný přístroj zač.

Už si nebyla tak jista, že jeho velká podobnost s Brandym je špatná. Aby překonal hrůzu a rozruch, potřeboval Jim připomínku na klidné časy, pocit spojitosti, který by mu jako most umožnil překročit období zmatku se všemi pěti pohromadě. Chewbacca, zvláště pro svou podobnost Brandymu, mu může v obou případech posloužit.

Charlie Harrison se každých deset nebo patnáct minut objevil v kuchyni a zase běžel pryč, kontroloval je a dva nové tělesné strážce, které jim přidělil. Jeden z nich, George Swarthout, seděl na vysoké židli u telefonu, popíjel kávu, pozoroval Jima, pozoroval policisty, kteří přicházeli a odcházeli, pozoroval Chriss, jak pozoruje policisty. Druhý, Vince Fields, byl venku na dvorku, hlídal zadní přístup k domu. Nebylo pravděpodobné, že by lidi Grace Spiveyové provedli druhý útok, zatímco se dům hemžil policajty, ale ani tato možnost se nedala zcela vyloučit. Konec konců, útoky á la kamikadze měly u náboženských fanatiků jistou popularitu.

Charlie při každé své návštěvě v kuchyni žertoval s Jimem, hrál s ním hru Pac-Man, poškrábal Chewbaccu za ušima a dělal, co mohl, aby chlapci zvedl náladu a odvedl jeho myšlenky od krveprolití v jiných částech domu. Když chtěla policie vyslýchat Chriss, zůstal s Jimem a poslal ji do jiného pokoje, aby chlapec nemusel ty příšernosti poslouchat. Chtěli vyslýchat i Jima, ale výslech vedl Charlie a omezil ho na minimum. Chriss si uvědomila, že pro něj nebylo lehké být takovou skálou, takovým zdrojem dobré nálady; ztratil dva ze svých mužů, nejen zaměstnance, ale i přátele. Byla mu vděčná, kvůli Jimovi, že se rozhodl skrýt svou vlastní hrůzu, napětí a hoře.

V jedenáct hodin, právě když Jima Pac-Man přestával bavit, přišel Charlie, přitáhl si židli ke kuchyňskému stolu, sedl si a spustil: „Ty tašky, které jste ráno zabalila…“

„Jsou ještě v autě.“

„Necháme je přendat do mého. Běžte si sbalit, co byste mohli ještě potřebovat na řekněme týden. Odjedeme odtud, jakmile budete hotova.“

„Kam pojedeme?“

„Raději bych vám to teď neříkal. Není třeba, aby nás slyšeli.“

Uvažoval také o možnosti, že by někdo z lidí Grace Spiveyové mohl pracovat jako policajt? Chriss si nebyla jista, zda se cítí v důsledku jeho podezíravosti lépe nebo hůře.

Jim se zeptal: „Zavrtáme se někam do úkrytu?“

„Jo,“ přisvědčil Charlie. „Přesně to uděláme.“

Jim se zamračil. „Čarodějnice má kouzelný radar. Najde nás.“

„Ne tam, kam vás vezmu. Požádali jsme čaroděje, aby to místo očaroval, takže ho nenajde.“

„Jo?“ divil se Jim, nahýbal se dopředu, fascinován. „Znáte čaroděje?“

„Ach, nedělej si starosti, je to dobrý chlápek,“ řekl Charlie. „Nedělá černou magii ani nic podobného.“

„No jistě,“ přitakal Jim. „Nemyslel bych si, že soukromé očko bude pracovat se zlým čarodějem.“

Chriss měla pro Charlieho sto otázek, ale nepovažovala za dobré klást je před Jimem a narušit tak jeho křehkou rovnováhu. Šla nahoru, kde koroner dohlížel, jak odstraňovali tělo zrzavého vraha, a zabalila další tašku. Dole, v Jimově pokoji, připravila druhou tašku pro něho, pak, po krátkém váhání, naskládala do dalšího zavazadla některé z jeho oblíbených hraček.

Otřásl jí zneklidňující pocit, že už nikdy tento dům neuvidí.

Jimova postel, na stěně plakáty ze Star Wars, jeho sbírka plastikových oblíbených hrdinů a kosmických lodí se zdály trochu vybledlé, jako kdyby tam ve skutečnosti nebyly, jako by to byly jen předměty na fotografii. Dotkla se sloupku postele,.dotkla se figurky E.T., položila ruku na chladný povrch tabule stojící v koutě, cítila tyto věci pod svými prsty, ale pořád se jí nějak nezdály reálné. Byl to podivný, zlověstný pocit, který v ní zanechal poušť.

Ne, myslela si. Vrátím se. Určitě se vrátím.

Ale když odcházela z Jimova pokoje, pocit ztráty v ní zůstal.

Nejdříve odvedli Chewbaccu a strčili ho do zeleného chevroletu.

Pak, v pláštích do deště, starostlivě provázeni Charliem a jeho muži, opustili dům a Chriss se otřásla, když ji udeřil do tváře studený, bodavý déšť.

Novináři, týmy televizních kameramanů a dodávka z rozhlasové stanice, která vysílala jenom zprávy, na ně čekali. Silné reflektory kamer se rozsvítily, jakmile se Chriss a Jim objevili. Reportéři se odstrkovali, aby získali nejlepší místa, a všichni mluvili najednou:

„Paní Scavellová…“

„… chvilečku, prosím…“

„… jenom jednu otázku…“

Zašilhala, když ji světla bodla bolestivě do očí.

„… kdo by mohl chtít zabít vás a…“

„… týká se tento případ drog…“

Držela pevně Jima. Pokračovala v chůzi.

„… víte…“

„… můžete…“

Mikrofony se proti ní naježily.

„… máte…“

„… budete…“

Vyvstával a měnil se před ní kaleidoskop neznámých tváří, některé ve stínu, jiné nepřirozeně bledé a jasné ve zpětně rozptýleném světle kamer.

„… řekněte nám, jaký je to pocit, prožít…“

Zahlédla letmo známou tvář muže z rozhlasové stanice Zprávy v deset.

„… řekněte nám…“

„… co…“

„… jak…“

„… proč…“

„… teroristé nebo něco jiného?“

Studený déšť jí stékal pod límec kabátu.

Jim jí velmi silně tiskl ruku. Novináři ho děsili.

Chtěla na ně vykřiknout, aby odešli, nevraceli se, drželi hubu.

Tlačili se blíž.

Brebentili na ni.

Cítila se, jako kdyby si razila cestu smečkou hladových zvířat.

Pak se v tlačenici a žvatlání vynořila neznámá a nepřátelská tvář: muž kolem padesátky, s šedými vlasy a hustým šedým obočím. Měl revolver.

Ne!

Chriss nemohla chytit dech. Na prsou cítila hroznou tíhu.

Nemůže se to opakovat. Ne tak brzy. Jistě by se nepokoušeli o vraždu před všemi těmi svědky. To bylo šílenství.

Charlie viděl zbraň a odstrčil Chriss a Jima z cesty.

Ve stejném okamžiku viděla hrozbu také novinářka a snažila se vyrazit útočníkovi zbraň z ruky, ale za svou námahu dostala kulku do stehna.

Šílenství.

Lidé pištěli, policajti vykřikovali, všichni padli na deštěm nasáklou zem, všichni kromě Chriss a Jima, kteří běželi k chevroletu, chráněni ze stran Vincem Fieldsem a Georgem Swarthoutem.

Byla sedm metrů od auta, když s ní něco cuklo a bolest jí šlehla přes pravý bok, těsně nad kyčlí; věděla, že ji střelili, ale neupadla, dokonce ani neklopýtla na chodníku kluzkém od deště, jen vyrazila vpřed, lapajíc po dechu, srdce jí tak bušilo, že ji bolel každý tep, držela Jima, neohlížela se, nevěděla, zda je střelec nesleduje, ale slyšela ohromnou salvu výstřelů a pak, jak někdo křičí: „Pošlete sem sanitku!“

Ráda by věděla, zda Charlie útočníka zastřelil.

Nebo zastřelil někdo Charlieho?

Tato myšlenka ji skoro zastavila, ale už byli u chevroletu.

George Swarthout prudce otevřel zadní dveře auta a strčil ji dovnitř, kde Chewbacca vzrušeně štěkal.

Vince Fields utíkal kolem auta k dveřím řidiče.

„Na podlahu!“ křičel Swarthout. „Ležte!“

A potom tam byl Charlie, vtlačil se za nimi, napůl nad ně, aby je kryl.

Motor chevroletu zaburácel, odlepili se od obrubníku s pronikavým skřípěním pneumatik, řítili se ulicí, pryč od domu, do noci a deště, do světa, který nemohl být více nepřátelským, i kdyby to byla cizí planeta v jiné galaxii.

* * *

Kyle Barlowe se bál přinést Matce Grace zprávy, ačkoliv předpokládal, že už je prostřednictvím své vize zná.

Vstoupil do zadní častí kostela, na chvilku se zastavil a vyplnil vchod mezi vestibulem a chrámovou lodí, jeho široka ramena se téměř dotýkala obou veřejí. Sbíral sílu z obrovského mosazného kříže nad oltářem, z biblických výjevů zobrazených na oknech z barevného skla, z velebného ticha, ze sladké vůně kadidla.

Grace seděla sama v levé části kostela, v druhé řadě zepředu. Slyšela-li Barlowa vstoupit, nedala najevo, že o jeho příchodu ví. Hleděla upřeně dopředu na kříž.

Nakonec Barlowe prošel uličkou mezi lavicemi a přisedl si k ní. Modlila se. Počkal, až skončí. Potom řekl: „Druhý pokus se také nezdařil.“

„Já vím,“ pronesla tiše.

„Co teď?“

„Budeme je sledovat.“

„Kam?“

„Všude.“ Nejdříve mluvila potichu, šeptem stěží slyšitelným, ale postupně jí hlas sílil, získával sílu a přesvědčivost, až se tajemně odrážel od stěn chrámové lodi krytých závěsy. „Nedopřejeme jim pokoj ani odpočinek ani útočiště ani ubytování. Musíme byt nemilosrdní, neúnavní, bez spánku, neotřesitelní. Budeme ohaři. Ohaři nebe. Budeme jim štěkat na paty, sápat se jim na hrdla a schvátíme je, dříve nebo později, zde nebo jinde, až dá Bůh. Zvítězíme. Jsem si tím jista.“

Když mluvila, hleděla soustředěně na kříž, ale teď k němu otočila bezbarvé šedé oči a jako vždy cítil, že mu její pohled proniká až k ledví, až do duše.

Zeptal se: „Co chcete, abych udělal?“

„Teď běž domů. Vyspi se. Připrav se na ráno.“

„Dnes v noci po nich znovu nepůjdeme?“

„Nejdřív je musíme najít.“

„Jak?“

„Bůh nás povede. Teď běž. Vyspi se.“

Vstal, vyšel do uličky. „Půjdete také spát? Potřebujete si odpočinout,“ pravil ustaraně.

Hlas se jí opět ztrácel do třaslavého šepotu a ozývala se v něm únava. „Nemohu spát, drahý hochu. Hodinu každou noc. Potom se probudím a mám mysl plnou vizí, vzkazů od andělů, kontaktů s duchovním světem, starostí, obav a nadějí, letmých pohledů na zemi zaslíbenou, scén blaženosti, strašné tíhy zodpovědností, které mi uložil Bůh.“ Otřela si ústa hřbetem jedné ruky. „Jak si přeji, abych mohla spát, jak toužím po spánku, po tom, aby všechny tyto požadavky a starosti ustaly! Ale Bůh mě přetvořil tak, že v této vizi mohu vydržet beze spánku. Nebudu dobře spát, dokud si to nebude přát Bůh. Z důvodů, kterým nerozumím, potřebuje, abych byla vzhůru, trvá na tom, dává mi sílu vydržet bez spánku, udržuje mě čilou, až příliš čilou.“ Hlas se jí třásl a Barlowe si představoval, že rozechvění bylo způsobeno úzkostí a strachem. „Řeknu ti, drahý Kyle, je to současně nádherné a děsné, báječné i hrozné, povzbuzující i vyčerpávající být nástrojem Boží vůle.“

Otevřela kabelku, vzala si kapesník a vysmrkala se. Náhle si všiml, že kapesník byl odporně zmačkaný, měl na sobě hnědé a žluté skvrny a škraloupy suchého soplu.

„Podívej se na to,“ ukázala na kapesník. „Je to děsné. Bývala jsem tak úhledná. Tak čistá. Můj manžel, žehnej jeho duši, vždycky říkal, že můj dům je čistí než operační.sál v nemocnici. A vždy jsem dbala na to, abych byla upravená; dobře jsem se oblékala. A nikdy bych neměla tak odpuzující kapesník jako tento, nikdy, ne předtím, než jsem dostala Dar, který mi vytlačil tolik obyčejných myšlenek.“ V šedých očích se jí zaleskly slzy. „Někdy jsem vyděšena vděčna Bohu za Dar, ano vděčná za to, co jsem dostala ale vyděšena tím, co jsem ztratila“

Rád by porozuměl, jaké to musí pro ni být, stát se nástrojem Boží vůle, ale nedokázal pochopit stav její mysli ani mocné síly, které v ní působily. Nevěděl, co jí říci, byl sklíčený, že ji nemůže utěšit.

„Běž domů, vyspi se,“ řekla. „Zítra, snad, chlapce zabijeme.“

Kapitola 14 – Setkání

Auto uhánělo ulicí rozčvachtanou od deště; Charlie trval na tom, aby si prohlédl Chrissino zranění, i když říkala, že to není vážné. Ulehčilo se mu, když zjistil, že měla pravdu; byla jenom škrábnutá; kulka nechala mělkou rýhu pět centimetrů dlouhou těsně nad kyčlí. Byla to víc odřenina než rána, víceméně vypálená teplem kulky; střelu v sobě neměla a krvácela jenom málo. Přesto zastavili v obchodě otevřeném celou noc, kde koupili líh, jód a obvazy, a Charlie ošetřil zranění, zatímco Vince, za volantem, pokračoval v jízdě. Přejížděli z ulice do ulice, vraceli se, kroužili deštěm bičovanou temnotou jako polétavý hmyz, který se bojí kamkoli usednout, aby nebyl zamáčknut, rozdrcen.

Udělali všechny možné preventivní kroky, aby zajistili, že nejsou sledováni, a do bezpečného domu v Laguna Beach přijeli až skoro v jednu hodinu ráno. Dům stál asi uprostřed dlouhé ulice s výhledem (za denního světla) na oceán; malý domek, skoro chata, dvě místnosti a koupelna; kuriózní, asi čtyřicet let starý, ale překrásně udržovaný, s mřížovanou přední verandou, barevnými okenicemi; obrostlý tropickou rostlinou, která rostla podél zdi a skoro přes celou střechu. Dům patřil tetě Henryho Rankina, která byla na dovolené v Mexiku, a Grace Spiveyová ani nikdo z církve Soumraku o něm nemohli vědět.

Charlie litoval, že sem nepřijeli dřív, že dovolil Chris a Jimovi vrátit se do jejich vlastního domu. Ovšem, nemohl předvídat, že Grace Spiveyová podnikne tak brzy tak drastickou a nebezpečnou akci. Zabít psa je jedna věc, ale poslat najaté vrahy vyzbrojené brokovnicemi, poslat je drze do tiché obytné čtvrti no, nepomyslel si, že je tak bláznivá. Teď ztratil dva své muže, dva ze svých přátel. Mučila ho žíravina emocí, částečně hoře a částečně výčitky vlastního svědomí. Peteho Lockburna znal devět let, Franka Reuthera šest, měl je oba hodně rád. I když věděl, že nezavinil, co se stalo, nemohl si pomoci a dával si vinu; cítil se tak bídně, jak se jen může cítit člověk, aniž by uvažoval o sebevraždě.

Snažil se nedat najevo hloubku svého hoře a vzteku, protože nechtěl ještě víc rozrušit Chriss. Byla bez sebe z vražd a zdálo se, že se rozhodla, aspoň částečně, nést za ně zodpovědnost. Snažil se ji přesvědčit; Frank a Pete znali riziko, když vzali tu práci; kdyby si nenajala firmu Klemet-Harrison, mrtví, teď na cestě do márnice, to by byla ona a Jim, takže udělala správně, že hledala pomoc. Bez ohledu na argumenty, které předkládal, nedokázala ze sebe setřást tíživý pocit viny.

Jim v autě usnul, tak ho Charlie nesl šikmo padajícím deštěm, mrholivým nočním tichem kopců Laguny Beach do domu. Položil ho v ložnici na postel a chlapec se ani nehnul, jen si tiše brumlal a vzdychl. Charlie a Chriss ho společně svlékli a uložili pod pokrývky.

„Doufám, že mu neuškodí, když si jednou večer nevyčistí zuby,“ strachovala se.

Charlie nedokázal potlačit úsměv, všimla si ho a zdálo se, že si uvědomila, jak je směšné bát se o zuby jen několik hodin poté, co chlapec unikl třem vrahům.

Zarděla se a řekla: „Doufám, že Bůh ho ochrání před zkažením zubů, když ho ochránil před kulkami, ne?“

„Na to se dá vsadit.“

Chewbacca se stočil u kraje postele a srdečně zívnul. I on měl za sebou drsný den.

Vince Fields vešel do dveří a zeptal se: „Kde mě chcete, šéfe?“

Charlie váhal, připomněl si Peteho a Franka. Postavil je před ústí hlavně. Nechtěl udělat Vincemu, totéž. Ale je, samozřejmě, hloupé tak uvažovat. Byla to Vinceho práce stát před hlavní, bude-li to nutné; Vince to věděl, Charlie to věděl a oba věděli, že je Charlieho práce dávat příkazy, bez ohledu na důsledky. Tak na co čekal? Buď máš odvahu vzít na sebe riziko, nebo nemáš.

Odkašlal si a prohlásil: „Hm chci tě právě tady, Vince. Seď na židli. Vedle postele.“

Vince si sedl.

Charlie vzal Chriss do úhledné kuchyňky, kde George Swarthout připravil velký hrnec kávy a nalil šálky pro sebe a Vinceho.

Charlie ho poslal do obývacího pokoje k oknům, aby hlídal ulici, a nalil kávu Chriss i sobě.

„Miriam – Henryho teta – pije brandy. Dala byste si panáka do kávy?“

„To je dobrý nápad,“ přitakala Chriss.

Našel v ledničce brandy a přitvrdil oba šálky kávy.

Seděli proti sobě u stolku vedle okna, které hledělo do deštěm bičované zahrady, v níž kvetly, právě teď; jen stíny.

Zeptal se jí: „Co vaše kyčle?“

„Jenom štípnutí.“

„Jste si jista?“

„Naprosto. Poslouchejte, co se stane teď? Zatkne policie někoho?“

„Nemůžou. Útočníci jsou všichni mrtvi.“

„Ale žena, která je poslala, není mrtvá. Je spoluviníkem na pokusu o vraždu. Spiklenec. Je vinna jako oni.“

„Nemáme žádný důkaz, že je poslala Grace Spiveyová.“

„Pokud byli všichni tři členy její církve…“

„To by bylo důležité vodítko. Problém je, jak dokážeme, že byli členy církve?“

„Policie by mohla vyslechnout jejich přátele, rodiny.“

„To určitě udělají pokud je budou moci najít.“

„Co tím chcete říci?“

„Žádný z těch tří střelců nemohl být identifikován. Žádná peněženka, kreditní karta, řidičský průkaz, prostě nic.“

„Otisky prstů. Nelze je identifikovat podle otisků prstů?“

„Ovšem, policie to bude sledovat. Ale pokud nebyli v armádě nebo nemají záznam, že byli trestaní, ani nedělali prací, při níž se vyžadují otisky prstů, pak jejich otisky nebudou nikde zaznamenány.“

„Takže se nemusíme nikdy dozvědět, kdo to byl?“

„To je možné. A dokud nebudeme mít identifikaci, nelze je žádným způsobem dávat dohromady s Grace Spiveyovou.“

Zlostně se zamračila, usrkla si kávy, uvažovala o situaci, snažila se nalézt něco, co jim mohlo ujit, snažila se najít způsob, jak spojit vrahy s církví Soumraku. Charlie jí mohl říci, že mrhá časem, že Grace Spiveyová je příliš pedantní, ale k tomuto závěru musela dojít sama.

Nakonec řekla: „Muž, který na nás zaútočil před domem byl to řidič dodávky?“

„Ne. Není to muž, kterého jsem pozoroval dalekohledem.“

„Ale, byl-li v dodávce, třeba jako pasažér, možná, že je pořád zaparkovaná u mého domu.“

„Ne. Policie ji hledala. Nikde v sousedství nebyla bílá dodávka. Vůbec nic, co by mohlo vést k Pravdivému slovu nebo církvi Soumraku.“

„A co jejich zbraně?“

„Ty se kontrolují. Ale předpokládám, že nebyly koupeny legálně. Nezjistí se, kdo je koupil.“

S obličejem zahořklým zklamáním pokračovala: „Ale víme, že Grace Spiveyová vyhrožovala Jimovi a že jeden z jejích lidí nás sledoval v dodávce. Po tom, co se v noci stalo, není to dostatečný důvod, aby s ní policie aspoň promluvila?“

„Ano. A oni s ní promluví.“

„Kdy?“

„Teď. Pokud s ní už nemluvili. Ale ona vše popře.“

„Budou ji hlídat?“

„Ne-e. Nemá to ani smysl. Mohli by sledovat ji, ale nemůžou hlídat všechny členy její církve. To by vyžadovalo mnohem více lidí, než mají. Kromě toho, bylo by to protiústavní.“

„Takže jsme zase tam, kde jsme začali,“ povzdechla si Chriss nešťastně.

„Ne. Nakonec, asi ne hned, ale po nějakém čase, jeden z těch bezejmenných mrtvých nebo jedna z jejich zbraní nebo fotografie muže v dodávce, které jsem pořídil, nás přivedou ke Grace Spiveyové. Tito lidé nejsou perfektní. Někde něco malého přehlédli, udělali chybu, a my ji využijeme. Udělají ještě další chyby a dříve nebo později budeme mít dostatek důkazů, abychom je čapli.“

„A mezitím?“

„Vy a Jim se budete skrývat.“

„Tady?“

„Na nějaký čas.“

„Najdou nás.“

„Ne.“

„Najdou,“ řekla rozhodně.

„Ani policie neví, kde jste.“

„Ale vaši lidé ano.“

„My jsme na vaší straně.“

Přikývla, ale viděl, že ještě má co říci, něco, co vlastně nechtěla vyslovit, ale nemohla si ani nechat pro sebe.

„Co je? Co si myslíte?“ pobízel ji.

„Není možné, že někdo z vašich lidí patří k církvi Soumraku?“

Otázka ho ohromila. Vybral si své lidi osobně, znal je, věřil jim. „Nemožné.“

„Nakonec, vaše agentura se už se Spiveyovou setkala. Vysvobodili jste ty dvě děti z jejího kultu, vyrvali je jejich matce. Myslela bych si, že by si na váš mohla Grace Spiveyová dávat pozor, natolik, že do vaší organizace někoho nasadila. Mohla obrátit jednoho z vašich mužů.“

„Ne. To je nemožné. Kdyby se snažila s někým spojit, okamžitě by mi to hlásil.“

„Možná je to některý váš nový zaměstnanec, někdo, kdo byl jejím učedníkem už předtím, než pro vás začal pracovat. Najal jste někoho nového od té doby, co jste vyrvali ty děti?“

„Pár lidí. Ale naši zaměstnanci musí podstoupit přísné vyšetření, než je příjmem…“

„Členství v církvi může být skryté, může být přísně drženo v tajnosti.“

„To by bylo těžké.“

„Všimla jsem si, že jste přestal říkat nemožné.“

Začal se cítit nesvůj. Věřil, že vždycky myslí na všechno, je připraven na všechny možnosti. Ale na toto nepomyslel, především proto, že znal své lidi příliš dobře, aby podezíral, že by někdo z nich mohl být tak slabomyslný, aby se upsal cvokařskému kultu. Přesto, lidé jsou divní, zvláště v této době, a jediná věc, která vás může překvapit, je, když vás nikdy nepřekvapí.

Usrkával svou kávu a řekl: „Požádám Henryho Rankina, aby nově prověřil všechny, kteří k nám přišli od případu Spiveyová. Pokud jsme něco poprvé přehlédli, Henry to najde. Je nejlepší, koho mám.“

„A jste si jist, že mu můžete věřit?“

„Ježíši, Chriss, je jako můj bratr!“

„Pamatujte na Kaina a Abela.“

„Poslouchejte, Chriss, trocha podezření, dotek paranoie – to je dobré. Podporuji to. Přispívá to k opatrnosti. Ale můžete zajít příliš daleko. Někomu musíte věřit. Sama si s tím neporadíte.“

Přikývla a podívala se na svou zpola vypitou kávu. „Máte pravdu. A asi to není ode mne příliš laskavé, dělat si starosti s tím, jak důvěryhodní jsou vaši lidé, když dva z nich už pro mě zemřeli.“

„Nezemřeli pro vás,“ odporoval.

„Ano, zemřeli.“

„Oni jenom…“

„Zemřeli pro mě.“

Vzdechl si a nic už neřekl. Byla příliš citlivá, aby necítila vinu za smrt Peteho Lockburna a Franka Reuthera. Bude se k tomu muset dopracovat sama – stejným způsobem jako on.

„V pořádku,“ řekla. „A co budete dělat vy, když se já a Jim budeme skrývat?“

„Než jsme odešli z vašeho domu, zavolal jsem správu kostela.“

„Jejího kostela?“

„Jo. Nebyla tam. Požádal jsem její sekretářku, aby mi zařídila na zítřek setkání. Přiměl jsem ji, aby slíbila, že ještě v noci zavolá Henryho Rankina, ať je jakkoliv pozdě a řekne mu, kdy tam mám být.“

„Jdete do jámy lvové?“

„Není to zase tak dramatické ani nebezpečné.“

„Co si od setkání s ní slibujete?“

„Nevím. Ale zdá se, že je to další logický krok.“

Poposedla na židli, zvedla kávu, položila ji, aniž se napila, nervózně se kousala do spodního rtu. „Bojím se, že“

„Čeho?“

„Bojím se, půjdete-li za ní nějak vás přiměje, abyste jí řekl, kde jsme.“

„Se mnou to nejde tak lehce,“ prohlásil.

„Ale mohla by použít drogy, nebo mučení, nebo…“

„Věřte mi, Chriss, dovedu se ovládat a dovedu zacházet s tou stařenou a její smečkou bláznů.“

Dlouze a upřeně na něj hleděla.

Měla hypnoticky krásné oči.

Nakonec prohlásila: „Dovedete. Vím to. Zvládnete je. Mám ve vás hodně důvěry, Charlie Harrisone. Je to instinkt. Mám z vás dobrý pocit. Vím, že jste schopný. Nepochybuji o vás. Skutečně nepochybuji. Ale mám pořád strach.“

V 1:30 přivezli z agentury Klemet-Harrison k domu v Laguně Beach Charlieho šedý mercedes, aby v něm mohl odjet domů, až bude hotov. Ve 2:05 se zarudlýma očima a k smrti unaven se podíval na hodinky. „No, měl bych jít,“ řekl a šel k dřezu opláchnout svůj šálek od kávy.

Když dal šálek na poličku, aby oschnul, a otočil se, stála Chriss u okna vedle dveří, upřeně pozorovala temný trávník.

Šel k ní. „Chriss?“

Otočila se, stála mu tváří v tvář.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

Přikývla, chtěla být statečná. „Jenom zimnice.“

Zuby jí cvakaly, když promluvila.

Impulzivně ji objal. Bez náznaku zdráhání se k němu přitiskla, nechala se držet, hlavu mu položila na rameno. Potom ho také objala, byli spojeni a nikdy nebylo nic lepší, než ji svírat v náručí. Cítil na tváři její vlasy, na zádech její ruce, její tělo přitisknuté ke svému, její teplo, které ho prostupovalo, a její vůni, která ho zaplavila: Objetí mělo elektrizující kvalitu nového, vytouženého zážitku a současně představovalo známé sdílení plné pohody. Bylo těžké uvěřit, že ji znal necelý den. Zdálo se mu, že po ní toužil mnohem déle – a samozřejmě toužil, i když nevěděl, dokud ji neuviděl, že toužil tolik let právě po ní.

Byl by ji mohl políbit. Měl dostatek touhy a nervů, aby jí dal ruku pod bradu, zvedl jí tvář, přitiskl své rty k jejím a věděl, že by nevzdorovala, mohla by to i přivítat. Ale neudělal nic víc, než ji držel v náručí, protože vycítil, že teď není pravý čas k závazku, který v sobě obsahuje vášnivý polibek. Teď by to byl polibek, který vyhledávala dílem ze strachu, dílem ze zoufalé potřeby nabýt odvahy. Až ji nakonec políbí, bude chtít, aby to bylo,ze zcela jiných důvodů: touhy, zalíbení, lásky. Chtěl, aby měli perfektní začátek.

Když ho konečně pustila, zdála se plachá. Stydlivě se usmála a řekla: „Promiňte. Nechtěla jsem se před vámi roztřást. Musím být silná. Vím to. V této situaci není místo pro slabost.“

„Nesmysl,“ řekl něžně. „Potřeboval jsem také objetí.“

„Opravdu?“

„Všichni by občas potřebovali medvídka.“

Usmála se na něj.

Bylo mu proti mysli opustit ji. Celou cestu k autu, když se mu vítr opíral do saka a déšť rozstřikoval na hlavě, se chtěl vrátit a říci jí, že se mezi nimi děje něco zvláštního, něco, co by se nemělo dít tak rychle, něco, co se vídá ve filmech. Ale nikdy ve skutečném životě. Chtěl jí to říct teď, i když to nebyl pravý čas, protože navzdory svým odvahu dodávajícím řečem si nebyl zcela jist, zda bude schopen jednat se Spiveyovou a jejími blázny; existovala možnost, že už nikdy Chriss neuvidí.

Žil v kopcích North Tustinu a byl téměř v polovině cesty, jel opuštěnou ulicí, myslel na Franka Reuthera a Peteho Lockburna, když na něj plně dolehly události několika posledních hodin a náhle nemohl popadnout dech. Musel zajet ke krajnici a zastavit. Na jedné straně silnice byly pomerančové sady, na druhé jahodové plantáže, všude kolem tma. V tuto hodinu nebyl žádný provoz. Zhroucen na sedadle pozoroval upřeně deštěm postříkané přední sklo, na němž voda vytvářela ve zpětně odraženém světle jeho vlastních reflektorů strašidelné, tečkované vzory, nestálé vzory vymazávané stěrači Pukajícími jako metronom. Bylo skličující a denervující, když si uvědomil, že lidské životy mohou být vymazány stejně náhle a snadno jako ty mokré vzory deště na skle. Rozbrečel se.

Za celé roky své činnosti ztratila firma Klemet-Harrison pouze jednoho muže ve službě. Byl zabit při práci v automobilové havárii, i když nesouvisela s jeho činností a mohlo k ní dojít stejně snadno v jeho volném čase. Na pár lidí bylo v průběhu let vystřeleno, většinou odloučenými manžely, kteří se rozhodli obtěžovat své ženy přes kategorické rozhodnutí soudce; a dva chlápci byli dokonce zasaženi. Ale až doteď nebyl nikdo zavražděn, proboha. Práce soukromého detektiva byla daleko méně násilná, daleko méně nebezpečná, než jak ji zobrazují v televizi a ve filmech. Někdy jste nějakou chytil nebo musel někomu jinému nějakou vrazit , byla zde vždy možnost násilí, ale tato možnost se zřídka realizovala.

Charlie se nebál kvůli sobě, ale kvůli svým lidem, lidem, kteří pro něj pracovali a spoléhali se na něho. Když vzal tento případ, dostal se možná do něčeho, do čeho neměl. Možná podpisem na smlouvě chránit Chriss a Jima podepsal i rozsudky smrti pro sebe a své společníky. Kdo ví, co lze očekávat, máte-li co do činění s náboženskými fanatiky? Kdo ví, čeho jsou schopni?

Na druhou stranu všichni, kdo pro něho pracovali, byli seznámeni s riziky, i když obvykle očekávali lepší šance. A jaká by to byla detektivní kancelář, jací tělesní strážci, kdyby odkráčeli z prvního opravdu ošklivého případu, kterým se zabývají? A jak by mohl porušit své slovo, které dal Chriss? Nedokázal by se ráno na sebe podívat, kdyby ji nechal bezbrannou. Kromě toho, byl si jistější než kdykoli jindy, že se s iracionálním, ale ne zcela nechtěným spěchem do ní zamilovává.

Navzdory dešti dunícímu na střeše a klapajícím stěračům byla noc v protivně vlhkém autě nesnesitelně tichá; chyběl v ní něco znamenající zvuk, ozývaly se jen náhodné šumy bouře, které mu, svou úplnou náhodnosti, připomínaly propast chaosu, nad níž se nacházely životy jeho i jiných. Touto myšlenkou se teď nechtěl zabývat.

Vrátil se na silnici, přidal plyn, vyslal do výšky dvojité gejzíry drobných kapiček z hluboké louže a mířil ke kopcům k domovu.

* * *

Chriss nečekala, že bude moci spát. Natáhla se na postel, kde spal jako pařez Jim, ale myslela si, že tam bude jenom ležet se zavřenýma očima, odpočívat, než se Jim probudí. Musela usnout okamžitě.

V noci se jednou vzbudila a uvědomila si, že přestalo pršet. Bylo hluboké ticho.

George Swarthout seděl na židli v koutě, četl si v měkkém svitu stolní lampy s perleťovým stínítkem časopis. Chtěla se ho zeptat, chtěla vědět, zda je vše v pořádku, ale nenašla v sobě sílu sednout si, či dokonce promluvit. Zavřela oči a upadla zase do tmy.

Zcela se probudila před sedmou, po pouhých čtyřech a půl hodinách spánku se cítila mátožně. Jim tiše chrupal. Nechala George, aby hlídal Jima, šla do koupelny, dala si dlouhou teplou sprchu, vždy ucukla, když se jí voda dostala pod obvaz a vyvolala bodavou bolest v ráně, která se ještě hojila.

Nakonec vylezla ze sprchy, osušila se ručníkem, dala si nový obvaz a začala se oblékat, když vycítila, že Jim je v nesnázích, právě teď, v hrozných nesnázích; cítila to v kostech. Zdálo se jí, že ho slyší křičet pod rachotem ventilátoru sajícího páru z koupelny. Ach, Ježíši, ne. Vraždil ho tam v ložnici, rozsekával na kously nějaký biblí mlátící maniak. Sevřel se jí žaludek, naskočila jí husí kůže a vzdor kvílejícímu ventilátoru se jí zdálo, že slyší něco jiného, ránu, tlučení. Musí ho také bít. Bodat a bít, plíce se jí zastavily a věděla to, věděla, že Jim je mrtev, můj Bože, v divoké panice zatáhla zip na džínách, ani nedopla všechny knoflíky na halence, vyklopýtala z koupelny, bez bot, s mokrými vlasy, které jí visely v lesklých pramenech.

Všechno si jen představovala.

Chlapec byl v bezpečí.

Byl vzhůru, seděl v posteli, pozorně poslouchal pohádku o kouzelném papouškovi a siamském králi, kterou mu vyprávěl George Swarthout.

Později, ze strachu, aby se matka nedozvěděla o jejich problémech ve zprávách nebo v novinách, jí zavolala, ale potom toho litovala. Evelyn vyslechla všechny podrobnosti, byla patřičně šokována, ale místo toho, aby nabídla víc účasti, pustila se do výslechu, který Chriss překvapil a rozzlobil.

„Co jsi těm lidem provedla?“ chtěla vědět Evelyn.

„Jakým lidem?“

„Lidem v té církvi.“

„Neudělala jsem jim nic, matko. Oni se snaží udělat nám. Neslyšelas, co jsem říkala?“

„Nevybrali by si vás bez důvodu,“ namítla Evelyn.

„Jsou to blázni, matko.“

„Nemohou být všichni blázni, celá církev, všichni v ní.“

„No, jsou. Jsou to špatní lidé, matko, opravdu špatní lidé.“

„Nemohou být všichni špatní. Ne nábožensky založení lidé, jako jsou tito. Všichni po vás nemohou jít jen pro čisté potěšení.“

„Řekla jsem ti, proč po nás jdou. Mají bláznivou myšlenku, že Jim…“

„To je, cos mi řekla,“ odporovala Evelyn. „Ale to nemůže být ono. Ne doopravdy. Musí to být něco, cos udělala, co je rozzlobilo. Ale i když se zlobí, jsem si jista, že se nesnaží nikoho zabít.“

„Matko, řekla jsem ti, přišli se zbraněmi a byli zabiti muži…“

„Pak lidé, kteří měli zbraně, nebyli lidé z církve,“ řekla Evelyn. „Máš to všechno popletené. Je to něco jiného.“

„Matko, nepochopila jsem to špatně. Já…“

„Lidé z církve nepoužívají zbraně, Chriss.“

„Tito lidé ano!“

„Je to něco jiného,“ trvala na svém Evelyn.

„Ale…“

„Cítíš zášť vůči náboženství. Vždy jsi ji přece cítila. A zášť vůči církvi.“

„Matko, necítím žádnou zášť…“

„Proto tak rychle viníš tyto nábožensky cítící lidi, když je to jasně dílo někoho jiného, možná politických teroristů, kteří jsou pořád ve zprávách, nebo jsi, možná, zapletena do něčeho, do čeho bys neměla být, a teď se to vymyká kontrole, což by mě nepřekvapilo. Jsi do něčeho zapletena, Chriss, jako drogy, pro které se lidé vždy vzájemně zabíjejí, jak to vidíš v televizi, ti, kteří je rozšiřují, se pořád střílejí – je to něco podobného, Chriss?“

Představovala si, že slyší vysoké sloupkové hodiny, které tikají monotónně v pozadí. Náhle nemohla dobře dýchat.

Konverzace pokračovala v tomto duchu, až to už Chriss nemohla dál vydržet. Řekla, že musí jít, a zavěsila, než matka stihla protestovat. Evelyn ani neřekla: „Mám tě ráda“ nebo „Dej si pozor“ nebo „Mám o tebe strach“ nebo „Udělám, co mohu, abych ti pomohla.“

Její matka by mohla být stejně dobře mrtva; jejich vztah určitě mrtvý byl.

V sedm třicet udělala Chriss pro George, Vinceho, Jima a pro sebe snídani. Právě mazala topinku, když začalo zase pršet.

Ráno bylo tak pošmourné, mraky tak nízko, světlo tak mdlé a šedé, že mohl být spíše konec než začátek dne, a ze zatažené oblohy padalo takové množství vody, že okapy přetékaly. Venku se stále třepotala mlha, bez slunce bude asi viset celý den, téměř nerozptýlená, a večer se stane zcela neproniknutelnou. Bylo to roční období, kdy na Kalifornii mohou útočit neúnavné řady bouřek, přicházející z Pacifiku, bušící do pobřežních oblastí, až řeky vystupují z břehů, nádrže přetékají, úbočí kopců se sesouvají a odnášejí smrtelnou rychlostí domy na dna kaňonů. Podle toho, jak to vypadalo, právě se připravoval přehnat se přes ně jeden z těchto bouřkových sledů.

Vyhlídka na dlouhotrvající špatné počasí činila hrozbu z církve Soumraku ještě děsivější. Když se tak rozpoutaly zimní deště, byly zaplaveny ulice a dálnice ucpány až k nevíře, byla omezena pohyblivost a zdálo se, že Kalifornie se sráží, hory se stahují k pobřeží a tisknou mezi sebou zemi. Když bylo deštivé období nejhorší, nabyla Kalifornie klaustrofobického vzhledu, o němž se nikdy nedočtete v turistických brožurách a neuvidíte ho ani na pohlednicích. V takovém počasí se Chriss vždy cítila trochu uvězněna, i když nebyla pronásledována dobře vyzbrojenými pomatenci.

Když přinesla Vinci Fieldsovi plátek slaniny a vejce k domovním dveřím, kde hlídal, zeptala se ho: „Musíte být unaveni, jak dlouho to dokážete vydržet?“

Poděkoval jí za jídlo, podíval se na hodinky a odpověděl. „Už nám zbývá jenom asi hodina, V deset nás přijdou vystřídat.“

Ovšem, střídající skupina. Nová směna. Mělo jí to dojít, ale nedošlo. Zvykla si na Vinceho a George, naučila se jim důvěřovat. Kdyby někdo z nich byl členem církve Soumraku, ona i Jim by teď byli mrtvi. Chtěla, aby zůstali, ale nemohli zůstat vzhůru a na stráži navždy. Je od ní pošetilé, že si to neuvědomila.

Teď si bude muset dělat starosti s novými muži. Některý z nich mohl prodat svou duši Grace Spiveyové. Vrátila se do kuchyně. Jim a George snídali u polokruhového stolu z borovice, kam se vešly jen tři židle. Sedla si ke svému talíři, ale náhle už neměla hlad. Ponimrala se ve své porci a začala: „George, další směna…“

„Budou tady brzy,“ řekl s pusou plnou vajíček a topinky.

„Víte, koho Charlie koho pan Harrison posílá?“

„Myslíte, jak se jmenují?“

„Ano, jak se jmenují.“

„Ne-e: Může to být kdokoliv z našich mužů. Proč?“

Nevěděla, proč by se cítila lépe; kdyby věděla, jak se jmenují. Neznala Charlieho zaměstnance. Jejich jména by pro ni nic neznamenala. Jen podle jmen by nemohla říci, že jsou to lidé Grace Spiveyové. Není rozumná.

„Znáte-li někoho z našich lidi á přála byste si, aby tady měli směnu, měla byste říct panu Harrisonovi.“

„Ne, neznám nikoho. Jenom jsem no nevadí. Nebylo to důležité.“

Zdálo se, že Jim vycítil podstatu jejích obav. Přestal škádlit Chewbaccu kouskem slaniny, položil Chriss ruku na rameno, jako kdyby ji chtěl uklidnit, jak to viděl udělat Charlieho, a řekl: „Nedělej si starosti, mami. Budou to dobří chlápci. Ať pošle Charlie kohokoliv, budou opravdu dobří.“

„Ti nejlepší,“ souhlasil George.

Jim žádal George: „Hele, řekni mámě o mluvící žirafě a princezně, která neměla koně.“

„Pochybuji, je-li to přesně příběh, který by zajímal tvou mámu,“ řekl George s úsměvem.

Když George vyprávěl pohádku – zdálo se, že je to jeho vlastní výtvor – sklouzla pozornost Chriss k deštivému dni za oknem. Tam venku někde přijížděli dva Charlieho lidé, z nichž aspoň jeden, tím si byla stále více jista, bude učedníkem kreatury Spiveyové.

Paranoia. Věděla, že polovina jejího problému je psychologická. Strachovala se zbytečně. Charlie ji varoval, aby to nepřeháněla. Neprospěla by Jimovi ani sobě, kdyby viděla bubáky v každém stínu. Je to jenom to proklaté počasí, které se na ně řítí, déšť a ranní mlha tkající kolem nich rubáš. Cítila se lapena, udušena, její představivost pracovala přes čas.

Byla si toho všeho vědoma.

Nedalo se nic dělat.

Nemohla si rozmluvit svůj strach. Věděla, že se stane něco zlého, až se ti dva muži objeví.

Kapitola 15 – Náboženské šílenství

V úterý v osm hodin ráno se Charlie setkal s Henrym Nankinem před kostelem Soumraku: stavba ve španělském slohu, s malovanými okny, střechou z červených tašek, dvě věže se zvony a širokánské schodiště vedoucí k šesti masivním vyřezávaným duhovým dveřím. Déšť dopadal šikmo na dveře, stékal po schodech a vytvářel mastné louže na popraskaném a nerovném chodníku. Dveře potřebovaly natřít, budova potřebovala nový štuk: byla oprýskaná, zanedbaná, ale ladila s okolím, které upadalo už desetiletí. Kostel kdysi patřil kongregaci presbyteriánů, která se uchýlila na nové místo, o deset bloků severněji, kde nebylo tolik opuštěných prodejen, obchody s knihami jen pro dospělé, krachujících podniků a rozpadajících se domů.

„Vypadáš úplně grogy,“ řekl Henry. Stál dole u schodů pod velkým černým deštníkem a mračil se, když se Charlie také s deštníkem blížil.

„Dostal jsem se do postele až v půl čtvrté.“

„Snažil jsem se zajistit schůzku na později,“ omlouval se Henry. „Toto byl jediný čas, kdy byla ochotna se s námi setkat.“

„To je v pořádku. Kdybych měl víc času, jen bych ležel a civěl do stropu. Mluvila s ní v noci policie?“

Henry přikývl. „Ptal jsem se brzy ráno poručíka Carelly. Vyslýchali Spiveyovou, a ta všechno popřela.“

„Věřili jí?“

„Jsou podezíraví, i kdyby jen proto, že už měli problémy s více kulty.“

Pokaždé, když ulicí projelo auto, syčely pneumatiky na vlhké dlažbě jako rozzlobený had.

„Zjistili totožnost někoho z těch tří mrtvých?“

„Ještě ne. Co se týká zbraní, jejich sériová čísla jsou ze zásilky, která byla odeslána před dvěma roky velkoobchodníkem v New Yorku řadě malých obchodů se sportovními potřebami na jihozápadě. Zásilka nikdy nedorazila. Únos. Takže ty zbraně byly koupeny na černém trhu. Nedá se zjistit, kdo je prodal nebo koupil.“

„Dobře zametají stopy,“ řekl Charlie.

Byl čas promluvit si s Grace Spiveyovou. Netěšil se na to. Měl málo trpělivosti na psychologické bláboly, které tyto kultovní typy často užívají. Kromě toho po poslední noci bylo možné cokoliv; mohli by dokonce risknout spáchání vraždy na schodech ke svým vlastním dveřím.

Podíval se na své auto u obrubníku, kde za volantem čekal jeden z jeho mužů, Carter Rilbeck. Carter na ně počká a pošle pro pomoc, pokud do půl hodiny nevyjdou. Navíc, Charlie i Henry měli oba v podpažních pouzdrech revolvery.

Fara byla vlevo od kostela, posazená dál od ulice, za neudržovaným trávníkem, mezi dvěma růžovými stromy, které potřebovaly zastřihnout, obklopena křovisky, která nebyla řadu měsíců prostřihována ani tvarována. Jako kostel, i fara byla ve špatném stavu. Charlie si pomyslel, že věří-li člověk opravdu v brzký konec světa, jak příslušníci této sekty prohlašují, pak neztrácí čas s takovými maličkostmi jako zahradničení a udržování domu.

Podlaha na verandě fary vrzala a zvonek u dveří vydával vysoký, pronikavý, nepravidelný zvuk – více zvířecí než mechanický.

Záclonka na okénku uprostřed dveří se náhle odhrnula. Otylá žena s červenou tváří a vypouklýma očima si je dlouho upřeně prohlížela, pak nechala záclonku spadnout, odemkla dveře a uvedla je do šedohnědé vstupní haly.

Když se dveře zavřely a šumivý hlas bouře se poněkud ztlumil, Charlie řekl: „Jmenuji se…“

„Vím, kdo jste,“ odvětila žena krátce. Vedla je přes halu k místnosti vpravo, kde byly pootevřené dveře. Otevřela je úplně a ukázala, že mají vstoupit. Nevešla s nimi, neohlásila je, jen za nimi dveře zavřela, nechala je, aby se představili sami.. Běžná zdvořilost, jak je vidět, nepatřila k přísadám v bizarní směsi křesťanství a prorokování soudného dne, kterou pro sebe stoupenci Spiveyové uvařili.

Charlie a Henry se octli v místnosti šest metrů dlouhé a čtyři a půl široké, zařízené spoře a levně. Jednu stěnu lemovaly registratury. Ve středu místnosti stál kovový stůl, na něm dámská kabelka a popelník, za stolem jedna kovová skládací židle, před ním dvě židle. Nic víc. Ani závěsy na oknech. Ani stoly ani skříně ani tretky. Nebyly tam ani lampy, jen stropní svítidlo vrhající nažloutlé světlo, které se mísilo se šedivým světlem bouře vstupujícím vysokými okny a dávalo místnosti kalný vzhled.

Nejvíc zarážela naprostá absence náboženských předmětů: ani obrazy Krista ani plastiky biblických postav nebo andělů ani vyšívané dečky s náboženskými citáty, žádné posvátné předměty – nebo brak, podle toho, jak se na to díváte a které očekáváte mezi kultovními fanatiky. Neviděli nic ani v hale ani v místnostech, které minuli.

Grace Spiveyová stála na vzdáleném konci místnosti, u okna, obrácená k nim zády, civěla do deště.

Henry si odkašlal.

Nepohnula se.

Charlie pronesl: „Paní Spiveyová?“

Konečně se obrátila od okna k nim. Byla oblečena celá v žlutém: světle žlutá halenka, veselý žlutý tečkovaný šátek uvázaný na krku, tmavě žlutá sukně, žluté boty. Měla na obou zápěstích žluté náramky a půl tuctu prstenů osazených žlutými kameny. Působila směšným dojmem. Výrazné oblečení jen zdůrazňovalo bledost napuchlého obličeje, vyschlou mdlost pleti poznamenané věkem. Vypadala, jako by ji posedl senilní vrtoch a myslela si o sobě, že je dvanáctiletá dívenka vystrojená na oslavu narozenin přítelkyně.

Šedé vlasy měla rozcuchané a oči divoké. Tyto oči přitahovaly pozornost i přes celou místnost a vypadaly prazvláštně.

Byla podivně strnulá, ramena napnutá, paže natažené po stranách, ruce zaťaté pevně v pěst.

„Já jsem Charlie Harrison,“ představil se Charlie, protože se s ní vlastně nikdy nesetkal. „A to je můj společník pan Rankin.“

Vratce jako opilec udělala dva kroky od okna. Tvář se jí zkřivila a její bílá kůže ještě víc zesvětlala. Vykřikla bolestí, téměř upadla, včas udržela rovnováhu, stála a kymácela se, jako by se pod ní houpala podlaha.

„Je vám něco?“ zeptal se Charlie.

„Budete mi muset pomoci,“ řekla.

Nic takového si nepředstavoval. Očekával silnou ženu, vitální, magnetickou osobnost, vládcovský typ, který je od začátku vyvede z rovnováhy. Místo toho to byla ona, kdo byl vyveden z rovnováhy, a to doslova.

Stála teď trochu sehnutá, jako kdyby ji bolest ohýbala v půli. Byla nepřirozeně strnulá a ruce měla zaťaté v pěsti.

Charlie a Henry šli k ní. „Pomozte mi na židli, než upadnu,“ řekla slabým hlasem. „Mé nohy.“

Charlie se jí podíval na nohy a byl šokován, když na nich uviděl krev. Vzal ji za levou ruku, Henry za pravou a zpola ji nesli k židli, která stála za kovovým stolem. Když si sedla, Charlie si uvědomil, že má na nártech obou nohou, hned nad jazyky bot, krvácející poranění, dvě díry, jako by ji někdo bodnul, ne nožem, ale něčím s hodně dlouhou čepelí – snad sekáčkem na led.

„Můžu vám zavolat lékaře?“ zeptal se, rozčarován, když zjistil, že je k ní tak ohleduplný.

„Ne,“ odmítla. „Doktora ne. Sedněte si prosím.“

„Ale…“

„Budu v pořádku. Bude mi fajn. Bůh mě hlídá, víte? Bůh je ke mně dobrý. Sedněte si. Prosím.“

Zmatení šli ke dvěma židlím na druhé straně stolu, ale než si stačili sednout, stařena rozevřela své pěsti a držela je dlaněmi k nim. „Podívejte se,“ zašeptala přísně. Podívejte se na tohle! Hleďte na tohle!“

Příšerný pohled nedovolil Charliemu, aby si sedl. Žena měla v obou dlaních krvácející díry jako na nohou. Jak na ně upřeně hleděl, krev z nich začala prýštit rychleji než předtím.

Neuvěřitelné. Usmívala se.

Charlie vrhl pohled na Henryho a v jeho očích viděl stejnou otázku, jakou musel mít ve svých: Co se to tady, k sakru, děje?

„To je pro vás,“ řekla stařena vzrušeně. Naklonila se k nim, natáhla ruce přes stál, držela je dlaněmi nahoru, pobízela je, aby se dívali.

„Pro nás?“ ptal se Henry, zřejmě postaven před záhadu.

„Co tím chcete říci?“ zeptal se Charlie.

„Znamení,“ řekla.

„Znamení?“

„Svaté znamení.“

Charlie jí zíral na ruce.

„Stigmata,“ pravila.

Ježíši. Ta žena patří do sanatoria.

Mrazení vytrvale postupovalo Charliemu vzhůru po páteři a stočilo se mu v krku, švihalo ho svým ledovým ocasem.

„Rány Kristovy,“ prohlásila.

Do čeho jsme se to dostali? divil se Charlie.

Henry řekl: „Raději zavolám doktora.“

„Ne,“ řekla tiše, ale autoritativně. „Tato zranění bolí, ano, ale je to sladká bolest, dobrá bolest, očišťující bolest a nedostane se do nich infekce; zahojí se sama. Nerozumíte? Jsou to rány, které utrpěl Kristus, díry od hřebů, kterými ho přibili na kříž..“

Je to blázen, myslel si Charlie a podíval se rozpačitě ke dveřím, přemýšlel, kam odešla červenolící žena. Přivést nějaké další blázny? Připravit popravčí četu? Lidskou oběť? Měli nervy říkat tomuhle křesťanství?

„Vím, co si myslíte,“ prohlásila Grace Spiveyová hlasitěji, silněji. „Myslíte si, že nevypadám jako prorok. Myslíte si, že Bůh by nepoužíval starou, bláznivě vyhlížející ženu, jako jsem já. Ale On právě tak postupuje. Kristus chodil mezi vyvrhele, přátelil se s nakaženými leprou, prostitutkami, zloději, mrzáky a poslal je šířit Jeho slovo.. Víte proč? Víte?“

Mluvila teď tak hlasitě, že se její hlas odrážel od stěn, a Charliemu to připomnělo televizního kazatele, který mluvil v hypnotických rytmech a s citem dobře vycvičeného herce.

„Víte, proč si Bůh vybírá nejnepravděpodobnější zvěstovatele?“ naléhala. „Proto, že si vás chce vyzkoušet. Kdokoliv uvěří kázání pěkného kazatele s tváří Roberta Redforda a hlasem Richarda Burtona! Ale jen spravedliví, jenom ti, kdo opravdu chtějí uvěřit Slovu jen ti s dostatkem víry poznají a přijmou Slovo bez ohledu na kazatele!“

Krev z rukou jí kapala na stůl. Pozvedla hlas, až vibroval ve sklech oken.

„Bůh vás zkouší. Můžete slyšet jeho volání bez ohledu na to, co si myslíte o kazateli? Máte dostatečně čistou duši, aby vám dovolila slyšet? Nebo jste tak zkažení, že jste hluší?“

Charlie i Henry ztratili řeč. Její tiráda byla tak hypnotická, že ochromovala a vyžadovala pozornost.

„Slyšte, slyšte, slyšte!“ naléhala. „Slyšte, co vám řeknu. Bůh na mě seslal tato stigmata v tom okamžiku, kdy jste zazvonili u dveří. Dal vám znamení, a to může znamenat jenom jednu věc: ještě nejste ve službách Satana a Bůh vám dává možnost vykoupit se. Zjevně si neuvědomujete, co je ta žena, co je její dítě. Kdybyste to věděli a pořád je ochraňovali, Bůh by vám nenabídl vykoupení. Víte, co jsou? Víte?“

Charlie si odkašlal, zamrkal, oprostil se od mlhy, která mu krátce ochromila mysl. „Já vím, co si vy myslíte, že jsou.“

„To není, co si myslím. To je, co vím. To je, co mi řekl Bůh. Chlapec je Antikrist. Matka je černá Madona.“

Charlie nečekal, že bude tak přímá. Byl si jist, že popře jakýkoliv zájem o Jima, právě tak, jak to popřela policii. Byl ohromen její přímostí a nevěděl, jak si to vysvětlit.

„Vím, že tento rozhovor nenahráváte,“ řekla. „Máme přístroje, které by objevily magnetofon. Byla bych upozorněna. Tak mohu mluvit otevřeně. Chlapec přišel, aby vládl tisíc let na zemi.“

„Je to jenom šestiletý chlapec,“ pravil Charlie, „jako kterýkoliv jiný šestiletý chlapec.“

„Ne,“ odporovala, stále držíc své ruce dlaněmi nahoru, aby odkryla krev vykapávající z jejích ran. „Ne, je víc, je horší. Musí zemřít. Musíme ho zabít. Je to Boží přání, Boží dílo.“

„Nemůžete opravdu zamýšlet…“

Přerušila ho. „Teď, když vám to bylo řečeno, když vám Bůh objasnil pravdu, musíte je přestat chránit.“

„Jsou to mí klienti,“ protestoval Charlie. „Já…“

„Nedáte-li si říci a budete je chránit, budete prokleti,“ řekla stařena ustaraně, prosila je, aby přijali vykoupení.

„Máme závazek…“

„Prokleti, nerozumíte? Budete hnít v Pekle. Veškerá naděje ztracena. Věčnost strávená utrpením. Musíte naslouchat. Musíte prozřít.“

Podíval se jí do horečnatých očí, které mu vzdorovaly svou šílenou umanutostí. Jeho lítost k ní se mísila s odporem, nemohl a nechtěl s ní debatovat. Uvědomil si, že přišli zbytečně. Ta žena nebyla přístupna rozumu.

Teď se bál o Chriss a Jima víc než v noci, když na ně jeden ze stoupenců Grace Spiveyové střílel.

Zvedla své krvácející dlaně o něco výš. „Toto znamení je pro vás, pro vás, aby vás přesvědčilo, že jsem, skutečně, hlasatelem nesoucím pravdivé poselství. Vidíte? Věříte už? Rozumíte?“

Charlie řekl: „Paní Spiveyová, neměla jste to dělat. Nikdo z nás není lehkověrný, takže toto všechno bylo na nic.“

Zachmuřila se. Opět sevřela ruce v pěst.

Charlie pokračoval: „Pokud jste použila hřebík, který byl trochu rezavý nebo špinavý, doufám, že půjdete okamžitě k lékaři a necháte si dát protitetanovou injekci. Mohlo by to být velice vážné.“

„Jste pro mě ztraceni,“ prohlásila hlasem bezbarvým jako stůl, k němuž snížila své krvácející ruce.

„Přišel jsem, abych se pokusil s vámi rozumně dohodnout,“ pravil Charlie. „Vidím, že to není možné. Chci vás tedy jenom varovat…“

„Patříte nyní Satanovi. Měli jste příležitost…“

„… pokud toho nenecháte…“

„… a zahodili jste ji…“

„… nenecháte-li Scavellovy na pokoji…“

„… a teď zaplatíte hroznou cenu!“

„… nedám vám pokoj a vytrvám. Budu v tom pokračovat, staň se co staň, dokud vás neuvidím před soudem, dokud neuvidím, jak vaše církev přijde o daňovou úlevu, dokud nebudou všichni vědět, co jste opravdu zač, dokud vaši stoupenci neztratí svou víru ve vás a dokud nebude váš šílený kult zničen. Myslím to vážně. Dokážu být stejně neústupný jako vy, stejně cílevědomý. Mohu vás zničit. Přestaňte, dokud je čas.“

. Jen na něj zírala.

Henry se otázal: „Paní Spiveyová, přestanete s tím šílenstvím?“

Neřekla nic. Sklopila oči.

„Paní Spiveyová?“

Žádná odezva.

Charlie prohlásil: „Pojď, Henry. Pojďme odsud.“

Když se blížili ke dveřím, ty se otevřely a do místnosti vstoupil obrovský muž, sklonil hlavu, aby nenarazil do rámu. Musel měřit aspoň dva metry deset. Měl obličej z hrůzného snu. Vypadal neskutečně; k jeho popisu se hodí jenom obrazy z filmů, myslel si Charlie. Vypadal jako Frankenstein s ohromným svalnatým tělem barbara Conana, nemotorný hromotluk vylíhnutý ze špatného scénáře a nízkého rozpočtu. Viděl Grace Spiveyovou plakat a tvář se mu zkřivila beznadějí a zuřivostí, které změnily Charlieho krev v ledovou tříšť. Obr se napřáhl, chytil Charlieho za sako a téměř ho zvedl.

Henry tasil svou zbraň, ale Charlie ho zarazil. „Zadrž, zadrž,“ protože i když situace byla zlá, nebyla ještě kritická.

Obr se zeptal: „Co jste jí udělali? Co jste provedli?“

„Nic,“ řekl Charlie. „My jsme…“

„Nech je jít,“ pravila Grace Spiveyová. „Nech je odejít, Kyle.“

Obr váhal. Jeho oči, jako tvrdé jasné mořské kreatury skrývající se hluboko pod podmořským skalním výstupkem, se dívaly na Charlieho s ryzí záštiplnou zuřivostí, která by vyvolala noční můry i u samotného ďábla. Nakonec Charlieho pustil a neohrabaně došel ke stolu, u kterého seděla žena. Zpozoroval krev na jejích rukou a otočil se zpět k Charliemu.

„Udělala si to sama,“ řekl Charlie a ustupoval ke dveřím. Nelíbil se mu vemlouvavý tón ve vlastním hlase, ale zdálo se, že v tuto chvíli není místo na pýchu. Podlehnout nutkání ukázat přehnanou mužskou hrdost by bylo neotřesitelným důkazem slabomyslnosti. „Nedotkli jsme se jí.“

„Nech je jít,“ opakovala Grace Spiveyová.

Tichým, výhružným hlasem obr řekl: „Vypadněte. Rychle.“

Charlie a Henry udělali, co jim bylo poručeno.

Žena s červenou tváří a vystupujícíma zelenýma očima čekala u vchodu do fary. Jak spěchali halou, otevřela dveře. V okamžiku, kdy vstoupili na verandu, práskla za nimi dveřmi a zamkla.

Charlie vyšel do deště, aniž rozevřel deštník. Otočil obličej k nebi. Nechal na sebe dopadat svěží a čistý déšť, protože se cítil pošpiněn šílenstvím v domě.

„Bůh nám pomáhej,“ řekl Henry.

Vyšli na ulici.

Špinavá voda pěnila až po horní okraj stoky. Vytvářela hnědé jezero až ke křižovatce a kousky smetí, jako flotila malých člunů, plavaly na větrem rozvlněné hladině. Charlie se otočil a díval se na faru. Teď se její špína a úpadek zdály něco víc než obyčejný městský rozpad; rozpad byl odrazem myslí těch, kteří v budově sídlili. V zaprášených oknech, odprýskané malbě, zborcené verandě a hodně popraskané omítce viděl nejen ruinu, nýbrž i reprezentaci lidského šílenství neživým světem. Jako dítě četl hodně sci-fi, občas ještě i nyní, proto si vzpomněl na zákon entropie, který tvrdí, že vesmír a všechny věci v něm se pohybují v jediném základním směru – k rozpadu, zhroucení, rozptýlení a chaosu. Zdálo se, že církev Soumraku pojímá entropii jako konečné vyjádření božství, agresivně vyhlašuje šílenství, nerozum a chaos, těší se z toho.

Byl vyděšen.

* * *

Po snídani zavolala Chriss Val Gardnerové a dvěma dalším lidem, ujistila je, že ona i Jim jsou v pořádku, ale nikomu neřekla, kde je. Díky církvi Soumraku už úplně nevěřila ani svým přátelům, dokonce ani Val, a tato zarmucující změna se jí protivila.

Než skončila své telefonáty, dva noví tělesní strážci přijeli vystřídat Vinceho a George. Jeden z nich, Sandy Breckenstein, byl vysoký a hubený, kolem třicítky, s výrazným ohryzkem; připomínal Ichaboda Craneho ve staré verzi Disneyova kresleného filmu Legenda ospalé díry. Sandyho partnerem byl Max Steck, muž připomínající býka, s velkými kotníky na rukou, masivní hrudí, krkem skoro tak silným jako hlava – a s dětsky sladkým úsměvem.

Jim nalezl okamžitě zalíbení v obou a brzy běhal z jednoho konce domečku na druhý, snažil se dělat společnost oběma, brebentil, vyptával se jich, jaké to je dělat tělesné strážce, vyprávěl jim svou kouzelně zkomolenou verzi pohádky George Swarthouta o mluvící žirafě a princezně, která neměla koně.

Chriss nezačala svým novým ochráncům důvěřovat tak rychle jako Jim. Byla přátelská, ale opatrná, dávala pozor.

Litovala, že nemá svou zbraň. Už neměla svou pistoli. Policie si ji včera večer nechala, dokud neověří, že je správně registrovaná. Nemohla si dost dobře vzít kuchyňský nůž a držet ho pořád v ruce; pokud Sandy nebo Max je stoupencem Grace Spiveyové, nůž by násilí nemusel předejít, ale mohl by ho uspíšit. A pokud žádný z nich do církve Soumraku nepatří, jen by je urazila a znepřátelila si je otevřeně projevenou nedůvěrou. Jejími jedinými zbraněmi byla obezřelost a důvtip; což by nebylo příliš účinné, kdyby musela čelit maniakovi s pistolí Magnum ráže 357.

Ale když krátce po deváté nastaly potíže, nevyšly ani od Sandyho ani od Maxe. Ve skutečnosti to byl Sandy, hlídající ze židle u okna v obývacím pokoji, kdo zpozoroval, že něco není v pořádku, a upozornil je na to.

Když se ho Chriss přišla z kuchyně zeptat, zda chce ještě kávu, našla ho, jak zjevně napjat pozoruje ulici. Vstal ze židle, naklonil se blíž k oknu, u očí měl dalekohled.

„Co se děje?“ zeptala se. „Kdo je venku?“

Ještě chvilku pozoroval, pak odložil dalekohled. „Možná nikdo.“

„Ale vy si myslíte, že tam někdo je.“

„Běžte říci Maxovi, ať se pozorně dívá vzadu,“ řekl Sandy s poskakujícím ohryzkem. „Řekněte mu, že stejná dodávka přejela třikrát kolem domu.“

Srdce se jí zrychlilo, jako by někdo zmáčkl spínač.

„Bílá dodávka?“

„Ne. Tmavomodrá dodge s obrazem příboje na boku. Pravděpodobně to nic není. Jenom někdo, kdo se zde nevyzná, se snaží najít nějakou adresu. Ale hm tak či onak, raději to řekněte Maxovi.“

Pospíchala do kuchyně, která byla na zadní straně domu, a snažila se předat novinku Maxi Steckovi klidně, ale hlas se jí chvěl a nedokázala ovládnout ruce, kterými dělala nervózní, nic neznamenající motýlí pohyby ve vzduchu.

Max překontroloval zámek ve dveřích do kuchyně, přestože ho zkoušel sám, když nastoupil do služby. Na jednom okně zatáhl žaluzie úplně, na druhém napůl.

Chewbacca ležel v koutě, podřimoval. Teď zvedl hlavu a zafrkal, cítil ve vzduchu nové napětí.

Jim seděl u stolu při okně do zahrady, zaměstnán vyplňováním obrázku v omalovánkách. Chriss ho přesunula od okna do kouta, k vrčící ledničce, mimo přímý dostřel.

S krátkým rozpětím pozornosti a citovou přizpůsobivostí šestiletého už skoro zapomněl na nebezpečí, které je přinutilo skrývat se v domě někoho cizího. Teď si to vše připomněl a vypoulil oči. „Přichází čarodějnice?“

„Asi to není nic, s čím bychom si měli dělat starosti, zlato.“

Sklonila se k němu, vytáhla mu džíny a zastrčila do nich napůl vykasanou košili. Rozbolelo ji srdce z jeho strachu, políbila ho na tvář.

„Pravděpodobně jenom falešný poplach,“ řekla. „Ale Charlieho muži neponechávají nic náhodě, víš.“

„Jsou super,“ řekl.

„Jsou super,“ přisvědčila.

Teď, když to vypadalo, že budou muset pro ni a Jima nasadit své životy, se cítila vinna za svou podezíravost.

Max odstrčil od okna stolek, aby se přes něj nemusel naklánět, když chce vyhlédnout.

Chewbacca vydal z hrdla tázavé zakňučení a začal chodit v kruhu, jeho drápy klapaly na kuchyňských dlaždicích.

Protože se bála, že by pes mohl v kritickém momentě Maxovi překážet, zavolala ho a pak ho zavolal Jim. Zvíře si ještě nezvyklo na své nové jméno, ale odpovědělo na tón hlasu. Přišlo k Jimovi a posadilo se u něho.

Max upřeně koukal do mezery mezi dvěma laťkami žaluzie a poznamenal: „Ta proklatá mlha trvá dnes ráno opravdu dlouho.“

Chriss si uvědomila, že v mlze a dešti, zahrada – se svými azalkami, křovinatými oleandry, rozrazily, pečlivě tvarovanými miniaturními pomerančovníky, šeříky, konstrukcí pokrytou tropickými rostlinami a dalšími keři – může usnadnit někomu připlížit se nebezpečně blízko k domu, než ho zpozorují.

Přes matčino opětovné ujišťování se Jim podíval ke stropu, ke zvuku deště na střeše, který byl v tomto jednopodlažním domku hodně hlasitý, a prohlásil: „Přichází čarodějnice. Přichází.“

Kapitola 16 – Herci v kosmickém hororu

Dr. Denton Boothe, psycholog a psychiatr, byl žijícím důkazem toho, že ani dědici Freuda a Junga neznají odpověď na všechno. Jednu stěnu své ordinace měl pokrytou diplomy z nejlepších univerzit v zemi, vyznamenáními od svých kolegy z půltuctu lékařských organizací a čestnými doktoráty ze škol čtyř zemí. Napsal v posledních třiceti letech nejpoužívanější a velmi chválenou učebnici obecné psychologie a jeho pozici, jako jednoho z největších expertů ve specializaci abnormální psychologie, nikdo nezpochybňoval. Přes všechny své znalosti nebyl Boothe bez svých vlastních problémů.

Byl tlustý. Nejenom příjemně buclatý. Tlustý. Šokujícím způsobem, ohromně přes váhu. Když se Charlie s Dentonem Boothem (pro přátele Boo) setkal po pár týdnech, byl vždy ohromen jeho nezměrností; zdálo se mu, že si nikdy nepamatuje, že by byl tak tlustý. Boothe měřil metr osmdesát jako Charlie, ale vážil sto osmdesát kilo. Jeho obličej byl zdařilou imitací měsíce. Krk jako sloup. Prsty jako buřty. Když seděl, přetékal přes židli.

Charlie nechápal, proč Boothe, který dokáže odkrýt a léčit neurózy i u pacientů, často velmi odolných vůči léčení, si nedokáže poradit se svým neodolatelným nutkáním k jídlu. Byla to záhada.

Ale jeho nezvyklá tloušťka a psychologické problémy, které ji vyvolávaly, neměnily nic na faktu, že byl příjemný muž, laskavý, zábavný a že se rád smál. Ačkoliv byl o patnáct let starší než Charlie a nekonečně lépe vzdělán, shodli se při prvním setkání a byli už několik roků přátelé, scházeli se jednou nebo dvakrát měsíčně na večeři, vyměňovali si vánoční dárky, snažili se být ve styku tak, že to někdy překvapovalo oba.

Boo přivítal Charlieho a Henryho ve své ordinaci, části rohového apartmá ve skleněném výškovém domě v Costa Mesa a trval na tom, že jim ukáže svou nejnovější starodávnou pokladničku. Sbíral pohyblivé pokladničky s hodinářským mechanismem, které z uložení každé mince udělaly malé dobrodružství. Měl jich vystavených na různých místech ordinace aspoň dva tucty. Ta poslední byla velmi komplikovaná, velikostí krabice na doutníky; na víku stály ručně malované kovové figurky dvou vousatých hledačů zlata po bocích směšně pečlivě vyvedeného osla. Boo dal čtvrťák do ruky jednoho prospektora a stiskl knoflík na boku pokladničky. Ruka s mincí se zvedla, podávala ji druhému prospektorovi, ale osel sklopil hlavu upevněnou v závěsu a sevřel do čelistí čtvrťák, který prospektor pustil. Osel zvedl hlavu, čtvrťák mu spadl do chřtánu a do pokladničky pod ním, zatímco oba prospektoři kroutili zdrceně hlavami. Na postranních brašnách u sedla měl osel své jméno – strýček Sam.

„Byla vyrobena v roce 1903. Pokud vím, existuje na celém světě jen osm fungujících exemplářů,“ chlubil se Boo. „Jmenuje se Výběrčí daní, ale já jí říkám Není žádná spravedlnost v oslím vesmíru.“

Charlie se zasmál, ale Henry vypadal zmateně.

Odešli do rohu místnosti, kde byla seskupena velká pohodlná křesla kolem sklem pokrytého stolku. Boovo křeslo tiše zasténalo, když se do něj usadil.

Protože místnost byla rohová, měla dvě vnější stěny téměř celé ze skla. Tento dům byl odvrácen od dalších výškových budov v Costa Mesa směrem k jednomu z mála zbývajících pruhů zemědělských pozemků v této části země, proto se zdálo, že venku není nic než šedé prázdno sestávající ze zpěněných mraků, průsvitných závojů pomalu se rozpadající mlhy a deště, který tekl po skleněných stěnách ve svislé řece. Dojem dezorientoval, jako kdyby tato kancelář nebyla z tohoto světa, ale ze světa jiné skutečnosti, jiných rozměrů.

„Říkáš, že se jedná o Grace Spiveyovou?“ zeptal se Boothe.

Zabýval se zvláště náboženskými psychózami a napsal knihu o psychologii představitelů kultů. Grace Spiveyová vzbudila jeho zájem, zamýšlel zahrnout kapitolu o ní do své příští knihy.

Charlie pověděl Boovi o Chriss a Jimovi, o jejich setkání s Grace na South Coast Plaza, o útocích na jejich životy.

Psycholog, který nevěřil na vážnost při styku s pacienty, používal lichocení a humor jako součást terapie a jehož tvář zřídka hostila mírné zamračení, se teď zlobně mračil. „To je zlé. Velice zlé. Vždy jsem věděl, že Grace je skutečně věřící, že se jen nepřetvařuje, aby z náboženství dolovala peníze. Byla vždy přesvědčena, že skutečně přichází konec světa. Ale nikdy jsem nevěřil, že se do psychotické fantazie potopila tak hluboko.“ Povzdechl si a podíval se ven, jak vypadá bouře z dvanáctého podlaží. „Víte, že hodně vypráví o svých vizích, používá je k vybičování svých následovníků do extáze. Vždy jsem si myslel, že je ve skutečnosti nemá, že je jen předstírá, protože si uvědomuje, že jsou dobrým prostředkem k získávání a k udržení obrácených učedníků v poslušnosti. Pomocí svých vizí může zařídit, aby Bůh řekl jejím lidem, že mají udělat věci, které ona chce, aby udělali, věci, které by nemuseli akceptovat, kdyby si nemysleli, že rozkazy přicházejí přímo z nebe.“

„Ale je-li skutečně věřící,“ ptal se Henry, „jak by si ospravedlnila podvádění?“

„Ach, snadno, snadno,“ řekl psycholog a odvrátil se od deštěm naplněného únorového jitra. „Ospravedlnila by si to tím, že by si řekla, že říká svým stoupencům věci, které by jim Bůh řekl tak jako tak, kdyby se jí skutečně ve vizi objevil. Druhou možností, která je znepokojivější, je to, že opravdu vidí a slyší Boha.“

„Nemyslíte to doslova – vidí Boha,“ poznamenal Henry překvapen.

„Ne, ne,“ řekl Boo a mával přitom baculatou rukou. Byl agnostik a flirtoval s ateismem. Někdy říkal Charliemu, že, uvážíme-li bídný stav světa, Bůh musí být na dlouhé dovolené v Albánii, na Tahiti nebo v nějakém jiném odlehlém koutě vesmíru, kam se k němu zprávy prostě nedostanou. Teď pokračoval: „Chci říci, že vidí a slyší Boha, ale, ovšem, on je pouze smyšlenkou její vlastní nemocné mysli. Psychotici, jsou-li dostatečně za čárou, často vize mají, někdy náboženské povahy, jindy ne. Ale nepomyslel bych si, že Grace se dostala až tak mimo.“

Charlie poznamenal: „Je už tak daleko, že si tam ani nepovídají s kartáčkem na zuby.“

Boo se zasmál, ne tak srdečně, jek by se Charliemu líbilo, ale smál se, což bylo lepší než zlobné mračení, které Charlieho znervózňovalo. Boo neměl žádné iluze o své profesi a nic mu nebylo svaté; mohl stejně dobře použít termínu cvok jako mentálně narušený. Pak pokračoval. „Ale pokud se Grace úplně utrhla od řetězu, pak je na této situaci něco, co se dá těžko vysvětlit.“

Charlie řekl Henrymu: „Miluje vysvětlovat věci. Je rozený pedant. Vysvětlí ti pivo, zatímco se ho snažíš pít. A nechtěj, aby ti vysvětlil smysl života, nebo tady budeme až do důchodu.“

Boothe zůstával nezvykle vážný. „Právě teď mě smysl života netrápí. Říkáš, že Grace je pořádně mimo, a vypadá to, že bys mohl mít pravdu. Ale, pokud opravdu věří na ty věci kolem Antikrista a je ochotná zabít nevinné dítě, pak je zřejmě paranoidní schizofrenik s apokalyptickou fantazií a přeludem vznešenosti. Ale je těžké představit si, že někdo v takovém stavu by byl schopen vystupovat jako autoritativní osoba nebo řídit záležitosti kultu.“

„Možná, že kult řídí někdo jiný,“ řekl Henry. „Možná je už jenom figurkou. Možná ji někdo využívá.“

Boothe zavrtěl hlavou. „Je proklatě těžké použít paranoidního schizofrenika způsobem, který naznačujete. Jsou příliš nepředvídatelní. Ale pokud se skutečně stala násilnickou, začala jednat podle svých proroctví o posledním soudu, nemusí být šílená. Může existovat jiné vysvětlení.“

„Jaké?“ zeptal se Charlie.

„Jaké možná jsou s ní její stoupenci nespokojeni. Možná, že se kult rozpadá a ona se uchyluje k těmto drastickým opatřením proto, aby obnovila vzrušení svých následníků a udržela jejich víru.“

„Ne,“ řekl Charlie. „Je to cvok.“ Řekl Boovi o svém hrůzném setkání s Grace před chvilkou.

Boothe byl překvapen. „Skutečně si zarazila hřeby do rukou?“

„No, neviděli jsme ji při tom,“ přiznal Charlie. „Možná, že kladivo třímal někdo z jejich stoupenců. Ale ona zřejmě spolupracovala.“

Boo si poposedl a křeslo pod ním zavrzalo. „Je zde jiná možnost. Samovolné objevení se stigmat ukřižování na rukou a nohou u psychotiků s náboženskými komplexy pronásledování je sice jev vzácný, ale nedá se zcela vyloučit.“

Henry Rankin byl ohromen. „Chcete říci, že byla opravdová? Myslíte že jí je udělal Bůh?“

„Ach, ne, nechci tím naznačit, že to bylo nefalšované Boží znamení nebo něco takového. Bůh s tím nemá nic společného.“

„Rád slyším, že to říkáš,“ pravil Charlie. „Bál jsem se, že na mě jdeš s mystikou. A pokud existují dvě věci, které bych od tebe nikdy nečekal, jednou z nich je jít na mě s mystikou a druhou, že se staneš baleťákem.“

Ustaraný výraz na tváři tlustého muže nepovolil.

Charlie pokračoval: „¨Ježíši, Boo, jsem už vystrašen, ale pokud tě to tolik trápí, nejsem ani zpola tak vystrašen, jak bych měl být.“

Boothe odpověděl: „Trápí mě to. Co se týká stigmat, existují jisté důkazy, že v mesiášském šílenství může psychotik regulovat své tělo tkáňové struktury, téměř, no, psychicky regulovat, což lékařská věda nedokáže vysvětlit. Jako ti indičtí svatí muži, kteří chodí po žhavém uhlí nebo leží na hřebících a působením své vůle zabrání zranění. Druhou stranou téže mince by mohla být zranění Grace.“

Henry, který měl rád všechno rozumné, uspořádané a předem jasné, který očekával, že vesmír bude tak upravený a vyžehlený jako jeho oblečení, byl zjevně znepokojen hovorem o psychických schopnostech. Zeptal se: „Mohou se přinutit sami krvácet jen tím, že nato myslí?“

„Pravděpodobně na to ani nemusí myslet, aspoň ne vědomě,“ řekl Boo. „Stigmata jsou výsledkem silné nevědomé touhy stát se náboženskou osobou nebo symbolem, být zbožňován nebo být částí něčeho většího než sebe, něčeho kosmického.“ Zkřížil si ruce na svém obrovském břiše. „Například kolik toho víte o údajném zázraku ve Fatimě?“

„Ne moc,“ odvětil Charlie.

„Objevila se tam spoustě lidí, tisícům, Panna Marie,“ řekl Henry. „Ve dvacátých letech, myslím.“

„Omračující a dojemná božská vizitace – nebo jeden z nejneuvěřitelnějších případů masové hysterie a autohypnózy, který byl kdy zaznamenán,“ pravil Boo, dávaje jasně přednost druhému vysvětlení. „Stovky lidí oznámily, že viděly Pannu Marii, a popsaly rozbouřené nebe hrající všemi barvami duhy. V ohromném davu se u dvou lidí objevila stigmata ukřižování; jednomu muži krvácely ruce a díry po hřebech se objevily na nohách jedné ženy. Několik lidí tvrdilo, že se jim v kruhu kolem hlavy samovolně vytvořily malé vpichy, jakoby od trnové koruny. Existuje doložený případ diváka, kterému tekly krvavé slzy; následné lékařské vyšetření neukázalo vůbec žádné poškození očí, žádný možný zdroj krve. Krátce řečeno, mozek je stále nezmapované moře. Existují zde,“ poklepal si hlavu jedním tlustým prstem, „záhady, které možná nikdy nepochopíme.“

Charlie se otřásl. Pomyšlení, že Grace upadla do tak hlubokého šílenství, že dokázala přinutit své tělo k samovolnému krvácení za jediným účelem opodstatnit své choré fantazie, nahánělo husí kůži.

„Ovšem,“ dodal Boo, „s kladivem a hřebíky máte asi pravdu. Samovolná stigmata ukřižování jsou vzácná. Grace si to asi udělala sama nebo požádala někoho ze svých lidí.“

Déšť proudil dolů po skleněné stěně a zbědovaný, mokrý černý pták se snášel níž, aby unikl studenému lijáku, pak odletěl, jen tak-tak že nenarazil do okna.

S ohledem na to, co jim Boothe sdělil o krvavých slzách a vyvolaných stigmatech, Charlie prohlásil: „Myslím, že jsem zakopl o smysl života.“

„Copak je to?“ zeptal se Boo.

„Jsme jenom herci v kosmickém hororu v soukromém Božím kině.“

„Mohlo by to být,“ souhlasil Boo. „Přečteš-li si bibli, uvidíš, že Bůh dokáže vymyslet hroznější tresty než cokoliv, co si Tobe Hooper nebo Steven Spielberg nebo Alfred Hitchcock kdykoliv vysnili.“

* * *

Sandy Breckenstein dalekohledem zjistil poznávací značku, když modrá dodávka dodge s obrazem příboje projížděla potřetí kolem domu. Zatímco Chriss Scavellová pospíchala do kuchyně sdělit přítomnost podezřelého vozidla Maxovi, zavolal Sandy Julii Gethersové, která měla u firmy Klemet-Harrison na starosti spojení s policií, a požádal ji, aby zjistila, komu dodge patří.

Zatímco čekal na odpověď, stál napjatě u okna s dalekohledem v ruce.

Během pěti minut projela dodávka počtvrté, tentokrát směrem do kopce.

Sandy použil dalekohled a viděl, nezřetelně, za deštěm omývaným předním sklem dva muže.

Pak zmizeli. Sandy si skoro přál, aby zaparkovali před domem. Aspoň by na ně viděl. Nelíbilo se mu, když byli mimo dohled.

Mezitím co Sandy stál u okna, kousal se do rtu a litoval, že se nestal diplomovaným revizorem účtů jako jeho otec, spojila se Julie s oddělením motorových vozidel a potom s oddělením šerifa v Orange County. Díky tomu, že obě oddělení používala počítače, dostala informaci rychle a zavolala Sandymu za dvanáct minut. Podle oddělení motorových vozidel byla modrá dodávka registrována panem Emanuelem Luisem Spado z Anaheimu. Podle šerifovy kanceláře, která sdílela horké údaje se všemi policejními agenturami v okrese, pan Spado ohlásil v šest hodin ráno krádež dodávky.

Jakmile získal tuto informaci, šel Sandy do kuchyně, aby se o ni podělil s Maxem, který z ní byl stejně nesvůj.

„Čekají nás nepříjemnosti,“ prohlásil Max bez obalu.

Chriss Scavellová, která přestěhovala svého syna z přímého dostřelu do kouta u ledničky, řekla: „Ale nepatří církvi.“

„Jo, ale mohl ji ukrást někdo z církve,“ odvětil Sandy.

„Aby nebylo krátké spojení mezi církví a útokem, který by na nás zde mohli podniknout,“ vysvětloval Max.

„Nebo by to mohla být jenom náhoda, že někdo v ukradené dodávce projíždí touto ulicí,“ řekla Chriss, i když z tónu jejího hlasu bylo zřejmé, že tomu sama nevěří.

„Nikdy jsem se nesetkal s náhodou, která by se mi líbila,“ prohlásil Max, který neustále hlídal zahradu za domem.

„Ani já,“ připojil se Sandy.

„Ale jak nás našli?“ chtěla vědět Chriss.

„Nemám tuchy,“ řekl Sandy.

„Ať se propadnu, jestli vím, jak je to možné,“ prohlásil Max. „Dávali jsme si velký pozor.“

Všichni si uvědomovali nejjednodušší vysvětlení: Grace Spiveyová má u Klemet-Harrisona informátora. Nikdo z nich to nechtěl vyslovit. Tato možnost byla přespříliš zneklidňující.

„Co jsi řekl v kanceláři?“ zeptal se Max.

„Aby poslali pomoc,“ odtušil Sandy.

„Myslíš, že na ni máme čekat?“

„Ne.“

„Ani já ne. Nabízíme zde příliš snadný terč. Toto místo bylo dobré jen tak dlouho, dokud jsme si mysleli, že ho nikdy nenajdou. Teď je naší nejlepší šancí Zmizet, dát se do pohybu, dokud nevědí, že jsme si jich všimli. Nebudou čekat, že bychom se mohli tak náhle zvednout a rychle zmizet.“

Sandy souhlasil. Obrátil se ke Chriss. „Oblečte si kabáty. Můžete si vzít jen dvě tašky, protože si je budete muset nést. Max a já nemůžeme mít na cestě k autu plné ruce; musíme je mít volné.“

Chriss přikývla. Vypadala jako opařená. Chlapec byl voskově bledý. I pes vypadal ustaraně; větřil ve vzduchu, nakláněl hlavu a vydával zvláštní kňučivý zvuk.

Sandy se sám necítil moc dobře. Věděl, jak dopadli Frank Reuther a Pete Lockburn.

* * *

Hrom zatřásl prosklenými stěnami.

Pršelo víc než předtím.

Teplo proudilo ze stropních vývodů klimatizace, ale Charlie se nemohl zbavit mrazení; ruce měl studené, vlhké a lepkavé.

Denton Boothe pokračoval: „Mluvil jsem s lidmi, kteří znali Grace předtím, než se z ní stala náboženská fanatička. Mnozí z nich se zmiňovali, jak si byli s manželem blízcí. Vdaná čtyřicet čtyři let, udělala si z muže idol. Pro Alberta nebylo nic dost dobré. Udržovala mu dům přesně tak, jak to měl rád, vařila jenom jeho oblíbená jídla, vše dělala způsobem, kterému dával přednost. Jediné, co mu nebyla nikdy schopna dát, bylo to, co by býval měl nejraději – syna. Na jeho pohřbu, zlomená, stále opakovala znovu a znovu, „nedala jsem mu syna.“ Lze si představit, že pro Grace dítě mužského pohlaví – jakékoliv dítě mužského pohlaví – je symbolem jejího nezdaru dát manželovi to, po čem nejvíc toužil. Pokud byl živ, mohla nezdar vynahradit tím, že se k němu chovala jako ke králi, ale když zemřel, neměla už možnost splácet svou neplodnost a začala nenávidět chlapce. Nejdřív nenávidět, pak se jich bát, potom si z jednoho z nich udělala ve své fantazii Antikrista, který přišel zničit svět. Je to srozumitelný, i když politováníhodný postup psychózy.“

Henry poznamenal: „Pokud si vzpomínám, adoptovali dceru…“

„Tu, která poslala Grace na psychiatrické vyšetření, když poprvé začínala se Soumrakem,“ dodal Charlie.

„Ano,“ přisvědčil Boo. „Grace prodala svůj dům, zlikvidovala investice a vložila peníze do církve. Bylo to nerozumné a dcera postupovala správně, když se snažila zachovat matčin majetek. Ale Grace prošla psychiatrickým vyšetřením vítězně…“

„Jak?“ podivoval se Charlie.

„No, byla mazaná. Věděla, co psychiatr hledá, a dokázala se natolik ovládat, aby skryla ty postoje a tendence, kterými by se prozradila.“

„Ale likvidovala vlastní majetek, aby založila církev,“ odporoval Henry. „Doktor musel vidět, že to není čin rozumného člověka.“

„Naopak. Pokud rozuměla riziku svého jednání a plně si uvědomovala možné důsledky, nebo pokud aspoň přesvědčila lékaře, že si je uvědomuje, pouhý fakt, že chtěla dát vše na oltář Boží, nedostačuje k tomu, aby byla vyhlášena za nesvéprávnou. V této zemi máme svobodu náboženství. Je to důležitá ústavní svoboda a zákon v takových případech postupuje ohleduplně.“

„Musíš mi pomoct, Boo,“ žádal Charlie. „Řekni mi, jak tato žena myslí. Dej mi něco, čeho se můžu chytit. Ukaž mi, jak ji zastavit, jak ji přinutit, aby změnila svůj názor na Jima Scavella.“

„Tento druh psychopatické osobnosti není vystrašený, kolísavý, před zhroucením. Právě naopak. S myšlenkou, v níž věří, podporována přeludy vznešenosti, které jsou v podstatě náruživě náboženské no, vzdor tomu, jak vypadá, naopak, je skála, naprosto odolná tlaku a napětí. Žije ve skutečnosti, kterou si pro sebe vytvořila, a udělala si ji tak dobře, že pravděpodobně neexistuje způsob, jak jí otřást, rozbít nebo přinutit, aby v ni přestala věřit.“

„Říkáš, že se nedá přesvědčit?“

„Řekl bych, že je to nemožné.“

„Tak jak ji přinutím ustoupit? Je pápěrka; musí existovat snadný způsob, jak s ní jednat.“

„Neposloucháš, nebo nechceš slyšet, co ti říkám. Nesmíš dělat chybu předpokladem, že je zranitelná jen proto, že je psychotik. Tento druh duševní poruchy nese s sebou podivnou sílu, schopnost vydržet odmítnutí, nezdar a všechny druhy napětí. Rozuměj, Grace si vytvořila svou psychotickou fantazii za jediným účelem chránit se proti těmto věcem. Je to způsob, jak se obrnila proti krutostem a zklamáním života, a je to proklatě dobré brnění.“

Charlie se zeptal: „Říkáš, že nemá žádnou slabost?“

„Všichni máme nějakou. Říkám ti jenom, že v tomto případě nebude lehké ji najít. Budu se muset podívat do svých záznamů o ní, nějakou dobu o tom přemýšlet Dej mi aspoň den.“

„Mysli rychle,“ řekl Charlie a vstal. „Pár stovek vražedných náboženských fanatiků mi dýchá na záda.“

U dveří, když opouštěli jeho kancelář, Boo řekl: „Charlie, vím, že mi někdy hodně věříš…“

„Jo, mám vůči tobě mesiášský komplex.“

Boo ignoroval vtip, byl stále nezvykle vážný a pokračoval. „Nechci jen, abys moc doufal v to, s čím budu moci přijít. Ve skutečnosti nemusím přijít s ničím. Právě teď bych řekl, že je jenom jedna odpověď, jediný způsob, jak jednat s Grace, chceš-li zachránit své klienty.“

„Co je to za způsob?“

„Zabij ji,“ řekl Boo bez úsměvu.

„Ty určitě nepatříš k těm psychiatrům s krvácejícím srdcem, kteří vždy chtějí dát masovým vrahům druhou možnost žít. Kde jsi získal svůj diplom – na univerzitě mozkoškrabů Attily Huna?“

Moc si přál, aby s ním Boo žertoval. Psychiatrova neoblomná reakce na zprávu o Charlieho setkání s Grace byla tak neobvyklá, že ho to vyvedlo z míry. Potřeboval se zasmát. Potřeboval slyšet, že je nějaká naděje. Psychiatrova vážná tvář a střízlivost jeho vyjadřování byly téměř hrozivější než hlučné řečnění Grace Spiveyové.

Ale Boo řekl: „Charlie, znáš mě. Víš, že dokážu najít ve všem něco humorného. V jistých situacích se chichotám schizofrenii. Jsem pobaven jistými stránkami smrti, daní, lepry, americké politily a rakoviny. Ale zde nevidím nic, čemu bych se mohl zasmát. Jsi blízký přítel, Charlie. Mám o tebe hrozný strach.“

„Ale nemyslíš vážně, že bych ji měl zabít.“

„Vím, že bys nedokázal spáchat chladnokrevnou vraždu,“ řekl Boothe. „Ale obávám se, že pouze její smrt by mohla odvrátit pozornost členů kultu od tvých klientů.“

„Takže by pomohlo, kdybych byl schopen chladnokrevné vraždy.“

„Ano.“

„Pomohlo by, kdybych měl v sobě aspoň kousek vraha.“

„Ano.“

„Ježíši.“

„Skutečně zapeklitá situace,“ souhlasil Boo.

Kapitola 17 – Boží ohňostroj

Dům neměl garáž, jenom přístřešek, což znamenalo, že budou vidět, když budou nastupovat do zeleného chevroletu. Sandymu se to nelíbilo, ale neexistovala jiná možnost, vyjma zůstat v domě a čekat, až přijde posila, a jeho instinkt mu říkal, že by to byla chyba.

Opustil dům první, bočními dveřmi vyšel přímo pod přístřešek. Střecha ho chránila před přímým deštěm a mřížoví na dlouhé straně stanoviště pokryté zimolezem před šikmým deštěm, ale studící vítr hnal déšť otevřeným koncem přístřešku a vmetl mu ho do obličeje. Než dal Chriss a Jimovi signál, aby vyšli z domu, šel na konec přístřešku, do příjezdové cesty, protože se chtěl přesvědčit, že nikdo nečíhá před domem. Měl kabát, ale šel bez deštníku, aby měl volné ruce, a déšť ho tepal do nepokryté hlavy, šlehal do obličeje, stékal mu pod límec. Nikdo nebyl u předních dveří ani u chodníku ani se nekrčil v křovinách, takže zavolal na ženu, aby šla s chlapcem do auta.

Udělal ještě pár kroků podél příjezdové cesty, aby se rozhlédl nahoru i dolů po ulici, a uviděl modrou dodávku dodge. Parkovala o jeden a půl bloku výš, na druhé straně ulice, otočená směrem k domu. Právě když ji spatřil, vyjela od obrubníku a zamířila k němu.

Sandy mrknul zpět a viděl, že Chriss, nesoucí dvě tašky a doprovázená psem, právě došla k autu, kde jim chlapec otevřel zadní dveře. „Počkejte!“ Křikl na ně.

Podíval se opět na ulici. Dodávka už teď jela rychle. Proklatě rychle.

„Do domu!“ zakřičel Sandy.

Žena musela být velmi napnutá, protože se ani nerozmýšlela, neptala se, co se děje, jenom upustila tašky, popadla syna a běžela zpět, cestou, kterou přišla, k otevřeným dveřím, v nichž teď stál Max.

To ostatní se odehrálo v několika sekundách, ale hrůza zkreslila Sandymu smysl pro čas, takže se mu zdálo, jako kdyby se panika vlekla nekonečně dlouhé minuty.

Nejdřív ho překvapila dodávka, která přejela ulici a vjela na příjezdovou cestu druhého domu nad nimi. Ale nezastavila tam. Vyjela z cesty téměř okamžitě, ne však zpět na silnici, ale na trávník. Burácela přes trávník před tím domem, jela směrem k nim, vytrhávala trávu, vyhazovala za sebe bláto a drny, dusala květiny, převrátila ptačí bazének, motor řval, kola se na chvíli protáčela, ale potom zase zabrala, dodávka se řítila vpřed se šíleným záměrem.

Co se to k čertu…

Dveře spolucestujícího se náhle otevřely, vyskočil z nich muž, dopadl na trávník a koulel se.

Sandy myslel na krysy, které opouštějí topící se loď.

Dodávka prorazila tyčkový plot mezi trávníkem a další parcelou.

Za Sandym vykřikl Max: „Co se děje?“

Teď už dělil dodge od jejich parcely jenom jeden dům.

Chewbacca zuřivě štěkal.

Řidič v dodávce přidal plyn. Jel rychle, jel jako rychlík, jako raketa. Jeho záměr byl jasný. I když se to zdálo bláznivé, dodávka narazí do domu, v němž se skrývali.

„Odejděte!“ zakřičel Sandy na Chriss, Jima a Maxe. „Ven z domu, pryč odsud, rychle!“

Max prudce vyrazil z domu a všichni tři – a pes – utíkali k zadnímu dvorku, což byla jediná cesta, kam mohli jít. Nahoře dodge vybočila, aby se vyhnula tropickému stromu na sousedním dvorku, a narazila do plotu mezi jejich a sousední parcelou.

Sandy se už otočil od dodávky. Utíkal podél strany domu.

Za ním, s praskáním připomínajícím lámání kostí, povolil tyčkový plot.

Sandy se hnal kolem auta, přeskočil odhozené tašky, křičel na ostatní ať spěchají, proboha spěchají, ječel na ně, ať utečou z cesty, pobízel je na zadní trávník, potom k zadnímu plotu, za nímž byla úzká ulička. Ale než doběhli na konec malého pozemku, dodávka s ohromným třeskem narazila do domu. O zlomek sekundy později zalomcovala deštěm ohlušeným dnem uši drásající exploze; na okamžik to vypadalo, že padá samo nebe a země se prudce zvedla a padla.

Dodávka byla plně naložená výbušninami!

Výbuch Sandyho zachytil a odhodil a on cítil, jak ho udeřila vlna horkého vzduchu, pak se kutálel přes trávník, přes řadu azalek, do plotu z prken u uličky, narazil si pravé rameno, uviděl oheň na místě, kde stál dům, oheň a kouř, který vystřeloval v oslepujícím sloupci, objevila se spousta létajících trosek – kusy zdiva, rozštípnutá prkna, šindele ze střechy, laťky a omítka, sklo, rozervaná opěradla křesla s vyhřezlou náplní, prasklý záchodový poklop, polštáře z pohovky, kus koberce – schoval hlavu a modlil se, aby ho neudeřilo nic těžkého nebo ostrého.

Jak do něj bušily trosky, přemýšlel, zda řidič dodávky vyskočil, jak to udělal spolujezdec. Vyskočil v posledním okamžiku – nebo byl tak odhodlán zavraždit Jima Scavella, že zůstal za volantem dodge celou cestu, až do domu? Možná teď sedí v troskách, maso sloupnuté z kostí, a ve svých kostlivčích rukou pořád svírá ohořelý volant.

Exploze jako obří ruka udeřila Chriss do zad. Na chvilku, ohlušena výbuchem, byla odhozena od Jima, sražena k zemi. V přechodném ale podivném tichu se koulela blátivým záhonem, ničila husté trsy červených a nachových květin, uvědomovala si dorážející vlny přehřátého vzduchu a chvilku se jí zdálo, že odpařují padající déšť. Na nízkém cihlovém obrubníku ohraničujícím záhony si bolestivě narazila koleno, ochutnala bláto a zastavila se o stěnu altánu, silně porostlou tropickou plazivou rostlinou. Stále v naprostém tichu na ni a na zahradu kolem dopadaly cedrové šindele, kousky omítky a trosky všeho možného. Pak se jí začal vracet sluch, když topinkovač, který před chvílí používala k přípravě snídaně, zazvonil na trávě a hlučně odskákal o kus dál,táhl za sebou šňůru jako ocas, jako by byl živý. Ohromně těžký předmět, snad stropní trám nebo velký kus zdiva, dopadl na střechu tři metry dlouhého altánu, podobného tunelu, a zničil ji. Stěna, o níž byla opřena, se zbortila do altánu, spadly na ni roztržené výhony plazivé rostliny, uvědomila si, jak málo scházelo, aby byla mrtva.

„Jime!“ zakřičela.

Neodpověděl.

Odstrčila se od zříceného altánu, na ruce a na kolena, pak zavrávorala, měla co dělat, aby udržela rovnováhu.

„Jime!“

Žádná odpověď.

Ze zničeného domu se valil přes trávník odporně smrdící kouř; v kombinaci s přetrvávající mlhou a větrem bičovaným deštěm snížil viditelnost na metr. Neviděla svého chlapce, nevěděla, kde jej hledat, slepě se vydala doleva, těžce dýchala, vadil jí štiplavý kouř a panikou se jí sevřela hruď jako svěrákem. Narazila na sežehnuté a znetvořené dveře chladničky, protáhla se mezi dvěma miniaturními pomerančovníky, na jednom viselo zmuchlané prostěradlo, šla přes zadní dveře domu, ležící na trávě, deset metrů od rámu, který je kdysi nesl. Uviděla Maxe Stecka. Byl živ, snažil se vyprostit z ostnatých šlahounů několika růžových keřů, mezi něž ho výbuch hodil. Přešla kolem něho, stále volala Jima, stále nedostávala odpověď a pak jí utkvěl zrak na podivně zneklidňujícím předmětu ležícím mezi dalšími troskami. Byla to Jimova E.T. figurka, jedna z jeho oblíbených hraček. Výbuch jí utrhl obě nohy a jednu ruku. Obličej měla sežehnutý. Bříško měla roztržené a z trhliny vyčuhovala vycpávka. Byla to jen figurka, ale jaksi se jí zdálo, že je poslem smrti, varováním, co Chriss najde, až konečně objeví Jima. Rozběhla se, držela se u plotu, obíhala pozemek, horečně hledala syna, zakopávala, padala, zase se zvedala, modlila se, aby ho našla celého, živého.

„Jime!“

Nic.

„Jime!“

Nic.

Kouř ji štípal do očí. Špatně viděla.

„Jiiiimeeeee!“

Pak ho uviděla. Ležel nehybně v zadní části parcely, blízko vrátek do uličky, obličejem dolů na trávě nasáklé deštěm. Chewbacca stál nad ním, dotýkal se mu čenichem krku, snažil se v něm vyvolat nějakou reakci; ale chlapec nereagoval, nemohl, jen tam ležel, nehybně, tak moc nehybně.

* * *

Klekla si a odstrčila psa.

Položila Jimovi ruce na ramena.

Chvilečku se bála ho otočit, bála se, že mu létající trosky zasáhly tvář nebo propíchly oči.

Skrze vzlyky a kašel, když se přes ni převalila další vlna čoudu z hořících trosek, ho konečně jemně obrátila na záda. Tvář měl nezraněnou. Měl na ní špinavé šmouhy, ale žádné říznutí ani viditelné zlomeniny a déšť rychle omýval i špínu. Neviděla žádnou krev. Díly Bohu.

Víčka se mu zachvěla. Pak otevřel oči. Plavaly, jenom byl sražen a upadl do bezvědomí.

Úleva, která se v ní vzedmula, byla tak silná, že se začala cítit tak lehce, jako by se vznášela několik centimetrů nad zemí.

Objala ho, a když se mu oči konečně vyjasnily, zkoušela, zda nemá otřes mozku; dala mu před obličej tři prsty a ptala se, kolik jich vidí.

Zamrkal a vypadal zmateně.

„Kolik prstů, zlato?“ opakovala.

Několikrát zasípal, aby dostal kouř z plic, potom řekl: „Tři. Tři prsty.“

„A teď, kolik?“

„Dva.“

Max Steck, který se vysvobodil z trnitých růžových keřů, přišel k ním.

Chriss se Jima naléhavě zeptala: „Víš, kdo jsem?“

Zdál se zmaten, ne proto, že by měl potíže s odpovědí, ale proto, že nevěděl, proč se ho tak ptá. „Jsi moje máma,“ odpověděl.

„A jak se jmenuješ?“

„Ty nevíš, jak se jmenuji?“

„Chci vědět, jestli to víš ty,“ řekla.

„No, jistě, vím to. Jim. James Anthony Scavello.“

Neměl otřes mozku.

S úlevou ho pevně objala.

Sandy Breckenstein se přikrčil vedle nich a vykašlával si kouř z plic. Z řezné rány nad levým okem krev stékala na tvář, ale nebylo to vážné zranění.

„Můžeme s chlapcem hnout?“ zeptal se.

„Je v pořádku,“ odpověděl mu Max.

„Pak půjdeme. Mohou přijít čmuchat kolem, aby viděli, že se o nás výbušniny postaraly.“

Max uvolnil petlici na vrátkách a zatlačením je otevřel.

Chewbacca jimi proběhl do uličky a ostatní ho následovali. Byla to úzká ulička, na jejíchž obou stranách byly zadní dvorky domů, sem tam nějaká garáž a spousta popelnic, čekajících na odvoz. Nebyly tam příkopy ani kanalizace a voda proudila dolů celou cestou, hrnula se do stok pod kopcem.

Když se všichni čtyři dostali do středu mělkého toku a rozhodovali se, kudy se dát, otevřela se vrátka u domu nad nimi, vyšel vysoký muž ve žluté pláštěnce s kapucí. I v dešti a přítmí Chriss viděla, že má zbraň.

Max zvedl svůj revolver, držel ho oběma rukama a křikl: „Odhod zbraň!“

Ale neznámý začal střílet.

Max střílel také, tři výstřely rychle za sebou a byl lepší střelec než jeho nepřítel. Ten byl zasažen do nohy a upadl; zvuky výstřelů se nesly do kopce. Kutálel se, cákal ve vodě, jeho žlutá pláštěnka se třepotala jako křídla obrovského a jasně zbarveného ptáka. Vrazil do dvou popelnic, převrátil je, napůl zmizel pod vysypanou hromadou odpadků. Zbraň mu vypadla z ruky, poskakovala po cestě.

Nezkoumali, je-li muž mrtvý nebo živý. Poblíž mohli být další souvěrci.

„Zmizme odsud,“ pobízel Max. „Potřebujeme se dostat k telefonu, zavolat do kanceláře, přivolat sem posilu.“

Se Sandym a Chewbaccou v čele a Maxem vzadu běželi dolů, občas uklouzli, ale neupadli.

Chriss se dvakrát ohlédla.

Zraněný muž nevstal z odpadků, v nichž přistál.

Nikdo je nepronásledoval.

Zatím ne.

Na prvním rohu se dali vpravo, běželi ulicí po vrstevnici, kolem vylekaného pošťáka, který jim uskočil z cesty. Náhle zavál dravý vítr, jako by se s nimi předháněl. Jak běželi, zmítaly a chvěly se vůkol větrem ohýbané stromy, křehké větve palem hlučně klapaly a za nimi se kutálela prázdná plechovka od sodovky.

Touto ulicí běželi dva bloky, pak se dali strmou cestou dolů. Stromy přesahující ulici vytvořily tunel a přidaly k přítmí deštivého dne, takže to vypadalo spíše jako večer než ráno.

Chriss pálilo v krku. Oči ji ještě štípaly od kouře, který nechali za sebou, a srdce jí bušilo silně a tak rychle, že ji bolela hruď. Nevěděla, jak daleko by dokázala běžet tímto tempem. Daleko ne.

Překvapilo ji, že Jimovy nožky dokáží kmitat tak rychle. Nemuseli na něj brát moc ohled, dokázal se jich držet.

Do kopce jelo auto, jeho reflektory osahávaly ulici, pronikaly řídnoucí mlhou a hlubokým přítmím pod obrovskými stromy.

Chriss si byla náhle jista, že za těmi světly jsou lidé Grace Spiveyové. Chytila Jima kolem ramen, otočila ho opačným směrem.

Sandy na ni křičel, aby zůstala s ním, Max křičel něco, čemu nerozuměla, Chewbacca začal štěkat, ale ona vše ignorovala.

Neviděli, že přichází smrt?

Slyšela, jak za ní sílí zvuk motoru. Zněl divoce, hladově.

Jim zakopl na svažitém úseku chodníku, upadl, sklouzl do něčího předního dvorku.

Vrhla se na něho, aby ho chránila před střelbou, kterou každou sekundu čekala.

Auto je dojelo. Zvuk namáhaného motoru vyplnil celý svět.

Vykřikla: „Ne!“

Ale auto projelo bez zastavení. Nakonec to nebyli lidé Grace Spiveyové.

Chriss se cítila pošetile, když jí Max Steck pomáhal na nohy.

Nepronásledoval je celý svět. To se jen tak zdálo.

* * *

Před bouřkou i před učedníky Grace Spiveyové se ukryli v dolní části města Laguna Beach, v servisu Arco. Když Sandy Breckenstein ukázal manažerovi svůj průkaz soukromého detektiva a vysvětlil mu situaci natolik, aby získal jeho spolupráci, dovolili jim vzít Chewbaccu do servisního boxu, pokud ho bezpečně uvážou ke skříni na nářadí. Sandy nechtěl nechat psa venku, nejen proto, že by mokl – už byl promočený a třásl se – ale také proto, že existovala možnost, i když malá, že by lidé Grace Spiveyové mohli projíždět kolem města, hledat je a mohli by si psa všimnout.

Zatímco Max zůstal s Chriss a Jimem v zadní části servisu, daleko od dveří a oken, Sandy telefonoval z automatu v malé prosklené prodejní místnosti. Volal Klemet-Harrisona. Charlie v kanceláři nebyl. Sandy mluvil s Sherry Ordwayovou, sekretářkou, a vysvětlil jí toho jen tolik, aby pochopila vážnost situace, ale neřekl jí, kde jsou ani na jakém čísle by mohli být k dosažení. Pochybovat, že Sherry je informátor, který podává zprávy církvi Soumraku, ale nebyl si její oddaností absolutně jist

Řekl jí: „Najděte Charlieho. Chci mluvit jen s ním.“

„Ale jak bude vědět, kde se s vámi spojit?“ ptala se Sherry.

„Zavolám za patnáct minut.“

„Pokud ho do patnácti minut seženu…“

„Zavolám každých patnáct minut, dokud ho nenajdete,“ řekl a zavěsil.

Vrátil se do vlhkých servisních boxů, kde byl cítit olej, vazelína a benzín. Na jednom ze dvou hydraulických zvedáků byla tři roky stará toyota a muž s liščí tváří v šedých montérkách vyměňoval tlumič výfuku. Sandy řekl Maxovi a Chriss, že sehnat Charlieho bude chvíli trvat.

Gumař, mladý blonďák, nasazoval nové pneumatiky na soupravu zakázkových chromovaných kol a Jim ho pozoroval, fascinován zvláštním elektrickým nářadím, zřejmě překypoval dotazy, ale snažil se moc muže neobtěžovat. Chudák chlapec byl promočen na kůži, zablácený, ucouraný, nestěžoval si však, nekňoural, jak by za těchto okolností dělala většina dětí. Byl to ohromně hodný klouček a zdálo se, že dokáže najít v každé situaci kladnou stránku; v tomto případě možnost sledovat montáž pneumatik byla dostatečnou náhradou za mučivé zážitky, kterými právě prošel.

Sandyho žena porodila před sedmi měsíci syna. Jmenuje se Troy Franklin Breckenstein. Sandy doufal, že jeho syn se bude chovat tak jako Jim Scavello.

Pak si pomyslel: Mám-li si něco přát, měl bych si přát, abych žil dost dlouho, abych ho mohl viděl vyrůst, ať už se chová dobře nebo ne.

Po patnácti minutách se Sandy vrátil do prodejní místnosti, šel k telefonu vedle automatu na bonbóny a zavolal Sherry. Sháněla Charlieho pípátkem, ale ještě se neozval.

Déšť se odrážel od makadamu před servisem, ulice mizela pod hlubokou louží, gumař dodělal další gumu a Sandy byl ještě nervóznější, když volal do kanceláře potřetí.

Sherry mu sdělila: „Charlie je s Henry Rankinem v policejní laboratoři, snaží se zjistit, zda zjistili o tělech v domě Scavellových něco, co by mu pomohlo dát je do souvislosti s Grace Spiveyovou.“

„To nezní moc nadějně.“

„Myslím; že nic lepšího nemá,“ řekla Sherry.

To byly další špatné zprávy.

Dala mu číslo, na němž se Charlie dá sehnat, poznamenal si ho do svého notýsku.

Vytočil policejní laboratoř, chtěl Charlieho a hned ho dostal k telefonu. Pověděl mu o útoku na dům Miriam Rankinové podrobněji než Sherry.

Charlie slyšel to nejhorší od Sherry, ale ještě se zdál šokován a zdrcen tím, jak rychle Spiveyová Scavellovy objevila.

„Jsou oba v pořádku?“ zeptal se.

„Špinaví a mokří, ale nezraněni,“ ujistil ho Sandy.

„Takže máme mezi sebou zrádce,“ prohlásil Charlie.

„Vypadá to tak. Pokud tě nesledovali, když jsi v noci odjížděl z domu.“

„Jsem si jist, že ne. Ale možná v autě, které jsme použili, je nějaká vysílačka.“

„Mohla by být.“

„Ale asi ne,“ řekl Charlie. „Velice nerad to říkám, ale máme pravděpodobně v naší firmě cizího agenta. Odkud voláš?“

Sandy, místo toho, aby mu to řekl, se zeptal: „Je Henry Rankin s tebou?“

„Jo. Právě tady. Proč? Chceš s ním mluvit?“

„Ne. Jenom chci vědět, může-li to slyšet.“

„Ne to, co říkáš ty.“

„Když ti řeknu, kde jsme, musí to zůstat jen u tebe. Jen u tebe,“ řekl Sandy. Potom rychle dodal: „To neznamená, že mám důvod podezírat Henryho, že je agentem Spiveyové. Nemám. Věřím Henrymu víc než jiným. Jde o to, že opravdu nevěřím nikomu, kromě tebe. Tobě, sobě – a Maxovi, protože kdyby to byl Max, už by kloučka zahlušil.“

„Máme-li červivé jablko,“ pokračoval Charlie, „je to nejpravděpodobněji sekretářka, účetní nebo někdo takový.“

„Já vím,“ souhlasil Sandy. „Ale jsem zodpovědný za ženu a dítě. A jde mi o vlastní život, pokud jsem s nimi.“

„Řekni mi, kde jste,“ žádal Charlie. „Nechám si to pro sebe a přijedu sám.“

Sandy mu to řekl.

„V tomto počasí dej mi raději čtyřicet pět minut k dobru,“ řekl Charlie.

„Nepůjdeme nikam,“ prohlásil Sandy.

Zavěsil a šel do garáže, aby byl s ostatními.

Když začalo pršet, včera večer, krátkou dobu se blýskalo, ale ne v posledních dvanácti hodinách. Většina bouřek v Kalifornii je mnohem tišší než bouřky v jiných částech země. Blesky zde nejsou obvyklým průvodcem dešťů a prudké bouřky plné elektřiny jsou vzácné. Ale teď, se svými nebezpečně provlhlými kopci, s hrozbou lavin bahna nablízku, se zaplavenými ulicemi, s pobřežím bitým větrem vzdutými vlnami, téměř dvakrát tak vysokými jako.obvykle, byla Laguna Beach náhle napadena rovněž zuřivými šípy blesků. S třeskem doprovázejícího hromu, který otřásl stěnami budovy, se ohromující šíp vbodl někam blízko do země a šedivý den se krátce, blikavě projasnil. Světlo, pulsující otevřenými dveřmi garáže a vysoko posazenými okny a připomínající stroboskop, vneslo okamžik horečnatého života do stínů, které se na sekundu či dvě roztočily a roztančily. Rychle následoval další šíp provázený dokonce ještě větším úderem hromu, volná okna se rozrachotila ve svých rámech, pak udeřil třetí šíp a mokrý makadam před garáží planul a třpytil se probleskujícími odrazy oslnivého hněvu přírody.

Jim se nenápadně vzdálil od matky k otevřeným dveřím garážových kójí. Cukal sebou při dunění hromu, který následoval po každém blesku, ale skoro se zdálo, že se nebojí. Když se obloha na chvilku uklidnila, podíval se na matku a řekl: „Nádhera! Boží ohňostroj, že, mami? Není to to, co vždycky říkáš?“

„Boží ohňostroj,“ souhlasila Chriss. „Raději pojď odtud.“

Další šíp opsal oblouk po obloze a zdálo sne, že vzduch venku poskočil, když jím náhle proběhl vražedný proud. Tento byl horší než ostatní, třesk z něho nejen rozrachotil okna a rozezvučel zdi, ale zdálo se, že roztřásl i zem, a Sandy ho dokonce cítil v zubech.

„Nádhera!“ vykřikl chlapec.

„Zlato, běž pryč od těch otevřených dveří,“ křikla na něj Chriss.

Chlapec se nehnul a v následujícím okamžiku se rýsoval ve sledu úderů blesků daleko jasnějších a dravějších než všechny předtím, tak oslnivých a šokujících svou silou, že gumař se tak lekl, až upustil momentový klíč. Pes zakňučel a snažil se ukrýt pod skříň s nástroji, Chriss přiběhla k Jimovi, chňapla ho a odnesla od otevřených vrat.

„Jé, mami, to je pěkné.“

Sandy se snažil představit si, jaké by to bylo být zase malý, tak malý, že si člověk neuvědomuje, kolik je na světě strachu, tak malý, že slovo rakovina nemá pro něj žádný obsah, tak malý, že nechápe smysl smrti ani nevyhnutelnost daní ani hrůzu jaderné války, ani zrádnou podstatu krevního oběhu člověka náchylného k vytváření sraženin. Jaké by to bylo, být zase tak malý, že může pozorovat blesk s rozkoší, nevědom si, že by si mohl najít cestu k němu a usmažit mu v jedné desetitisícině sekundy mozek. Sandy upřeně hleděl na Jima Scavella a zamračil se. Cítil se starý, jen dvaatřicet let, ale hrozně starý.

Trápilo ho, že si nepamatoval, jak byl tak malý a beze strachu, i když určitě v šesti nevěděl nic o smrti. Zvířata prý žijí bez pocitu smrtelnosti, zdálo se mu hrozně nespravedlivé, že lidé jsou o tento luxus připraveni. Lidé nemohou vědomi své smrti uniknout vědomě či podvědomě je s nimi každou hodinu každého dne. Kdyby si Sandy mohl promluvit s tou náboženskou fanatičkou, tou Grace Spiveyovou, chtěl by vědět, jak mohla věřit – a být oddaná – Bohu, který stvořil lidské bytosti jen proto, aby je nechal zemřít tím či oním hrozným způsobem.

Povzdechl si. Začíná být morbidní a to mu není podobné. Potřeboval by víc než svou obvyklou láhev piva před spaním – spíše tucet lahví. Přesto rád by položil Grace Spiveyové tu otázku.

Kapitola 18 – Chvilka oddechu

Krátce před polednem přijel Charlie do Laguny Beach, kde našel Sandyho, Maxe, Chriss, Jima a psa, jak na něho čekají v servisu.

Jim k němu přiběhl, setkal se s ním ve vratech garáže a křičel: „Hej, Charlie, měl jsi vidět, jak dům udělal bum jako ve válečném filmu!“

Charlie ho zvedl nahoru a držel ho. „Čekal jsem, že se budeš na nás zlobit, že jsme selhali. Myslel jsem, že budeš zase trvat na tom, abyste si najali Magnuma.“

„Hrome, ne,“ řekl chlapec. „Vaši chlápci byli ohromní. A vůbec, jak jsi mohl vědět, že se to zvrtne na válečný film?“

Vskutku, jak mohl?

Charlie odnesl Jima k zadní stěně garáže, kde stáli ostatní mezi policemi náhradních dílů a stohy pneumatik.

Sandy mu řekl, že žena a chlapec jsou v pořádku, a Charlie mu samozřejmě věřil, ale žaludek ho konečně přestal bolet až teď, když je uviděl na vlastní oči. Vlna úlevy, která se v něm zvedla, byla fyzickou, nejen emocionální silou a znovu mu připomněla, jak důležitými se pro něj tito dva lidé v tak krátké době stali.

Tvořili bídně vypadající skupinu, šaty už měli suché, ale byli potlučení a postříkaní blátem, vlasy jim zplihle visely. Max a Sandy vypadali drsně, naštvaně a nebezpečně jako muži, kteří vyklidí bar, jen tam vejdou.

Důkazem Chrissiny krásy a příznakem její hloubky bylo, že vypadala skoro tak dobře, jako když byla vydrhnutá a čerstvě a hezky upravená. Charlie si připomněl, jak se cítil, když ji držel v náručí, v noci v kuchyni domečku Miriam Rankinové, právě před odchodem domy, a chtěl ji držet opět, cítil vroucně něžnou potřebu držet ji, ale před svými lidmi nemohl udělat nic, jen dát Jima dolů, vzít její ruku do svých a říci: „Díky bohu, že jste v pořádku.“

Spodní ret se jí zachvěl. Na okamžik vypadala, jako kdyby se o něj chtěla opřít a brečet. Ale ovládla se a pravila: „Pořád si říkám, že je to jen zlý sen ale nemůžu se probudit.“

Max řekl: „Teď bychom je měli dostat odsud, z Laguny.“

„Souhlasím,“ prohlásil Charlie. „Odvezu je teď hned ve svém autě. Až odjedeme, vy dva zavolejte do kanceláře, řekněte Sherry, kde jste, a nechte si sem poslat auto. Vraťte se na kopec do domu Miriam…“

„Nic z něj nezůstalo,“ poznamenal Sandy.

„Byl to setsakra výbuch,“ potvrdil Max. „Dodávka musela být úplně naložená výbušninami.“

„Možná, že z domu nezůstalo nic, ale policajti a hasiči tam ještě jsou. Sherry to zjišťovala u policie v Laguně Beach, hovořil jsem s ní telefonicky po cestě sem. Ohlaste se policajtům, pomozte jim, jak můžete, a zjistěte, co našli.“

„Našli v uličce chlápka, kterého jsem střelil?“ zeptal se Max.

„Ne-e,“ odpověděl Charlie. „Utekl pryč.“

„Musel se plazit. Střelil jsem ho do nohy.“

„Pak se tedy plazil,“ řekl Charlie. „Nebo tam byl třetí muž, který mu pomohl zmizet.“

„Třetí?“ zeptal se Sandy.

„Jo,“ přisvědčil Charlie. „Sherry říká, že druhý muž zůstal v dodávce až do konce.“

„Ježíši.“

„Jsou to kamikadze,“ poznamenala Chriss roztřeseně.

„Nemohlo z něj zbýt nic než cucky,“ řekl Max a byl by řekl víc, ale Charlie ho zarazil pokývnutím směrem k chlapci, který poslouchal s otevřenou pusou.

Odmlčeli se a rozjímali nad násilným skonem řidiče dodávky. Déšť na střeše připomínal velebné bubny v pohřebním procesí.

Vtom mechanik zapnul elektrický klíč a při náhlém zvonivém hluku sebou všichni trhli.

Když mechanik klíč vypnul, podíval se Charlie na Chriss a pravil: „Dobrá, zmizme odsud.“

Max a Sandy je doprovodili k šedému mercedesu před servisem a podezřívavě přitom sledovali vše, co se v deštěm zbědovaném dnu hnulo. Chriss a Charlie si sedli dopředu, Jim s Chewbaccou dozadu.

Charlie seděl za volantem a řekl Sandymu a Maxovi otevřeným oknem: „Odvedli jste sakra dobrou práci.“

„Skoro jsme o ně přišli,“ odmítl chválu Sandy.

„Důležité je, že ne,“ odporoval Charlie. „A sami jste také v pořádku.“

Kdyby zemřel tak brzy po Petem a Frankovi další z jeho mužů, nebyl si jist, jak by to zvládl. Od teď bude vědět jen on sám, kde Chriss a Jim jsou. Jeho lidé budou na případu pracovat, budou se snažit najít spojení církve Soumraku s vraždami a pokusy o vraždu, ale jen on sám bude znát místo pobytu klientů, dokud nebude Grace Spiveyová nějak zastavena. Špehové stařeny tak Chriss a Jima nenajdou a Charlie si nebude muset dělat starosti, že ztratí dalšího muže. Bude riskovat jedině svůj vlastní život.

Vytočil okno, hlavním vypínačem zamkl všechny dveře a odjel od servisu.

Laguna bylo vlastně půvabné, teplé, čisté město, plné života, ale dnes se zdálo šedě jednotvárné, zamaskované v dešti, šedém oparu a blátě. Charlieho přimělo myslet na hřbitov a zdálo se mu, že se k nim blíží jako přiklápějící se víko rakve. Dýchalo se mu trochu snadněji, když vyjeli z města severním směrem dálnicí na pobřeží Pacifiku.

Chriss se otočila a dívala se na Jima, který tiše seděl vzadu. Brandy ne, Chewbacca ležel na sedadle, svou velkou chlupatou hlavu měl v chlapcově klíně. Jim ho bezděky hladil a zíral z okna na oceán, rozbouřený a zmítaný větrem před hustou zdí popelavě šedé mlhy, postupující k pobřeží ze vzdálenosti asi jednoho kilometru. Tvář měl téměř bezvýraznou, téměř prázdnou, ale ne úplně. Měl na ní jemný výraz, který u něho ještě nikdy předtím neviděla a který nedokázala přečíst. Co si myslí? Cítí? Už se ho dvakrát ptala, je-li v pořádku, a on odpověděl, že je. Nechtěla naléhat, ale dělala si starosti.

Neznepokojovala se jen o jeho tělesnou bezpečnost, i když tento strach ji stále svíral. Měla starost o jeho duševní stav. Přežije-li šílené křížové tažení Grace Spiveyové, jaké citové jizvy ponese do konce života? Není možné, aby takovou zkušeností prošel nepoznamenán. Bude to mít určitě psychické následky.

Teď stále hladil hlavu psa, ale jakoby ve snu, jako by si plně neuvědomoval jeho přítomnost, a zíral na oceán za oknem.

Charlie řekl: „Policie chce, abych vás přivezl k dalšímu výslechu.“

„K čertu s nimi,“ prohlásila Chriss.

„Jsou teď ochotnější pomoci…“

„Muselo dojít ke všem těm vraždám, aby tomu věnovali pozornost.“

„Neodpisujte je. Jistě, odvedeme při vaší ochraně lepší práci než oni, mohli bychom najít něco, co jim pomůže čapnout za to vše Grace Spiveyovou. Ale teď, když vyšetřují vraždu, vykonají nejvíc práce, která vede k obvinění a usvědčení. Budou to oni, kdo ji zastaví.“

„Nevěřím policajtům,“ řekla na rovinu. „Spiveyová má u nich pravděpodobně nastrčené své lidi.“

„Nemohla proniknout do policejního aparátu v celé zemi. Nemá tolik stoupenců.“

„Ne všude, jen tam, kde pokračuje v získávání peněz a kde hledá své stoupence.“

„Policie v Laguně Beach chce s vámi také mluvit, samozřejmě o tom, co se stalo dnes ráno.“

„I s nimi k čertu. I kdyby nikdo z nich nepatřil k církvi Soumraku, Spiveyová může čekat, že se na policejním ředitelství objevím; mohla by mít někoho, kdo tam hlídá a čeká, aby nás sejmul v okamžiku, kdy vystoupíme z auta.“ Náhle ji napadla hrozná myšlenka a zeptala se: „Nevezete nás na žádnou policejní stanici, že ne?“

„Ne,“ odpověděl. „Řekl jsem pouze, že s vámi chtějí mluvit. Neřekl jsem, že to považuji za rozumné.“

Opřela se do sedadla. „Je vůbec něco rozumného?“

„Držet hlavu vzhůru.“

„Uvažuji, co teď uděláme? Nemáme oblečení, jenom to, co máme na sobě. Mám kabelku a úvěrové karty. To není moc. Nemáme kde bydlet. Nemůžeme se odvážit jít k přátelům ani nikam jinam, kde nás znají. Přinutili nás prchat jako divou zvěř.“

„Není to tak úplně zlé,“ poznamenal. „Štvaná zvěř si nedopřává luxus prchat mercedesem.“

Ocenila jeho pokus přimět ji k úsměvu, ale nenašla v sobě chuť usmát se.

Charlie řekl: „Myslím, že pojedeme do Los Angeles. Církev Soumraku tam sice vyvíjí nějakou činnost, ale většinou se soustřeďuje na okresy Orange a San Diego. V Los Angeles má Grace méně příznivců, takže je menší šance; že nás někdo náhodou uvidí. Ve skutečnosti téměř vůbec žádná.“

„Jsou všude,“ odporovala.

„Buďte optimistická, pamatujte na ouška.“

Ohlédla se na Jima. Když si uvědomila, že by ho mohla vystrašit, projela jí bolestná křeč. Ale zdálo se, že Jim nevěnuje rozhovoru vepředu vůbec pozornost. Ještě civěl z okna, už ne na oceán, ale na řadu obchodů podél dálnice v Coroně Del Mar.

„V Los Angeles nakoupíme tašky, šaty, toaletní potřeby, vše, co potřebujete,“ sliboval Charlie.

„A potom?“

„Dáme si večeři.“

„A potom?“

„Najdeme hotel.“

„Co když někdo z jejích lidí pracuje v hotelu?“

„Co když je někdo z jejích lidí starostou Pekingu?“ pokusil se o žert. „Raději bychom neměli jezdit třeba ani do Číny.“

Nakonec se na něj pousmála Nic moc, ale víc v sobě nenašla, a sama byla překvapena, že dokázala reagovat aspoň tak.

„Lituji,“ řekla.

„Čeho? Že jste lidská? Ze jste lidská a máte strach?“

„Nechci být hysterickou.“

„Tak nebuďte.“

„Nebudu.“

„Dobrá. Existují totiž také nám příznivé okolnosti.“

„Jaké?“

„Jeden ze tří mrtvých z vašeho domu – zrzavý, kterého jste zastřelila byl identifikován. Jmenuje se Pat O’Hara. Dokázali ho identifikovat, protože byl profesionální lupič, má ve svém záznamu tři zadržení a jedno odsouzení.“

„Tak to byl zloděj?“ zeptala se, vyvedena z míry tímto nečekaným zjištěním, že byl obyčejný kriminálník.

„Policajti dokázali víc, než zjistit jeho jméno. Mohou i najít jeho spojení s Grace.“

Sedla si zpříma, ohromena. „Jak?“

„Jeho rodina a přátelé říkají, že před osmi měsíci vstoupil do církve Soumraku.“

„Ale to je ono!“ prohlásila vzrušeně. „To potřebovali, aby mohli po Grace Spiveyové jít.“

„No, ovšem, zašli do kostela, aby s ní zase promluvili.“

„To je vše? Jen s ní promluvit?“

„Zatím nemají žádný důkaz…“

„O’Hara byl jedním z jejich stoupenců!“

„Ale neexistuje žádný důkaz, že jednal na její pokyny.“

„Všichni dělají, co jim řekne, přesně to, co jim řekni:.“

„Ale Grace tvrdí, že její církev věří na svobodnou vůli, že nikdo z jejích lidí není ovlivněn víc než katolíci nebo presbyteriáni, není mu více promýván mozek než kterémukoli Židovi v kterékoli synagoze.“

„Hovno,“ pronesla tiše, ale procítěně.

„Přesně,“ přisvědčil. „Ale je proklatě těžké dokázat to, zvláště proto, že nemůžeme sehnat ani jednoho bývalého příslušníka církve, který by nám mohl říci, jak to tam vypadá.“

Její vzrušení částečně opadlo. „Tak co z toho budeme mít, že O’Hara byl identifikován jako člen církve?“

„No, trochu to nahrává vašemu tvrzení, že vás Grace obtěžuje. Policajti teď berou vaše oznámení mnohem vážněji než zpočátku, což nemůže škodit.“

„Potřebujeme víc než to.“

„Je zde ještě jedna maličkost.“

„Co?“

„O’Hara – nebo možná ten druhý chlápek, který přišel s ním – nechal něco u vašeho domu. Leteckou tašku. Bylo v ní nářadí pro vloupání, ale i další věci. Velká nádoba z umělé hmoty plná bezbarvé kapaliny, z níž se vyklubala obyčejná voda. Nevědí, proč tam byla, k čemu zněla sloužit. Zajímavější byl mosazný křížek – a výtisk bible.“

„Nedokazuje to, že byli na nějaké cvokařské náboženské misi?“

„Nedokazuje, ale je to přesto zajímavé. Je to další z uzlů na popravčí oprátce, další věcička, která pomáhá budovat případ proti Grace Spiveyové.“

„Tímto tempem ji dostaneme k soudu koncem století,“ dodala Chriss kysele.

Jeli teď po výpadovce MacArthura, stoupali a sjížděli pahorkatinou, jeli kolem Fashion Islandu, kolem stovek domů za milión dolarů, bažinatou oblastí, kam zasahoval příliv z Newport Bay, a poli vysoké trávy, která se ohýbala pod dopadajícím deštěm, pak se zvedala a chvěla se, jak nepravidelný vítr, provázející bouři, náhle měnil směr. Přestože bylo kolem poledne, většina aut v protisměrném pruhu měla rozsvícená světla.

Chriss se zeptala: „Ví policie, co Grace Spiveyová učí – o příchodu Soumraku, posledního soudu, Antikrista?“

„Ano. Všechno to vědí.“

„Vědí, že si Grace myslí, že Antikrist je už mezi námi?“

„Ano.“

„A vědí, že strávila několik posledních let jeho hledáním?“

„Ano.“

„A že ho zamýšlí zabít, když ho najde?“

„Nikdy nešla tak daleko v kázání ani v náboženské literatuře, kterou publikovala.“

„Ale to je to, co zamýšlí. Víme to.“

„Co víme a co můžeme dokázat, jsou dvě různé věci.“

„Policie by měla být schopna vidět, že právě proto se zafixovala na Jima a…“

„Včera v noci, když ji policie vyslýchala, popřela, že Jima a vás zná, popřela scénu na South Coast Plaza. Říká, že nechápe, co proti ní máte, proč se ji snažíte pošpinit. Řekla, že Antikrista ještě nenašla a dokonce si ani nemyslí, že je blízko. Ptali se jí, co by dělala, kdyby ho našla; odpověděla, že proti němu obrátí modlitby. Zeptali se, zda se ho bude snažit zabít; předstírala, že je uražena jen tím nápadem. Řekla, že je žena boží, ne kriminálník. Řekla, že modlitba postačí. Řekla, že spoutá ďábla modlitbami, opřede ho modlitbami, zažene ho zpět do pekla jen modlitbami.“

„A oni jí samozřejmě uvěřili.“

„Ne. Mluvil jsem dnes ráno s detektivem, četl jsem záznam výslechu. Myslí si, že je nevyrovnaná, pravděpodobně nebezpečná a měla by byt považována za hlavní podezřelou z úkladů na vaše životy.“

Byla překvapena. Charlie pokračoval: „Vidíte? Musíte k tomu mít pozitivnější přístup. Věci jsou v chodu. Nejde to tak rychle, jak byste si přála, protože policie musí dodržovat jisté postupy, pravidla dokazování, ústavní práva, která je nutno respektovat.“

„Někdy se zdá, jakoby jedinými lidmi, kteří mají ústavní práva, byli zločinci.“

„Vím, ale musíme pracovat v mezích systému, jak nejlépe dovedeme.“

Přejeli kolem letiště Orange County a vjeli na dálnici vedoucí na sever k Los Angeles.

Chriss se ohlédla na Jima. Už necivěl z okna, ani nehladil psa. Ležel skrčený na zadním sedadle, oči zavřené, ústa otevřená, tiše a zhluboka oddechoval. Pohyb auta ho ukolébal do spánku.

Pokračovala v hovoru s Charliem. „Obávám se, že zatímco my musíme pracovat v systému, pomalu a pečlivě, nemá ta svině Spiveyová žádná pravidla, která by ji brzdila. Může postupovat rychle a být brutální. Zatímco my chodíme po špičkách, všechny nás zabije.“

„Může dřív zničit sama sebe,“ poznamenal.

„Co tím chcete říci?“

„Byl jsem dnes ráno v kostele. Setkal jsem se s ní. Je úplně vyšinutá, Chriss. Pozbyla rozum. Začíná praskat ve švech.“

Řekl jí o svém setkání se stařenou, o krvavých stigmatech na jejích rukou a nohou.

Zamýšlel-li dodat jí odvahy tím, že vykreslí obraz Grace Spiveyové jako blekotajícího blázna, který balancuje na hranici zhroucení, neuspěl. Intenzita stařenina šílenství přispěla k tomu, že teď vypadala ještě hrozivěji a zdála se cílevědomější a neúnavnější.

„Sdělil jste to policajtům?“ zeptala se Chriss. „Řekl jste jim, že před vámi vyhrožovala Jimovi?“

„Ne. Bylo by to jen mé slovo proti jejímu.“

Řekl jí o rozhovoru s Dentonem Boothem, svým přítelem, psychologem. „Bon tvrdí, že takový psychotik má překvapující sílu. Říká, že bychom neměli očekávat, že se zhroutí a tím nám vyřeší tento problém – ale on ji neviděl. Kdyby tam byl se mnou a Henrym, v její kanceláři, když ukazovala své krvácející ruce, věděl by, že se už dlouho neudrží pohromadě.“

„Měl nějaké návrhy, nápady, jak ji zastavit?“

„Řekl, že nejlepší by bylo zabít ji,“ odvětil Charlie a smál se.

Chriss se nesmála.

Vzhlédl od dálnice bičované deštěm na dost dlouho, aby zjistil její reakci. Pak řekl: „Ovšem, Boo žertoval.“

„Opravdu?“

„No ne myslel to trochu vážně ale věděl, že o této možnosti nebudeme seriózně uvažovat.“

„Možná, že je to jediná odpověď.“

Zase se na ni podíval, čelo měl svraštěné obavou. „Doufám, že také žertujete.“

Neřekla nic.

„Chriss, kdybyste ji nějak dostala se zbraní, kdybyste ji zabila, skončila byste ve vězeni. Stát by vám odebral Jima. Ztratila byste ho. Zabít Grace Spiveyovou není řešení.“

Vzdychla si a přikývla. Nechtěla se o tom přít.

Ale ráda by věděla

Možná by skončila ve vězení a možná by jí vzali Jima, ale aspoň by zůstal naživu.

Když Charlie sjel z dálnice na západní straně Los Angeles, Jim se probudil, hlasité zívnul a chtěl vědět, kde jsou.

„Westwood,“ odpověděl Charlie.

„Nikdy jsem nebyl ve Westwoodu,“ řekl Jim.

„Ne?“ tázal se Charlie. „Myslel jsem si, že jsi světák. Myslel jsem si, žes byl všude.“

„Jak jsem mohl být všude? Je mně jenom šest.“

„Jsi dost starý na to, abys byl všude,“ řekl Charlie. „Když mně bylo šest, byl jsem už z domova v Indianě až v Peorii.“

„To je sprosté slovo?“ zeptal se chlapec podezíravě.

Charlie se zasmál a všiml si, že Chriss se také směje. „Peorie? Ne, to není sprosté slovo; je to město. Myslím, že přece jen nejsi světák. Světák by znal Peorii stejně dobře jako Paříž.“

„Mami, o čem to mluví?“

„Jenom tak žertuje.“

„To jsem si myslel,“ řekl chlapec. „Spousta detektivů se tak někdy chová. Jim Rockford někdy také tak žertuje.“

„U něj jsem to právě pochytil,“ prohlásil Charlie. „Od starého dobrého Jima Rockforda.“

Zaparkovali v podzemní garáži vedle divadla ve Westwoodu, přes ulici od koleje university Los Angeles a šli do Westwood Village obstarat šaty a nutné maličkosti, které platili kreditními kartami. Vzdor okolnostem, navzdory počasí to bylo příjemné povyražení. Před obchody byly střídy nebo plachty, našli vždy suché místo, aby mohli uvázat Chewbaccu, když si je šli dovnitř prohlédnout. Neuvěřitelný liják, hlavní téma rozhovorů mezi prodavači, pomohl vysvětlit Jimův a Chrissin zmačkaný a ucouraný zjev; nikdo se na ně nedíval s nelibostí. Charlie si dělal legraci z některých šatů, které si zkoušeli, Jim si držel nos, jako by cítil čpavý pach, když Charlie předstíral, že uvažuje o řvavě oranžové sportovní košili, a za chvíli to skoro vypadalo, jako by byli obyčejná rodina na obyčejné vycházce ve světě, kde všichni náboženští fanatici jsou kdesi na Blízkém východě a válčí o svou ropu a o své mešity. Bylo pěkné myslet si, že všichni tři patří k sobě, sdílejí jedinečná pouta a Charlie pocítil další vzedmutí touhy po rodině, kterou nikdy nepoznal, dokud se nesetkal s Chriss Scavellovou.

Nadvakrát odnesli své nákupy do auta. Když Chriss a Jim už měli vše, co potřebovali, šli do dvou obchodů vybavit také Charlieho. Protože nechtěl riskovat návrat do vlastního domu, kde by se mohl na něj přilepit stín, koupil si aktovku, toaletní potřeby, a oblečení na tři dny.

Na ulici si všimli pár lidi, kteří vypadali, jako by je pozorovali, nebo byli jinak podezřelí, ale bylo to jenom zdání, a postupně se trochu uvolnili. Dávali si pořád pozor a byli ostražití, ale už se necítili, jako by na ně ozbrojení maniaci číhali za každým rohem.

Skončili s nákupy, když už obchody zavíraly, a tehdy našli útulně vypadající restauraci – nic luxusního, ale se spoustou saténově vyhlížejícího tmavého dřeva, okny z matovaného skla a jídelníčkem bohatým na kaloricky vydatné speciality jako brambory plněné sýrem a slaninou – bylo skoro půl šesté. Na večeři bylo ještě brzy, ale byli bez oběda a notně vyhládlí.

Objednali si pití a Chriss vzala Jima do dámské umývárny, kde se oba trochu opláchli a převlékli do koupených šatů.

Zatímco byli takto zaneprázdněni, zavolal Charlie z telefonního automatu do kanceláře. Sherry tam ještě byla, přepojila ho na Henryho Rankina, který čekal na jeho zavolání; ale neměl moc nových zpráv. Z výsledků laboratorních zkoušek policie usoudila, že modrá dodávka dodge vezla dvě bedny plastické výbušniny používané ve více než jedné součásti ozbrojených sil USA, ale nedokáže se asi propracovat zpět k místu, kde byla výbušnina zakoupena nebo ukradena. Henry se spojil se svou tetou Miriam v Mexiku; byla šokována zprávou, že její domek už neexistuje, ale nesvalovala vinu na něho. Nezamýšlela vrátit se z cesty dřív, jednak proto, že stejně nezbylo nic, co by se dalo z trosek zachránit, pojištění jistě pokryje ztrátu, jednak proto, že se vždy dokázala dobře vypořádat se špatnými zprávami, ale hlavně proto, že se v Acapulcu seznámila se zajímavým mužem. Jmenuje se Ernesto. To byly jediné nové poznatky.

„Dvakrát denně ti budu volat, abych zjistil, jak se případ vyvíjí a abychom si, řekli co dál.“

„Dozvím-li se něco nového o tetě Miriam a Ernestovi, sdělím ti to také.“

„To bych uvítal.“

Na chvilku se oba odmlčeli, neměli náladu pokračovat v žertování.

Nakonec se ozval Henry: „Myslíš, že je rozumné snažit se chránit je jen sám?“

„Je to jediná možnost.“

„Nechce se mi věřit, že se Spiveyové podařilo někoho k nám nasadit, ale projdu všechny mikroskopem, abych zjistil nákazu. Patří-li někdo k církvi Soumraku, najdu ho.“

„Vím, že najdeš,“ přisvědčil Charlie. Nechal si pro sebe, že další detektiv, Mike Specklovitch, prověřuje Henryho na Charlieho příkaz, zatímco Henry prověřuje všechny ostatní. Cítil se vinen, že zrazuje jeho důvěru, i když to bylo nevyhnutelné.

„Kde jsi teď?“ zeptal se Henry.

„Na australském venkově,“ odvětil Charlie.

„Co? Aha. Nic mi do toho není, že?“

„Je mi líto, Henry.“

„To je v pořádku. Postupuješ jediným možným způsobem,“ řekl Henry, ale z jeho hlasu bylo cítit mírné dotčení nad Charlieho nedůvěrou.

Znechucen tím, jak tento případ narušoval velice ceněné kamarádství mezi ním a jeho zaměstnanci, Charlie zavěsil a vrátil se ke stolu. Servírka právě kladla na stál jeho vodku s martini. Objednal si další ještě předtím, než usrkl z přineseného nápoje, potom se podíval na jídelní lístek.

Chriss se vrátila z dámské umývárny ve žlutohnědých manšestrových džínách a zelené halence, své staré šaty a pár toaletních potřeb měla v tašce. Jim měl modré džíny a kovbojskou košili, na niž byl zvláště hrdý. Jejich oblečení potřebovalo žehličku, ale bylo čistší a méně zmačkané než šaty, které měli na sobě od chvíle, kdy utekli z ohroženého domu Miriam Rankinové v Laguně Beach. Vskutku, nehledě na faldy na halence, Chriss vypadala ne hůř než ohromně a Charliemu při pohledu na ni zase poskočilo srdce.

Když opouštěli restauraci se dvěma hamburgery pro Chewbaccu, byla už úplná noc a přestávalo pršet. Jemně mžilo, vlhký vzduch mučivě tížil, ale nezdálo se, že se opět začne blýskat. Pes ucítil hamburgery, vytušil, že jsou pro něho, a dorážel, aby je hned dostal. Zhltnul je rovnou před restaurací a Chriss poznamenala: „Má dokonce Brandyho způsoby.“

„Vždyckys říkala, že se Brandy neumí chovat,“ připomenul jí Jim.

„Právě to myslím.“

Nyní, když se zdálo, že bouře polevila, začaly se chodníky podél bulváru Westwood plnit studenty z university, kteří šli na večeři nebo do kina, lidmi prohlížejícími si výklady a návštěvníky divadla, kteří utráceli čas, než začne představení. Kaliforňané znají malou nebo nulovou toleranci k dešti a po takové bouři se vždy vyrojí, chtějí být venku, znají téměř slavnostní náladu. Charlie litoval, že je načase, aby odjeli; Village vypadala jako oáza rozumu v bláznivém světě, byl vděčný za uvolnění, které jim poskytla.

Odpoledne, kdy přijeli, bylo parkoviště skoro,plné, auto museli nechat v nejnižším podlaží. Teď, když jeli výtahem na dno garáži, měli všichni lepší náladu, než by považovali před několika hodinami za možné. Není nic lepšího než dobré jídlo, pár drinků a několik hodin procházky ulicemi, kde po vás nikdo nestřílí, a už jste přesvědčeni, že Bůh je ve svém nebi a se světem že je všechno v pořádku.

Ale tento pocit netrval dlouho. Skončil, když se dveře výtahu otevřely.

Těsně za dveřmi nesvítilo žádné světlo. Svítila až světla ve větší vzdálenosti vlevo i vpravo, která odhalovala řady aut, šedohnědé betonové stěny a masivní pilíře, ale přímo před výtahem bylo temno.

Jaká může být pravděpodobnost toho, že tři či čtyři světla vypadnou současně?

Tato otázka, vzbuzující neklid, probleskla Charliemu myslí v okamžiku, kdy se dveře otevřely. Než mohl zareagovat, Chewbacca začal do tmy za dveřmi štěkat. Pes strašně vyváděl, jako kdyby ho náhle přepadla zuřivost, ale nevyběhl z výtahu pronásledovat předmět své zloby, a to bylo jistým znamením, že tam na ně čeká něco velice zlého.

Charlie sáhl k ovládací desce výtahu. Něco zasvištělo do kabiny a udeřilo do zadní stěny, pět centimetrů od Chrissiny hlavy. Kulka. Provrtala kovový panel. Zvuk výstřelu se ozval jako opožděná myšlenka.

„K zemi!“ zakřičel Charlie a udeřil do tlačítka ZAVŘI DVEŘE. Další výstřel praštil do dveří, když se začaly zavírat; Charlie stlačil knoflík do nejvyššího podlaží, Chewbacca pořád štěkal, Chriss ječela, pak se dveře dovřely, kabina se rozjela nahoru a Charliemu se zdálo, že slyší poslední zpozdilý výstřel, jak stoupali z betonových hlubin

Vrahové nečekali, že pes zareaguje tak rychle a hlučně. Čekali, že Chriss a Jim vystoupí z výtahu, nebyli připraveni udeřit na svou kořist přímo v kabině. Jinak by byli pečlivěji mířili a Jim, nebo jeho matka – nebo oba – by už byli mrtvi.

Měli-li štěstí, byli střelci jen v nejnižším podlaží. Ale pokud předvídali, že jejich oběti mohou být předem varovány a nevystoupí z výtahu, mohli nechat další střelce na horním podlaží. Kabina by se mohla zastavit v kterémkoliv patře, dveře by se mohly otevřít a mohla by tam čekat další útočná skupina.

Ale jak nás našli? ptal se Charlie sám sebe zoufale, když se Chriss zvedala z podlahy. Proboha, jak?

Měl pořád u sebe svůj vlastní revolver, který si vzal ráno do církve Soumraku, tasil ho a zamířil na dveře.

Kabina se nezastavila, dokud nedojela na horní podlaží garáže. Dveře se otevřely. Nažloutlá světla. Šedé betonové stěny. Lesknoucí se auta, zapakovaná těsně u sebe. Ale žádní muži se zbraněmi.

„Pojďte!“ zavelel Charlie.

Utíkali, protože věděli, že muži z nejnižšího podlaží garáže je budou brzy následovat.

Kapitola 19 – Boží kladivo

Běželi k Hilgard Avenue, potom za ni, pryč od univerzitních kolejí a obchodní části Westwoodu, do sousední oblasti drahých a tichých rodinných sídel. Charlie vítal každý shluk stínů, ale obával se světla kolem každé lampy, protože zde byli jedinými lidmi na chodníku a mohli být snadno zpozorováni. Několikrát zabočili a hledali úkryt v bludišti ulic bohatě osázených stromy. Postupně začal věřit, že své pronásledovatele setřásli, ale věděl, že v budoucnosti se dlouho nebude cítit zcela bezpečným.

Ačkoliv déšť se změnil na trochu silnější mrholení, ačkoliv všichni měli pláštěnky, byli mokří a třásli se zimou, když se Charlie začal ohlížet po dopravním prostředku. Podél ulice parkovaly automobily, šel o blok níž, pod černými stromy a palmami pokradmu zkoušel dveře, doufal, že z domu se nikdo nedívá. První tři auta byla zamčena, ale když zkusil řidičovy dveře na čtvrtém, dva roky starém žlutém cadillacu, otevřely se.

Pokynul Chriss a Jimovi do auta. „Honem.“

Zeptala se: „Jsou v něm klíčky?“

„Ne.“

„Chcete ho ukrást, nebo co?“

„Ano. Nastupte.“

„Nechci, abyste kvůli mně porušil zákon a skončil ve vězení…“

„Nastupte!“ poručil.

Velurové lavicové přední sedadlo stačilo pro všechny tři, tak Chriss posadila Jima doprostřed, protože se zřejmě bála dát ho až na zadní sedadlo. Pes šel dozadu, vytřásal si déšť z kožichu a všechny je postříkal.

V přihrádce na rukavice byla svítilnička, umístěná ve zvláštním výklenku, kde se stále dobíjela. Charlie ji použil, aby se podíval pod přístrojovou desku pod volant, kde našel dráty vedoucí k zapalování. Spojil je nakrátko a motor okamžitě naskočil.

V necelých dvou minutách po otevření auta odjížděli od obrubníku. Kolem prvního bloku projel bez světel. Potom, přesvědčen, že odjeli nepozorováni, zapnul světla a zamířil k Sunset Boulevardu.

Chriss se zeptala: „Co když nás zastaví policajti?“

„Nezastaví. Vlastník ohlásí krádež pravděpodobně až ráno. A i kdyby zjistil po deseti minutách, že auto je pryč, nějakou dobu by trvalo, než se vůz dostane na policejní seznam.“

„Ale můžou nás zastavit za rychlou jízdu.“

„Nemám v úmyslu překročit rychlost.“

„… nebo nějaký dopravní přestupek…“

„Co si myslíte, že jsem – kaskadér?“

„Jste?“ zeptal se Jim.

„No, jistě, lepší než Evel Knievel,“ odvětil Charlie.

„Kdo?“ chtěl vědět Jim.

„Bože, stárnu,“ poznamenal Charlie.

„Dostaneme se do honičky aut jako v televizi?“ vyptával se Jim.

„Doufám, že ne,“ odpověděl Charlie.

„Ale mně by se to líbilo,“ řekl chlapec.

Charlie sledoval zpětné zrcátko. Za ním jela dvě auta. Nemohl poznat jaké značky, ani nic jiného. Byly to jen dvojice reflektorů ve tmě.

Chriss poznamenala: „Ale dříve nebo později se auto objeví na policejním seznamu

„To už ho někde zaparkujeme a budeme mít jiné,“ odvětil Charlie.

„Chcete ukrást další?“

„Určitě nepůjdu do půjčovny. Půjčené auto se dá sledovat. Mohli by nás hravě najít.“

Ježíši, poslouchejte mě, myslel si. Co nevidět budu jako Ray Milland ve Ztraceném víkendu, představovat si nebezpečí za každým rohem, vidět obrovské brouky, jak vylézají ze stěn.

Na dalším rohu odbočil vlevo.

Totéž udělala obě auta za ním.

„Jak nás našli?“ tázala se Chriss.

„Museli na můj mercedes nastrčit vysílačku.“

„Kdy to mohli udělat?“

„Nevím. Možná dnes ráno, když jsem byl u nich v kostele.“

„Ale říkal jste, že když jste šli dovnitř, nechal jste ve svém autě muže, který měl zavolat pomoc, kdybyste se v určenou dobu nevrátili.“

„Jo. Cartera Rilbecka.“

„Takže ten by je viděl, kdyby se snažili nastražit vysílačku.“

„Pokud není jedním z nich,“ namítl Charlie.

„Myslíte, že by mohl být?“

„Pravděpodobně ne. Ale štěnici mi mohli nastrčit už předtím. Když zjistili, že jste mě najala.“

U Hilgarde zabočil vpravo.

Totéž udělala obě auta za ním.

Pokračoval v hovoru: „Nebo Henry Rankin může být členem církve Soumraku, a když jsem mu před chvílí volal z restaurace, mohl zjistit, odkud volám.“

„Říkal jste, že je jako bratr.“

„Je. Ale Kain byl také Abelův bratr, ne?“

Zabočil vlevo na Sunset Boulevard, univerzitní koleje měl teď nalevo a Bel Air na kopcích napravo.

Sledovalo ho jenom jedno auto.

„Mluvíte, jako kdyby se z vás stal stejný paranoik jako ze mě,“ prohlásila.

„Grace Spiveyová mi nedává jinou možnost.“

„Kam jedeme?“

„Někam dál.“

„Kam?“

„Ještě přesně nevím.“

„Strávili jsme takovou dobu nakupováním oblečení a věcí a teď většina z toho je fuč,“ posteskla si.

„Můžeme se vybavit zítra znovu.“

„Nemůžu jít domů; nemůžu jít do práce; nemůžu se schovat u nikoho ze svých přátel…“

„Jsem váš přítel,“ namítl Charlie.

„Teď nemáme dokonce ani auto.“

„Ale máme.“

„Ukradené.“

„Má čtyři kola,“ poznamenal. „Jede. To musí stačit.“

„Mám pocit, že jsme jako kovbojové v jednom z těch starých filmů, kde je Indiáni vlákají do hlubokého slepého kaňonu a neustále je tlačí, dál a dál, ke zdi.“

„Vzpomeňte si, kdo vždycky v těch filmech zvítězil,“ připomenul Charlie.

„Kovbojové,“ odpověděl Jim.

„Přesně tak.“

Zastavil na červenou, protože na druhé straně křižovatky stálo, k jejich smůle, policejní hlídkové auto. Nelíbilo se mu, že tam musí tak bezmocně sedět. Neustále sledoval ve zpětném vnitřním i bočním zrcátku auto, které jelo za nimi, bál se, že z něho někdo vystoupí, zatímco oni se nemohou hnout – někdo s brokovnicí.

Unaveným hlasem, který Charlieho vylekal, ze sebe Chriss vysoukala: „Přála bych si mít vaši sebedůvěru.“

Já také, pomyslel si s černým humorem.

Naskočila zelená. Přejel křižovatku. Neznámé auto za ním se trochu vzdálilo.

Prohodil: „Ráno se bude všechno jevit lepší.“

„A kde budeme ráno?“ tázala se.

Přijeli ke křižovatce, za níž se nacházel Wilshire Boulevard. Odbočil vpravo, směrem k vjezdu na dálnici a navrhl: „A co Santa Barbara?“

„Myslíte to vážně?“

„Není to tak daleko. Dvě hodiny. Můžeme tam být v půl desáté a vzít si pokoj v hotelu.“

Neznámé auto odbočilo před Wilshire také vpravo a jelo stále za nimi.

„Los Angeles je velké město,“ prohodila. „Myslíte, že bychom se zde nemohli ukrýt právě tak bezpečně?“

„Pravděpodobně ano, ale necítil bych se tak úplně bezpečně a musíme se usadit někde, kde se budu cítit dobře, abych se mohl uvolnit a přemýšlet o případu z klidnější perspektivy. Nedokážu dobře fungovat v trvalé panice. Nebudou očekávat, že se vzdálíme tak daleko od mé kanceláře. Budou předpokládat, že zůstanu blízko, aspoň tak blízko jako v Los Angeles, takže vím, že v Santa Barbaře budeme bezpeční.“

Vjel na nájezd dálnice do San Diega na sever. Pozoroval zpětné zrcátko. Neviděl žádné auto. Uvědomil si, že tají dech.

Protestovala: „Neříkal jste si o tolik potíží, o tolik nepříjemností.“

„Jistěže říkal,“ odporoval. „Vyžívám se v tom.“

„Ovšemže ne.“

„Zeptejte se Jima. Ten ví o soukromých detektivech všechno. Ví, že přímo zbožňujeme nebezpečí.“

„Má pravdu, mami,“ potvrdil chlapec. „Milují nebezpečí.“

Charllie se opět podíval do zpětného zrcátka. Na dálnici za ním nic nejelo. Nesledovali je.

Uháněli do noci na sever, po chvilce začalo opět hodné pršet a vjeli do mlhy. Vzhledem k mlze a dešti, které skrývaly krajinu i cestu před nimi, se chvílemi zdálo, jako by vůbec nejeli skutečným světem, ale nějakým nehmotným a strašidelným královstvím duchů a přeludů.

* * *

Byt Kyla Barlowa v Santa Aně byl zařízen tak, aby vyhovoval jeho rozměrům. Měl tam prostorné sklápěcí lenošky, velkou dělenou pohovku s hlubokým sedadlem, pevné stoly a masivní kávový stolek, na nějž si mohl dát nohy bez strachu, že se zhroutí. Hledal hodně dlouho v nesčetných obchodech s použitým nábytkem, než našel kulatý stůl do jídelního koutku; byl prostý a trochu otlučený, asi ne příliš vábný, ale o něco vyšší než většina jídelních stolů a dával mu potřebný prostor na nohy. V koupelně stála velmi stará, hodně velká vana na starodávných nohách, v ložnici měl jednu velkou skříň, kterou sehnal za čtyřicet šest dolarů, a postel královské velikostí se zvláště dlouhou, na zakázku vyrobenou matrací, na kterou se vešel, i když nepřebýval ani centimetr. Bylo to jediné místo na světě, kde se cítil skutečně pohodlně.

Ale ne dnes.

Nemohl se cítit pohodlně, když Antikrist byl pořád naživu. Nemohl se uvolnit, když věděl, že během posledních dvanácti hodin neuspěly dva vražedné pokusy.

Přecházel z kuchyňky do obýváku, do ložnice, zpět do obýváku, se zastávkami, aby se podíval z oken. Hlavní ulice byla tajuplně osvětlena bledými žlutými pouličními lampami a rovněž červenými, modrými, růžovými a fialovými neóny, které vydávaly své světlo společně a maskovaly skutečné barvy všech předmětů, lámaly hrany stínů. Projíždějící auta rozstřikovala světélkující vějíře vody, která dopadala na vozovku jako třpytivé zlaté mince. Déšť vypadal stříbřitě a teple, i když noc nebyla zdaleka teplá.

Zkoušel se dívat na televizi. Nedokázala ho zaujmout.

Nevydržel v klidu. Sedl si, okamžitě vstal, přesedl si do druhého křesla, vstal, šel do ložnice, natáhl se na postel, uslyšel podivný šramot u okna, vstal, aby ho prozkoumal, uvědomil si, že je to jenom dešťová voda v okapním odtoku, vrátil se k posteli, rozhodl se že si vlastně nechce lehnout, šel zpět do obýváku.

Antikrist byl stále naživu.

Ale to nebyla jediná věc, která ho znervózňovala. Snažil se uvěřit, že ho netrápí nic jiného, snažil se předstírat, že si dělá starosti jen o chlapce, ale musel si nakonec připustit, že ho hryzla jiná věc.

Staré nutkání. Zuřivé nutkání. NUTKÁNÍ. Chtěl…

Ne!

Nezáleží na tom, co chtěl. Nemohl to mít. Nepodlehne NUTKÁNÍ. Nesmí si to dovolit.

Padl uprostřed obýváku na kolena a začal se modlit, aby mu Bůh pomohl přemoci slabost: Modlil se usilovně, modlil se se vší vervou, vší pozorností a oddaností, modlil se s takovým zarputilým úsilím, až se začal potit.

Pořád cítil staré, opovrženíhodné, hrůzné vnitřní puzení někoho zmrzačit, bušit do něj pěstmi, kroutit, drápat, ublížit někomu, zabíjet.

V zoufalství vstal, šel do kuchyně k dřezu a pustil studenou vodu. Zazátkoval dřez. Z ledničky vzal kostky ledu a dal je do vody. Když byl dřez skoro plný, zavřel kohoutek a ponořil do mrazivé vody hlavu, přinutil se vydržet, nedýchal, tvář ponořenou v bodající tříšti, až se konečně zvedl a lapal po dechu. Třásl se zimou, zuby mu cvakaly, ale pořád v sobě cítil narůstající násilí, tak opět ponořil hlavu, počkal, až mu plíce hrozily prasknout, vynořil se, prskal a plival, byl už ztuhlý, nekontrolovatelně se třásl, ale puzení k násilí neustále narůstalo.

Satan přišel. Musí být zde. Přišel a rozdmýchává staré pocity, strká mu do nich obličej, pokouší ho, snaží se ho dostat, aby zahodil svou poslední příležitost ke spasení.

Nepodlehnu!

Proběhl bytem, snažil se zjistit, kde přesně se Satan skrývá. Díval se do skříní ve zdi, otvíral policové skříně, odtahoval závěsy. Neočekával doslova, že Satana uvidí, když je neviditelný, ale byl si jist, že jeho přítomnost vycítí. Ale nenašel nic, což pouze znamenalo, že ďábel se umí důmyslně skrývat.

Když konečně hledání Satana vzdal, byl v koupelně a zachytil svůj odraz v zrcadle: divoké oči, rozšířené nosní dírky, nabíhající svaly na čelistech, bezkrevné rty přetažené přes křivé zažloutlé zuby. Pomyslel na Fantoma Opery. Pomyslel na Frankensteina a sto dalších trýzněných, nelidských tváří ze sta dalších filmů, které viděl v Divadle hrůzy.

Svět ho nenáviděl, on nenáviděl svět, všechny, kteří se mu smáli, kteří ně něj ukazovali, ženy, kterým se zdál odpudivý, všechny…

Ne. Bože. Prosím. Nenech mě přemýšlet o těchto věcech. Odveď mou mysl z této sféry. Pomoz mi. Prosím.

Nedokázal se odtrhnout od své Boris Karloff – Lou Chaney – Rhondo Hattenovy tváře, která vyplňovala oprýskané zrcadlo.

Nikdy si nedal ujít staré horory v televizi. Proseděl mnoho nocí sám před svým černobílým přijímačem, upoután těmito hrůznými obrazy, a když film skončil, šel do koupelny, k tomuto zrcadlu, podíval se na sebe a říkal si, že není tak škaredý, není tak hrozivý, ne tak zlý, jako nestvůry vylézající z pravěkých bažin nebo vystupující z hvězdného prostoru nebo unikající z laboratoří šílených vědátorů. Ve srovnání s nimi byl skoro normální. Při nejhorším politováníhodný. Ale nikdy si neuvěřil. Zrcadlo nelhalo. To mu ukázalo jeho tvář stvořenou pro zlý sen.

Zasmál se na sebe v zrcadle, snažil se vypadat příjemně. Výsledek byl hrozný. Místo úsměvu škleb.

Žádná žena ho nikdy nechtěla, pokud jí nezaplatil, a odmítly ho dokonce i některé prostitutky. Čubky. Všechny. Prohnilé, smradlavé, bezcitné čubky. Chtěl některé z nich ublížit. Chtěl přenést svou bolest na jednu z nich, vtlouci svou bolest do nějaké ženy, a nechat ji v ní, aby se, aspoň na chvilku, zbavil bolesti v sobě.

Ne. To jsou zlé myšlenky. Ďáblovy myšlenky.

Pamatuj na matku Grace.

Pamatuj na Soumrak, spasení a život věčný.

Ale chtěl. Teď musel.

Přistihl se u dveří z bytu, aniž si uvědomil, jak se tam dostal. Měl je už zpola otevřené. Byl na cestě za prostitutkou. Nebo někoho zbít. Nebo obé.

Ne!

Práskl dveřmi, zamkl je, opřel se do nich zády a v panice se rozhlížel po obýváku.

Musí jednat rychle, aby se zachránil.

Prohrával svůj boj s pokušením. Nyní už fňukal, třásl se a kňučel. Věděl, že za sekundu nebo dvě znovu otevře dveře, tentokrát odejde, půjde shánět

V panice se rozběhl k poličce na knihy, vytáhl jednu ze stovky svých oblíbených knih, vytrhl z ní hrst stránek, hodil je na zem, vytrhl další stránky, další, až zůstaly z knihy jen desky, ty roztrhl také. Něco ničit byl pocit, který pomáhal. Lapal po dechu a třásl se jako polekaný kůň, chytil další knihu, roztrhal ji na cucky, hodil je za sebe, hrábl po další, zničil ji, pak další, další

Když přišel opět ke smyslům, ležel na podlaze a tiše plakal. Dvacet zničených knih, tisíce roztrhaných stránek bylo nakupeno kolem něj. Sedl si: vytáhl kapesník, utřel si oči. Klekl si, vstal. Už se netřásl. NUTKÁNÍ zmizelo.

Satan prohrál.

Kyle nepodlehl pokušení a teď věděl, proč Bůh chce muže jako on, aby bojovali bitvu Soumraku. Kdyby si Bůh vytvořil armádu jen z lidí, kteří nikdy nezhřešili, jak by věděl, že odolají ďáblovu pokušení? Ale tím, že si vybral lidi, jako jsem já, pomyslel si Kyle, lidi, kteří hřešili, že nám dal další možnost spásy, přinutil nás, abychom se prokázali, tím získal armádu zakalených vojáků.

Podíval se na strop, ale neviděl ho. Místo něj viděl oblohu, viděl do srdce vesmíru. Prohlásil: „Mám cenu. Dostal jsem se z bahna hříchů a dokázal jsem, že nikdy neklesnu zpět. Chceš-li, abych pro tebe vyřídil chlapce, jsem toho hoden. Dej mi chlapce. Nech mi ho. Nech.“

Cítil, jak v něm zase narůstá NUTKÁNÍ, touha škrtit, trhat a drtit, ale tentokrát to byl čistější pocit, čistě bílá svatá touha stát se božím gladiátorem.

Napadlo ho, že Bůh po něm chce přesně to, čemu se chce nejvíc vyhnout. Už nechtěl zabíjet. Už nechtěl ubližovat lidem. Konečně získával vůči sobě trochu respektu, konečně viděl slabou, ale opravdovou možnost, že by mohl jednoho dne žít v míru se světem – a Bůh teď chce, aby zabíjel, aby využil svou zuřivost proti vybraným terčům.

Proč? ptal se v nenadálé mlčenlivé mizérii. Proč to musím být já? Vyžíval jsem se kdysi v NUTKÁNÍ, ale teď mě děsí a mělo by mě děsit. Proč musím být využit takto; proč ne nějak jinak?

Právě tomuto říkala Matka Grace špatné myšlení. Snažil se na to zapomenout. Nikdy nemůžeš Boha vyzývat. Pouze přijímat, co chce. Bůh je záhadný. Někdy je krutý a nemůžeš rozumět, proč od tebe tolik vyžaduje. Třeba proč chce, abys zabíjel nebo proč z tebe udělal nestvůru, když tě mohl stejně snadno udělat sličným.

Ne. To jsou zase špatné myšlenky.

Kyle uklidil zničené knihy. Nalil si sklenici mléka. Sedl si k telefonu. Čekal, až ho Grace zavolá a řekne; že nastal čas, aby se z něj stalo Boží kladivo.

Část čtvrtá

Honička

Kapitola 20 – Malý chlapec z Indianopolisu

Všechno, co klame, také okouzluje.

Platón

Objetí smrti

neunikneš,

ať kličkuješ,

jak rychle chceš.

Ti psi smrti

hon milují.

Podívej, jak

se radují.

Hon ustane,

než řekneš švec.

Psi musí žrát,

tak spadne klec.

Kniha počítaných strastí

Žlutý cadillac opustili ve městě Ventura. Hledali podél jedné ulice v obytné čtvrti, až Charlie našel tmavěmodrého Forda LTD, jehož majitel byl natolik neopatrný, že nechal klíčky v zapalování, Charlie ujel jen tři kilometry, potom zastavil na špatně osvětleném parkovišti za divadlem, kde sundal poznávací značky a hodil je do kufru. Potom odšrouboval čísla z poblíž zaparkované toyoty a dal je na forda.

Při troše štěstí nezjistí vlastník toyoty ztrátu čísel dříve než ráno, možná později. Když na to přijde, nemusí to hlásit na policii, aspoň ne hned. Policie nedá ukradené poznávací značky do svého seznamu, jak by udělala, kdyby bylo ukradeno auto, všichni policajti ve státě nebudou pátrat jen po číslech, pravděpodobně si nespojí tento malý přestupek s větší krádeží forda. Odstranění čísel budou považovat za obyčejný vandalizmus. Zatím bude mít ford nové číslo a přestane být tedy sledovaným autem.

Z Ventury odjeli na sever, do Santa Barbary přijeli v 9:50 večer.

Santa Barbara byla jedním z Charlieho oblíbených únikových míst, když se napětí z práce nedalo vydržet. Obvykle bydlel buď v Bildmore nebo v Montecito Inn. Tentokrát si však vybral trochu ošumělý motel, Wile-Away Lodge, na východním konci státní ulice. Vezme-li se v úvahu jeho známá záliba v lepších věcech, bylo to poslední místo, kde by ho někdo hledal. Měli volný pokoj s kuchyní, Charlie ho najal na týden, do knihy hostů se zapsal jako Enoch Flint a zaplatil předem v hotovosti, aby nemusel ukazovat svou kreditní kartu.

Pokoj měl tyrkysové závěsy, propálený oranžový koberec a řvavě vzorované fialové a žluté přehozy na postelích; buď byl architekt omezen velice nízkým rozpočtem a koupil, co bylo v daném cenovém rozsahu k dispozici, nebo byl slepým uživatelem Zákona stejných možností zaměstnání. Dvě o něco větší postele měly matrace, které byly příliš měkké a proleželé. Gauč se dal rozložit na třetí postel, která vypadala ještě nepohodlněji. Nábytek k sobě neladil a nesl stopy užívání. V koupelně bylo stářím zažloutlé zrcadlo, spousta rozbitých dlaždic a astmaticky hvízdající ventilátor. V kuchyňském výklenku, mimo dohled z ložnice; byly čtyři židle a stůl, dřez s kapajícím kohoutkem, otlučená lednička, sporák, levné talíře s ještě levnějšími příbory, elektrický překapávač s balíčky kávy Sanka k bezplatnému,použití, cukr a šlehačka z rostlinného tuku. Nebylo to nic moc, ale bylo to čistší, než čekali.

Mezitím co Chriss ukládala Jima do postele, připravil Charlie konvici Sanky.

Po návratu do kuchyně Chriss pronesla: „Mmmmm, to božsky voní.“

Nalil dva šálky. „A co Jim?“

„Usnul dřív, než jsem ho přikryla. Pes je v posteli s ním, obvykle to nechci dovolit, ale, sakra, myslím si, že v den, který začne pumovým útokem a pokračuje s kopce, by měl mít dovoleno vzít si psa do postele.“

Seděli u kuchyňského stolu u okna, z něhož byl výhled na jednu stranu parkoviště a malý bazén ohraničený plotem z krouceného železa, který potřeboval natřít. Mokrý makadam a zaparkovaná auta byla zalévána oranžovým neónovým světlem ze znaku motelu. Bouře byla opět na ústupu.

Káva byla dobrá, rozhovor ještě lepší. Probrali vše, co je napadlo – politiku, filmy, knihy, oblíbená místa na dovolenou, práci, hudbu, mexické jídlo – ovšem, kromě Grace Spiveyové a Soumraku. Zdálo se, že mají nevyslovenou dohodu ignorovat svou nynější situaci. Zoufale potřebovali uvolnit se.

Ale pro Charlieho znamenal rozhovor mnohem víc; byla to příležitost poznat Chriss. S posedlou zvědavostí zamilovaného chtěl znát všechny podrobnosti její existence, všechny myšlenky a názory, i ty zdánlivě bezvýznamné.

Možná si jen lichotil, ale myslel si, že jeho romantický zájem o ni odpovídá jejímu zájmu o něj. Doufal, že tomu tak je. Strašně si přál, aby ho chtěla.

O půlnoci zjistil, že jí říká věci, které nikdy předtím nikomu neřekl, věci, které chtěl dávno zapomenout. Byly to události, o nichž si myslel, že mu už nemohou ublížit, ale jak o nich mluvil, uvědomoval si, že stále bolí.

Vyprávěl o své chudobě v Indianopolisu, kdy neměli vždy dostatek jídla a v zimě ani tepla, protože příspěvky sociální péče byly nejdříve použity na víno, pivo a whisky. Povídal o tom, jak nemohl spát ze strachu, že krysy, které zamořily jejich padající chatrč, mu vlezou do postele a pohryzají ho v obličeji.

Povídal o svém opilém, násilnickém otci, který bil jeho matku tak pravidelně, jako by to byla manželská povinnost. Někdy bil i svého syna, obvykle tehdy, když byl příliš opilý, aby mu způsobil nějaké zranění. Charlieho matka byla slabá a pošetilá, měla slabost pro chlast; dítě mít nechtěla a nikdy se nepletla do toho, když její muž Charlieho bil.

„Jsou matka a otec ještě naživu?“ zeptala se Chriss.

„Díky bohu ne! Teď, když se mi vede dobře, utábořili by se mi u dveří a předstírali by, že jsou nejlepší rodiče, jaké kdy dítě mělo. Ale v tom domě nikdy nebyla žádná láska, žádná náklonnost.“

„Urazil jste dlouhou cestu po žebříku,“ řekla Chriss.

„Jo. Zvláště, vezme-li se v úvahu, že jsem neočekával dlouhý život.“

Dívala se na parkoviště a bazén. Otočil také oči k oknu. Svět byl tak tichý a nehybný, zdálo se, že jsou jedinými lidmi v něm.

Pokračoval: „Vždy jsem si myslel, že otec mě, dříve nebo později, zabije. Legrační je, že už tehdy jsem chtěl být soukromým detektivem, protože jsem je znal z televize – Richarda Diamonda a Petra Gunna – a viděl jsem, že se nikdy ničeho nebáli. Já j sem se vždycky všeho bál a nad jiné jsem si přál, abych se nebál.“

„A led jste samozřejmě bez bázně,“ podotkla ironiky.

Zasmál se. „Jak se to zdá jednoduché, když je člověk dítětem.“

Na parkoviště přijelo auto; oba na ně zírali, dokud se neotevřely dveře a nevystoupil mladý pár se dvěma dětmi.

Charlie nalil oběma další kávu a povídal: „Líhal jsem v posteli, naslouchal krysám, modlil se, aby oba rodiče zemřeli, než mě zabijí, a opravdu se zlobil na Boha, že mou modlitbu nevyslyšel. Nechápal jsem, proč je nechá trápit malé dítě. Nemohl jsem se bránit. Proč Bůh nechrání bezbranné? Pak, když jsem byl trochu starší, dospěl jsem k závěru, že Bůh mé modlitby nevyslyší, protože je dobrý a nezabije nikoho, dokonce ani morální odpadlíky, jakými byli mí rodiče. Tak jsem se začal modlit, abych se odtud dostal. ‚Drahý Bože, já jsem Charlie a nechci nic víc, než dostat se jednoho dne odsud a žít ve slušném domě, mít peníze a nebýt pořád vystrašený.‘“

Znenadání si vzpomněl na epizodu černého humoru, na kterou už léta nemyslel, a ostře se nad touto vzpomínkou zasmál.

Zeptala se: „Jak se tomu můžete smát? I když vím, že se mu potom vedlo dobře, pořád se cítím hrozně kvůli tomu malému chlapci v Indianopolisu. Jako kdyby tam pořád byl.“

„Ne, ne. Jenom… vzpomněl jsem si na něco jiného, něco, co je směšné, i když kruté. Když jsem se modlil asi rok, měl jsem toho dost, že má modlitba není vyslyšena, a přešel jsem na chvíli k druhé straně.“

„K druhé straně?“

Civěl z okna, jak závan deště kroužil temnotou, a povídal: „Četl jsem povídku o muži, který prodal svou duši ďáblu. Jednoho dne si přál něco, co opravdu potřeboval, prohlásil, že by za to dal duši, a bác, ukázal se ďábel se smlouvou k podpisu. Řekl jsem si, že ďábel je mnohem rychlejší a výkonnější než Bůh, tak jsem se v noci začal modlit k ďáblu.“

„Předpokládám, že se s kontraktem nikdy neukázal.“

„Ne-e. Ukázal se stejně neschopným jako Bůh. Ale pak mě jedné noci napadlo, že rodiče určitě skončí v pekle; kdybych prodal duši ďáblu, skončil bych také v pekle, s rodiči, na celou věčnost; byl jsem tak vyděšen, že jsem vstal potmě z postele a modlil se vroucně k Bohu, aby mě zachránil. Řekl jsem mu, že chápu, že musí odpovídat na velkou spoustu modliteb, že si uvědomuji, jak dlouho to může trvat, než se dostane k mé, plazil jsem se, prosil a zapřísahal, aby mi odpustil, že jsem o něm pochyboval. Myslím, že jsem přitom způsobil nějaký hluk, protože se do mého pokoje přišla podívat matka, co se děje. Byla vůbec nejopilejší, jak jsem ji kdy viděl. Když jsem jí řekl, že mluvím k Bohu, vyjekla. ‚Jo? No, tak mu řekni, že tvůj táta je zase někde s kurvou, a požádej ho, ať zařídí, aby tomu panchartovi upadl čurák.‘“

„Dobrotivé nebe,“ odtušila Chriss se smíchem, ale šokována. Věděl, že není šokována výrazy ani jeho rozhodnutím říci tuto příhodu; byla otřesena tím, co matčina hrubost odhalila o domácnosti, v níž byl vychován.

Charlie pokračoval: „Bylo mi tehdy jenom deset, ale žil jsem celý život v nejhorší části města, takže jsem věděl, o čem mluví, a považoval jsem to za nejlegračnější věc, kterou jsem kdy slyšel. Potom každou noc, když jsem se modlil, dříve nebo později jsem si vzpomněl, co si matka přála, aby Bůh udělal otci, a začal jsem se smát. Nedokázal jsem dokončit modlitbu bez smíchu. Po nějaké době jsem se přestal modlit úplně, a když mi bylo už dvanáct nebo třináct, věděl jsem, že pravděpodobně neexistuje ani Bůh ani ďábel a že i kdyby existoval, každý si musí štěstí v životě vytvořit sám.“

Chriss mu vyprávěla víc o matce, o klášteře, o práci, kterou věnovala svému obchodu. Některé z příběhů byly skoro tak smutné jako ty z jeho mládí, některé byly legrační a všechny byly nejúchvatnější, jaké kdy slyšel, protože to byly – její příběhy.

Co chvíli jeden z nich řekl, že by měli jít spát, a oba byli skutečně vyčerpáni, ale přesto pokračovali v povídání při dvou konvicích kávy. V 1:30 si Charlie uvědomil, že neodbytná touha lépe se poznat není jediným důvodem, proč nechtěli jít spát. Také se báli jít spát. Často se dívali z okna a oba očekávali, že uvidí bílou dodávku ford, jak přijíždí na parkoviště.

Nakonec se rozhodl: „Podívejte se, nemůžeme být vzhůru celou noc. Nemohou nás tady najít. V žádném případě. Pojďme do postele. Potřebujeme si odpočinout na to, co nás čeká.“

Podíval se z okna. Navrhla: „Budeme-li spát na směny, může jeden z nás vždy hlídat.“

„To není nutné. Nemohli nás sledovat.“

Trvala na svém. „Vezmu si první hlídku. Běžte spát a já vás vzbudím ve čtyři třicet.“

Povzdechl si. „Ne. Jsem úplně vzhůru. Vy spěte.“

„Vzbudíte mě ve čtyři třicet, abych vás vystřídala?“

„V pořádku.“

Odnesli špinavé šálky od kávy do dřezu, opláchli je – pak se jaksi objali a něžně, měkce se líbali. Vzrušovala ho její postava a stavba těla, kterou poznával rukama, když ji jemně hladil. Kdyby Jim nebyl ve stejném pokoji, byl by se s ní Charlie miloval a bylo by to to nejlepší, co oba kdy poznali. Ale nemohli dělat víc, než tulit se k sobě v kuchyňce, až nakonec frustrace převážila nad potěšením. Pak ho třikrát políbila, jednou dlouze, dvakrát krátce na koutky úst a šla spát. Když zhasli všechna světla, sedl si ke stolu u okna a pozoroval parkoviště.

Neměl v úmyslu budit ji ve čtyři třicet. Půl hodiny poté, co si lehla k Jimovi do postele, když si byl jist, že usnula, lehl si potichu na druhou postel.

Když čekal, až ho přemůže spánek, myslel na to, co řekl Chriss o svém dětství, a poprvé po více než pětadvaceti letech se pomodlil. Jako kdysi se modlil za bezpečí a vysvobození chlapce, i když tentokrát se nejednalo o chlapce z Indianopolis, kterým kdysi byl, ale o chlapce v Santa Barbaře, který se náhodou stal terčem nenávisti bláznivé stařeny.

Bože, nenech to Grace Spiveyovou udělat. Nenech ji zabít v tvém jménu nevinné dítě: Nemůže být většího rouhání než takový čin. Pokud opravdu existuješ; pokud ti opravdu na nás záleží, pak je teď opravdu čas, abys udělal jeden ze svých zázraků. Pošli hejno havranů, ať jí vyklovou oči. Pošli velkou záplavu, ať ji odnese. Udělej něco. Aspoň srdeční slabost, infarkt, něco, co ji zastaví.

Jak naslouchal své modlitbě, uvědomil si, proč po tolika letech porušil mlčení mezi sebou a Bohem. Protože se, poprvé po dlouhé době, na útěku před stařenou a jejími fanatiky, cítil jako dítě, neschopen poradit si sám, potřeboval pomoc.

Kapitola 21 – Beznaděj

Kyle Barlowe měl sen, v němž ho vraždili; protivník bez tváře ho opakovaně bodal a Kyle věděl, že umírá, ale nebolelo to a nebál se. Nebránil se, jen se vzdával a v tomto podrobení se objevil nejhlubší pocit míru, který kdy poznal. Ačkoliv ho zabíjeli, byl to příjemný sen, ne noční můra, a nějak věděl, že ho nezabíjejí celého, jenom jeho zlou část, jenom starého Kyla, který nenáviděl svět, a když se té části konečně zbaví, bude jako ostatní, což je jediná věc, kterou kdy v životě chtěl. Být jako ostatní

Probudil ho telefon. Šátral ve tmě.

„Haló?“

„Kyle?“ Matka Grace.

„Jsem to já,“ přisvědčil a přestal být okamžitě ospalý.

„Moc se toho událo,“ řekla.

Podíval se na osvětlený ciferník hodinek. Bylo 4:06.

„Co? Co se událo?“

„Vypalovali jsme nevěřící,“ prohlásila tajemně.

„Chtěl jsem tam být, když se něco dělo.“

„Vypálili jsme je a posolili zem, takže se nemůžou vrátit,“ zvyšovala hlas.

„Slíbila jste mi. Chtěl jsem tam být.“

„Nepotřebovala jsem tě – dosud.“

Odhodil přikrývky, sedl si na kraj postele, smál se do tmy. „Co chcete, abych udělal?“

„Vzali chlapce pryč. Snaží se ho ukrýt, dokud jeho moc nevzroste, dokud nebude nedotknutelný.“

„Kam ho vzali?“

„Nevím to jistě. Až do Ventury. To vím: Čekám na další zprávy nebo na vizi, která vyjasní situaci. Zatím jedeme na sever.“

„Kdo?“

„Ty, já, Edna a šest nebo osm dalších.“

„Za chlapcem?“

„Ano. Musíš si zabalit nějaké šaty a přijít do kostela. Odjíždíme do hodiny.“

„Hned tam přijdu.“

„Bůh ti žehnej,“ pravila a zavěsila:

Barlowe byl vystrašen. Vzpomněl si na sen, vzpomněl si, jak dobře se v tom snu cítil, myslel si, že ví, co to znamená: ztrácí svou touhu po násilí, svou žízeň po krvi a to není dobře, protože teď, poprvé ve svém životě má příležitost využít svého nadání k násilí pro dobrou věc. Ve skutečnosti na tom závisela jeho spása.

Musí zabít chlapce. Je to správné. Nesmí úplně ztratit hořkou nenávist, která ho celý život podněcovala.

Je pozdě. Soumrak se blíží. A Grace teď potřebuje, aby se stal Božím kladivem.

* * *

Ve středu ráno už nepršelo a obloha byla jen zpola zatažena. Charlie vstal první, osprchoval se a vařil kávu, když se, Chriss a Jim probudili.

Chriss vypadala překvapená, že jsou ještě naživu. Neměla šaty, tak se zahalila do prostěradla a přišla do kuchyně jako indiánská squaw. Překrásná indiánská squaw. „Nevzbudil jste mě na hlídku,“ vyčítala.

„Tohle není vojenské námořnictvo,“ prohlásil s úsměvem, rozhodnut vyhnout se panice, která je včera napadla.

Když jsou příliš napnutí, nejednají; jen reagují. A takové chování by je zabilo.

Musel myslet; musel plánovat. Nemohl dělat ani to ani ono, když trávil čas nervózním ohlížením se. V Santa Barbaře jsou bezpeční, pokud budou jen trochu opatrní.

„Ale spali jsme všichni současně,“ namítla Chriss.

„Potřebovali jsme odpočinek.“

„Ale spala jsem tak tvrdě mohli sem vniknout a věděla bych o tom, až by se začalo střílet.“

Charlie se rozhlížel a mračil se. „Kde je kamera? Natáčíme reklamu?“

Povzdechla si, usmála se. „Myslíte si, že jsme v bezpečí?“

„Ano.“

„Opravdu?“

„Noc jsme přežili, že ano?“

Jim přišel do kuchyně, bos, ve spodním prádle, s rozcuchanými vlasy, ještě rozespalý. „Zdálo se mi o čarodějnici.“

Charlie prohodil: „Sny ti neublíží.“

Chlapec byl velmi vážný. V jasných modrých očích neměl jiskru. „Zdálo se mi, že vás změnila na brouka a potom vás zašlápla.“

„Sny nic neznamenají,“ řekl Charlie. „Jednou se mi zdálo, že jsem prezidentem USA. Ale nemám kolem sebe lidi z tajné služby, že ne?“

„Zabila ve snu zabila i mámu,“ pokračoval Jim.

Chriss ho objala. „Charlie má pravdu; zlato. Sny nic neznamenají.“

„Nic z toho, co se mi kdy zdálo, se nikdy nestalo,“ prohlásil Charlie.

Chlapec šel k oknu. Upřeně se díval na parkoviště. „Ona tam někde je.“

Chriss se podívala na Charlieho. Věděl, co si myslí. Chlapec byl až dosud úžasně odolný, odrážel všechny šoky, zotavil se ze všech hrůz, byl vždy schopen se znovu zasmát. Ale možná už vyčerpal své zdroje, možná už tak odolný nebude.

Chewbacca se přišoural do kuchyňky, zastavil se u chlapce a tlumeně zavyl.

„Vidíte?“ zeptal se chlapec. „Chewbacca to ví. Ví, že tam někde je.“

Chlapcův obvyklý elán byl fuč. Bylo znepokojivé vidět ho tak smutného a bez ducha.

Charlie a Chriss se snažili zlepšit mu náladu, ale nedařilo se jim to.

Později, v devět třicet, posnídali v blízké kavárně. Charlie a Chriss byli vyhladovělí, ale Jima museli k jídlu neustále pobízet. Seděli u velkého okna a Jim se pořád díval na oblohu, kde několik pruhů modré vypadalo jako vesele zbarvená lana držící dohromady šedivé mraky. Vypadá tak otráveně, jak šestiletý může vypadat.

Charlie si kladl otázku, proč jsou chlapcovy oči stále přitahovány k obloze. Očekává, že čarodějnice přiletí na koštěti?

Asi se toho.skutečně bál. Když je vám šest, není vždy možné rozlišit skutečné a domnělé nebezpečí. V tomto věku jste věřili na bubáka, který žije ve skříni, a byli jste přesvědčeni, že se ještě něco horšího krčí pod postelí. Pro Jima bylo asi stejně rozumné vyhlížet košťata na obloze, jako vyhlížet bílé dodávky fond na dálnici.

Chewbaccu nechali v autě před kavárnou. Po snídani mu přinesli šunku s vejci, kterou hltavě pozřel.

„Včera večer to byly hamburgry, nyní šunka s vejci,“ poznamenala Chriss. „Musíme najít obchod a koupit opravdové jídlo pro psy, než toho hlupáka napadne, že bude pořád jíst tak vybraně.“

Šli si zase koupit nějaké oblečení a osobní potřeby na tržiště. Jim si zkoušel nějaké šaty, ale lhostejně, bez včerejší vervy. Mluvil málo, nesmál se vůbec.

Chriss dělal starosti. Charliemu též.

S nákupy skončili před obědem. Poslední věcí, kterou koupili v obchodě s radiopřijímači, byl malý elektronický přístroj. Velký jako krabička cigaret, byl produktem ustrašených 70tých a 80tých let, v důvěřivější době by neměl kupce: detektor odposlechu, který dokázal zjistit, zda je telefonní linka nahrávána na magnetofon nebo jiný přístroj.

V blízké telefonní budce odšrouboval Charlie z aparátu naslouchátko, našrouboval tam naslouchátko, které bylo u detektoru. Odstranil mluvítko, pomocí klíčku od auta zkratoval obvod znemožňující dálkové hovory bez pomoci operátora a vytočil, bezplatně, kancelář firmy Klemet-Harrison v Costa Mesa. Ukáže-li detektor odposlech, bude schopen okamžitě po spojení zavěsit a s největší pravděpodobností přerušit linku, než by kdokoliv dokázal zjistit, že volá z jiné oblasti.

Telefon dvakrát zazvonil, pak se ozvalo cvaknutí.

Detektor neukázal odposlech.

Ale místo známého hlasu Sherry Ordwayové se ozval magnetofon telefonní společnosti: „Číslo, které jste vytočili, není už používáno. Najděte si správné číslo nebo vytočte operátora, aby“

Charlie zavěsil.

Zavolal opět.

Dostal stejnou odezvu.

S předtuchou katastrofy vytočil domácí číslo Henryho Rankina. Telefon zvedli na první zazvonění, detektor odposlech neukázal, ale tentokrát se ozval hlas, nikoliv záznam.

„Haló?“ ozval se Henry.

„To jsem já, Henry. Právě jsem volal do kanceláře…“

„Čekal jsem zde u telefonu, myslel jsem si, že dříve nebo později zavoláš,“ řekl Henry. „Máme potíže, Charlie. Spousty potíží.“

Chriss stála u budky, nemohla slyšet co Charlie říká, ale poznala, že se děje něco zlého. Když konečně zavěsila otevřel dveře, byl popelavý.

„Co se stalo?“ zeptala se.

Podíval se na Jima a řekl: „Nic se nestalo. Mluvil jsem s Henry Rankinem. Stále na případě pracují, ale nemají nic nového.“

Lhal kvůli Jimovi, ale chlapec to vycítil stejně jako Chriss a zeptal se: „Co zase udělala? Co teď čarodějnice udělala?“

„Nic,“ pravil Charlie. „Nemůže nás najít, tak dělá rambajs v Orange County. To je vše.“

„Co je to rambajs?“ zeptal se Jim.

„Nedělej si s tím starosti. Jsme v pořádku. Všechno klape, jak je to naplánováno. Půjdeme teď k autu, najdeme obchod s potravinami a zásobíme se jídlem.“

Cestou po otevřeném tržišti i celou cestou k autu se Charlie nervózně rozhlížel, na rozdíl od rána viditelně napjat. Chriss už už začala věřit jeho ujišťování, že jsou v Santa Barbaře bezpeční, ale teď se z jejího podvědomí vynořil strach a opět ji přemohl.

Jako na znamení obnoveného nebezpečí počasí se zase zhoršilo. Obloha se zatahovala černými mraky.

Našli velkoprodejnu s potravinami a jak nakupovali, šel Jim uličkami před nimi. Utíkal obvykle dopředu, hledal položky na seznamu nákupů, snažil se pomáhat. Dnes šel pomalu a na police se díval s malým zájmem.

Když se chlapec dostatečně vzdálil, Charlie zašeptal: „V noci vypálili mé kanceláře.“

„Vypálili?“ zeptala se Chriss. Ucítila náhle mastnotu v žaludku a začal se jí zvedat. „Chcete říci… shořely?“

Přikývl, vzal dvě plechovky mandarínkových řezů z police a dal je, do vozíku. „Všechno ztraceno nábytek, zařízení, všechny záznamy fuč.“ Odmlčel se, když je míjely dvě ženy s vozíky. „Záznamy byly v nehořlavých skříních, ale někdo otevřel zásuvky, vytáhl papíry a polil je benzínem.“

Šokována, zmohla se Chriss na dotaz: „Ale v organizaci, jako je vaše, nemáte zabezpečovací systém proti vloupání“

„Dva systémy, nezávislé na sobě, oba s náhradními zdroji pro případ přerušení dodávky proudu.“

„To vypadá dokonale.“

„Jo, to jsme předpokládali. Ale její lidé se tam nějak dostali.“

Chriss se udělalo špatně. „Myslíte si, že to byla Grace Spiveyová.“

„Vím, že to byla Grace. Nevíte o všem, co se v noci stalo. Kromě toho, musela to být ona, protože to nese známky takové zuřivosti, zloby a nepříčetnosti, a ona se musí právě teď zlobit a zoufat si, že jsme jí upláchli. Neví, kam jsme šli, nemůže na Jima vztáhnout ruce, tak bije, kam může, vzteká se a šíleně zuří.“

Vzpomněla si na psací stál od Heuredona v jeho kanceláři, na obrazy od Martina Greena. „Ach, k sakra, Charlie, je mi to tak líto. Kvůli mně jste ztratil svůj podnik a všechny své…“

„To se dá nahradit,“ řekl, i když bylo vidět, že ztráta ho znepokojila. „Důležité záznamy máme na mikrofilmu uschovaném jinde. Dají se znovu obnovit. Najdeme si jiné místnosti. Pojistka většinu ztrát pokryje. Nevadí mi peníze, ani ztráta pohodlí. Vadí mi skutečnost, že aspoň několik dnů, dokud to Henry nezorganizuje, nebudou mí lidé schopni jít po Grace – a nebudeme je mít za sebou, nebudou nás podporovat. Dočasně se musíme postarat o sebe sami.“

To byla nepříjemná myšlenka.

Jim se vrátil s plechovkou ananasových koleček. „Můžu si je¨vzít, mami?“

„Jistě,“ přisvědčila a dala je do vozíku. Kdyby to rozjasnilo jeho zasmušilou tvářičku, dovolila by mu celý balíček mandlových bonbónů nebo nějakou jinou věc, kterou mu obvykle nedovolovala.

Jim zase odešel dopředu.

Chriss pobízela Charlieho: „Zmínil jste se, že se stalo ještě něco“

Váhal. Dal do vozíku dvě sklenice jablečného moštu. Pak, s pochopením a účastí, řekl: „Váš dům také vypálili.“

Okamžitě, bez vědomého úmyslu, začala inventarizovat, co ztratila, sentimentální i opravdu cenné věci, o něž ji toto žhářství připravilo: všechny Jimovy dětské fotografie; orientální koberec v obýváku za patnáct tisíc dolarů, což byla první drahá věc, kterou vlastnila, její první gesto požitkářství po letech sebeodříkání, které od ní vyžadovala matka; fotografie Tonyho, jejího zesnulého bratra; její sbírka křišťálu

V prvním okamžiku málem začala brečet, ale Jim přišel říci, že mléčné výrobky jsou na konci a že by chtěl k ananasu tvaroh. A Chriss si uvědomila, že ztráta orientálního koberce, obrazy, ba i starých fotografií, je jen málo důležitá, pokud má pořád jeho. On je jedinou věcí v jejím životě, která se nedá nahradit. Už ne se slzami na krajíčku mu řekla, ať tvaroh vezme.

Když Jim zase odešel, Charlie dodal: „Můj dům také.“

Chvilku si nebyla jista, zda porozuměla. „Vyhořel?“

„Do základů.“

„O můj Bože.“

To bylo příliš. Chriss se cítila jako nosič morové nákazy. Přinesla zkázu všem; kdo se jí snažili pomoci.

„Grace je zoufalá, chápejte,“ řekl Charlie vzrušeně. „Neví, kam jsme zmizeli; myslí si opravdu, že Jim je Antikrist, bojí se, že neuspěje ve svém od Boha jí daném úkolu. Zuří a bojí se, slepě kope kolem sebe. Samotná skutečnost, že udělala tyto věci, znamená, že jsme zde v bezpečí. Ještě lépe, znamená to, že se sama rychle ničí. Zašla příliš daleko. Přešlápla daleko, daleko za čáru. Policajti nemůžou udělat nic jiného, než spojit tato tři paličství s vraždami ve vašem domě a výbuchem v domě Miriam Rankinové v Laguně Beach. To je teď největší senzace v Orange County, možná v celém státě. Nemůže vyhazovat do povětří domy, pálit je. V Orange County začala válku, pro rány boží; to nebude nikdo tolerovat. Policajti teď po ní tvrdě půjdou. Budou grilovat ji a všechny z její církve. Vezmou si na všechny její počiny mikroskop. Včera udělala chybu; musela zanechat nějaké důkazy. Někde. Nějak. Jediná malá chybička policajtům stačí! Vrhnou se na ni a rozsekají její alibi. Je vyřízená. Je to jen otázka času. Stačí nám přečkat několik dní v úkrytu, bydlet v motelu a čekat, až se církev Soumraku rozpadne.“

„Doufám, že máte pravdu,“ hlesla, ale rozhodla se nevěřit tomu úplně. Aby se zase nezklamala.

Jim se vrátil s tvarohem a zůstal chvilku u nich, než vešli do malého úseku hraček, kde zase poodešel, aby si prohlédl plastikové zbraně.

Charlie jí sdělil svůj plán. „Ukončíme nákup, seženeme kupu časopisů, karty, nějaké hry, co potřebujeme, abychom se do konce týdne zabavili. Až všechno odneseme do pokoje v motelu, zbavím se auta…“

„Ale myslela jsem si, že se ještě několik dní neobjeví na seznamu hledaných. To jste říkal.“

Snažil se, aby nevypadal nazlobeně, ale nedokázal zahnat obavy ani z tváře, ani z hlasu. Vzal balíček ze sekce zákusků a dal ho do vozíku. „Jo, no, podle Henryho policajti už našli žlutý cadillac, který jsme nechali ve Ventuře, a spojili si ho s ukradeným fordem a chybějící poznávací značkou. V cadillacu našli otisky prstů, a protože mé otisky prsty jsou v záznamu u žádosti o licenci soukromého detektiva, rychle si vše spojili.“

„Ale z toho, co jste říkal, jsem si myslela, že nepracují tak rychle.“

„Obvykle ne. Ale měli jsme trochu smůlu.“

„Zase?“

„Ten cadillac patří senátorovi. Policie se tím nezabývala jako obyčejným hlášením krádeže auta.“

„Jsme začarovaní, nebo co?“

„Jenom trochu smůly,“ utěšoval, ale byl z tohoto vývoje zřejmě nervózní.

Přes uličku od zákusků byly bramborové lupínky, kukuřičné lupínky a další podobné pochoutky, právě to, co nechtěla povolovat Jimovi. Ale teď dala do vozíčku bramborové lupínky, sýrové pusinky a pomfrity. Udělala to z části proto, aby zvedla Jimovi náladu – ale také proto, že se jí zdálo pošetilé odpírat si něco, když jim všem možná zbývá jen málo času.

„Takže teď policajti nehledají jenom forda,“ usoudila. „Teď hledají i vás.“

„Je to ještě horší,“ přiznal, jen o málo hlasitěji než šeptem.

Upřeně se na něho dívala, nebyla si jista, zda chce slyšet, co se jí chystal říci. Během posledních dvou dny měla pocit, že jsou všichni sevřeni ve svěráku. V posledních několika hodinách jeho čelisti trochu povolily, ale teď je Grace Spiveyová zase přitahovala.

„Našli můj mercedes v garáži ve Westwoodu. Dostali telefonní tip. V kufru byla mrtvola.“

Omráčena, Chriss vyjekla: „Koho?“

„Ještě nevědí: Muže. Kolem třicítky. Bez identifikace. Byl dvakrát střelen.“

„Zastřelili ho její lidé a dali do vašeho auta?“ ptala se a pozorovala Jima, který zkoušel zbraně na konci uličky.

„Jo. Myslím si to. Možná byl v garáži, když na nás zaútočili. Možná toho viděl příliš moc a musel být odklizen; uvědomili si, že mohou využít jeho tělo, aby na mě poštvali policajty. Teď Grace nemá jen tisíc nebo dva tisíce stoupenců, kteří po nás pátrají; pomáhají jí všichni policajti ve státě.“

Zastavili se, hovořili tiše, ale horlivě, už nepředstírali, že je zajímají jen potraviny.

„Ale policie si přece nemyslí, že jste ho zabil vy.“

„Musí předpokládat, že jsem do toho nějak zapleten.“

„Ale měli by si uvědomit, že to má vztah k církvi, k té bláznivé ženské…“

„Určitě. Ale mohli by si myslet, že chlápek v kufru auta je jeden z jejich lidí a že jsem ho zlikvidoval. Nebo, i kdyby měli podezření, že to na mě nastražili, musí se mnou mluvit. Musí na mě vydat zatykač.“

Teď po nich šel celý svět. Vypadalo to beznadějně. Jako toxická chemikálie se jí v kostech usadilo zoufalství, které jí vysávalo sílu. Chtěla si jenom lehnout, zavřít oči a chvilku spát.

Charlie ji vybídl: „Pojďte, ukončíme nákupy, vezmeme vše do motelu a potom se zbavíme auta. Chci se tam zavrtat dřív, než si nějaký policajt všimne našeho čísla, nebo mě pozná.“

„Myslíte si, že policie ví, že jsme jeli do Santa Barbary, když jsme opustili Venturu?“

„Nemůžou to vědět určitě. Ale musí jim být jasné, že utíkáme na sever, takže Santa Barbara je dobrý tip.“

Když procházeli zbývajícími uličkami, když platili a odcházeli, Chriss už dýchala s obtížemi. Cítila se, jako by na ně byly namířeny reflektory. Čekala sirény a poplachy.

Jim vypadal ještě otupěleji a vážněji než předtím. Vycítil, že před ním něco skrývají, a možná nebylo dobré tajit pravdu, ale rozhodla se, že říci mu, jak čarodějnice spálila jejich dům, by bylo horší. Přesvědčilo by ho to, že se už nikdy nevrátí domů, což by mohlo být víc, než by dokázal zvládnout.

Bylo to skoro víc, než ona sama dokázala zvládnout.

Protože to možná byla pravda. Možná už nikdy nebudou mít domov.

Kapitola 22 – Před čarodějnicí se neschováte

Charlie přijel fordem na parkoviště k motelu, zaparkoval v mezeře před jejich domkem – a zahlédl pohyb v okénku kuchyňky. Mohla to být třeba jen představa: Nebo to mohla být pokojská. Myslel si však, že to není to ani ono.

Místo toho, aby vypnul motor, zařadil zpátečku a začal couvat z parkovacího místa.

Chriss se zeptala: „Stalo se něco?“

„Návštěva,“ odvětil.

„Co? Kde?“

Na zadním sedadle, hlasem plným hrůzy, Jim vyjekl: „Čarodějnice.“

Před nimi, jak couvali, se začaly otvírat dveře jejich buňky.

Jak nás, k čertu, tak brzy našli? přemýšlel Charlie.

Aby neztrácel čas nutný k otočení auta, nechal tam zpátečku a rychle couval k ulici před motelem.

Na ulici se objevila bílá dodávka a zajela k obrubníku, aby zablokovala výjezd z parkoviště.

Charlie ji uviděl ve zpětném zrcátku, dupl na brzdu, aby do ní nenarazil.

Uslyšel střelbu. Z buňky vyšli dva muži s automatickými zbraněmi.

„Dolů.“

Chriss se otočila k Jimovi. „Na podlahu!“ křikla.

„Vy také,“ přikázal Charlie, dupl opět na plyn, točil volantem, aby se vyhnul dodávce za nimi.

Chriss rozepla bezpečnostní pás a skrčila se, aby měla hlavu pod oknem.

Kdyby kulka prolétla dveřmi, stejně by ji zabila.

S tím nemohl Charlie nic dělat. Jedině odtud rychle zmizet.

Chewbacca štěkal, uši trhající zvuk v uzavřeném autě.

Charlie couval přes parkoviště, skoro narazil bokem do toyoty, škrábl o roh kovaného plotu u bazénu. Na ulici nevedl žádný jiný výjezd, ale to mu nevadilo. Udělá si vlastní. Couval přes chodník a přes obrubník. Podvozek se třel o zem a Charlie se modlil, aby neprorazil nádrž, pak ford dopadl s žuchnutím na ulici. Motor nezhasnul. Díky Bohu. Srdce tnu bilo tak rychle jako šest válců sedanu. Nechal nohu na plynu, couval s řevem na State Street, pneutnatiky kvílely a kouřilo se z nich, skoro narazil do volkswagenu jedoucího do kopce, přinutil půl tuctu dalších vozidel brzdit a horečně mu uhýbat z cesty.

Bílá dodávka odjela od výjezdu z motelu, který blokovala, vyjela na ulici a snažila se do nich narazit. Mřížka dodávky, když se k nim blížila, vypadala jako velká křenící se ústa, žraločí chřtán. Za sklem bylo vidět dva muže. Dodávka zachytila pravý přední blatník, ozval se drásavý zvuk trhajícího se kovu, řinčení skla, když se roztříštilo pravé přední světlo. Ford se pod nárazem zakymácel, Jim vykřikl, pes zavyl, Charlie si skoro překousl jazyk.

Chriss se začala zvedat, aby viděla, co se děje, ale Charlie na ni křikl, ať zůstane dole, jak přeřadil a jel vpřed na východ, obloukem objel záď bílé dodávky. Ta se snažila narazit do něj na zpátečku, ale stačil ji včas objet.

Očekával, že zhroucený blatník bude překážet kolu a nakonec je zastaví, ale nestalo se tak. Ozvalo se několik zvonivých praskavých zvuků,.jak z auta odpadly úlomky, ale žádný drnčivý zvuk, jaký by vydávala pneumatika, kterou něco brzdí, nebo osa, jíž něco překáží.

Uslyšel další výstřely. Kulky narazily do auta, ale žádná nepronikla dovnitř. Potom se ford rychle rozjel a odjel z dostřelu.

Charlie zatínal zuby takovou silou, že ho bolely čelistí, ale nedokázal přestat.

Před nimi, na rohu příčné ulice, se objevila po jejich pravici další bílá dodávka ford, rychle vyjížděla ze stínu pod velkým dubem.

Ježíši, jsou všude.

Nová dodávka mířila ke křižovatce, chtěla ji zablokovat: Aby se jí vyhnul, zajel bezohledně do protisměru. Mustang se mu vyhnul obloukem a červený jaguár za ním přeskočil obrubník, dopadl do parkoviště, aby se vyhnul srážce.

Ford dojel do křižovatky. Auto reagovalo s velkým zpožděním, i když Charlie sešlápl plyn až k podlaze.

Zprava přijížděla druhá dodávka. Už ho nemohla zablokovat; na to bylo pozdě; bude se snažit do něj narazit.

Charlie jel stále v protisměru. Řidič protijedoucího pontiacu zabrzdil příliš náhle a jeho auto dostalo smyk. Otočilo se bokem a řítilo se přímo na ně.

Charlie ubral plyn, ale nebrzdil, protože by ztratil manévrovatelnost, kdyby se úplně zastavil, a jenom by oddálil okamžik nárazu.

Ve zlomku vteřiny zvažoval všechny možnosti. Nemohl zatočit doleva do příčné ulice, protože byla plná aut. Nemohl jet doprava, protože odtud se na něj řítila dodávka. Nemohl dát zpátečku, protože měl za sebou spoustu aut, a kromě toho, neměl dost času na řazení a couvání. Mohl jet jedině dopředu k pontiacu, který k němu klouzal, jet dopředu a snažit se vyhnout fičící mase oceli, která se měnila v horu.

Z jedné kouřící pneumatiky pontiacu se odloupl pás gumy a točil se ve vzduchu jako létající had.

V dalším zlomku sekundy se situace změnila: pontiac už k němu neklouzal bokem, ale točil se, točil, točil, až se otočil o sto osmdesát stupňů z původního směru. Teď mířil na forda svou zádí, a i když ještě klouzal, představoval menší terč než dříve. Charlie škubnul volantem doprava, pak doleva, objel obloukem stáčející se pontiac, který zahučel kolem ve vzdálenosti ne větší než dva centimetry.

Narazila do nich dodávka. Naštěstí zachytila forda jenom v pěti centimetrech. Odtrhla mu s hrůzným zvukem nárazník, celé auto se otřáslo a bylo odtlačeno asi půl metru do strany. Volant získal náhle svou vlastní vůli; vytrhl se Charliemu z prstů, protočil se mu mezi rukama, popálil mu dlaně a Charlie vykřikl bolestí, zase ho však chytil. Charlie zaklel, zamrkáním rozehnal slzy bolesti, které mu krátce rozmazaly výhled, srovnal auto do východního směru, šlápl na plyn a jel. Když projeli křižovatkou, zařadil se do správného směru. Bouchal do houkačky, aby mu auta uvolnila cestu.

Druhá bílá dodávka – ta, která jim odtrhla nárazník – se dostala ze zmatku za křižovatkou a jela za nimi. Nejdřív byla za nimi třetí, pak druhá; potom byla hned za fordem.

Když ustala střelba, Chriss i Jim si zase sedli.

Chlapec se podíval zadním oknem na dodávku a vykřikl: „Je to čarodějnice! Vidím ji! Vidím ji!“

„Sedni si a připoutej se,“ nařídil mu Charlie. „Mohli bychom náhle brzdit a zatáčet.“

Dodávka byla za nimi deset metrů ale přibližovala se.

Sedm metrů.

Chewbacca začal zase štěkat.

Jim se připoutal, objal psa a uklidnil ho.

Provoz před nimi se uzavíral, zpomaloval.

Charlie sledoval zpětné zrcátko.

Dodávka byla jenom pět metrů za nimi.

Tři metry.

„Narazí do nás za jízdy,“ varovala Chriss.

Sotva se dotýkaje brzd, stočil Charlie auto doprava, do úzké příčné ulice, nechal za sebou velký provoz a obchodní budovy State Street. Byli ve starší obytné čtvrti; většinou přízemní domky, pár jednopatrových domů, spousty vzrostlých stromů, po jedné straně ulice zaparkovaná auta.

Dodávka je sledovala, ale kousek se vzdálila, protože nedokázala zatočit tak rychle jako ford. Neměla takovou manévrovatelnost jako osobní auto. Na to Charlie spoléhal.

Na dalším rohu zatočil doleva, snížil rychlost co nejméně, skoro postavil forda na dvě kola, téměř nad ním ztratil kontrolu v prudkém smyku, ale nějak ho srovnal, i když se skoro otřel o auto parkující těsně za křižovatkou. Za dalším blokem zatočil doprava, potom doleva, pak doprava, potom zase doprava, proplétal se úzkými ulicemi, zvyšoval vzdálenost mezi nimi a dodávkou.

Když byli ne jeden ale dva rohy před dodávkou, když už jejich pronásledovatelé nemohli vidět, kterým směrem jedou, přestal Charlie zabočovat nahodile a začal si vybírat cestu uváženě, ulici po ulici, směřoval zpět ke State Street, pak přes ni, a na parkoviště před nákupním střediskem.

„Tady zastavíme?“ divila se,Chriss.

„Jo.“

„Ale…“

„Ztratili jsme se jim.“

„Na chvilku, možná. Ale…“

„Musím něco zkontrolovat,“ řekl Charlie.

Zaparkoval mimo dohled provozu na State Street, mezi dvě větší vozidla, náklaďáček a campingový vůz.

Když do nich narazila druhá bílá dodávka a utrhla jim nárazník, poškodila zřejmě také výfuk, možná i jeho tlumič. Štiplavé výpary procházely podlahou do auta. Charlie je požádal, aby pootevřeli okna. Nechtěl vypínat motor, pokud to nebude nutné; chtěl být připraven okamžitě k odjezdu, ale výpary byly příliš silné, musel motor zhasnout.

Chriss si odepla pás a otočila se k Jimovi. „Jsi v pořádku, zlato?“

Chlapec neodpověděl.

Charlie se po něm ohlédl.

Jim se krčil v koutě. Ručičky měl zaťaté v pěsti. Bradu přitaženou k tělu. Bezkrevný obličej. Rty se mu třásly, ale byl příliš vystrašený, aby brečel, neschopen slova, ochromen strachem. Na naléhání Chriss konečně vzhlédl, měl vyděšené oči, o čtyřicet let starší než obličej.

Charliemu se dělalo špatně, cítil smutek a únavu při pohledu na chlapcovy oči a zmučenou duši, kterou odhalovaly. Také se rozzlobil. Cítil nerozumnou touhu vystoupit hned z auta, připlížit se ke State Street, najít Grace Spiveyovou a vpálit do ní několik kulek.

Svině. Stupidní, bláznivá, opovrženíhodná, nenávistná, zuřivá, odporná stará svině!

Pes tiše kňučel, jako kdyby si uvědomoval žalostný stav mysli svého mladého pána.

Chlapec vydal podobný zvuk a podíval se na psa, který mu položil hlavu do klína.

Jakoby kouzlem je čarodějnice našla. Chlapec říkal, že před čarodějnicí se neschováte, ať děláte cokoliv, a teď to vypadalo, že měl pravdu.

‚Jime,“ mluvila na něho Chriss. „Jsi v pořádku, zlato? Promluv na mě, děťátko. Jsi v pořádku?“

Nakonec přikývl. Ale ještě nechtěl – nebo nemohl – mluvit. Jeho přikývnutí nebylo moc přesvědčivé.

Charlie chápal, jak se chlapec cítí. Bylo těžké uvěřit, že v rozpětí několika minut se může vše tak zvrtnout.

Chriss měla v očích slzy. Charlie věděl, co si myslí. Bála se, že se Jim nakonec zlomil.

A možná se zlomil.

* * *

Převalující se černošedé mraky nakonec pustily z řetězu bouři, která hrozila už od rána. Déšť zaplavoval parkoviště nákupního střediska, bušil do poničeného forda. Neustálý sled blesků pulzoval na velkých plochách zasmušilé oblohy.

To je dobře, pomyslel si Charlie, když vyhlížel do světa rozmazaného deště.

Bouře – zvláště poruchy vyvolané blesky – jim pomáhala ukrýt se. Potřebovali veškerou pomoc, jaká by jen byla.

„Musí to být tady,“ tvrdil a otevřel Chrissinu kabelku, vysypal její obsah na sedadlo.

„Ale nechápu, jak by se to tam mohlo dostat,“ odporovala.

„Je to jediné místo, kam to mohli ukrýt,“ trval na svém, rozrušeně se přehraboval v obsahu kabelky, hledal předmět, v němž mohl být, nejpravděpodobněji ukryt miniaturní vysílač. „To je jediná věc, kterou jsme přivezli z Los Angeles. Přišli jsme o tašky, auto tohle je jediné místo, kam to mohli schovat.“

„Ale nikdo se nemohl zmocnit mé kabelky…“

„Mohli to tam nastrčit před dvěma dny, když jste nebyla podezřívavá ani pozorná, než celý ten blázinec začal,“ vysvětloval, ale uvědomoval si, že se chytá stébla, snažil se potlačit zoufalství v hlase, což se mu zcela nedařilo.

Pokud u sebe nevědomky nemáme vysílač, přemýšlel, tak jak nás, k sakru, tak rychle našli? Jak k sakru?

Rozhlédl se po parkovišti, otočil se a podíval se zadním oknem. Žádné bílé dodávky. Zatím ne.

Jim upřeně hleděl z bočního okna. Pohyboval rty, ale nevydával žádný zvuk. Vypadal umučeně. Několik kapek deště prošlo šikmo pootevřeným oknem, dopadlo mu na hlavu, ale neuvědomoval si to.

Charlie přemýšlel o svém ubohém dětství, o bití, které vytrpěl z rukou otce, o otupělé tváři opilé matky. Přemýšlel o jiných bezmocných dětech všude na světě, které se staly oběťmi, protože byly příliš malé, aby se mohly bránit, a nový nával hněvu mu zase dodal energii.

Z hromádky vysypané z kabelky vzal zelenou malachitovou pudřenku, otevřel ji, vyndal labutěnku, vysunul náplň pudru, obě věci dal do sáčku na odpadly pověšeného na palubní desce. Spěšně prohlédl pouzdro pudřenky, ale nenašel na něm nic neobvyklého. Několikrát jím udeřil o volant, rozbil ho, prohlédl si kousky, nenašel nic podezřelého.

Chriss se zeptala: „Kdybychom měli u sebe vysílač, na který by se mohli zaměřovat, ten by potřeboval silný zdroj, že ano?“

„Baterii,“ procedil mezi zuby a rozebíral rtěnku.

„Ale určitě by nepracoval s tak malou baterií.“

„Překvapilo by vás, co dokáže moderní technologie. Mikrominiaturizace. Byla byste překvapena.“

I když všechna čtyři okna byla stažena asi o pět centimetrů, aby mohl dovnitř čerstvý vzduch, sklo se zamlžovalo. Neviděl na parkoviště, byl z toho nesvůj, nastartoval tedy zase motor a zapnul rozmrazovač, vzdor prosakujícím výparům z poškozené koncovky a tlumiče výfuku.

Měla v kabelce zlaté plnicí pero a propisovací tužku. Rozebral je.

„Ale jak daleko by něco takového vysílalo?“ zeptala se Chriss.

„Záleží na tom, jak je to dokonalé.“

„Přesněji?“

„Asi tři kilometry.“

„Jenom?“

„Možná osm, kdyby to bylo opravdu dobré.“

„Ne až do Los Angeles?“

„Ne.“

Ani pero, ani propisovačka neobsahovaly vysílač.

Chriss namítla: „Jak nás tedy našli tak daleko, tady, v Santa Barbaře?“ Zatímco pečlivě zkoumal její peněženku, tužkovou svítilnu, malou lahvičku s prášky a několik dalších věcí, odpovídal. „Možná jsou ve spojení s různými policejními agenturami, možná se dověděli o ukradeném cadillacu, který našli ve Ventuře. Možná si domysleli, že směřujeme do Santa Barbary, přijeli sem, projížděli kolem, doufali jenom ve šťastnou náhodu, jen jezdili ve svých dodávkách z ulice do ulice, sledovali své přijímače, až se dostali dostatečně blízko, aby zachytili signál z vysílače.“

„Ale mohli jsme jet do sta jiných míst,“ namítla Chriss. „Nechápu, proč se tak rychle zaměřili na Santa Barbaru.“

„Možná nás nehledali jen zde. Možná mají hlídky ve Ventuře a tuctu dalších měst.“

„Jaká je pravděpodobnost, že nás ve městě této velikosti najdou jen popojížděním a čekáním na zachycení signálu vysílače?“

„Malá. Ale může se to stát. Muselo se to tak stát. Jak by nás jinak našli?“

„Čarodějnice,“ pronesl Jim ze zadního sedadla. „Má kouzelnou moc čarodějnou moc něco takového.“ Pak zase upadl do rozladěného mlčení a civěl ven do deště.

Charlie byl skoro hotov přijmout Jimovo dětinské vysvětlení. Stařena byla nadlidsky neúnavná a zdálo se, že má tajuplný dar vystopovat svou kořist.

Ale samozřejmě to nebylo kouzlo. Musí existovat logické vysvětlení. Ukrytý miniaturizovaný vysílač je nejpravděpodobnější. Ať to však byl vysílač nebo něco jiného, musí to vymyslet, užít logiku a selský rozum, dokud nenajde odpověď, nebo nikdy tu starou svini a její blázny nesetřesou.

Okna se odmlžila.

Pokud Charlie viděl, na parkovišti ještě nebyla žádná bílá dodávka.

Prohlédl všechno, co bylo v kabelce, ale nenašel elektronický přístroj, o němž si byl jist, že tam bude. Začal prohlížet samotnou kabelku, prohmatával podšívku.

„Myslím, že bychom se měli hnout;“ řekla Chriss nervózně.

„Během minuty,“ uklidňoval ji Charlie a pilníčkem na nehty páral dobře ušité švy na držadlech kabelky.

„Z těch výfukových výpary se mi dělá špatně,“ stěžovala si.

„Otevřete si trochu víc okno.“

V držadlech kabelky našel jenom bavlněnou vycpávku.

„Žádný vysílač,“ vzdechla.

„Pořád to musí být řešení.“

„Ale když není v mé kabelce tak kde?“

„Někde,“ zamračil se.

„Říkal jste, že musí být v kabelce.“

„Mýlil jsem se. Někde jinde „ snažil se přemýšlet. Ale bílé dodávky mu dělaly příliš velkou starost, aby mohl jasně myslet.

„Musíme se hnout,“ pobízela Chriss.

„Vím,“ přisvědčil.

Uvolnil ruční brzdu, zařadil rychlost a odjel od nákupního střediska. Auto rozstřikovalo velké louže.

„Kam teď?“ zeptala se.

„Nevím.“

Kapitola 23 – Na sever

Chvíli popojížděli bez cíle Santa Barbarou a sousedním Montecitem, většinou mimo hlavní průjezdní tahy, z jedné obytné čtvrti do druhé, jen aby byli v pohybu.

Sem tam, na křižovatce, přetékající kanály vytvářely jezero, které znesnadňovalo až znemožňovalo průjezd. Z promáčených, beztvarých stromy stékaly kapky deště. V dešti a šeru všechny domy, bez ohledu na barvu nebo.styl, vypadaly šedě, jednotvárně.

Chriss se obávala, že Charliemu došly nápady. Bála se, a to bylo horší, že mu došla naděje. Nechtěl mluvit. Jel mlčky, zachmuřeně zíral do ulic omývaných bouří. Až do teď si plně neuvědomila, jak moc je závislá na jeho dobré náladě, přímém jednání a buldočí odhodlanosti. Byl tmelem, který ji držel pohromadě. Nikdy si nemyslela, že by někdy řekla takovou věc o muži, jakémkoli muži, ale o Charliem to říct musela: bez něj by byla ztracena.

Jim odpovídal, když na něj mluvili, ale moc toho neřekl, hlas měl slabý a vzdálený jako hlas ducha.

Chewbacca byl stejně jako bez života a stejně zamlklý.

Poslouchali rádio, přelaďovali ze stanice vysílající rokenrol na stanici s country, na stanici hrající swing a další s džezem. Hudba – bez rozdílu, zněla nepatřičně. Všechny reklamy byly komické: když prcháte před smečkou bláznů, kteří chtějí zabít vás a vašeho chlapce, komu záleží na tom, zda je jeden druh motorového oleje, skotské, modrých džín nebo toaletního papíru lepší než druhý? Zprávy byly jenom o počasí a nic dobrého nepřinášely: záplavy v půl tuctu měst mezi Los Angeles a San Diegem; vysoké vlny zaplavující obývací pokoje drahých domů v Malibu; sesuvy půdy v San Clemente, Laguně Beach, Pacific Palisades, Montecitu a dalších místech na sever podél bouřlivého pobřeží.

Chrissin osobní svět se rozpadl a zdálo se, že zbytek světa se pevně rozhodl následovat jeho příkladu.

Když Charlie konečně přestal přemýšlet a začal mluvit, Chriss se tak ulevilo, že se skoro rozbrečela.

„To hlavní, co musíme udělat, je dostat se ze Santa Barbary, najít si bezpečné místo k úkrytu a skrývat se, než Henry zase rozhýbe podnik, aby fungoval. Nemůžeme podniknout nic, co by nám pomohlo, dokud se všichni mí muži nezaměří na Grace Spiveyovou a nevystaví tlaku ji a všechny ostatní v té proklaté církvi.“

„Jak se tedy dostaneme z města?“ zeptala se. „Toto auto je horké.“

„Jo. Kromě toho se rozpadá.“

„Ukradneme si další kola?“

„Ne,“ řekl rozhodně. „Nejdřív potřebujeme hotové peníze. Už nám docházejí a nemůžeme používat kreditní karty všude tam, kam se hneme, protože ty nechávají stopu. Samozřejmě nehraje roli použijeme-li je zde, protože už vědí, že jsme v Santa Barbaře, takže začneme z našich plastikových karet dojit veškerou hotovost, kterou obsahují.“

Když Charlie konečně začal jednat, byla na něj radost pohledět.

Nejdřív zašli do telefonní budky, prolistovali seznam a poznamenali si adresy nejbližších poboček bank Wells Fargo a Securiry Pacific. U první z nich měl v Orange Counry účet Charlie, u druhé Chriss.

V jedné pobočce Security Pacific použila Chriss svou kartu Visa a vybrala si tisíc dolarů, což bylo povolené maximum. Ve druhé si vybrala pět set dolarů na svou Mastercard. Ve třetí si koupila na kartu American Express cestovní šeky v hodnotě dvaceti a sta dolarů v celkové výši dva tisíce dolarů. Potom venku použila svou kreditní kartu v automatu, aby získala další hotovost. Mohla dostat najednou tři sta dolarů a bylo dovoleno vybírat si takto dvakrát denně. Takže k patnácti stům, které dostala v bance, mohla přidat šest set dolarů. Včetně cestovních šeků získala hotovost čtyři tisíce sto dolarů.

„Teď se podíváme, co k tomu můžu přidat,“ řekl Charlie a vydal se hledat pobočku banky Wells Fargo.

„Ale to by mělo stačit na delší dobu,“ poznamenala.

„Ne na to, co mám na mysli.“

„Co máte na mysli?“

„Uvidíte.“

Charlie měl vždy v peněžence volný šek. V nejbližší pobočce Wells Fargo, po předložení souboru osobních dokladů a dlouhém rozhovoru s manažerem, vybral ze svého osobního účtu, na němž měl 8254 dolary, sedm tisíc pět set dolarů.

Dělal si starosti, že policie mohla informovat banku o zatykači a že počítač nařídí obsluze, aby upozornila policii v okamžiku, kdy se ukáže a bude chtít vyzvednout peníze. Ale měl kupodivu štěstí. Policajti nebyli zdaleka tak rychlí jako Grace Spiveyová a její stoupenci.

V dalších pobočkách získal hotovost na své karty Visa, Mastercard. Carte Blanche a American Express.

Dvakrát uviděli při svých cestách po městě policejní hlídku, které se Charlie snažil vyhnout. Když to nešlo, tajil dech, protože si myslel, že je konec, ale nezastavili je. Věděl, že jim kvapem přestává přát štěstí. Každou chvíli si policajt všimne jejich čísla – nebo je najdou lidé Grace Spiveyové.

Kde je ten vysílač, když není v kabelce? Někde musí být. Je to jediné vysvětlení.

Minutu po minutě byl neklidnější, až se nakonec celý koupal ve studeném potu.

K večeru dali dohromady přes čtrnáct tisíc dolarů.

Ještě pršelo.

Brzy se stmívalo.

„Hotovo,“ pravila Chriss: „I kdyby existoval způsob, jak vymáčknout ještě pár set dolarů, tak už jsou banky zavřené. A co teď?“

Zastavili v malém nákupním středisku, kde koupili Chriss novou kabelku, kufřík, v němž Charlie ponese svazky bankovek, které shromáždili, a noviny.

Jeho pozornost upoutal titulek ve spodní polovině první stránky: PŘEDSTAVITELKA KULTU HLEDÁNA PRO ŽHAŘSTVÍ A BOMBOVÝ ÚTOK.

Ukázal článek Chriss. Stáli pod přístřeškem před obchodem s oděvy, přečetli celý článek, zatímco v přicházejícím soumraku déšť syčel, pleskal a zurčel. Jejich jména – a Jimovo – se tam vyskytovala několikrát a článek uváděl, že Charlie je hledán k výslechu ve věci vyšetřování vraždy, ale neštěstí neobsahoval žádné fotografie.

„Tak policie nehledá jenom mě. Chtějí mluvit i s Grace Spiveyovou. To je aspoň útěcha.“

„Jo, ale nic jí nedokáží přišít,“ řekla Chriss. „Je příliš kluzká, příliš vychytralá.“

„Čarodějnice se policajtů nebojí,“ prohlásil Jim vážně.

„Nebuďte pesimisty,“ nabádal je Charlie. „Kdybyste ji viděli s dírami v dlaních, kdybyste slyšeli, jak zuří, věděli byste, že se potácí nad propastí. Nepřekvapilo by mě, kdyby se příště pochlubila policajtům, až s ní budou mluvit.“

Chriss navrhla: „Poslouchejte, pravděpodobně ji hledají v Orange Counry, možná i v Los Angeles, ale tady ne. Proč nezavolat policajtům – samozřejmě anonymně – a říci jim, že je zde?“

„Výborný nápad.“

Zavolal z automatu a byl stručný. Mluvil se seržantem Pulaskim a řekl mu, že Grace Spiveyová a církev Soumraku jsou zapleteni do události ve Wile-Away Lodge, k níž došlo ráno. Popsal bílé dodávky a varoval, že jejich posádky mají automatické zbraně. Zavěsil bez odpovědi na seržantovy otázky.

Když se vrátili do auta, rozevřel noviny na straně inzerátů, našel sekci Prodej, hlavičku Auta a začal číst.

Dům byl malý, ale krásně udržovaný. Byl postaven v horském stylu, neobvyklém v Kalifornii, světle modrý s bílými okenicemi a okenními rámy. Na konci chodníku a na sloupech verandy byly mosazné lodní lampy s žárovkami tvarovanými jako plamen. Dům vypadal jako teplé útulné útočiště před bouří a všemi ostatními výkyvy života.

Charliemu se náhle zastesklo po jeho vlastním domě v North Tustinu. Dodatečně pocítil hrozný účinek zprávy, kterou mu předal ráno Henry: jeho dům, stejně jako dům Chriss, úplně vyhořel. Řekl si, že pojištění pokryje škodu. Řekl si, že nemá smysl naříkat nad rozlitým mlékem. Řekl si, že si muší dělat starosti s důležitějšími věcmi než s tím, o co přišel při požáru. Ale teď, bez ohledu na to, co si říkal, nemohl zahnat tupou bolest u srdce. Jak zde stál, v chladné únorové temnotě, kapajícím dešti, unavený a ustaraný, zatížen zodpovědností za bezpečnost Chriss a Jima (drtivá tíha vzrůstající hodinu po hodině), přemohla ho bodavá touha po oblíbeném křesle, po známých knihách a známém zařízení svého doupěte.

Přestaň s tím, řekl si zlostně. Na sentimentalitu ani na sebelítost není čas. Ne, chceme-li zůstat naživu.

Jeho dům se proměnil v trosky.

Jeho oblíbená židle se proměnila v popel.

Jeho knihy se proměnily v kouř.

S Chriss, Jimem, Chewbaccou vylezl Charlie po schodech na verandu horského domu a zazvonil.

Dveře otevřel bělovlasý muž, kolem šedesátky, v hnědém vlněném svetru.

Charlie začal: „Pan Madigan? Volal jsem vám před chvilkou.“

„Vy jste Paul Smith,“ řekl Madigan.

„Ano,“ přisvědčil Charlie.

„Pojďte dál, pojďte dál. Ach, vy máte psa. No, uvažte ho tady, na verandě.“

Když se podíval za Madigana na světle béžový koberec v obývacím pokoji, Charlie prohodil: „Obávám se, že bychom vám zašpinili koberec. Je to kombi tam ve vjezdu?“

„To je ono,“ přisvědčil Madigan. „Počkejte chvilku, přinesu klíčky.“

Čekali tiše na verandě. Dům byl na kopci nad Santa Barbarou. Dole v temnotě za záclonami padajícího deště blikalo a mrkalo město.

Když se Madigan vrátil, měl plášť do deště s kapucí a vysoké galoše. Žluté světlo lamp na verandě utlumilo vrásky v jeho obličeji; kdyby chtěli točit film a hledali typ jemného dědečka, Madigan by skvěle vyhověl. Předpokládal, že Chriss a Jim jsou Charlieho žena a syn, vyjádřil jim účast nad tím, že jsou venku v takovém hrozném počasí.

„Ach, pocházíme původně ze Seattle,“ lhala Chriss. „Jsme na takové kachní počasí zvyklí.“

Jim se schoval ještě hlouběji do svého vnitřního světa. Nemluvil s Madiganem, neusmál se, když s ním starý pán žertoval. Ale, pokud jste nevěděli, jak je obvykle otevřený, mohla být jeho mlčenlivost a vážnost považována jen za stydlivost.

Madigan se mermomocí snažil prodat džíp kombi, aniž si uvědomil, jak zřejmá je jeho usilovná snaha. Myslel si, že je chladnokrevný, ale pořád ukazoval, jak málo má najelo (51 tisíc km), pneumatiky jako nové a další přednosti..

Po chvilce povídání Charlie pochopil jeho situaci. Madigan odešel před rokem do penze a brzy zjistil, že sociální pojištění a nevelká penze nestačí na udržování životního stylu, který se svou ženou vedli. Měli dvě auta, člun, džíp a dvoje sněžné motorové sáně. Teď si museli vybrat mezi člunem a zimními sporty, proto se zbavovali džípu a sněžných sani. Madigan byl zatrpklý. Zdlouhavě si stěžoval na všechny daně, které mu vláda vytahala z kapes, když byl mladší. „Kdyby si vzali jen o deset procent méně, měl bych penzi, která by mi dovolila žít do konce života jako král. Ale sebrali mi to a projebali to. Promiňte, paní Smithová, ale přesně to udělali: projebali to.“

Jediné světlo přicházelo z dvou lamp na garáži, ale Charlie neviděl ani zjevné poškození karosérie ani známky rezu ani špatného zacházení. Motor hned naskočil, neprskal, neklepal.

„Můžeme se projet, přejete-li si,“ řekl Madigan.

„To není nutné,“ opáčil Charlie. „Promluvme si o ceně.“

Madiganův výraz se projasnil. „Pojďme do domu.“

„Stále ještě vám nechceme zašpinit koberec.“

„Půjdeme dveřmi do kuchyně.“

Uvázali Chewbaccu u sloupku na zadní verandě, otřeli si boty, setřásli déšť z kabátů a šli dovnitř.

Světle žlutá kuchyně byla veselá a teplá.

Paní Madiganová čistila a krájela zeleninu na prkénku vedle dřezu. Šedovlasá, kulatý obličej, jako její muž patřila k typu Normana Rockwella. Trvala na tom, že naleje Charliemu a Chriss kávu, připravila šálek horké čokolády pro Jima, který s ní nepromluvil ani se na ni neusmál.

Madigan si řekl za džíp o dvacet procent víc, ale Charlie bez váhání s cenou souhlasil a Madigan měl co dělat, aby skryl své překvapení.

„No prima! Přijdete-li zítra s šekem…“

„Rád bych zaplatil v hotovosti a vzal si džíp hned,“ řekl Charlie.

„V hotovosti?“ vylekal se Madigan. „No hm myslím, že to bude v pořádku. Ale formality…“

„Máte ještě nějaký dluh v bance, nebo už máte růžový papírek?“

„Auto je už zaplacené. Růžový proužek mám zde.“

„Pak můžeme vyřídit papírování dnes večer.“

„Budete muset absolvovat test na výfukové zplodiny, než požádáte o přeregistraci.“

„Vím. Můžu to udělat hned ráno.“

„Ale vyskytne-li se nějaký problém…“

„Jste čestný muž, pane Madigane. Jsem si jist, že jste mi prodal prvotřídní stroj.“

„Ach, to ano! Staral jsem se o něj dobře.“

„To mi úplně stačí.“

„Musíte si promluvit se svým pojišťovacím agentem…“

„Promluvím s ním, zatím jsem dvacet čtyři hodin kryt.“

Spěch, s jakým Charlie postupoval, spolu s nabídkou platit na ruku, Madigana nejen překvapil, ale vyvolal v něm neklid a trochu podezření. Dostával však o osm až devět set víc, než čekal, a to bylo dost, aby spolupracoval.

O patnáct minut později odjeli v džípu a Grace Spiveyová ani policie nemohou vystopovat koupi auta, tím spíš, že se nebudou obtěžovat s vyplněním žádosti o registraci.

Přestože stále pršelo a sem tam tichý záblesk ozářil mraky, noc už nebyla tak hrozná jako předtím, než uzavřeli obchod s Madiganem.

„Proč to musel být džíp?“ zeptala se Chriss, když najeli na dálnici a mířili na sever.

„Tam, kam jedeme, potřebujeme čtyři poháněná kola.“

„Kde je to?“

„Nakonec v horách.“

„Proč?“

„Znám místo, kde se můžeme schovat, dokud Henry nebo policie nenajdou způsob, jak zastavit Grace Spiveyovou. Jsem spolumajitelem chaty v Sierrách, blízko Tahoe.“

„Ach, tak daleko“

„Ale je to perfektní místo. Je daleko. Mám dohodu se třemi dalšími vlastníky na dobu využití. Každý z nás tam má několik týdnů v roce, a když chatu neužívá nikdo z nás, pronajímáme ji. Měla to být lyžařská chata, ale zřídka je obsazena v největší zimě, protože cesta k ní nebyla nikdy zpevněna. Byla plánována jako první z dvaceti chat a okres slíbil udělat silnici, ale všechno padlo. Tak teď tam vede jenom úzká prašná cesta, kterou nikdo neudržuje, a dostat se tam v zimě není snadné. Špatná investice, jak se to vyvinulo, ale teď se možná vyplatí.“

„Pořád utíkáme, utíkáme nejsem zvyklá utíkat před problémy.“

„Ale tady nemůžeme nic dělat. Je to všechno na Henrym a mých mužích. My se musíme držet mimo, zůstat naživu. A v horách nás nebude nikdo nikdy hledat.“

Ze zadního sedadla se ozval Jim, tiše, hlasem plným únavy a rezignace. „Čarodějnice bude. Půjde po nás. Najde nás. Před čarodějnicí se neschováme.“

Kapitola 24 – Posvátné poslání

Jako obvykle, Grace nemohla spát.

Když opustili Santa Barbaru a jeli chvíli na sever – bylo jich deset ve dvou bílých dodávkách a jednom modrém oldsmobilu – zastavili konečně v motelu v Soledadu. Ztratili chlapce. Grace si byla jista, že mířil na sever státu – cítila to v kostech – ale nevěděla kam na sever. Musela zastavit a počkat na zprávy – nebo na pokyn shůry.

Než se ubytovali v motelu, snažila se dostat do tranzu, Kyle dělal vše, co mohl, aby jí pomohl, ale nebyla schopna prorazit bariéru mezi tímto a jiným světem. Něco jí stálo v cestě, překážka, s níž se nikdy dřív nesetkala, zhoubná a překážející síla. Byla si jista, že tam, vzadu v dodávce, je Satan, který jí zabraňuje ve vstupu do duchovní říše. Všemi svými modlitbami nebyla s to zahnat ďábla a dostat se blíž k Bohu, jak toužila.

Poraženi, zastavili se na noc v motelu, společně povečeřeli v kavárně, většinou příliš unaveni á příliš vystrašeni, ani moc nejedli a nehovořili. Pak všichni odešli do jednolůžkových pokojů jako mniši do cel, aby se modlili, přemýšleli a odpočívali.

Ale Grace se spánek vyhnul.

Měla pevnou a pohodlnou postel, zneklidňovaly ji však hlasy z duchovní říše. I když nebyla v tranzu, mluvily k ní z druhé strany, vykřikovaly varování, kterým nerozuměla, kladly otázky, které ne zcela postřehla. Bylo to poprvé od doby, kdy dostala Dar, že nedokázala navázat styk s duchovním světem, byla zklamána i plná obav. Bála se, protože věděla, co to znamená: ďáblova síla na zemi kvapem rostla; jeho jistota dosáhla takového stupně, že už mohl směle zasahovat mezi Grace a jejího Boha.

Soumrak přicházel rychleji, než čekala.

Brány pekelné se otvíraly.

Ačkoliv už nedokázala porozumět duchovním hlasům, ačkoliv jejich výkřiky byly tlumené a zkreslené, cítila v nich naléhání a tušila, že se před ni rýsuje propast.

Možná, kdyby si odpočinula, trochu se vyspala, byla by silnější a lépe vybavená k proražení stěny mezi tímto a oním světem. Ale neměla klid. Ne v těchto zoufalých časech.

Během posledních několika dny ztratila dvě a půl kila, oči ji řezaly z nevyspání. Toužila po spánku. Ale neustále na ni útočily nesrozumitelné duchovní hlasy, stálý proud hlasů, příval, záplava vzkazů z jiného světa. Jejich naléhavost ji nakazila, zatlačila ji na pokraj paniky.

Čas se krátil. Chlapec sílil.

Zbývalo jí příliš málo času, aby udělala vše, co je nutné.

Příliš málo času. Možná vůbec žádný

Byla šokována nejen hlasy, ale rovněž vizemi. Jak ležela v posteli a zírala do tmavého stropu, stíny náhle ožily; záhyby noci se přeměnily v kožená černá křídla a něco ohavného se sneslo se stropu – Ne! – spadlo na ni, pleskalo a syčelo, plivalo na ni dechem páchnoucím sírou, slizké a studené – ach Bože, ne, prosím! Dusila se a mlela sebou, snažila se volat o pomoc, ale hlas ji zklamal stejně, jako ona zklamala Boha. Ruce měla přišpendlené. Kopala. Nohy tměla přišpendlené. Svíjela se. Vyhazovala. Silné ruce ji ohmatávaly. Štípaly ji. Udeřily ji. Mastný jazyk jí obalil tvář. Viděla karmínově zářící oči, které se do ni vbodávaly, šklebící se ústa plná hrozných ostrých zuby, zapadlý nos, tvář z hrůzného snu, dílem lidskou, dílem prasečí, dílem jako tvář netopýra. Konečně mohla promluvit, ale jen šeptem. Divoce vyrážela jména Boha, svatých a tato svatá slova měla na démona stínů účinek; odtáhl se od ní, oči mu přestávaly zářit, pach jeho dechu slábnul a milosrdně se z ní zvedl, vystoupal ke stropu, odkroužil do ztemnělého kouta místnosti.

Sedla si. Odhodila zmuchlané přikrývky. Doplazila se ke konci postele. Natáhla se po stojací noční lampě. Ruce se jí třásly. Srdce jí tlouklo tak silně, že se jí bolest rozlila po hrudi a zdálo se, že jí praskne prsní kost.

Konečně rozsvítila lampu u postele. Žádný démon se v místnosti nekrčil.

Rozsvítila další lampy, šla do koupelny.

Ani tam démon nebyl.

Ale věděla, že byl skutečný, ano, hrozivě skutečný, viděla, že to nebyla jen představivost ani šílenství. Ano, ona to věděla. Znala pravdu. Znala tu hroznou pravdu…

… ale nevěděla, jak se z koupelny ocitla nohou své postele. Zřejmě omdlela v koupelně a doplazila se k posteli. Ale na nic si nevzpomínala. Když se probrala, byla nahá, ležela na břiše, tiše plakala a zatínala nehty do koberce.

V šoku, v rozpacích, zmatená, našla pyžamo a oblékla si ho – a uvědomila si, že má pod postelí hada. Slyšela sykot. Nejhroznější zvuk, který kdy slyšela. Vyplazil se zpod postele, velký jako hroznýš, ale s nesmírně ďábelskou hlavou chřestýše, s očima jako hmyz a zuby, kterými vstřikuje jed, velkými jako zahnuté prsty.

Jako had v ráji i tento promluvil: „Tvůj Bůh tě už neochrání. Tvůj Bůh tě opustil.“

Prudce kroutila hlavou: ne, ne, ne, ne!

Vlnovitě, až se jí z toho dělalo špatně, se stočil. Vztyčil hlavu. Rozevřel čelisti. Udeřil, kousl ji do krku – a potom, aniž věděla, jak se tam dostala, zjistila, že sedí.na židličce před zrcadlem, upřeně se dívá do svých vlastních krví podlitých, vodnatých očí. Otřásla se. Její oči, i jejich plochý odraz, obsahovaly něco, co nechtěla vidět, pohlédla tedy do zrcadla na svůj stářím svraštělý krk a hledala stopu po uštknutí. Neviděla nic. To není možné. Zrcadlo určitě lže. Sáhla si na krk. Nic necítila. A nic ji nebolelo. Možná ji had neuštknul. A přece si to pamatovala tak zřetelně

Všimla si popelníku před sebou. Přetékal špačky. V pravé ruce držela doutnající cigaretu. Musela zde sedět hodinu či víc a neustále kouřit, dívat se upřeně do zrcadla – a přece se na nic z toho nedokázala upamatovat. Co se to s ní děje?

Zamáčkla cigaretu, podívala se opět do zrcadla a byla šokována. Zdálo se jí, že se vidí poprvé za dlouhé roky. Viděla, že má zcuchané, zkroucené, spletené, nemyté vlasy. Viděla, jak má zapadlé oči, lemované krepovitou kůží, která měla nezdravý zarudlý nádech. Její zuby, můj bože, vypadaly, jako kdyby si je dva týdny nečistila; byly žluté, pokryté tenkým povlakem bakterií! Dar, kromě toho, že jí znemožňoval spánek, ji zbavil mnoha dalších věcí; uvědomovala si to. Avšak neuvědomovala si tak bolestně, až do teď, že Dar – vize, tranzy, spojení s duchy – způsobil, že úplně zanedbávala osobní hygienu. Pyžamo měla ucuchtané od jídla a popele z cigaret. Zvedla ruce a dívala se na ně s úžasem. Nehty příliš dlouhé, polámané, špinavé. Na kloubech prsty stopy špíny.

Vždycky si cenila čistoty, upravenosti.

Co by řekl její Albert, kdyby ji tak mohl vidět?

V tomto zdrcujícím okamžiku přemýšlela, zda její dcera nepostupovala správně, když ji dala na psychiatrické vyšetření. Přemýšlela, zda skutečně není jen vizionářkou, ne opravdovou náboženskou vůdkyní, ale jednoduše psychicky narušenou starou ženskou, senilní, pronásledovanou bizarními halucinacemi a přeludy, prostě pomatenou. Je chlapec Scavello opravdu Antikrist? Nebo jenom nevinné dítě? Přichází skutečně Soumrak? Nebo je její strach z ďábla jen pomatenou fantazií pošetilé staré ženské? Byla si náhle do hloubi duše jistá, že její svaté poslání je ve skutečnosti jen křižáckým tažením politováníhodné schizofreničky.

Ne. Prudce zakroutila hlavou. Ne!

Tyto zavrženíhodné pochybnosti jsou Sémě Satanovo.

Byla to její zahrada getsemanská. Ježíš snášel agónii pochyb v zahradě Getsemanské u potoku Kedron. Její zahrada Getsemanská byla na skromnějším místě; úplně obyčejný motel v Soledadu v Kalifornii. Ale pro ni byla stejně důležitým bodem obratu, jakým byl pro Ježíše jeho zážitek v zahradě.

Byla zkoušena. Musí vytrvat ve víře v Boha i v sebe. Otevřela oči. Znovu se podívala do zrcadla. Pořád viděla ve svých očích šílenství. Ne!

Uchopila popelník a hodila ho po svém obrazu, roztříštila zrcadlo. Sklo a špačky cigaret padaly na toaletní stolek a kolem na podlahu.

Okamžitě se cítila lépe. Ďábel byl v zrcadle. Rozbila zrcadlo a ďáblův vliv na ni. Opět ji zaplavila sebedůvěra.

Má posvátné poslání.

Nesmí selhat.

* * *

Charlie zastavil v motelu krátce před půlnocí. Dostali jeden pokoj se dvěma velikánskými postelemi. On a Chriss spali na směny. I když si byl jist, že nemohli být sledováni, i když se cítil bezpečněji než minulou noc, byl už přesvědčen, že hlídka se musí držet pořád.

Jim sebou ve spaní škubal, opakovaně se budil z nočních můr, třásl se ve studeném potu. Druhý den ráno byl ještě bledší a mluvil ještě méně.

Déšť polevil, už jen lehce mžilo.

Nízká šedivá obloha vyvolávala smutek a deptala.

Po snídani, když Charlie zamířil zase na sever, k Sacramentu, seděla Chriss s Jimem vzadu, četla mu nějaké povídky a comicsy, které včera koupili. Poslouchal, na nic se neptal, téměř bez zájmu, ani se neusmál. Chtěla ho zabavit hrou v karty, ale on nechtěl.

Charlie si dělal velkou starost o Jima a byl také stále víc frustrován a rozzloben. Zavázal se, že je bude chránit a zarazí jejich pronásledování stařenou. Teď pro ně nemůže udělat víc, než pomáhat jim prchat, zbaběle, k nejisté budoucnosti.

I Chewbacca vypadal sklíčeně. Ležel v nákladním prostoru za zadním sedadlem, ani se nehnul, zvedl se jen párkrát, aby se podíval jedním okem na sazemi zbarvený den, pak sebou žuchnul zpátky.

Do Sacramenta přijeli před desátou, našli velký obchod se sportovními potřebami a nakoupili věci, které budou na horách potřebovat; nepromokavé spací pytle pro případ, že topení nebude stačit vyhřát chatu; pevné zimní boty; lyžařské kombinézy – bílou pro Jima, modrou pro Chriss, zelenou pro Charlieho; rukavice; zbarvené brýle, aby se chránili před sněžnou slepotou; pletené kulichy; sněhule; zápalky do nečasu ve vodotěsných plechovkách; sekyru; a mnoho dalších věcí. Charlie si také koupil brokovnici Remington ráže 34 a automatickou pušku Winchester ráže 308, což byla lehká, ale účinná zbraň; nakoupil si také hodně nábojů.

Byl si jist, že Spiveyová je v horách nenajde.

Naprosto jist.

Ale přesto

Po časném a kvapném obědě u McDonalda připojil Charlie elektronický detektor odposlechu na telefonní automat a zavolal Henryho Rankina. Linka nebyla odposlouchávána a Henry neměl moc zpráv. Noviny v Orange County a v Los Angeles byly ještě plné zpráv o církvi Soumraku. Policajti ještě pátrali po Grace Spiveyové. Pátrali také po Charliem a začínali být netrpěliví; protože se nepřihlásil, podezírali jej z vraždy. Nedokázali pochopit, že se jim vyhýbá proto, že Spiveyová může mít stoupence v jejich řadách; odmítli dokonce o takové možnosti uvažovat. Henry byl zatím zaměstnán tím, že se snažil postavit firmu na nohy, a zatím úřadoval ve svém domě. Od zítřka začnou zase pracovat plnou parou na případu Spiveyová.

V čekárně u benzinového čerpadla se převlékli do zakoupeného zimního oblečení. Hory byly nedaleko.

Charlie zamířil na východ k Sierrám, Chriss seděla vzadu, četla Jimovi, mluvila na něj, snažila se, seč mohla – ale bez úspěchu – vymanit ho z jeho ulity.

Přestalo pršet.

Vítr sílil.

A pak vjeli do sněhové metelice.

* * *

Matka Grace jela v oldsmobilu. Osm učedníků ji následovalo ve dvou bílých dodavkách. Byli teď na mezistátní číslo 5, v srdci kalifornského venkova, míjeli ohromná rovinatá pole, kde i uprostřed zimy bujelo obilí.

Kyle Barlowe řídil oldsmobil, chvílemi úzkostlivý a nervózní, chvílemi se nudil a byl ospalý, někdy sklíčený jednotvárností dlouhé jízdy a krajiny zešedlé deštěm.

Přestože zdroje informací, které pracovaly pro církev – v různých policejních sborech a jinde – neměly žádné zprávy o Jimovi Scavellovi a jeho matce, jeli ze Soledadu na sever, protože Grace řekla, že chlapec a jeho ochránci jeli touto cestou. Tvrdila, že měla v noci vizi.

Barlowe si byl téměř jist, že vizi neměla a jen hádá. Znal ji příliš dobře, aby se nechal oklamat. Chápal její nálady. Kdyby měla opravdu vizi, byla by rozradostněná. Místo toho byla mrzutá, mlčenlivá, rozzlobená. Podezíral ji, že se nedokázala spojit s duchovním světem, ale nechtěla jim to říci.

Trápil se. Ztratila-li Grace schopnost mluvit s Bohem, nemůže-li přejít na druhou stranu, aby se poradila s anděly a dušemi mrtvých, znamená to, že už není Bohem vybraným poslem? Znamená to, že její poslání už nemá Jeho požehnání? Nebo to znamená, že ďábelská moc na zemi vzrostla natolik, že Satan dokáže zasáhnout mezi Grace a Boha? Kdyby platila poslední možnost, pak je Soumrak velmi blízko, Antikrist se brzy objeví a začne tisíc let vlády zla.

Podíval se na Grace. Ponořená v myšlenkách, hleděla upřeně dopředu clonou deště na dálnici rovnou jako šňůra. Vypadala starší než minulý týden. V posledních dnech zestárla o deset let. Pokožku měla neživou, křehkou, šedou.

Také šaty měla šedé. Z důvodů, které Barlowe plně nechápal, se vždy oblékala jednobarevně; myslel si, že to má náboženský význam, něco společného s jejími vizemi, ale nebyl se tím jist. Byl zvyklý na její jednobarevné oděvy, ale v šedém ji viděl poprvé. Žlutá, modrá, ohnivě červená, jablkově červená, zelená, bílá, fialová, oranžová, růžová, karmínová – ano, všechny tyto barvy nosila, ale vždy jasné barvy, nikdy nic tak pochmurného.

Nečekala, že se bude oblékat do šedé; dnes ráno, když odjeli z motelu, šli pro ni nakupovat šedé boty, šedé kalhoty, šedou halenku a svetr, protože neměla žádné šedé šaty. Byla velice stísněná, skoro hysterická, dokud se nepřevlékla do šedého oblečení.

„V duchovním světě je dnes šedý den,“ prohlásila. „Energie je celá šedá. Nejsem synchronizována. Nejsem naladěna, nejsem ve spojení. Musím se dostat do spojení.“ Chtěla také šperky, protože je měla moc ráda, ale nebylo snadné najít šedé prsteny, náramky a brože. Většina bižuterie byla zářivá. Musela se nakonec spokojit jenom se šňůrou šedých korálků. Bylo divné vidět ji bez jediného prstenu na bledých svraštělých rukou.

Šedý den v duchovním světě.

Co to znamená? Je to dobré nebo zlé?

Soudě z chování Grace, bylo to zlé. Velmi zlé. Čas se krátil. Grace to řekla, dnes ráno, ale nechtěla to vysvětlit. Čas letěl, byli ztraceni, jeli na sever jen na základě intuice.

Byl vyděšen. Dělal si starosti, že by bylo pro něho hrozné někoho zabít, že by sklouzl zpět do svých starých neřestí, i kdyby to dělal kvůli Bohu. Byl na sebe hrdý, že odolal nutkání k násilí, které kdysi radostně přijímal, hrdý na způsob, kterým se začal řadit do společnosti, aspoň trochu, bál se, že jedna vražda by vedla k další. Bylo správné zabít – i kvůli Bohu? Věděl, že jsou to špatné myšlenky, ale nemohl je setřást. A někdy, když se podíval na Grace, měl znepokojivý pocit, že se v ní celou dobu mýlil, že snad nebyla Božím zástupcem – a to bylo víc než špatné myšlenky. Grace ho učila, že existují takové věci jako morální hodnoty, a teď se nemohl vyhnout tomu, aby je užíval.

Buď jak buď, má-li Grace pravdu, co se chlapce týká – a to jistě má – pak se čas krátí, ale nedá se dělat nic jiného, než čekat, až Grace znovu získá spojení s duchovním světem, volat jednou za čas kostel v Anaheimu, aby zjistil, zda mají nějaké užitečné zprávy.

Barlowe sešlápl plynový pedál trochu víc. Už jeli víc než sto deset, což možná bylo maximum, které si mohli v dešti dovolit i na této přímé dálnici. Ale byli přece vybráni, že ano? Bůh je hlídal, že ano? Barlowe zrychloval, až ručička rychloměru dosáhla 130. Dvě dodávky za ním také zrychlily a držely se v závěsu.

Kapitola 25 – Horská chata

Džíp byl, jak Madigan řekl, v dobrém stavu. Neměli s ním vůbec žádné potíže a ve čtvrtek odpoledne dojeli k jezeru Tahoe.

Chriss byla unavena, ale Jim se trochu vzchopil. Začal se zajímat o okolní krajinu, a to byla vítaná změna. Nevypadal spokojenější, jen čilejší a Chriss si uvědomila, že do dneška neviděl nikdy sníh, jen na obrázcích v časopisech, v televizi a ve filmech. V Tahoe byla spousta sněhu, to tedy ano. Stromy jím byly pokryty, až se ohýbaly; zem jím byla zahalena. Čerstvé sněhové přeháňky se sypaly z ocelové oblohy a podle zpráv z rádia se během noci rozrostou do velké sněhové bouře.

Jezero, které sedělo obkročmo na hranici, bylo z části v Kalifornii a z části v Nevadě. Na kalifornské straně města South Lake Tahoe bylo množství motelů – některé z nich překvapivě ubohé na tak hezkou a poměrně drahou lázeňskou oblast – spousta obchodů pro turisty, obchodů s alkoholickými nápoji a restaurací. Na Nevadské straně bylo několik velkých hotelů, kasin, herny ve všech podobách, ale ne tolik lesku jako v Las Vegas. Podél severního břehu bylo staveb méně a lépe zapadaly do krajiny než na jižním břehu. Na obou stranách hranice a na severu i na jihu se nacházela jedna z nejkrásnějších scenérií na zemském povrchu, kterou mnozí Evropané nazývali „Americkým Švýcarskem“: sněhem pokryté kopce oslňovaly i za podmračeného dne; ohromné staré lesy borovic, jedlí, smrků a dalších stále zelených stromů; jezero, které je v létě bez ledu nejčistší, nejjasnější a nejbarevnější na světě, duhově modré a zářivě zelené, jezero tak čisté, že můžete vidět dno v hloubce dvacet až třicet metrů.

Zastavili se na trhu na severním břehu, ve velké, ale venkovsky prosté budově stíněné modříny a smrky. Měli ještě většinu potravin, které koupili včera v Santa Barbaře, věci, které nemohli dát do lednice a polic ve Wile-Away Lodge. Samozřejmě se zbavili věcí snadno podléhajících zkáze, a ty koupili zde: mléko, vejce, sýr, zmrzlinu a mražená jídla všeho druhu.

Na Charlieho žádost zabalil pokladní mražené věci do pevné lepenkové krabice s víkem, odděleně od zboží, které nebylo mražené. Na parkovišti udělal do krabice pečlivě několik děr. Na tržišti koupil nylonovou šňůru na prádlo a za pomoci Chriss ji provlékl děrami, ovázal krabici a připevnil ji na zahrádku na střeše džípu. Bylo pod nulou; nic na střeše po cestě do chaty nerozmrzne.

Jak pracovali (Chewbacca je přitom se zájmem z džípu pozoroval), všimla si Chriss, že spousta aut u tržiště měla nosiče lyží. Vždy se chtěla naučit lyžovat. Slíbila si, že jednou si zaplatí výuku společně s Jimem, že začnou a budou se učit společně, hned jak bude dost velký. Byla by to legrace. To je pravděpodobně jedna z věcí, kterou nebudou moci udělat společně

To je zatraceně odporná myšlenka. Neobvykle odporná.

Věděla, že nesmí klesat na duchu, aspoň kvůli Jimovi. Vycítil by její pesimismus a zalezl by ještě hlouběji do psychologické díry, kterou si, jak se zdálo, pro sebe kopal.

Ale nedokázala setřást chmury, které ji tížily. Klesla na duchu a zdálo se, že neexistuje způsob, jak by se mohla zase vzpružit.

Poručila si, že se bude těšit ze svěžího, čistého horského vzduchu. Ale ten se jí zdál jen bolestně, bodavě studený. Kdyby se zvedl vítr, bylo by počasí k nevydržení.

Řekla si, že sníh je překrásný a že by se z něj měla těšit. Připadal jí však mokře, studeně a protivně.

Podívala se na Jima. Stál vedle ní, pozoroval Charlieho, který dělal poslední uzel na prádelní šňůře. Vypadal víc jako malý stařeček než jako dítě. Nedělal si koule. Nevyplázl jazyk a nechytal sněhové vločky. Neběhal a neklouzal se na zledovatělé části parkoviště. Nedělal nic z věcí, které čekáme od chlapce, když poprvé v životě došlápne na zasněženou zem.

Je jenom unaven, já také, pomyslela si Chriss. Byl to dlouhý den. Nikdo z nás neměl od soboty klidnou noc. Až se dobře navečeříme, až se všichni dostaneme na nerušených osm hodin do peřin bez nočních már a bez tuctu probuzení, kdy slyšíme kroky pak se budeme cítit líp. Určitě budeme. Určitě.

Ale nemohla sama sebe přesvědčit, že se zítra bude cítit lépe, ani že se jejich situace zlepší. Přestože ujeli takovou dálku, přes odlehlost útočiště, k němuž směřovali, se necítila bezpečně. Nebyla to jen existence dvou tisíc náboženských fanatiků, kteří je chtěli vidět mrtvé víc než cokoliv jiného. To bylo dost zlé. Ale na velikánských stromech, které vůkol rostly a tlačily se blíž ze všech stran, bylo něco podivně dusivého, na horách, které se na ně valily, něco klaustrofobického, v ostrých stínech a šedém zimním světle vysokého jasu nedefinovatelná léčka. Nikdy se zde nebude cítit bezpečně.

Ale nebyly to jen hory. Necítila by se bezpečně nikde jinde.

Opustili hlavní silnici vedoucí kolem jezera, zabočili na dvouproudou s černým povrchem, která se zvedala v řadě strmých stoupání, podél drahých domů a chat zastrčených mezi hustě rostoucí a masivní stromy. Kdyby v těch domech nebyla světla žhnoucí teple v purpurově černých stínech pod stromy, nevěděli byste o většině z nich, že tam jsou. I z kraje večera zde bylo třeba svítit.

Po obou stranách silnice byly vysoké sněhové bariéry a v některých místech omezil nový sníh provoz na jeden pruh. Ne že by jezdilo moc aut, minuli jen dvě – další džíp s pluhem vpředu a toyotu Land Rover.

Kousek před koncem dlážděné silnice se Charlie rozhodl, že dá na kola řetězy. 1 když pluh projel nedávno, závěje sahaly do silnice víc než na mírnějším stoupání, a byly zde větší plochy ledu. Zajel do vjezdu, který směřoval po vrstevnici, zastavil a vzal ze zadního prostoru řetězy. Jejich nasazení mu trvalo dvacet minut, uvědomoval si nešťastně, jak rychle mizí slunce za mraky plivajícími sníh.

S cinkajícími řetězy jeli dál a brzy vydlážděná cesta končila v jednom pruhu polní cesty. Ta byla asi kilometr také protažená, protože však byla užší, rychleji se zavála. Přesto se džíp pomalu, ale rovnoměrně hrabal nahoru.

Charlie se nesnažil udržovat hovor. Nemělo cenu se snažit. Od té doby, co opustili Sacramento, byla Chriss stále méně hovorná. Teď byla skoro tak mlčenlivá a uzavřená do sebe jako Jim. Byl rozčarován změnou, k níž u ní došlo, ale chápal, proč měla potíže při potlačení deprese. Hory, které obvykle dávaly povzbuzující pocit otevřenosti a svobody, se teď zdály paradoxně omezujícími, skličujícími. I když projížděli širokým údolím, kde stromy ustupovaly od cesty, nálada krajiny se nezměnila.

Chriss se asi trápí myšlenkou, zda cesta sem nebyla vážnou chybou.

Charlie přemýšlel o tomtéž.

Ale neměli kam jít. Hledali je lidé Grace, pátrala po nich po celé Kalifornii policie, nemohli věřit úřadům, ba ani Charlieho zaměstnancům, neměli na výběr, jen schovat se na místě, kde je nikdo nezpozoruje, což znamená místo s málo lidmi.

Charlie si říkal, že udělali nejmoudřejší věc, že při koupi džípu byli opatrní, že si to dobře naplánovali a jeli obdivuhodně rychle, že si sami řídí svůj osud. Budou tam asi týden nebo tak nějak, dokud Grace nezastaví jeho vlastní lidé nebo policie.

Ale navzdory tomu, co si říkal, se cítil, jako by nic neřídili, jako by utíkali téměř v panice. Hory se nezdály útočištěm, ale pastí. Cítil se, jako by vyšli na lodní lávku.

Snažil se přestat o tom přemýšlet. Věděl, že není úplně rozumný. Na chvíli u něj převážily emoce. Dokud nebude moci opět klidně, s rozvahou přemýšlet, bude nejlepší zapudit Grace Spiveyovou z mysli.

Podél nezpevněné cesty bylo značně méně domů a chat než podél silnice a po půl kilometru už nebylo vidět vůbec žádné.

Po kilometru nebyla cesta ani protažena. Končila pod více než metrem sněhu. Charlie zastavil, zatáhl ruční brzdu a vypnul motor.

„Kde je chata?“ zeptala se Chriss.

„Osm set metrů odsud.“

„Co teď?“

„Půjdeme.“

„Na sněžnicích?“

„Jo. Proto jsme si je koupili.“

„Ještě nikdy jsem je nepoužívala.“

„Můžete se to naučit.“

„A Jim…“

„Poneseme ho. Budeme se střídat. Potom může zůstat v chatě a my se vrátíme pro…“

„Zůstane tam sám?“

„Bude mít psa a bude v bezpečí. Spiveyová nemůže vědět, že jsme sem přijeli; není nikde poblíž.“

Jim nic nenamítal. Vypadalo to, že ani neslyší, co říkali. Díval se upřeně z okna, ale nemohl nic vidět, protože sklo bylo od jeho dechu zamlžené.

Charlie vystoupil z auta a ucukl, jak ho zimní vzduch zaštípal v obličeji. Značně se ochladilo od té doby, kdy opustili tržiště u jezera. Vločky sněhu byly ohromné a padaly hustěji než předtím. Točily se z nízkých oblak na lehkém vánku, který se stával méně něžným, vytrvalejším, a to jen v době, kdy se Charlie rozhlížel po lese. Stromy ohraničující údolí se vzájemně dotýkaly, vypadaly jako přikrčené, připravené k úderu.

Z nějakého důvodu si vzpomněl na starou pohádku o Červené Karkulce. Pořád si pamatoval strašidelný obrázek v knize pohádek, kterou měl jako dítě, obrázek Červené Karkulky na cestě podmračeným lesem, v němž se prohánějí vlci.

To ho přivedlo k myšlence na Jeníčka a Mařenku, kteří se ztratili v lese.

A to ho přimělo myslet na čarodějnice.

Čarodějnice, které si pekly děti v peci a pojídaly je.

Ježíši, nikdy si neuvědomil, jak příšerné některé pohádky jsou. Ve vteřině se sněhové vločky trošku zmenšily a padaly hustěji.

Vítr začal tiše, tichounce skučet.

Chriss byla překvapena, jak rychle se naučila chodit na sněžnicích, a uvědomila si, jak těžká – snad i nemožná – by byla cesta bez nich, zvláště s těžkými batohy, které nesli.V některých místech bylo údolí vyfoukané od větru, skoro holé, ale jinde, kde se vytvořil sebemenší větrolam, byly závěje až dva a půl, tři nebo tři a půl metru vysoké. A sníh samozřejmě zaplnil všechny prohlubně, díry a rokliny v zemi. Kdyby se člověk pokusil překročit neviditelnou proláklinu bez sněžnic, mohl by spadnout do hluboké jámy z níž by se dostával velmi obtížně.

Šedé odpolední světlo, které vypadalo jako umělé, provádělo triky s oslnivým třpytem sněhu a stíny, zkreslovalo vzdálenosti i trasy: Někdy dokonce způsobilo, že sněhová vyvýšenina vypadala jako prohlubeň, dokud k ní nedorazila a neuvědomila si, že musí šplhat místo sestupovat, jak očekávala.

Jim si přivykal na sněžnice obtížněji než ona, i když měl dětské. Protože se rychle stmívalo a protože nechtěli skončit vykládání džípu úplně potmě, neměli čas, aby se na nich právě teď učil. Charlie ho vzal a nesl.

Chewbacca byl velký pes, ale ještě dostatečně lehký, takže se neprobořil zmrzlou kůrou na povrchu sněhu. Měl také instinkt, který mu umožnil vyhnout se místním, kde byla kůra tenká nebo žádná, našel si často cestu kolem nejhlubšího sněhu, běžel od jednoho vymeteného místa k druhému. Třikrát zapadl; jednou se vyhrabal sám, dvakrát mu museli pomoci.

Od džípu šli skoro tři sta metrů do kopce, až došli na konec údolí. Sledovali cestu mezi stromy zapadanou sněhem, drželi se na vrcholku širokého hřebenu, po pravici zalesněnou planinu, po levici údolí husté stromy. I když do setmění zbývala asi hodina, údolí přecházelo odstíny šedi, modři, purpuru, až do černi, nebyla v něm žádná světla, předpokládala tedy, že tam nejsou žádná obydlí.

Teď už věděla, že Charlie je značně odolnější a silnější, než by se zdálo podle jeho velikosti nebo vzhledu, ale přesto byla překvapena, jakou má výdrž. Svůj batoh cítila jako náklad betonových tvárnic, ale i když Charlie měl větší a těžší, nezdálo se, že by si s ním dělal starosti. Navíc nesl Jima a během prvních čtyři sta metrů se zastavil pouze jednou, aby postavil chlapce na zem a ulevil trnoucím svalům.

Po sto metrech se cesta odchýlila od okraje údolí, směřovala napříč kopcem místo nahoru, ale pak se otočila a opět vedla padesát metrů nahoru. Stromy zde byly hustší, větší a rozvětvenější, místy byla krytá stezka v tak hlubokém stínu, že to vypadalo, jako by byla noc. Časem přišli k úpatí dalšího údolí, širšího než předchozí, asi dvě stě padesát metrů dlouhého.

„Tam je chata!“ křiknul Charlie, slova z něj vyrazila s peříčky krystalizovaného dechu.

Chriss ji neviděla.

Zastavil se, postavil zase Jima na zem a ukázal. „Tam, na vzdáleném konci, těsně před řadou stromy. Vedle ní stojí větrný mlýn.“

Viděla větrný mlýn, protože její oko zachytilo pohyb rotujících lopatek. Mlýn byl vysoký, kostrovitý, nebylo na něm nic pitoreskního, vypadal spíš jako vrtná věž než stavba, kterou by Holanďan poznal, velice strohý a poněkud ošklivý.

Jak chata, tak větrný mlýn dobře splývaly se stromy za nimi, i když ve dne byly asi víc vidět.

„Neřekl jste mi, že je tady větrný mlýn,“ prohlásila. „Znamená to elektrické světlo?“

„Určitě znamená.“ Od chladu měl růžové tváře, nos a bradu, odfrkl si, aby si pročistil nos. „A spoustu teplé vody.“

„Elektrické topení?“

„Ne-e. Větrný mlýn má své meze, i v místě tak větrném, jako je toto.“

Jimovi se rozepnul na kabátě druk u krku a šálek mu vlál. Chriss mu vše upravila. Tváře měl víc červené než růžové, oči mu slzely chladem.

„Už tam skoro jsme, kapitáne.“

Přikývnul.

Když chytili dech, vyrazili znovu do kopce, Chewbacca vpředu, jako by pochopil, že chata je jejich konečným cílem.

Chata byla z červeného dřeva sekvoje, které v drsném podnebí trochu zestříbrnělo. I když střecha z cedrových šindelů měla příkrý sklon, trochu sněhu se na ní drželo. Okna byla zamrzlá. Na hlavních schodech a na verandě závěje.

Sundali si sněžnice a rukavice.

Z umně skryté dutiny v jedné stojce verandy vytáhl Charlie náhradní klíč. Když otevřel dveře, odprýskl z nich led, zmrzlé závěsy krátce zavrzaly.

Vešli dovnitř a Chriss byla překvapena, jak je chata útulná. V přízemí byla jedna ohromná místnost, jejíž vzdálený konec tvořila kuchyň, u ní dlouhý jídelní stůl z borovice a potom obývací prostor s podlahou z leštěného dubu, bavlněné koberce s vplétanými proužky hadrů, pohodlné temně zelené pohovky a křesla, mosazné lampy, obložené stěny, závěsy vzorované jako skotský pléd, v němž převládaly odstíny zeleně, a masivní kamenný krb, téměř tak velký jako komora. Polovina přízemí byla otevřena až ke stropu prvního patra a dala se přehlédnout z galerie. Z ní vedly troje zavřené dveře do tří místností: „Dvě ložnice a koupelna,“ vysvětloval Charlie. Celkový dojem byl venkovský, ale zcela civilizovaný.

Hlavní dveře byly od dubové podlahy odděleny vydlážděnou plochou, kde si zuli boty s namrzlým sněhem. Prošli celou chatou a prohlédli si ji. Nábytek byl trochu zaprášený a ve vzduchu bylo cítit zatuchlinu. Neměli k dispozici elektřinu, protože pojistky ve skříňce v místnosti pro baterie, umístěné pod větrným mlýnem, byly vypnuty, ale Charlie slíbil, že tam zajde a během několika minut dá vše do pořádku. Vedle všech tří krbů – velkého v obývacím pokoji a menších v obou ložnicích – byla vyrovnána rozštípaná polena a třísky, které Charlie použil, aby rozdělal tři ohně. Všechny krby měly výměníky tepla, aby se chata dala rozumně vytopit i v největší zimě.

„Aspoň se sem nikdo nevloupal a nic neponičil,“ pochválil si.

„Je to problém?“ zeptala se Chriss.

„Ani ne. Během teplejších měsíců, když je cesta úplně sjízdná, zde skoro vždy někdo je. Když je cesta zcela pod sněhem a v chatě nikdo není, většina možných zlodějů ani neví, že tak daleko v lese je chata. A ti, kteří to vědí no si asi řeknou, že cesta by nestála za to, co by ‚odsud mohli odnést. Přesto, když sem na jaře poprvé přijedeme, přemýšlíme, nenajdeme-li zde nějaké škody.“

Ohně začaly pěkně hořet a průduchy výměníku v římse krbu v obývací místnosti do ní dodávaly vítaný proud teplého vzduchu. Chewbacca si už lehl ke krbu a hlavu si položil na pracky.

„A co nyní?“ zeptala se Chriss.

Charlie otevřel jeden z batohů a vzal si z něho svítilnu. „Vy a Jim teď vyndáte vše z těchto batohů, já se zatím postarám o elektřinu.“

Chriss a Jim odnesli batohy do kuchyně, Charlie si opět nazul boty. Když odešel do větrného mlýna, rovnali konzervy do skříněk a vypadalo to, jako kdyby byli obyčejná rodina na obyčejné lyžařské dovolené, která se připravuje na týden legrace. Skoro, skoro to tak vypadalo. Snažila se naočkovat Jimovi dovolenkovou náladu pohvizdováním veselých písniček, drobným žertováním, předstíráním, že si toto dobrodružství užije, ale on buď její šarádu prohlédl, nebo si jí nevšímal, protože téměř neodpovídal a vůbec se neusmál.

Za monotónního bzučení vrtících se lopatek větrného mlýna odházel Charlie lopatou sníh od dřevěných dveří chránících schody, které vedly do místnosti pod větrným mlýnem. Sešel po dvou patrech schodů vedoucích dosti hluboko do země; místnost pro baterie byla umístěna pod zamrznou hloubkou. Když došel dolů, ocitl se v mlhavě modré tmě kradoucí bělost sněhovým vločkám, které se sypaly kolem něj, takže vypadaly jako kousky šedého popela. Vytáhl z kapsy kabátu svítilnu a rozsvítil ji. Stál před těžkými kovovými dveřmi. K jejich zámku se hodil klíč od chaty; během okamžiku byl v místnosti pro baterie, kde všechno vypadalo v pořádku: kabely, dvacet baterií s velkou kapacitou, které měly vydržet deset let provozu, položených vedle sebe na dvou pevných lavicích, betonová paleta obsahující celé soustrojí, police na nářadí. Udeřil ho puch, okamžitě si uvědomil jeho příčinu, věděl, že se s ním musí vypořádat, ale nejdřív šel k pojistkové skříňce a přepnul všechny jističe z polohy VYPNUTO do ZAPNUTO. Potom, vypínačem na zdi u dveří, rozsvítil dvě dlouhé zářivky na stropě. Světlo odhalilo tři mrtvé rozkládající se myši, jednu uprostřed místnosti, dvě další v rohu u první lavice s bateriemi.

Museli zde nechávat otrávené nástrahy, zvláště v zimě, kdy myši nejčastěji hledají úkryt, protože, kdyby se hlodavcům nechalo volné pole, sežraly by i izolaci z kabelů a drátů a do jara by byl elektrický systém zcela zničen.

Myš ve středu malé místnosti byla mrtvá už dlouho. Proces rozkladu v malé mrtvolce už hodně pokročil. Zůstaly kosti, chlupy, kousky vyschlé kůže, jinak skoro nic.

Dvě v rohu nebyly mrtvé tak dlouho. Malá těla byla nafouklá a zahnívala. Jejich oční důlky byly plné svíjejících se červů. Byly mrtvé jen pár dnů.

Se zvedajícím se žaludkem šel Charlie ven, vzal lopatu, vrátil se, nabral všechny tři myši, odnesl je do lesa za mlýn a hodil je mezi stromy. I když je odhodil, i když venku řádil zuřivý vítr a drhl svět do čista, Charlie se nemohl zbavit zápachu smrti ve svém chřípí. Cítil ho i při cestě zpět do místnosti pro baterie, kde samozřejmě stále visel ve vlhkém a zatuchlém vzduchu. Neměl čas na skutečně podrobnou prohlídku zařízení, ale chtěl ho rychle omrknout, aby se přesvědčil, že myši zemřely dřív, než způsobily vážné poškození. Dráty a kabely byly na několika místech lehce ohlodány, ale obavy, že by kvůli sabotáži hlodavců přišli o světlo, se zdály zbytečné.

Byl skoro spokojen se stavem systému, když za sebou uslyšel podivný, výhružný zvuk.

* * *

Den nepozorovaně přecházel v temnotu. Z krajiny, kterou projížděli, vyprchávala barva; stromy, kopce a vše ostatní se stávalo stejně šedým jako povrch dálnice.

Kyle Barlowe zapnul hlavni světla a nahrbil se s úšklebkem nad volantem oldsmobilu.

Teď. Teď měli něco skutečného, čeho se mohli držet. Teď měli pořádnou stopu. Informaci. Logický plán. Už nešli jenom podle tušení a modlitby. Už nejeli naslepo, nesměřovali na sever jen proto, že to vypadalo jako dobrý nápad. Věděli, kde chlapec je, kde musí být. Teď měli cíl a Barlowe zase začal věřit ve vůdcovství Matky Grace.

Ta seděla vedle něj, opřená o dveře, chvilku ztracená v jednom z těch krátkých, ale kilometr hlubokých spánků, které na ni přicházely s klesající frekvencí. Dobrá. Potřebovala si odpočinout. Blíží se střet. Konfrontace. Až budou tváři tvář ďáblovi, bude potřebovat všechnu energii, kterou bude moci shromáždit.

Kdyby Grace nebyla poslem Božím, proč by dostali tuto životně důležitou informaci? To dokazovalo, že měla pravdu, myslela to dobře, říkala pravdu a musí ji poslouchat.

Na chvilku jeho pochybnosti ustoupily.

Barlowe se podíval do zpětného zrcátka. Dvě dodávky byly pořád v závěsu. Křižáci. Křižáci na kolech místo na koních.

Kapitola 26 – V bezpečí

Když Charlie za sebou uslyšel podivný šramot, přikrčil se do obranného postoje a otočil se. Očekával, že ve dveřích do místnosti uvidí stát Grace Spiveyovou, ale vyrušení nebylo od lidí. Byla to krysa.

Odporné stvoření se nacházelo mezi ním a dveřmi, ale byl si jist, že nepřišlo zvenku, protože část toho, co slyšel, byla rána; kterou způsobilo, jak prchalo zpod nějakého zařízení. Syčelo na něj, kvičelo a zíralo na něj krvavýma očima, jako kdyby vyhrožovalo, že mu zabrání v úniku.

Byla to zatraceně velká krysa, ale přesto, že byla velká, což naznačovalo, že byla kdysi dobře živená, nevypadala nyní zdravě. Její kožich nebyl hladký, ale mastný, matový, zplihlý. V uších měla něco tmavého a zaschlého, pravděpodobně krev, z úst jí odkapávala krvavá pěna To působil jed. Teď, mučená bolestí a v deliriu, by mohla být statečným a zlomyslným protivníkem.

Byla zde jiná, ještě méně příjemná možnost, kterou musel uvážit. Možná to nebyl jed. Pěna u huby může ukazovat na vzteklinu. Můžou hlodavci dostat vzteklinu tak snadno jako psi a kočky? V kalifornských horách objevili každý rok veterináři několik zvířat napadených vzteklinou. Někdy byly dokonce uzavřeny části státního parku, dokud se nezjistilo, zda tam není epidemie vztekliny.

Tato krysa byla nejpravděpodobněji otrávena, ne nakažena vzteklinou. Ale mýlí-li se a kousne-li ho krysa

Litoval, že si nepřinesl do místnosti lopatu, když zahodil tři mrtvé myši. Neměl žádnou zbraň kromě revolveru a ten byl na tak malou práci příliš silný, jako jít na lov bažantů s kanónem.

Napřímil se a jeho pohybem se krysa vzrušila. Šla po něm.

Odskočil zpět ke zdi.

Šla rychle, pištěla. Kdyby mu vyběhla po noze…

Kopl a zachytil ji přímo zesílenou špičkou boty. Odletěla přes místnost, udeřila do zdi, zaskučela a spadla na podlahu na záda.

Charlie byl u dveří a za nimi, než se dostala na nohy. Vylezl po schodech, zvedl lopatu opřenou o základnu mlýna a šel zpět dolů. ¨

Krysa byla právě v otevřených dveřích místnosti pro baterie. Dělala neustálý rámus, kvílivý, syčivý, kňučivý zvuk, který Charliemu pronikal do morku kostí. Znovu na něj zaútočila.

Máchl lopatou jako pálkou, udeřil krysu, opět, potřetí, až přestala pištět, potom se na ni podíval, viděl, že se třese, udeřil ji zase, silněji, pak se přestala hýbat, zřejmě mrtvá, pomalu sklonil lopatu, celý udýchaný.

Jak se mohla tak velká krysa dostat do zavřené místnosti?

Myši, ano, to se dalo pochopit, protože těm stačí jen malá škvíra nebo puklina, aby se dostaly dovnitř. Ale tato krysa byla větší než tucet myší; potřebovala by díru o průměru aspoň osm centimetrů, a protože strop malé místnosti byl ze silného betonu, stěny ze škvárobetonových tvárnic a malty, nemohla se tudy nijak prokousat. A dveře do místnosti byly kovové, neporušitelné a neporušené.

Mohla tady být zavřena na podzim, když poslední návštěvníci zamykali, nebo když firma pečující o nemovitosti přišla připravit chatu na přezimování? Ne. Snědla by otrávenou návnadu a byla by už několik měsíců mrtvá. Byla otrávena nedávno; tudíž se dostala do místnosti nedávno.

Obešel místnos4 hledal díru, kterou se tam krysa mohla dostat, ale našel jen dvě malé škvíry v maltě, kterými se mohla protáhnout myš – ale nic většího – pokud by se dostala do vzduchové mezery mezi tvárnicemi ve dvojité zdi.

Byla to záhada a jak stál, zíraje na mrtvou krysu, měl plíživý pocit, že krátká a zuřivá srážka mezi ním a tímto odporným stvořením je víc, než se jeví, že něco znamená, že krysa je symbolem něčeho. Ovšem, vyrostl v hráze před krysami, které zamořily chatrč, v níž strávil své dětství, takže na něj vždy mají mocný vliv. Nemohl si pomoci, myslel na staré kreslené horory a filmové horory, v nichž se objevovaly scény na starodávných hřbitovech přeplněných krysami. Smrt. Tu krysy obvykle symbolizovaly. Smrt, rozklad, pomsta, hrobky. Jde možná o toto zlověstné znamení. Možná je to výstraha, že smrt – v podobě Grace Spiveyové – po nich sáhne i zde v horách, varování, aby byli připraveni.

Otřásl se. Ne. Nechal se jen unést svou představivostí. Jako v pondělí ve své kanceláři, když se podíval na Jima a myslel si, že vidí jenom lebku tam, kde byla chlapcova tvář. Tehdy to byla představa – a teď také. Nevěří na takové věci, jako jsou znamení. Smrt je zde nenajde. Grace Spiveyová nezjistí, kam šli. Nemůže. Ani za tisíc let.

Jim nezemře.

Chlapec je v bezpečí.

Všichni jsou v bezpečí.

Chriss nechtěla nechat Jima samotného v chatě, zatímco se s Charliem vrátí k džípu pro další zásoby. Věděla, že Grace není nablízku. Věděla, že chata je bezpečná, že se za tu krátkou dobu, co bude pryč, nic nestane. Přesto byla vyděšena, že najdou Jima mrtvého, až se vrátí.

Ale Charlie by sám všechno neunesl; bylo by nesprávné, kdyby to od něj žádala. A Jim nemohl jít s nimi, protože by je příliš zdržel – nyní, když se kvapem stmívalo a bouře nebezpečně sílila. Musela jít a Jim musel zůstat. Neměla na vybranou.

Řekla si, že by to mohlo být pro něj dokonce dobré, kdyby zůstal na chvíli sám s Chewbaccou, protože by to demonstrovalo jejich důvěru v bezpečnost vybraného úkrytu. Z této zkušenosti by mohl získat aspoň částečně sebedůvěru a naději.

Přesto, když ho objala, políbila, dodala mu důvěry a nechala ho na zelené pohovce před krbem, nemohla téměř najít silu, aby se obrátila a odešla. Když zavřela dveře chaty a pozorovala, jak ji Charlie zamyká, skoro ji přemohl tak silný strach, že se jí dělalo špatně. Když odcházela z verandy, sestupovala po schodech pokrytých sněhem, ucítila v notách bolestivou slabost, která ji téměř ochromila. Každý krok od chaty se jí zdál krokem na planetě s pětinásobnou tíží.

Od té doby, co vyšli od džípu nahoru, se počasí velice zhoršilo a jeho extrémní nepřízeň jí začala postupně zaměstnávat mysl a zatlačila strach do pozadí. Foukal stálý vítr rychlostí čtyřicet až padesát kilometrů za hodinu, s chvilkovými nárazy nejméně osmdesát, proháněl se po kopci se skučením připomínajícím vílu, která věští smrt, třásl mohutnými stromy. Sněhové vločky už nebyly velké a nadýchané, ale malé, hnané větrem, hromadily se na zemi překvapující rychlostí. Na cestě k chatě neměli kukly, ale Charlie trval na tom, aby si je na cestu dolů vzali. I když zpočátku protestovala, protože měla pod maskou pocit, že se dusí, byla ráda, že ji má, protože teplota drasticky klesla, musela teď být kolem minus osmnácti nebo nižší, i když se nebere v úvahu ochlazování větrem. I přes ochranu poskytovanou kuklou ji studené jehly větru bodaly do tváře, která znecitlivěla; bez kukly by určitě omrzla.

Když dorazili k džípu, denního světla ubývalo, jako kdyby svět byl v hrnci, na nějž klesá obrovská poklice. U kol auta se už tvořily závěje a zámek byl zpola zamrzlý a nepoddajný, když v něm Charlie zkoušel klíč.

Nacpali si plné batohy plechovek a krabic s jídlem, plechovek se zápalkami, nábojů do zbraní a dalších věci. Charlie uvázal tři pevně srolované spací pytle na kus prádelní šňůry, jejíž druhý konec si ovázal kolem pasu, aby je mohl táhnout za sebou; byly velmi lehké, vyrobené z vinylu odolného vůči chladu, který bude na sněhu dobře klouzat, a řekl, že mu určitě nebudou dělat velké potíže. Chriss nesla pušku, která měla řemen, a Charlie brokovnici. Nikdo z nich nemohl nést nic navíc, aby neklesl pod nákladem, ale v džípu ještě věci zůstaly.

„Vrátíme se pro ně,“ křičel Charlie, aby ho slyšela v burácejícím větru.

„Už je skoro tma,“ protestovala, uvědomujíc si, jak snadno se může člověk v noci, v oslepující bouři ztratit.

„Zítra. Vrátíme se sem zítra.“

Přikývla a on zamkl džíp, i když hnusné počasí bylo jistě dostatečnou ochranou před zloději, pádný zločinec beroucí ohled na svou důstojnost, přivyklý snadnému životu z námahy druhých, by se za takové noci nevydal ven.

Zamířili zpět k chatě, šli značně pomaleji než doly, zpomalování vahou svého nákladu, větrem, který do nich narážel, a skutečnosti, že nyní nesestupovali, ale šplhali nahoru. Chůze na sněžnicích byla zatím překvapivě snadná. Jak postupovali k prvnímu údolí, začala Chriss cítit natažené svaly ve stehnech, pak v lýtkách a věděla, že ráno bude ztuhlá a bude ji vše bolet.

Vítr zvedal sníh ze země, odíval se do krystalických plášťů a rób, které mávaly a vířily, vytvářely krouživé trychtýře tančící v soumraku. V rychle umírajícím denním světle připomínali sněhoví ďáblové duchy, studená strašidla prohánějící se po opuštěných končinách vršku světa

Kopce se zdály strmější, než když Chriss a Charlie šli touto cestou s Jimem a psem. Její sněžnice byly určitě dvakrát tak velké jako tehdy a desetkrát těžší.

V lese se setmělo ještě před tím, než došli do horního údolí. Nehrozilo nebezpečí, že se ztratí, protože sněhová pokrývka byla matně světlá a jasný průsek cesty nabízel neomylnou trasu jinak hustě rostoucími stromy.

Když však dosáhli horního údolí, zuřivá bouře překryla slabé světélkování sněhu. Nový sníh padal tak hustě a vítr smetal starý sníh tak silně, že kdyby nesvítila světla v chatě, nepochybně by ztratili orientaci a hrozilo by vážné nebezpečí, že by putovali bez cíle, tam a zpět, v kruzích, dokud by se nezhroutili a nezemřeli, necelých tři sta padesát metrů od bezpečí. Kalná, rozptýlená, nažloutlá zář v oknech chaty byla vítaným majákem. Když vichřici hnaný vítr tento signál dočasně zastínil, musela se Chriss bránit panice, zastavit a počkat, až zase zahlédne svůj cíl, protože vždy sešla ze správného směru, když pokračovala několik kroky v cestě poslepu. I když se držela u Charlieho, často ho neviděla; chvílemi nebylo vidět dál než na metr.

Svaly na nohách ji bolely stále víc, škubání v ramenou a zádech se stávalo nesnesitelným, noční chlad si nějak našel cestu přes všechny vrstvy oblečení; ale i když proklínala bouři, současně ji vítala. Poprvé během několika dny se začínala cítit v bezpečí. To nebyla jen bouře; byl to zatracený blizard! Byli úplně odříznuti od světa. Izolováni. Ráno budou uvězněni sněhem. Bouře byla tou největší jistotou, kterou mohli mít. Aspoň po příští den se k ním Grace Spiveyová nedostane, i kdyby se, nějakým zázrakem, dozvěděla, kde jsou.

Když konečně dorazili do chaty, našli Jima lépe naladěného, než když odcházeli. Do tváře se mu zase vrátila barva. Měl plno energie a poprvé ve dvou dnech mu bylo do řeči. Dokonce se i smál. Bylo překvapivé a na chvilku i záhadné, jak se změnil, ale pak se ukázalo, že se utěšoval bouři jako Chriss. „Budeme teď v bezpečí, že, mami? Čarodějnice nemůže letět na koštěti ve sněhové vánici, že ne?“

„Ne-e,“ ujistila ho Chriss, když sundávala batoh. „Všechny čarodějnice mají dnes zakázáno vzlétnout.“

„Předpisy FSČ,“dodal Charlie.

Jim na něho tázavě pohlédl. „Co je FSČ?“

„Federální správa čarodějnic,“ vysvětloval Charlie a zouval si boty. „To je vládní úřad, který vydává čarodějnicím živnostenský list.“

„Čarodějnice musí mít živnostenský list?“ ptal se chlapec.

Charlie předstíral překvapení: „No, jistě; co sis myslel – že čarodějnicí může být každý? Nejdřív, chce-li se dívka stát čarodějnicí, musí dokázat, že má v sobě záblesk nízkosti. Například, tvá máma by nikdy nevyhověla. Potom nastávající čarodějnice musí být škaredá, protože čarodějnice jsou vždycky škaredé, a když hezká paní, jako tvá máma, chce být čarodějnicí, musí si nechat udělat plastickou operaci; aby se stala škaredou.“

„Jé,“ řekl Jim tiše s vykulenýma očima. „Opravdu?“

„Ale to ještě není nejhorší,“ pokračoval Charlie. „Nejtěžší věc, chceš-li být čarodějnicí, je najít ty dlouhé, špičaté černé klobouky

„Skutečně?“

„No, jen se nad tím zamysli. Chodil jsi po obchodech s mámou, když si kupovala šaty. Viděl jsi někdy v nějakém obchodě, kde jste byli, nějaký dlouhý špičatý černý klobouk?“

Chlapec se zamračil, přemýšlel o tom.

„Ne, neviděl,“ pokračoval Charlie, když nesl těžký batoh do kuchyně. „Ty klobouky nikdo neprodává, protože nikdo nechce, aby mu do obchodu pořád chodily čarodějnice. Čarodějnice jsou cítit jako křídla netopýrů a ocásky mloků a jazýčky salamandrů a všechny ty další podivné věci, které pořád vaří ve svých kotlích. Nic neodradí zákazníky v obchodech rychleji než čarodějnice, která takto páchne.“

„Jémine,“ vykřikl Jim.

„Přesně tak,“ zakončil Charlie.

Chriss byla tak šťastná a ulevilo se jí, když viděla, že Jim se opět chová jako šestiletý, že jen s obtížemi zadržela slzy. Chtěla obejmout Charlieho, sevřít ho a poděkovat mu za jeho sílu, za to, jak to umí s dětmi, za to, že je takový, jaký je.

Venku vítr hučel, řádil, kvílel a hvízdal.

Noc objala chatu, sníh ji oblékal.

V krbu obývacího pokoje prskala a praskala velká polena. Na přípravě večeře pracovali společně. Potom seděli na podlaze v obývacím pokoji, hráli karty a Charlie vyprávěl kameňáky, které se Jimovi moc líbily.

Chriss se cítila pohodlně. Bezpečně.

* * *

V obchodě se sněžnými skútry v South Lake Tahoe chtěli právě zavírat, když tam dorazili Grace Spiveyová, Barlowe a osm dalších. Přišli z dolní části ulice, kde si všichni koupili lyžařské soupravy a další zateplené zimní oblečení. Oblékli se do nového a vypadali, jako by do Tahoe patřili. K překvapení a potěšení vlastníka obchodu Horská sportovní vozidla – statného muže jménem Orley Treat, pro přátele „Skip“ – koupili čtyři sněžné skútry a dva zakázkové ploché přívěsy na jejich přepravu.

Většinou mluvili Kyle Barlowe a George Westwec, protože Westwec se ve skútrech vyznal a Barlowe dokázal koupit vše za nejnižší možnou cenu. Jeho velikost, odstrašující vzezření a výraz jen stěží ovládané zuřivosti byly samozřejmě výhodné při smlouvání, ale jeho schopnosti se neomezovaly na vyhrožování. Měl dar prvotřídního obchodníka vycítit protivníkovy silné stránky, slabosti, omezení a úmysly. To u sebe zjistil, až když ho Grace obrátila od života sebenenávisti a sociálně patologického chování: byl to objev, který byl stejně potěšitelný jako překvapivý. Byl věčným dlužníkem Matky Grace nejen proto, že zachránila jeho duši, nýbrž i proto, že mu dala příležitost objevit a využívat nadání, která by bez ní nikdy neobjevil.

Orley Treat, který byl příliš tlustý na to, aby měl chlapeckou přezdívku „Skip“, se snažil odhadnout, kdo jsou. Pořád se vyptával Grace, Barlowa a ostatních, zda patří k nějakému klubu, nebo jsou-li příbuzní.

Pamětliv, že policie by stále ráda hovořila s Grace o jistých nedávných událostech v Orange County, strachujíc se, že někdo z učedníků by mohl neúmyslně říci příliš moc, odeslal Barlowe všechny s výjimkou Georga Westwece, aby prohlédli blízké motely u hlavní silnice a našli takový, který má dostatek volných míst pro ně pro všechny.

Když platili za sněžné skútry v hotovosti, zíral Treat na jejich peníze v nevíře. Barlowe si všiml hladu v jeho očích a odhadl, že Treat už přemýšlí, jak upravit své záznamy a skrýt hotovost před berními úředníky. I když Treat byl zvědavostí skoro fyzicky posedlý, přestal vyzvídat, protože se obával, že by z obchodu mohlo sejít.

Bílé dodávky ford neměly namontována tažné zařízení, ale Treat slíbil, že zařídí, aby tam přes noc byla. „Budou hotova brzy ráno řekněme v deset.“

„Dřív, dřív,“ vyžadovala Grace. „Mnohem dřív. Chceme odjet na severní pobřeží za rozbřesku.“

Treat se usmál a ukázal k výloze, za níž v záři sodíkových výbojek hustě padal na parkoviště větrem poháněný sníh. „Předpověď počasí udává až čtyřicet pět centimetrů. Bouře bude trvat do čtyř nebo pěti hodin ráno, takže silnice k severnímu pobřeží nebude protažena do deseti, možná jedenácti. Nemá cenu vyjíždět dřív.“

Grace prohlásila: „Nemůžeme-li mít všechno připraveno do čtyř třiceti ráno, nekupujeme.“

Barlowe věděl, že blufuje, protože obchod byl jediným místem, kde mohli dostat, co potřebují. Ale ze zmučeného výrazu na Treatově tváři se dalo soudit, že bere její pohrůžku vážně.

Barlowe mu domlouval: „Poslouchej, Skipe, svařování zabere jen dvě hodiny. Rádi připlatíme, když to bude hotovo v noci.“

„Ale musím připravit skútry a…“

„Tak je připrav.“

„Ale chtěl jsem právě zavřít, když jste…“

„Tak nech ještě dvě hodiny otevřeno. Já vím, že je to nepříjemné. Uvědomuji si to. Opravdu. Ale, Skipe, jak často prodáš čtyři skútry a dva přívěsy najednou?“

Treat si povzdechl. „Dobrá, můžete si to vyzvednout ve čtyři třicet ráno. Ale v tu dobu se k severnímu pobřeží nedostanete.“

Grace, George Westwec a Barlowe šli ven, kde čekali ostatní.

Edna Vanoffová vyšla z hloučku: „Našli jsme motel, kde mají dost volných pokojů pro všechny, Matko Grace. Je to jenom čtyři sta metrů nahoru. Můžeme tam snadno dojít pěšky.“

Grace se podívala na večerní oblohu, zašilhala, když ji sníh udeřil do tváře a pocukroval jí obočí. Dlouhé zmuchlané praménky mokrých šedých vlasů jí vyčuhovaly z pletené čepice, kterou měla naraženou přes uši. „Tuto bouři přivolal Satan. Snaží se nás zdržet. Chce nám zabránit, abychom chlapce dostihli; chce, abychom dojeli pozdě. Ale Bůh nám pomůže projet.“

Kapitola 27 – Osud

V devět třicet byl Jim ospalý. Uložili ho do postele mezi čistá prostěradla, pod těžkou modrou a zelenou prošívanou deku. Chriss by s ním nejraději zůstala v ložnici, i když se ji ještě nechtělo spát, ale Charlie s ní potřeboval mluvit, projednat nepředvídané událostí.

Zeptal se: „Nebudeš se tady sám bát, že ne, Jime?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl chlapec. Pod obrovskou dekou, hlavu položenou na obrovském polštáři; vypadal jako skřítek.

„Nechci ho nechat samotného,“ prohlásila Chriss.

Charlie ji uklidňoval: „Nikdo se k němu nedostane, pokud nepřijde zdola, a dole budeme my, abychom ho zastavili.“

„Okno…“

„Je v prvním patře. Museli by přistavit k domu žebřík, aby se k němu dostali, a pochybuji, že si ponesou žebřík.“

Nerozhodně se zamračila na okno.

Charlie ji přesvědčoval: „Jsme zde uvězněni, Chriss. Poslechněte si ten vítr. I kdyby věděli, že jsme v těchto horách, i kdyby věděli o této chatě – což nevědí – nemohli by se sem dnes v noci dostat.“

„Bude mi dobře, mami,“ řekl Jim. „Mám Chewbaccu. A jak řekl Charlie, je proti pravidlům FVČ, aby čarodějnice létaly v bouři.“

Povzdechla si, urovnala mu pokrývky a políbila ho na dobrou noc. Jim chtěl dát pusu na dobrou noc i Charliemu, což byla pro Charlieho nová zkušenost, a jak ucítil dotek rtů chlapce na své tváři, zaplavily ho emoce: svíravý pocit chlapcovy zranitelnosti, silná touha chránit ho, pocit čistoty chlapcovy náklonnosti, srdce svírající dojem nevinnosti a sladké prostoty, dojemné a současně strach nahánějící vědomí, jakou bezmeznou důvěru k němu chlapec chová. Ten okamžik byl tak teplý, tak odzbrojující a uspokojivý, že Charlie nechápal, jak se mohl dožít šestatřiceti, aniž by měl vlastní rodinu.

Možná to byl osud, aby zde byl, aby čekal na Chriss a Jima, když ho potřebovali. Kdyby měl vlastní rodinu, nemohl by jít pro Scavellovy do krajnosti, jak to udělal – poslední činy, všechny za rámec povinnosti, by připadly někomu z jeho mužů – který by nemusel být tak chytrý nebo tak odhodlaný jako on. Když Chriss vstoupila do jeho kanceláře, byl vyveden z míry její krásou a pocitem, že jim bylo určeno setkat se. Že by se našli jiným způsobem, kdyby je k sobě nepřivedla Grace Spiveyová. Jejich vztah se zdál nevyhnutelný. A teď se zdálo stejně nevyhnutelným a správným, že by měl byt Jimovým ochráncem, že by se měl jednoho dne stát jeho zákonným otcem, který by každou noc od něj slyšel „dobrou noc, tati,“ místo „dobrou noc, Charlie.“

Osud.

To bylo slovo a pojem, nad nimž nikdy moc nepřemýšlel. Kdyby se ho minulý týden někdo zeptal, věří-li na osud, pravděpodobně by byl řekl, že ne. Teď se mu jevilo, že je to jednoduchá, přirozená a nepopíratelná pravda, že všichni muži a všechny ženy musí naplnit osud a že jeho osud je spojen s touto ženou a tímto dítětem.

Zatáhli těžké závěsy na okně ložnice a nechali rozsvícenou lampu, jejíž stínítko obalili ručníkem, aby světlo ztlumili. Zatímco upravovali ručník, Jim usnul. Chewbacca se také stočil na postel. Chriss tiše pokynula psu, aby šel dolů, ale ten na ni jen smutně civěl. Charlie zašeptal, že tam Chewbacca může zůstat, a konečně se, přehnaně opatrně, vzdálili z pokoje, dveře nechali několik centimetrů pootevřené.

Když šli dolů, dvakrát se otočila, jako kdyby si to rozmyslela, že nenechá chlapce samotného, ale Charlie ji držel za paži a dovedl ji ke stolu. Sedli si, dali si kávu a povídali si, zatímco vítr sténal v okapu a krupicovitý sníh klepal do oken a syčel po skle.

Charlie jí řekl: „Až bouře přejde a uvolní se cesty, zajdu na tržiště a zavolám z budky Henryho Rankina, abych zjistil, co se děje. Budu tam chodit aspoň jednou za dva dny, snad i denně, a když odejdu, vy byste se s Jimem měli schovat do místnosti pro baterie pod větrný mlýn. To…“

„Ne,“ skočila mu do řeči. „Odejdete-li, půjdeme s vámi.“

„Bude to únavné každý den.“

„Dokážu to.“

„Ale Jim možná ne.“

„Nezůstaneme zde sami,“ řekla neústupně.

„Ale pátrá po nás policie, jako skupina budeme nápadnější, snadněji…“

„Půjdeme s vámi všude,“ trvala na svém. „Prosím, prosím.“

Přikývl. „Dobrá.“

Vytáhl mapu, kterou koupil v obchodě se sportovními potřebami v Sacramentu. Rozložil ji na stole a ukázal ústupovou cestu, kterou by použili, kdyby se, proti vší pravděpodobnosti, ukázali lidé Spiveyové a kdyby měli dostatek času k úniku. Šli by dále nahoru do hor, na vrchol dalšího hřebenu, zatočili by na východ do údolí, na jeho dně našli potok a šli podél něj na jih k jezeru. Byla by to sedm nebo osm kilometrů dlouhá cesta – což by se ve sněhem pokryté divočině zdálo jako sto. Ale po cestě by se mohli řídit podle význačných bodů v terénu a nemuseli by se bát, že zabloudí, pokud by měli mapu a kompas.

Postupně přestali mluvit o Grace Spiveyové, mluvili o sobě, zkoumali vzájemně svou minulost, co mají a nemají rádi, naděje a sny, poznávali se lépe, časem odešli od stolu, zhasli všechna světla a sedli si na velkou pohovku před kamenný krb, kde měkce blikající světlo ohně odhánělo stíny. Jejich rozhovor se stal intimnějším, méně slovy řekli víc, a nakonec i jejich odmlky mnohé vyjadřovaly.

Charlie si nemohl vzpomenout na první polibek; jen si uvědomil, že se už chvíli dotýkali a líbali se vzrůstající horoucností, a pak měl svou ruku na jejím ňadru a přes blůzu cítil uprostřed dlaně horkou, zduřelou bradavku. Pohybovala jazykem v jeho ústech, jazyk měla také velmi horký, vysušené rty, a když se konečky prstů dotkl její tváře, byl dotek tak elektrizující, až se zdálo, že začnou létat jiskry a vycházet kouř. Nikdy nechtěl ani nepotřeboval žádnou ženu tak moc jako teď Chriss a podle toho, jak se k němu tiskla a jak měla napjaté svaly, chtěla a potřebovala ho stejně vášnivě. Věděl, že navzdory okolnostem, navzdory nevhodnému místu schůzky, které jim osud zařídil, se budou dnes v noci milovat; bylo to nevyhnutelné.

Měla teď rozepjatou blůzu. Sklonil ústa k jejím ňadrům.

„Charlie ,“ zašeptla.

Láskyplně líbal její vystouplé bradavky, nejdřív jednu, pak druhou.

„Ne,“ řekla, ale odstrčila ho jen napůl, chtěla se nechat přesvědčit.

„Miluju tě,“ zašeptal. A myslel to opravdově. V několika dnech se zamiloval do její vyrovnané tváře, do jejího těla, do její složité mysli a důvtipu, do její odvahy tváří v tvař protivenství, do jejího nezdolného ducha, do způsobu její chůze, do způsobu, jak ve větru vypadaly její vlasy

„Jim ,“ zašeptla.

„Spí.“

„Může se vzbudit“

Charlie ji políbil na krk, cítil její bijící tep na svých rtech. Srdce jí bilo zrychleně. Jemu též.

„Mohl by přijít na galerii podívat se dolů a uvidět nás,“ řekla.

Odvedl ji od světla ohně, k dlouhé hluboké pohovce umístěné pod galerií, mimo dohled. Stíny zde byly hluboké, purpurově zbarvené.

„Neměli bychom,“ odporovala, ale stále ho líbala na krk, bradu, rty, tváře a oči. „Ani zde kdyby se vzbudil“

„Nejdřív nás zavolá,“ vysoukal ze sebe Charlie, bez dechu bolavý touhou. „Nepřijde jen tak do tmavé místnosti.“

Políbila ho na nos, na oba koutky úst, řetězem polibků posela bradu, políbila ho na ucho.

Nechal své ruce cestovat po jejím těle a byl uchvácen jejími perfektními tvary. Všechny sladké vypoukliny a prohlubně, všechny půvabné úhly, vzedmutí ňader a boků, ploché břicho, šťavnatý zadek, hladká oblá stehna a lýtka – celá mu připadala jako nedostižný ideál ženy.

„Dobře,“ řekla slabě. „Ale potichu“

„Ani muk.“ slíbil.

„Ani muk.“

„Ani maličký“

Vítr skučel v okně nad pohovkou, ale Charlie dal hlas své ohromné radosti jen v duchu.

Je to špatný okamžik, myslela si mlhavě. Špatné místo. Špatný čas. Všechno špatně.

Jim. Mohl by se probudit.

Ale i když by to mělo vadit, zdálo se, že nevadí, ne moc, ne dost; aby odolala.

Řekl, že ji miluje, řekla, že ho miluje, a věděla, že oba to mínili doopravdy, že to byla pravda, skutečnost. Nevěděla s jistotou, jak dlouho ho miluje, ale kdyby o tom dostatečně usilovně přemýšlela, asi by dokázala určit přesný okamžik, v němž se respekt, obdiv a náklonnost transformovaly v něco lepšího a mocnějšího. Konec konců ho zná jen pár dní; nemůže být těžké vypíchnout v tom krátkém časovém údobí okamžik zrození lásky. Ovšem teď nemohla přemýšlet ani usilovně, ani jasně o ničem; byla stržena, i když takový stav nebyl pro ni charakteristický.

Vzdor vzájemnému vyznání lásky, nebyla to jen láska, která ji přiměla odhodit opatrnost a riskovat, že je uprostřed vášně někdo uslyší: byla to také dobrá, zdravá žádostivost. Nikdy nechtěla muže tak moc, jako chtěla Charlieho: Náhle ho musela mít v sobě, nemohla dýchat, dokud si ji nevezme. Měl tělo sportovce s tvrdými a vyvinutými svaly; ramena, dvouhlavé svaly tvrdé jako kámen, hladká široká hruď – všechno na něm ji vzrušovalo tak jako nikdy předtím; každý polibek a dotek, každý pohyb, který v ní udělal, jí přinášel takovou výbušnou rozkoš, že hraničila s bolestí, úžasnou rozkoš, rozkoš, která ji naplnila a vytlačila vše ostatní, jakoukoliv jinou myšlenku, až se k němu bezmyšlenkovitě tiskla, překvapena náruživosti, s niž ho objímala, neschopna porozumět ani odolat primitivní horečce páření, která ji tak náhle posedla.

¨

Nutnost být potichu, slib mlčení, měly podivně silný erotický účinek. Ani při svém vyvrcholení Charlie nevykřikl, ale uchopil ji za bohy, přitiskl k sobě, prohnul záda, otevřel ústa, ale zůstal němý a nějak, tím jak zadržel křik, zadržel svou energii a mužnost, protože neztratil erekci, ani na okamžik, přestali, jen aby změnili polohu, zůstali spojeni, ale klouzali po pohovce, až byla nahoře, a pak na něm jela v sinusoidálním rytmu, který nebyl podoben ničemu, co kdy znal předtím, ztratil pocit času a místa, ztracen sám v měkké, hedvábné, mlčenlivé písni těl a pohybů.

Nikdy předtím nebyla při milování tak prosta sebeuvědomění. Na dlouhé okamžiky zapomněla kde je, dokonce kdo je; stal se z ní živočich, bezmyšlenkovitě kopulující organismus zaměřený na rozkoš, který nebere ohled na nic jiného. Jen jednou přerušili hypnotický rytmus svého milování, když ji náhle přepadl pocit, že Jim přišel dolů, stojí ve stínu a pozoruje je, ale když zvedla hlavu z Charlieho prsou a rozhlédla se kolem, neviděla nic kromě nezřetelných tvarů nábytku rýsujících se v umírajícím ohni a uvědomila si, že si to jen představuje. Pak se jí zase zmocnila láska-žádostivost-sex překvapující a dokonce panickou silou a oddala se svému konání, neschopna dělat něco jiného, ztracena, zcela ztracena.

Než skončili, dosáhl Charlie tří vyvrcholení, nedokázal spočítat, kolik vyvrcholení dosáhla Chriss, ale nepotřeboval to vědět, aby cítil, že nikdo z nich nezažil v minulosti nic podobného. Když skončili, ještě se třásl, jako by byl zdrogován. Nějakou dobu leželi mlčky, až si postupně začali uvědomovat, jak venku skučí vítr, a že skomírající oheň dovolil chladu vkrást se do místnosti. Potom se zdráhavě oblékli a šli nahoru, kde připraví pro Chriss druhou ložnici.

„Měla bych spát s Jimem a nechat ti tuto postel,“ nabídla.

„Ne. Vzbudíš ho, půjdeš-li tam. Chudák malý, potřebuje si odpočinout.“

„Ale kde se vyspíš ty?“

„Na galerii.“

„Na zemi?“

„Vezmu si spací pytel a dám ho nad schody.“

Na chvilku se zasněný výraz v jejích očích změnil na úzkostlivý. „Myslím, že jsi říkal, že se sem v noci nemůžou nijak dostat, i kdyby…“

Položil jí prst na ústa. „Neexistuje způsob, jak se sem dostat. Vůbec žádný. Ale nebylo by dobré, kdyby mě ráno Jim našel spát v tvé posteli, že ne? A pohovky dole jsou na spaní příliš měkké. Tak, když použiji spací pytel, můžu ho dát nad schody.“

„A budeš mít revolver?“

„Ovšem. I když ho nebudu potřebovat. Skutečně nebudu. Tak šup do postele.“

Když se přikryla, políbil ji na dobrou noc, vycouval z pokoje a nechal pootevřené dveře.

Na galerii se podíval na hodinky a byl překvapen, jak je pozdě. Mohli se milovat skoro dvě hodiny? Ne. Jistě ne. Na jejích spojení bylo něco děsivě, rozkošně zvířecího; oddávali se mu se zaujetím a intenzívně, až čas ztratil význam, ale nikdy se nepovažoval za divokého hřebce a nemohl uvěřit, že vydržel nenasytně takovou dobu. Ale hodinky se mu nikdy nepředcházely; určitě se nemohly během třiceti minut předejít o hodinu.

Uvědomil si, že zde stojí, přede dveřmi její ložnice, směje se jako měsíc v úplňku, pln sebeuspokojení. Přiložil dole do krbu, odnesl si spací pytel na galerii, rozbalil ho, zhasnul a vklouzl do něj. Naslouchal bouři zuřící venku, ale ne dlouho. Spánek ho zalil jako velký černý příliv.

Ve snu ukládal Jima do postele, rovnal mu přikrývky, čechral polštář, Jim mu chtěl dát na dobrou noc pusu, Charlie se k němu sklonil, ucítil na tváři jeho rty, tvrdé a studené, když se na něj podíval, chlapec už neměl tvář, ale jen lebku se dvěma civícíma očima, které se vůbec nehodily do jinak bílé podoby. Charlie necítil na tváři rty, ale bezmasá ústa, chladné zuby. V hrůze ucukl. Jim odhodil pokrývky a sedl si. Ve všech směrech to byl obyčejný kluk, kromě toho, že místo hlavy měl jen lebku. V lebce zapadlé oči se upřely na Charlieho, chlapcovy ručičky začaly rozepínat knoflíky na kabátku pyžama, objevila se jeho malá hruď, která začala pukat, Charlie se snažil otočit a utéci, ale nemohl, nemohl ani zavřít oči, nemohl odvrátit zrak, jen se dívat, jak se chlapcova hruď rozevřela a začala se z ní valit horda krys s červenýma očima, stejných jako krysa v místnosti na baterie, deset, sto, tisíc krys, až se chlapec vyprázdnil a zhroutil se do kupky kůže jako vypuštěný míč, krysy se vlnily směrem k Charliemu…

… probudil se, zalit potem, lapal po dechu, výkřik mu zamrzl v hrdle. Něco ho tlačilo k zemi, drželo mu ruce a nohy, na chvilku si myslel, že jsou to krysy, že ho sledovaly ze snu, v panice sebou házel, až si uvědomil, že leží v zapnutém spacím pytli. Našel zip, rozepnul ho vylezl z pytle, plazil se tmou, až narazil na zeď, opřel se o ni zády, naslouchal hromovému tlukotu svého srdce, čekal, až se zklidní.

Když se konečně dokázal ovládnout, šel do Jimova pokoje, aby se přesvědčil. Chlapec klidně spal. Chewbacca zvedl svou chlupatou hlavu a zívnul. Charlie se podíval na hodinky, viděl, že spal asi čtyři hodiny. Blížil se úsvit.

Vrátil se na galerii.

Nedokázal se zbavit třesu.

Sešel dolů a uvařil si kávu.

Snažil se na sen nemyslet, ale nedokázal to. Nikdy neměl tak jasnou noční můru a její zničující síla ho přesvědčila, že to nebyl ani tak sen jako jasnovidný zážitek, předzvěst budoucích událostí. Ne že by z Jima vybíhaly krysy. Ovšem že ne. Sen byl symbolický. Znamenal, že Jim zemře. Nechtěl tomu uvěřit, byl otřesen pouhým pomyšlením, že by při ochraně chlapce mohl selhat, ale nedokázal to zavrhnout jako pouhý sen; věděl to; cítil to v kostech: Jim zemře. Možná zemřou všichni tři.

Teď pochopil, proč se s Chriss milovali tak intenzívně, s takovým zaujetím a pudově zvířecí potřebou. Hluboko v sobě oba věděli, že čas se jim krátí; podvědomě cítili blížící se smrt a snažili se ji popřít v nejstarším a nejzákladnějším život potvrzujícím rituálu, v slavnosti těla, tanci prováděném vleže.

Vstal od stolu, nechal tam napůl vypitou kávu a šel k hlavním dveřím. Otřel zamrzlé sklo, až mohl vyhlédnout na verandu pokrytou sněhem. Moc toho neviděl, jen několik vířících vloček a temnotu. Nejhorší etapa bouře už skončila. Tam venku byla Spiveyová. Někde. Právě to sen znamenal.

Kapitola 28 – Deset ku třem

Za rozbřesku bouře ustala.

Chriss a Jim se vzbudili brzy. Chlapec nebyl tak hravý jako večer. Ve skutečnosti upadal opět do zádumčivosti, možná zoufalosti, ale pomohl matce a Charliemu udělat snídani a dobře jedl.

Po snídani se Charlie oblékl a šel ven, sám, aby nastřelil pušku, kterou včera koupil v Sacramentu.

Během noci napadlo přes třicet centimetrů sněhu. Závěje u chaty byly značně vyšší než včera, dvě okna v přízemí byla zavátá. Větve věčně zelených stromů klesly níž pod vahou nového sněhu a bylo ticho jako na ohromném hřbitově.

Den byl studený, pustý, zachmuřený. Momentálně nefoukalo.

Ze čtverce lepenky a dvou provázků si udělal terč. Uvázal ho na kmen jedle stojící několik metr8 pod větrným mlýnem, potom poodešel dvacet metrů a lehl si na břicho na sníh. Jako podpěru použil sbalený spací pytel, zamířil do středu terče a vystřelil tři rány s krátkými přestávkami, aby měl jistotu, že záměrný kříž.je vždy na středu terče.

Winchesterovka měla puškohled se zvětšením tři, který mu přiblížil terč. Střílel poloplášťovými kulkami. Viděl, že všechny zasáhly terč.

Výstřely protrhly ranní ticho na horách a odrážely se od vzdálených údolí.

Vstal, šel k terči a určil bod středního zásahu, což bylo těžiště tří zásahy. Pak změřil vzdálenost bodu zásahu od záměrného bodu a zjistil, jak upravit puškohled. Puška nesla dolů a doprava. Nejdřív upravil výšku, pak stranovou úchylku, pak znovu zalehl a třikrát vystřelil. S povděkem viděl, že,všechny tři rány jsou ve středu terče.

Protože kulka neletí po přímce, ale po zakřivené dráze, protíná záměrnou přímku dvakrát – jednou, když se zvedá, a jednou, když klesá. S puškou a náboji, které používal, mohl určit, že každá kulka, kterou vystřelí, protne záměrnou přímku ve vzdálenosti asi dvacet metrů, pak se zvedne v devadesáti metrech do výšky asi šesti centimetry, potom bude klesat a protne záměrnou přímku podruhé v asi sto osmdesáti metrech. Puška byla tedy nastřelena na sto osmdesát metrů.

Nepřál si, aby musel někoho zabít.

Doufal, že nebude nutné zabíjet.

Ale nyní byl připraven.

Chriss a Charlie si vzali sněžnice a batohy a šli do dolního údolí, aby dokončili vykládání džípu.

Charlie měl pušku pověšenou na rameni.

„Očekáváš potíže?“ zeptala se.

„Ne. Ale na co je mi zbraň, když ji nemám pořád po ruce?“

Dnes ráno se cítila lépe, když nechávala Jima samotného, než včera večer, ale pořád jí to vadilo. Dobrou náladu měl jen krátce. Opět se vzdaloval, uzavíral do svého vnitřního světa a tato změna ji vystrašila víc než minule, kdy se to stalo, protože si myslela, včera večer po návratu k lepšímu, že se k nim vrátil natrvalo. Pokud se opět ponoří do mlčeni a zoufalství, možná do něj upadne hlouběji a možná se z něj tentokrát už nedostane. Je možné, aby se kdysi zcela normální, citlivě reagující dítě, stalo autistickým, aby zcela přerušilo spojení se skutečným světem? Četla o takových případech, ale nedělala si s nimi nikdy starosti jako s nemocemi a úrazy, protože Jim byl vždy otevřené, veselé, komunikující dítě. Autismus bylo něco, co se.mohlo stát jiným dětem, nikdy jejímu extrovertnímu chlapečkovi. Ale teď Dnes ráno málo mluvil. Vůbec se nesmál. Chtěla být pořád s ním, hodně ho objímat, ale vzpomněla si, že včera večer, když byl chvíli sám, přesvědčil se, že čarodějnice nemůže být tak blízko. Možná, že to dnes zapůsobí stejně prospěšně.

Chriss se neotočila, když zamířili dolů, pryč od chaty. Kdyby se Jim díval z okna, mohl by její ohlédnutí považovat za důkaz, že se o něj bojí, a její strach by se mohl přenést na něj.

Dech jí zamrzal a vytvářel věnec kolem hlavy. Vzduch byl palčivě studený, ale protože nefoukalo, nemuseli mít kukly.

Z počátku ani ona ani Charlie nemluvili, jen šli, hledali si cestu v novém měkkém sněhu, sem tam zapadli, vzdor sněžnicím, hledali tvrdší škraloup, mhouřili oči, protože záře sněhu je oslepovala i pod zamračenou oblohou.

Ale když přišli mezi stromy při úpatí údolí, Charlie začal.

„Hm co se týká noci…“

„Já první,“ skočila mu do řeči, potichu, protože vzduch byl tak tichý, že šepot se nesl stejně daleko jako křik. „Byla jsem dnes ráno trochu no, trochu nesvá.“

„Z toho, co se stalo v noci?“

„Ano.“

„Lituješ, že se to stalo?“

„Ne, ne.“

„Dobrá. Protože já určitě nelituju.“

„Chci jenom, abys věděl že taková, jak jsem byla v noci tak lačná tak agresivní tak“

„Vášnivá?“

„Bylo to víc než vášeň, neřekl bys?“

„Řekl.“

„Můj bože, byla jsem jako živočich nebo co. Nemohla jsem se tě nasytit.“

„Dělalo to moc dobře mému já,“ řekl s úsměvem.

„Nevěděla jsem, že tvé já potřebovalo povzbudit.“

„Nepotřebovalo. Ale nikdy jsem si o sobě nemyslel, že jsem boží požehnání pro ženy.“

„Ale po této noci už ano?“

„Absolutně.“

Dvacet metrů mezi stromy se zastavili, podívali se na sebe a něžně se políbili.

„Chtěl jsem jenom, abys pochopil, že jsem nikdy předtím taková nebyla.“

Předstíral překvapení a zklamání. „Chceš říci, že nejsi blázen do sexu?“

„Jenom s tebou.“

„To je asi tím, že jsem boží požehnání pro ženy.“

Nezasmála se. „Charlie, je pro mě důležité – abys pochopil. Dnes v noci – nevím, co to do mne vjelo.“

„Já jsem do tebe vjel.“

„Mluv vážně. Prosím. Nechci, aby sis myslel, že jsem byla taková s jinými muži. Nebyla. Nikdy. S tebou jsem v noci dělala věci, které jsem nikdy nedělala. Ani jsem nevěděla, že bych je dokázala dělat. Byla jsem skutečně jako živočich. Chci říci nejsem žádná stydlivka, ale…“

„Poslouchej, když ty ses chovala jako živočich, pak já jsem se choval jako zvíře. Nemám ve zvyku přestat se takto kontrolovat a určitě nemám ve zvyku být tak, no, žádostivý drsný. Ale nejsem nesvůj z toho, jaký jsem byl, a ani ty bys neměla být. Mezi námi je něco zvláštního, něco jedinečného, proto jsme se oba tak odvázali. Možná to bylo místy surové – ale bylo to také parádně ohromné, že ano?“

„Bože, ano.“

Opět se políbili, ale byl to jen krátký polibek, přerušený vzdáleným vrčením či bzučením.

Charlie naklonil hlavu, poslouchal.

Zvuk sílil.

„Letadlo?“ zeptala se a dívala se na úzký pruh oblohy nad průsekem.

„Sněžné skútry,“ odpověděl Charlie. „Bývaly doby, kdy hory byly vždy tiché, jasné. Teď už ne. Ty zatracené skútry jsou všude jako blechy na psu.“

Řev sněžných skútrů sílil.

„Nepřijedou až sem?“ strachovala se.

„Mohly by.“

„Zdá se, že jsou přímo u nás.“

„Asi jsou ještě dost daleko. Zvuk zde klame; nese se daleko.“

„Ale narazíme-li na někoho z nich…“

„Řekneme, že jsme si najali chatu. Jmenuji se Bob ehm Henderson. Ty jsi Jane Hendersonová. Jsme ze Seattlu. Přijeli jsme si sem zaběhat a odpočinout si. Jasné?“

„Je to jasné.“ přisvědčila.

„Nezmiňuj se o Jimovi.“

Přikývla.

Zase se vydali dolů.

Zvuk sněžných skútrů byl hlasitější a hlasitější – až pak jeden po druhém přestal a zase zavládlo hluboké všeobjímající ticho hor a tiché chroustání a vrzání sněžnic na sněhu.

Když dorazili na kraj stromů, na vrcholu dolního údolí, uviděli čtyři sněžné skútry a asi deset lidí seskupených kolem džípu tak dvě stě padesát metrů pod nimi. Byli příliš daleko, aby Chriss viděla, jak vypadají nebo dokonce, zda jsou to muži nebo ženy; byly to jen malé černé postavy na oslepující bělobě sněhového pole. Džíp byl napůl zapadlý v novém sněhu, ale neznámí sníh odstraňovali, zkoušeli dveře.

Chriss slyšela slabé hlasy, ale nedokázala rozeznat slova. Svěžím studeným vzduchem se nesl třesk rozbíjeného skla; uvědomila si, že to nejsou obyčejní fandové jízdy na skútrech.

Charlie ji odtáhl zpět, do stínu pod stromy vlevo od cesty, a oba skoro upadli, protože sněžnice nebyly navrženy pro uskakování a běh. Stáli pod ohromnou kanadskou jedlí. Její rozprostírající se větve začínaly asi dva metry nad zemí, házely stíny a shazovaly jehličí na tenký povlak sněhu, který pokrýval zem pod nimi. Charlie se opřel o ohromný kmen stromu a vykukoval kolem něj, podél dvou dalších jedlí, mezi několika borovicemi s šiškami, do údolí k džípu. Otevřel pouzdro dalekohledu, které měl zavěšené u pasu, vyndal dalekohled.

„Kdo to je?“ zeptala se Chriss, když Charlie zaostřoval dalekohled. Byla si jista, že zná odpověď na svou otázku, ale nechtěla tomu uvěřit, neměla sílu tomu uvěřit. „Určitě ne jenom skupina lidí, kteří milují zimní sporty; to je jisté. Ti by nerozbíjeli okna opuštěných vozidel.

„Možná je to tlupa děcek,“ řekl a ještě zaostřoval. „Hledají povyražení.“

„Nikdo se nevydá v hlubokém sněhu tak daleko do hor, aby se jen povyrazil,“ odporovala.

„Charlie odstoupil dva kroky od kanadské jedle, dalekohled držel v obou rukou, díval se dolů. Nakonec řekl: „Poznávám jednoho z nich. Velký chlápek, který přišel do její kanceláře na faře, právě když jsme s Henrym odcházeli. Říkala mu Kyle.“

„Ó Ježíši.“

Tak přese všechno hory nebyly bezpečným přístavem, ale slepou ulicí. Pastí.

Osamělost sněhem zavátých svahů a lesů náhle způsobila, že jejich únik do chaty se jevil krátkozraký, hloupý. Vypadalo to jako dobrý nápad – utéct od lidí, kde si jich nikdo nevšimne, ale vzdálili se také od veškeré naděje na pomoc, od všech, kdo by jim mohli přispět, kdyby byli napadeni. Zde, v těchto chladných horách, by mohli být zmasakrováni a pohřbeni a nikdo, kromě jejich vrahů, by se nikdy nedozvěděl, co se jim stalo.

„Vidíš ji?“ zeptala se Chriss.

„Spiveyovou? Myslím jo jediná, která ještě sedí ve sněžném skútru. Jsem si jist, že je to ona.“

„Ale jak nás mohli najít?“

„Někdo, kdo věděl, že jsem spolumajitelem chaty. Někdo si na to vzpomněl a řekl jim to.“

„Henry Rankin?“

„Možná. Velmi málo lidí ví o tomto místě.“

„Ale přesto Tak rychle!“

Charlie počítal: „Šest sedm jejich devět. Ne. Deset. Je jich deset.“

Zemřeme, pomyslela si. A poprvé od doby, kdy opustila klášter, kdy přestala věřit, litovala, že se zcela odvrátila od církve. Náhle, při srovnání s nepříčetností víry sekty Spiveyové, se zdály starobylé a soucitné doktríny římskokatolické církve ohromně přitažlivými a utěšujícími; přála si, aby se k nim nyní mohla vrátit a necítit se pokrytcem, přála si, aby mohla poprosit Boha o pomoc a požádat Pannu Marii o přímluvu u Boha. Ale člověk nemůže jen tak zavrhnout církev, zcela ji vyřadit ze svého života – pak se vracet, když ji potřebuje, a očekávat, že ho přijme, aniž by učinil pokání. Bůh vyžaduje víru jak v dobách dobrých, tak v dobách zlých. Zemře-li v rukou fanatiků, zemře bez zpovědi, bez posledního pomazání a patřičného pohřbu v posvěcené zemi a byla překvapená, že tyto věci pro ni mají význam, zdají se důležité, po všech těch letech, kdy jejich cenu neuznávala.

Charlie dal dalekohled do pouzdra, zavřel ho a z řemene sundal pušku.

„Běž zpět k chatě. Co nejrychleji. Zůstaň pod stromy, dokud nedojdeš za ohyb cesty. Potom tě už ze spodního údolí neuvidí. Obleč Jima. Nabal do svého batohu nějaké jídlo. Udělej, co můžeš, abys byla připravena.“

„Ty tady zůstaneš? Proč?“

„Abych jich několik zabil,“ prohlásil.

Rozepnul zip na kapse svého zatepleného kabátu. Byla plná nábojů. Až vystřelí ty, které jsou už v pušce, bude moci rychle přebít.

Váhala; bála se ho opustit.

„Běží Spěchej! Nemáme moc času.“

S tlukoucím srdcem přikývla, otočila se a začala si razit cestu mezi stromy, do kopce, snažila se jít co nejrychleji, jak jí sněžnice dovolily, což nebylo moc rychle, zvedala před sebe ruce, aby si z cesty odstrčila větve. Byla vděčná, že obrovské stromy odstínily slunce a zabránily růstu podrostu, protože ten by se jí pletl do sněžnic, zachytával se na kombinéze a zdržoval ji.

Úspěšná střelba z pušky vyžaduje dvě věci: mít co možná nejstálejší polohu a stisknout spoušť přesně v pravý okamžik, s co možno nejmenším tahem. Velmi málo střelců z pušky – lovci, vojáci, kdokoliv – střílí dobře. Příliš mnoho z nich se snaží střílet z ruky, když mají možnost zaujmout lepší polohu, nebo zmáčknou spoušť jedním rychlým pohybem, kterým si rozhodí záměr.

Nejlépe se střílí z polohy vleže, zvláště když míříte po svahu dolů nebo do údolí. Charlie sundal sněžnice, došel k okraji lesa, na začátek údolí a zalehl. Bylo zde jen asi pět centimetrů sněhu, protože údolím vál západní vítr, který odnášel sníh ze země na východ, kde podél okraje stromů vytvářel závěje. Svah byl v tomto místě strmý. Charlie pozoroval pod sebou lidi, kteří ještě chodili kolem džípu. Zvedl pušku a položil ji na dlaň levé ruky; levou paži měl ohnutou, loket přímo pod puškou. V této poloze se puška nebude kolébat, protože je dobře podepřena kostmi předloktí, které slouží jako pilíř mezi zemí a zbraní.

Namířil na černou postavu v prvním sněžném skútru, i když měl lepší terče, protože si byl skoro jist, že je to Grace Spiveyová. Hlavu měla nad ochranným krytem vozidla, což bylo o starost méně: střela nebude alespoň vychýlena plexisklem. Kdyby ji dokázal vyřadit mohli by ostatní ztratit své odhodlání a psychologicky se zhroutit. Pro fanatika musí být zničující, když vidí, jak mu jeho malý cínový Bůh umírá přímo před očima.

Obtočil svůj ukazováček v rukavici kolem spouště, ale neměl dobrý pocit, neměl v něm správný cit, zuby si sundal rukavici, položil na spoušť holý prst a bylo to mnohem lepší. Záměrný kříž ustálil na střed čela Grace Spiveyové, protože kulka, na tuto vzdálenost, klesne pod záměrnou přímku, když dosáhne terč, a dopadne asi o dva a půl centimetrů níž. Se štěstím – přímo mezi oči. Bez štěstí, ale se zručností, narazí do obličeje, nebo do krku.

Vzdor tomu, že teplota vzduchu byla kolem dvaceti pod nulou, potil se. Pot mu stékal v kombinéze z podpaždí.

Můžete tomu říhat sebeobrana? Nikdo z nich na něj právě teď nemířil. Nebyl v bezprostředním ohrožení života. Ovšem, pokud několik z nich nevyřadí, než se dostanou blíž, přemůžou ho. Přesto váhal. Nikdy předtím neudělal nic podobného chladnokrevně. Tichý vnitřní hlas mu říkal, že nebude o nic lepší než monstra, proti nimž se postavil, uchýlí-li se k takovému přepadení. Ale pokud se k němu neuchýlí, pak eventuálně zemře – stejně jako Chriss a Jim.

Záměrný kříž byl na čele Spiveyové.

Charlie stiskl spoušť, ale ne na jeden zátah, protože počáteční tah pušku trochu rozhodil, držel spoušť zmáčknutou, jen vlásek před spuštěním, až dostal záměrný kříž opět na terč, pak, skoro jako dodatečný nápad, ale pevným rychlým stiskem, zatáhl posledních několik desítek gramů. Puška vystřelila a on se hnul, ale ne v očekávání výstřelu, jen jako ve zpožděné reakci na něj, když už nemohla být kulka vychýlena, protože byla mimo hlaveň. Předběžnému hnutí se musíte,vyhýbat a dvoufázové stisknutí vždy podvědomí trochu oklame, právě tolik, aby zpětný ráz byl mírným překvapením.

Byl překvapen ještě jinak, nepříjemně, když se mu zdálo, že se Spiveyová ve skútru sklonila, sahala po něčem, právě když vystřelil. Teď, když znovu mířil, ji neviděl, což znamenalo, že ji buď zasáhl a že se zhroutila – nebo že se skutečně v posledním okamžiku sklonila, zachráněna osudem, a teď se krčila, aby byla mimo dostřel.

Okamžitě namířil pušku na jednoho z ostatních.

Na muže stojícího u džípu. Právě se otáčel v reakci na výstřel. Nenadán bleskovou reakcí, zmaten, neuvědomoval si plně nebezpečí.

Charlie vystřelil. Tentokrát byl odměněn pohledem, jak jeho terč padá na záda, roztažen ve sněhu, mrtev nebo smrtelně zraněn.

Chriss se pohybovala krajem lesa, došla k zatáčce na cestě a mimo dohled z dolního údolí přešla na snadnější terén, když uslyšela výstřel a potom, za vteřinu či dvě, další. Chtěla se vrátit k Charliemu, chtěla mu pomoci, ale věděla, že pro něj nemůže nic udělat. Neměla ani čas, aby se ohlédla. Místo toho zdvojnásobila své úsilí, vydechovala mlhu, snažila se zlehka našlapovat, ve spěchu propadala škraloupem, v panice hledala větrem vymetené úseky, kde mohla postupovat rychleji.

Ale co kdyby se Charliemu něco stalo? Co kdyby se k ní a k Jimovi nedokázal vrátil?

Nepatřila k zálesákům. Nevěděla by, jak v těchto zimních pustinách přežít. Kdyby museli odejít z chaty bez Charlieho, ztratili by se v divočině, zemřeli by hladem nebo zmrzli.

Pak, jako kdyby příroda chtěla vybrousit Chrissin strach do ostří břitvy, jako škodolibý výsměch začaly opět padat sněhové vločky.

Když byl zasažen,první muž a upadl, většina lidí hledala úkryt kolem džípu, ale dva muži vyrazili ke skútrům, představovali perfektní terče a Charlie na jednoho z nich zamířil. I tento výstřel byl dobře umístěn, zasáhl muže vysoko na prsa, hodil ho přes jeden ze skútrů a když muž spadl do závěje, zůstal tam nehybně ležet.

Druhý muž zalehl, a tím byl obtížný terč. Charlie přesto vystřelil. Nemohl říci, zda zasáhl, protože jeho cíl byl kryt valem sněhu.

Znovu nabil.

Přemýšlel, zda je mezi nimi lovec nebo bývalý voják s dostatečným důvtipem, aby zjistil jeho polohu. Uvažoval o tom, že se přemístí podél stromů, najde si jiné vhodné místo, věděl, že stín pod stromy by pravděpodobně skryl jeho pohyb. Ale tušil, že většina z nich nemá v těchto věcech zkušenosti, že nejsou připraveni na partyzánskou válku, proto zůstal, kde byl, čekal, že někdo z nich udělá chybu.

Nemusel čekat dlouho. Jeden z těch, kteří se ukryli u džípu, byl příliš zvědavý. Když uběhlo půl minuty, trochu se zvedl, aby se rozhlédl kolem, pokrčený, připraven padnout k.zemi, asi si myslel, že ho nelze zasáhnout, ale ve skutečnosti nabízel dostatečný terč. Pravděpodobně si také myslel, že při nejmenším zvuku dokáže rychle zalehnout, ale byl zasažen a mrtev dřív, než k němu zvuk výstřelu dorazil.

Tři mrtvi. Zůstává jich sedm. Šest – pokud zabil i Spiveyovou.

Poprvé v životě byl Charlie Harrison rád, že sloužil ve Vietnam mu. Uplynulo už patnáct let,e zkušenost z bojiště ho ještě zcela neopustila Cítil srdce svírající hrůzu jak lovce, tak pronásledovaného, napětí bitvy, zcela odlišné od jiných napětí, ale stále věděl, jak to napětí použít, jak využít tohoto napětí, aby byl ostražitý a bezohledný..

Ostatní zůstali nehybně ležet, zabořeni do sněhu, za džípem a skútry. Charlie slyšel, jak na sebe pokřikují, ale nikdo z nich se neodvážil hnout.

Věděl, že tak zůstanou pět až deset minut, možná by se teď měl zvednout; jít do chaty, využít náskok. Ale doufal, že bude mít další příležitost k výstřelu, až opět získají sebedůvěru. Aspoň na chvíli nehrozilo nebezpečí, že výhodu ztratí, když zůstane na místě, tak zůstal na okraji lesa. Znovu nabil. Upřeně je pozoroval, povzbuzen svým střeleckým uměním, ale přál si, aby na ně nebyl tak hrdý, aby se netěšil z toho, že tři z nich skolil.

Nebe vypadalo tvrdě, kovově. Lehce chumelilo. Vítr zatím nefoukal. A to bylo dobře. Vítr by mu vadil ve střelbě.

V údolí pod ním ustal veškerý hovor. Do hor se vrátilo nadpřirozené ticho.

Čas běžel.

Ti dole z něj měli strach.

Aspoň doufal, že mají.

Kapitola 29 – Osud se naplňuje

Chriss našla Jima, jak stojí v obývacím pokoji. Byl celý popelavý. Slyšel střelbu. Věděl. „Je to ona.“

„Zlato, obleč si oteplovačky, boty. Brzy vyrazíme.“

„Že ano?“ zašeptl.

„Musíme být připraveni vyrazit, jakmile se Charlie vrátí.“

„Není to ona?“

„Je,“ přisvědčila Chriss. Chlapci se objevily v očích slzy a Chriss ho přitiskla k sobě. „Všechno bude dobré. Charlie se o nás postará.“

Dívala se mu do očí, ale on se do jejích nedíval. Díval se skrze ni, do jiného světa, než je tento, a z prázdna v jeho očích ji až zamrazilo.

Doufala, že se sám obleče, zatímco ona nabalí věci do batohu, ale byl na hranici katatonie, jen tam stál, obličej ochablý, ruce ochablé. Popadla oteplovačky a oblékla ho, natáhla mu je na svetr a džíny, které už měl na sobě. Natáhla mu na nožičky dvoje tlusté ponožky, obula mu boty, zašněrovala je. Rukavice a kuklu položila na zem u dveří, aby je nezapomněla, až bude čas odejít. Když šla do kuchyně a začala vybírat jídlo a další věci do batohu, šel Jim s ní, stál vedle ní. Náhle setřásl svůj trans a s tváří zkřivenou strachem vykřikl: „Brandy? Kde je Brandy?“

„Míníš Chewbaccu, zlato.“

„Brandy. Míním Brandy.“

Šokována, Chriss přestala balit, sklonila se k němu, položila mu ruku na tvář. „Zlato nedělej to nestraš takhle mámu. Pamatuješ si to. Vím, že ano. Pamatuješ si to Brandy je mrtev.“

„Ne.“

„Čarodějnice…“

„Ne!“

„… ho zabila.“

Zuřivě kroutil hlavou. „Ne. Ne! Brandy!“ Zoufale volal na svého mrtvého psa. „Brandy! Braaannndyyy!“

Držela ho. Vzpíral se. „Zlato, prosím, prosím“

V tom okamžiku se přišoural do kuchyně Chewbacca, aby se podíval, co je to za pozdvižení, chlapec se Chriss vytrhl, radostně chytil psa, objal jeho chlupatou hlavu.

,; Brandy! Vidíš? Je to Brandy. Ještě je tady. Lhala jsi. Brandymu se nic nestalo. Brandy je v pořádku. Dobrému starému Brandymu nic nechybí:“

Na okamžik se Chriss nemohla hnout ani vydechnout, protože ji zmrazila bolest, ne fyzická, ale citová, hluboká a hořká. Jim sklouzával. Myslela si, že se se smrtí Brandyho smířil, že se vše urovnalo, když ho přinutila, aby psa pojmenoval Chewbacca místo Brandy dvě. Ale teď Když ho zavolala jménem, neodpověděl ani se na ni nepodíval, jenom si mumlala mazlil se se psem, hladil ho, objímal. Zakřičela jeho jméno; stále neodpovídal.

Neměla mu nikdy dovolit, aby si nechal tohoto psa. Měla ho přinutit, aby ho vzal zpět do útulku, měla ho přinutit, aby si vybral jiné zvíře, cokoliv, jen ne zlatého retrivera.

Nebo možná ne. Možná se nedalo udělat nic, aby si zachoval rozum. Od šestiletého nelze čekat, že se udrží, když se kolem něj hroutí celý svět. Mnoho dospělých by odpadlo dřív. Ačkoliv se snažila předstírat něco jiného, chlapcovy citové a duševní problémy byly nevyhnutelné.

Dobrý psychiatr by mu byl schopen pomoci. To si aspoň říkala. Jeho únik od skutečnosti není nastálo. Musí věřit, že je to pravda. Musí věřit. Nebo by nemělo význam odsud odcházet.

Žila pro Jima. Představoval ni svět, smysl života. Bez něj…

Nejhorší bylo, že teď neměla čas ho držet, mazlit se s ním, mluvit k němu, což zoufale potřeboval a ona rovněž. Ale Spiveyová se,blížila, čas se krátil, tak musela Jima ignorovat, odvrátit se od něj, když ji potřeboval nejvíc, vzchopit se a nacpat věci do batohu. Třásly se jí ruce a slzy jí stékaly po tváři. Nikdy se necítila hůř. Teď, i kdyby Charlie zachránil Jimovi život, ještě může o svého chlapce přijít a může mít jenom živou, ale prázdnou skořápku. Ale pokračovala v práci, otvírala dveře skříněk, hledala věci, které by mohli potřebovat; až budou v lese.

Byla naplněna nejtemnější nenávistí vůči Spiveyové a církvi Soumraku. Nechtěla je jen zabít. Chtěla je nejdříve mučit. Chtěla přinutit tu starou svini křičet a prosit o milost; tu hnusnou, špinavou, bláznivou starou svini.

Tiše, mazlivě si Jim broukal: „Brandy Brandy Brandy,“ a hladil Chewbaccu.

* * *

Uplynulo sedm minut, než se někdo dole odvážil zvednout a zkusit, zda na ně Charlie pořád míří.

Mířil a začal střílet. Ale i když na tu příležitost čekal, byl neohrabaný, příliš napjatý a příliš chtivý. Trhl spouští místo toho, aby ji plynule stlačil, hodil puškou a minul.

Jeho střelba byla ihned opětována. Myslel si, že jsou ozbrojeni, ale až do teď si nebyl absolutně jist. Stříleli ze dvou pušek směrem k hornímu konci údolí. Ale první výstřely dopadly do lesa asi padesát metrů vlevo od něj, slyšel je narazit do stromu. Další střely dopadly blíž, asi třicet metrů vlevo, ale střelci pokračovali ve střelbě a kulky se přibližovaly. Věděli přibližně – ne přesně – kde je a snažili se u něj vyvolat reakci, kterou by prozradil svou polohu.

Když se kulty přibližovaly, dal hlavu dolů, tiskl se do slábnoucích stínů na okraji lesa. Slyšel kulky narážet do větví přímo nad hlavou. Kousky kůry, spršky jehličí, dvě borovicové šišky, pršely kolem něj a několik kousků mu padlo i na záda, ale pokud střelci dole také doufali v náhodný zásah, budou zklamáni. Střelila se přenesla vpravo od něj, což ukazovalo, že vědí jen to, že na ně střílel shora, a nevědí jistě, v kterém koutě údolí se skrývá.

Charlie zvedl hlavu, pozvedl opět pušku, podíval se do puškohledu – a zjistil, s překvapením, že jejich střelba má také jiný účel. Kryla dva z nich, kteří cik-cak běželi do lesa na východní straně údolí.

„Do prdele!“ ulevil si, snažil se rychle na jednoho z nich zamířit. Ale vzdor závějím běželi rychle a rozprašovali oblaka krystalických vloček. Právě když na jednoho zamířil, vběhli oba do temnoty mezi stromy a byli pryč.

Dva střelci u džípu přestali střílet.

Charlie uvažoval, jak dlouho to bude těm dvěma v lese trvat než se propracují nahoru a dostanou se za něho. Ne dlouho. V lese nebylo moc podrostu. Pět minut. I méně.

Mohl by jim ještě nadělat trochu škody, i když ti v údolí se neukazovali. Zamířil najeden sněžný skútr a dvakrát na něj vystřelil, doufal, že zničí něco důležitého. Kdyby je mohl přinutit jít pěšky, zpomalil by je, honička by byla férovější. Zamířil na dru6ý skútr, poslal dvě střely do jeho motoru. Třetí skútr byl zpola skryt za ostatními, takže to byl horší terč, vypálil na něj pětkrát, přebíjel pušku, jak bylo potřeba, a svou střelbou jim nakonec umožnil, aby ho lokalizovali. Začali po něm pálit a tentokrát všechny kulky dopadaly do vzdálenosti jen několika metrů od něj.

Čtvrtý skútr byl za džípem, mimo dostřel, nic víc už zmohl udělat. Nasadil si rukavici, kterou před několika minutami stáhl, plížil se po břiše hlouběji do lesa, až se dostal za kmen velké kanadské jedle, který ho chránil před kulkami. Sněžnice si sundal dřív, když chtěl zaujmout polohu ležícího střelce. Nyní si je zase připjal, co nejrychleji, co nejtišeji., pozorně naslouchal, zda neuslyší nějaké zvuky dvou mužů přicházejících nahoru východním cípem lesa.

Očekával, že je touto dobou uslyší nebo uvidí, ale nyní si uvědomil, že budou velice opatrní. Dojde jim, že je viděl běžet do lesa, a budou si jisti, že je očekává. A vědí, že má výhodu ve znalosti terénu. Budou postupovat pomalu, od jednoho místa, kde mají možnost se skrýt, k druhému, budou pečlivě prohlížet každý strom; každý kamen a dolík, který bude před nimi, budou se bát léčky. Mělo by jim to trvat ještě dalších pět nebo i deset minut, a až se sem dostanou, ztratí alespoň dalších deset minut prohledáváním prostoru, dokud si nebudou jisti, že se stáhl. To dává jemu, Chriss a Jimovi asi dvaceti až dvaceti pěti minutový náskok.

Vydal se k lesu, jak nejrychleji mohl, mířil k hornímu údolí a k chatě.

Pořád sněžilo.

Zvedal se vítr.

Obloha zčernala a klesla. Bylo sice ještě ráno, ale vypadalo to jako pozdní odpoledne. U sta hromů, vypadalo to, že je později než pozdní odpoledne, mnohem později; vypadalo to jako konec času.

Chewbacca zůstal vedle Jima, jako kdyby vycítil, že ho jeho mladý pán potřebuje, ale chlapec mu už nevěnoval pozornost. Ztratil se ve svém vnitřním světě, na tento svět nebral ohled.

Chriss se kousala do rtu, snažila se potlačit starost o syna, cpala jídlo do svého batohu, připravila kupku věcí, které měly přijít do Charlieho batohu, a nabila brokovnici, když se Charlie vrátil. Tvář měl červenou od štiplavého vzduchu, obočí bílé od sněhu, ale v tomto okamžiku na něm byly nejchladnější jeho oči.

„Co se stalo?“ zeptala se, když přišel přes obývací pokoj k jídelnímu stolu a nechával za sebou kusy tajícího sněhu.

„Odstřelil jsem je. Jako kachny na vodě, proboha.“

Pomohla mu sundat batoh a položila ho na stůl. „Všechny?“

„Ne. Zabil jsem nebo těžce zranil tři muže. Možná jsem škrábl čtvrtého, ale pochybuji o tom.“

Začala rozčileně cpát věci do vodotěsného vinylového batohu. „A Spiveyovou?“

„Nevím. Možná. Možná jsem ji zasáhl. Nevím.“

„Jdou pořád po nás?“

„Půjdou. Máme, aspoň doufám, dvacet minut náskok.“

Batoh byl z poloviny plný. Zastavila se s plechovkou zápalek v ruce. Upřeně se na něho podívala a zeptala se. „Charlie? Co je v nepořádku?“

Otřel si tající sníh, který mu stékal z obočí. „Nikdy jsem neudělal nic podobného. Byla to jatka. Ve válce, samozřejmě, ale to bylo jiné. To byla válka.“

„Tohle také.“

„Jo: Myslím, že jo. Jenže když jsem na ně střílel líbilo se mi to. A ani ve válce se mi to nikdy nelíbilo.“

„To není nic špatného,“ prohlásila a dál cpala věci do batohu. „Po tom, co nám už udělali, také bych ráda několik z nich zastřelila. Bože, jak ráda!“

Charlie se podíval na Jima. „Nasaď si rukavice a kuklu, kapitáne.“

Chlapec nereagoval. Stál u stolu, tvář bez výrazu, mrtvé oči.

„Jíme?“ zvolal Charlie.

Chlapec nereagoval. Civěl Chriss na ruce, jak cpe věci do druhého batohu, ale doopravdy ji nepozoroval.

„Co se mu stalo?“ zeptal se Charlie.

„Jenom se stáhl,“ řekla Chriss, potlačujíc slzy, které přemohla teprve nedávno.

Charlie šel k chlapci, vzal ho za bradu, zvedl mu hlavu. Jim vzhlédl, k Charliemu, ale ne na něho, Charlie k němu mluvil, ale bezvýsledně. Chlapec se usmál, nepřítomně, nevesele, příšerný úsměv, ale ani ten nebyl určen Charliemu, byl to úsměv nad něčím, co viděl ve světě, do něhož odešel, nad něčím vzdáleným světelné roky. V koutcích očí se chlapci třpytily slzy, ale tajemný úsměv mu na tváři zůstal a Jim nelapal po dechu ani nevydával žádný zvuk.

„Sakra,“ šeptl Charlie. Objal chlapce, ale ten nereagoval. Pak vzal Charlie první batoh, který už byl plný, strčil ruce do řemenů, hodil si ho na záda, zapnul si řemen přes prsa.

Chriss dobalila druhý batoh, přesvědčila se, že všechny kapsy jsou bezpečně zavřeny, a vzala si ho na sebe.

Charlie nasadil Jimovi rukavice a kuklu. Chlapec skoro nepomáhal.

Chriss si vzala nabitou brokovnici a následovala Charlieho, Jima a Chewbaccu z chaty. Než zavřela dveře, ohlédla se. V krbu plála hromada polen. Jedna z mosazných lamp svítila, vydávala kroužek měkce žlutého světla. Křesla a pohovky vypadaly pohodlně a lákavě.

Přemýšlela, bude-li ještě vůbec někdy sedět v křesle, uvidí-li vůbec někdy jiné elektrické světlo. Nebo dnes zemře v lese v hrobě z navátého sněhu?

Zavřela dveře a otočili se tváří k šedé, mrazivé tvrzi hor.

Charlie nesl Jima a vedl Chriss kolem chaty do lesa. Než se dostali do krytu stromů, stále se nervózně ohlížel do otevřeného údolí, očekával, že na jeho vzdáleném konci uvidí někoho z lidí Spiveyové.

Chewbacca se držel několik metrů před nimi, nějakým šestým smyslem předvídal směr jejich postupu. Dokud nedosáhl nezavátou zem v lese, potýkal se trochu se sněhem, ale potom vyrazil vpřed, netrpělivý, bujný, nenechal se zdržovat kameny, spadlými stromy ani ničím jiným.

Na okraji lesa rostl podrost, ale potom se stromy uzavřely a podrost zmizel. Terén stoupal, zem byla kamenitá a šlo se po ní obtížně, vyjma mělkého koryta, které asi bylo na jaře naplněné vodou z tajícího sněhu ve vyšších polohách. Drželi se koryta, mířili na sever a na západ, což byl směr, kterým potřebovali jít. Sněžnice měli přivázané k batohům, protože několik hodin budou většinou pod ohromnými stromy, kde sněhová pokrývka není příliš vysoká. Opravdu, v některých místech byly větve hustě rostoucích stále zelených stromů propleteny tak těsně, že země pod nimi byla holá, nebo skoro holá.

Přesto tam bylo dost sněhu a nechávali jasné stopy. Mohl by se zastavit a pokusil se je zamést, ale neobtěžoval se. Byla by to ztráta času. Kdyby se snažil zahladit otisky jejich bot, nechal by tam stejně čitelné stopy jiného druhu, protože v hlubokém lese nefoukal dostatečně silný vítr, alespoň při zemi ne, aby znečitelnil stopy po zametání. Mohl jenom usilovně jít, pokračovat v pohybu a doufat, že svým pronásledovatelům uniknou. Možná později, když projdou nějakým otevřeným úsekem, může vítr zesílit natolik, aby pomohl zamést jejich stopy.

Když.

Když se jim vůbec podaří projít touto částí lesa a dostat se na úsek bez stromů.

Když je jejich pronásledovatelé během přišli půl nebo tři čtvrtě hodiny nedohoní.

Když.

V lese byl stín a brzy zjistili, že úzké díry pro oči v kuklách jim ještě víc omezují výhled. Zakopávali a škobrtali, protože neviděli pod nohy, a nakonec si museli kukly sundat. Bodal je mrazivý vzduch, ale budou to muset vydržet.

Charlie si začal naléhavě uvědomovat, že se jejich náskok zkracuje. V chatě se zdrželi skoro pět minut. Takže teď měli před smečkou náskok jen patnáct minut, možná méně. A protože nemohl jít tak rychle, jak by chtěl, když nesl Jima, nepochyboval, že jejich náskok minutu po minutě nebezpečně klesá.

Svah byl prudší; začal obtížněji dýchat, za sebou slyšel Chriss, jak lapá po dechu. Lýtka a stehna měl ztuhlá, začínala ho už bolet a cítil únavu v rukou, chlapec byl těžký. Vhodné koryto se začalo točit na východ, kam nepotřebovali jít. Zatím mířilo víc na sever než na východ, ještě chvilku ho mohli sledovat, ale brzy bude muset dát chlapce na zem, aby prošlapával cesto mnohem obtížnějším terénem. Chtějí-li uniknout,, bude muset Jim šlapat po svých.

Ale co když nepůjde? Co když tam bude jenom stát a civět, s prázdnotou v očích?

* * *

Grace se krčila ve skútru, zůstávala skloněná, mimo dostřel, i když její staré kosti proti této poloze protestovaly.

V duchovním světě byl černý den. Dnes ráno, když zjistila tento znepokojivý fakt, si myslela, že se nebude moci obléci tak, aby ladila s duchovními silami. Neměla vůbec černé šaty. Ještě nezažila černý den. Nikdy. Naštěstí měla Laura Pankenová, jedna z jejích učednic, černou lyžařskou kombinézu, a protože měly obě skoro stejnou postavu, vyměnila si Grace svou šedou za Lauřinu černou.

Ale teď si skoro přála, aby nebyla ve styku se svatými a s dušemi mrtvých. Duchovní energie, které z nich vyzařovaly, byly stále znepokojivé, poznamenané strachem.

Grace byla také napadána jasnozřivými představami smrti a prokletí, ale ty nepřicházely od Boha; pocházely z jiného zdroje s nádechem síry. Satan se snažil zničit její víru znepokojivými vizemi, chtěl ji zastrašit. Chtěl, aby se vrátila, utekla, opustila svou misi. Věděla, k čemu otec lži směřuje. Věděla. Někdy, když se podívala do tváří lidí kolem sebe, neviděla jejich skutečná vzezření, ale místo nich hnijící tkáň a larvami prolezlé maso, byla otřesena těmito vizemi smrtelnosti. Ďábel, stejně moudrý jako zlý, věděl, že nikdy nepodlehne pokušení, snažil se tedy rozbít její víru kladivem strachu.

To se mu nepodaří. Nikdy. Je silná.

Ale Satan se nepřestával snažit. Někdy, když se podívala na bouřlivou oblohu, viděla v mracích věci; rozšklebené hlavy koz, obrovské prasečí obličeje s vystupujícími tesáky. Také slyšela ve větru hlasy. Syčící, zlověstné hlasy, falešně slibovaly, lhaly, hovořily o zvrácených radostech a jejich hypnotické popisy těchto slovy nepopsatelných činů byly bohaté na výjevy úchylné krásy špatnosti.

Zatímco se krčila ve skútru a ukrývala před střelcem na temeni údolí, viděla Grace náhle tucet švábů, každý tak velký jako její ruka, kteří lezli po podlaze vozidla, přes její boty, jen kousek od obličeje. Téměř vyskočila odporem. Právě to ďábel chtěl; doufal, že tak nabídne lepší terč a usnadní Charliemu Harrisonovi práci. Těžce polkla, dusila se odporem, zůstala nacpaná v malém prostoru na podlaze.

Viděla, že všichni švábi mají místo hmyzích hlav hlavy lidské. Jejich malé tváře, plné bolesti, ošklivosti a strachu, se na ni dívaly a ona věděla, že to byly zatracené duše, které se plazily v pekle, dokud je, před několika okamžiky, Satan nepřenesl sem, aby jí ukázal, jak mučí své oběti, aby dokázal, že jeho krutost nezná mezí. Měla takový strach, že skoro ztratila vládu nad močovým měchýřem. Když civěla na šváby s lidskými obličeji, měla se ptát, jak mohl Bůh dovolit existenci pekla. To si ďábel přál. Ano. Měla se ptát, zda Bůh není sám krutý, když povolil krutost Satanovi. Měla pochybovat o moci svého stvořitele. Pochybnost jí měla přinést zoufalství a strach hluboko do srdce. Pak viděla, že jeden brouk má tvář jejího mrtvého muže, Alberta. Ne. Albert byl dobrý. Albert nepřišel do pekla. To je lež. Malý obličej vzhlédl, křičel, ale nevydal ani hlásku. Ne. Albert byl hodný, bez hříchu, svatý. Albert v pekle? Na věky proklet? Bůh by něco takového neudělal. Těšila se, že bude zase s Albertem, v nebi, ale šel-li Albert na druhou stranu

Cítila, že se potácí na hranici šílenství.

Ne. Ne, ne, ne. Satan lhal. Snažil se ji dohnat k šílenství.

To by se mu líbilo. Kdyby byla šílená, nemohla by sloužit Bohu. Nesmí o sobě pochybovat. Má zdravý rozum, Albert je v nebi, musí potlačit všechny pochyby, oddat se cele slepé víře.

Zavřela oči a nedívala se na brouky, kteří jí lezli po botách. Cítila je i přes silnou káži, ale zatnula zuby, poslouchala výstřely z pušky, modlila se, a když konečně otevřela oči, švábi byli pryč.

Na chvíli byla v bezpečí: Zapudila ďábla.

Střelba z pušky také ustala. Pierce Morgan a Denny Rogers, dva muži, kteří se vydali do lesa, aby obešli Charlieho Harrisona, volali z horního konce údolí. Cesta byla volná. Harrison zmizel.

Grace vylezla ze skútru a viděla Morgana a Rogerse, jak nahoře mávají rukama. Otočila se k tělu Carla Raineyho, prvního zastřeleného. Byl mrtev, měl velkou díru v prsou. Vítr navíval sníh na jeho roztažené ruce. Klekla si vedle něj.

Pak k ní přišel Kyle. „O’Conner je také mrtev. A George Westwec.“ Hlas se mu třásl zlostí a smutkem.

„Věděli jsme, že někteří z nás budou obětováni. Jejich smrt není zbytečná,“ odvětila.

Ostatní se shromáždili kolem: Laura Pankenová, Edna Vanoffová, Burt Tully. Vypadali právě tak rozzlobeně a odhodlaně jako vystrašeně. Neobrátí se na útěk. Věří.

Grace prohlásila: „Carl Rainey je teď v nebi, v rukou Boha. Stejně jsou „ Měla potíže s pamatováním si křestních jmen O’Connera a Westweca, váhala, ještě jednou litovala, že jí Dar vytlačil tak moc věcí z mysli. ,.Stejně jsou George Westwec a Ken Ken Ehm Kevin Kevin O’Conner všichni v nebi.“

Sníh postupně utkal rubáš, kterým přikryl Raineyovu mrtvolu.

„Pohřbíme je tady?“ zeptala se Laura Pankenová.

„Zem je zmrzlá,“ namítal Kyle.

„Nechte je. Není čas na pohřby,“ rozhodla Grace. „Antikrist je nedaleko, ale jeho moc každou hodinu vzrůstá. Nemůžeme se zdržovat.“

Dva skútry byly nepojízdné. Grace, Edna, Laura a Burt Tully jeli ve zbývajících dvou, Kyle je sledoval pěšky k vrcholu údolí, kde čekali Morgan a Rogers.

Grace zaplavil zármutek. Tři muži mrtvi.

Postupovali vpřed přerývaně, jen když cesta před nimi byla propátrána, obávali se, aby nepadli do další léčky.

Vítr sílil. Sníh padal hustěji. Nebe hrálo všemi odstíny smrti.

Brzy se postaví tváří v tvář dítěti a její osud se naplní.

Část pátá

Zabití

Kapitola 30 – Plán

Mor, nemoci a válka

trápí toto údolí.

A nic netrvá věčně;

tato pravda zabolí.

Marníme čas a sílu,

kujeme pikle smrti.

Není nikdy v bezpečí

otec, dítě ani máti.

Kniha počítaných strastí

Prst mne svrbí, podle něho

přichází sem něco zlého.

Macbeth,William Shakespeare

(překlad J. V. Sládek)

Nic nezpůsobí Bohu větší bolest

než smrt dítěte.

Dr. Tom Dooley

„To je dobré. Jsi chlapík,“ prohlásila Chriss, když Jim šel za Charliem lesem vzhůru k širokému průseku ve svahu, který byl na polovině cesty k hřebenu. Bála se, že sám nepůjde, že bude jen stát jako popleta. Ale snad nebyl tak vzdálen od skutečnosti, jak vypadal; nemluvil, nepodíval se jí do očí, vypadal ochromen strachem, ale byl zjevně ještě dostatečně naladěn na tento svět, aby chápal, že se musí hýbat, aby nějak unikl čarodějnici.

Neměl silné nohy, objemná lyžařská kombinéza ho trochu zdržovala, terén byl místy hodně strmý, ale on šel, chytal se skalisek a trsů řídkého podrostu, aby udržel rovnováhu a přitáhl se. Šel stále obtížněji, v některých místech se plazil a Chriss, která šla za ním, ho často musela přenášet přes spadlé stromy a pomáhat mu přes kluzká, zledovatělá vyčnívající skaliska. S chlapcem nemohli jít tak rychle, jakoby šli bez něho, ale aspoň pokračovali; kdyby ho museli nést, tak by úplně stáli.

Chewbacca je často předbíhal, poskakoval a škrábal se po zalesněných svazích, jako kdyby vůbec nebyl pes, ale vlk, který se cítí v těchto dávných pustinách jako doma. Často se zastavil a ohlédl se na ně, supěl, jeden slech zvednutý v téměř komickém výrazu. Zdálo se, že chlapec, když ho vidí, z něj čerpá sílu a pokračuje se zvýšeným úsilím, takže Chriss byla ráda, že zvíře jde s nimi, i když jeho podoba s Brandym mohla přispět ke zhoršení Jimova duševního stavu.

Začala si opravdu dělat starosti, zda má pes naději přežít. Měl hustý.kožich, to ano, ale hedvábný, ne tak hustou kožešinu jako vlk nebo jiné zvíře z tohoto podnebí. Sníh mu už přimrzl na konečky dlouhých chlupů na bocích, břiše, rovněž na částech ocasu a chlupatých koncích uší. Nezdálo se, že by mu to zatím vadilo, nebo že by mu bylo zima, ale jak se bude cítit za hodinu? Za dvě? Podušky na jeho nohou také nebyly zvyklé na tak drsný terén. Byl to konec konců domácí mazel, přivyklý domácímu pohodlí. Brzy bude mít poškrábané a pořezané tlapky, začne kulhat a místo předbíhání se povleče za nimi.

Když to nezvládne Chewbacca, když zde ten ubohý hlupáček zemře, co to udělá s Jimem?

Zabije ho to?

Možná. Nebo ho to pošle nenávratně daleko do jeho vlastního mlčenlivého vnitřního světa.

Už dvě minuty slyšela Chriss pod nimi vzdálené vrčení a uvědomila si, že to musí být.skútry, které vjíždějí do horního údolí a blíží se k chatě. Tato skutečnost musela také proniknout Jimovou mlhou, protože se několik minut parádně snažil, postupoval rychleji, škrábal se a drápal nahoru. Když však zvuk skútrů umlkl, poklesla i jeho snaha a vrátil se k pomalejšímu, lopotnějšímu tempu.

Došli k průseku ve stráni a zastavili se, aby si vydechli, ale nikdo nemluvil, protože hovor vyžaduje energii, kterou mohou využít lépe. Kromě toho, nebylo o čem mluvit, jedině o tom, jak brzy mohou být dostiženi a zabiti.

Několik metrů od nich vyrazilo něco ze skupiny sukovitých dřínů, omotané popínavými rostlinami, a polekalo je.

Charlie strhl pušku z ramene.

Chewbacca strnul a vydal krátký ostrý zvuk.

Byla to jen šedá liška.

Zmizela v přítmí lesa

Chriss si pomyslela, že je na stopě kořisti, veverky, sněžného králíka nebo něčeho podobného. V zimě zde nahoře musí být těžký život. Ale necítila s liškou, nýbrž s kořistí. Uvědomovala si, co je to být loven.

Charlie si zase přehodil pušku přes rameno a opět začali šplhat.

Nad průsekem, na posledním stoupání před hřebenem, stromy prořídly, na zemi bylo více sněhu, ale ne tolik, aby potřebovali sněžnice. Charlie našel jelení stezku, která sledovala cestu nejmenšího odporu k plochému vršku hřebenu. Tam, kde stezka procházela hlubokým sněhem, který by mohl Jimovi působit potíže, prošlapali jeleni cestu – od poslední velké bouře jich tudy muselo projít tucty, udusali sníh svými kopyty – a chlapec mohl pokračovat jen s nepatrným podkluzováním.

Chewbacca chytil pach jelena, který šel po stezce před nimi, tlumeně kňučel a vrčel, ale neštěkal. Chriss si uvědomila, že od odchodu z chaty ani jednou neštěkl. I když ho polekala liška, vydal jen nepříliš hlasitý zvuk, který se nerozléhal daleko, jako kdyby vycítil, že štěkot by byl pro čarodějnici vodítkem. Nebo možná jen neměl dost energie, aby současné šplhal a štěkal. Každým krokem nahoru se nejen vzdalovali od svých pronásledovatelů, ale zdálo se, že vcházejí do horšího počasí. Vypadalo to, jako by zima byla spíše zeměpisnou skutečností než atmosférickými podmínkami, spíše skutečným místem než obdobím, a jako by kráčeli hlouběji do její mrazivé říše.

Zdálo se jim, že obloha se téměř dotýká vrcholků stromů. Lehké sněžení přešlo v hustou chumelenici, která padala mezi borovicemi a jedlemi šikmo k zemi. Když se vyšplhali na vrchol hřebenu, kde nerostly vůbec žádné stromy, viděla Chriss, že už bouře nastala a že bude ještě horší než v noci. Bylo sice méně než dvacet pod nulou, ale z údolí se začal zvedat vítr posilovaný stoupajícími teplými proudy, foukal silněji a v prudších závanech. Během dvou hodin se hory změní v bílé peklo. A oni se museli obejít bez útočiště, bez tepla chaty.

Charlie je nevedl okamžitě dolů do dalšího údolí. Otočil se a díval se zamyšleně z hrany hřebenu zpět na cestu, po níž přišli. Nad něčím přemýšlel. To Chriss tušila. Doufala, že vymyslí dobrý plán. Pronásledovatelé je převyšovali jak v počtu lidí, tak v počtu zbraní. Potřebují zatraceně dobrý plán, chtějí-li vyhrát.

Sklonila se k Jimovi. Teklo mu z nosu a sopel mu přimrzl k hornímu rtu a k tváři. Otřela mu obličej rukavicí, jak nejlépe uměla, políbila ho na oči a přitiskla ho k sobě, aby mu vítr foukal do zad.

Vůbec nemluvil. Díval se skrz ni jako předtím.

Zabiju tě, Grace Spiveyová, myslela si Chriss a dívala se zpět na cestu, po níž přišli. Za to, co jsi udělala mému chlapečkovi, ti ustřelím tvou prokletou palici.

Charlie šilhal od řezavého větru, který mu vál sníh do obličeje, rozhlížel se po vrcholu hřebene a rozhodl se, že zde je správné místo pro přepad ze zálohy. Byla to dlouhá plošina bez stromů přibližně ve směru jih – sever, v nejužším místě pět metrů, v nejširším deset široká, většinou bez sněhu, který byl vymeten silným větrem trestajícím její okraje. Podél celého hřebenu byla rozeseta skaliska, vyhlazená a vytesaná staletými větry, která nabízela řadu výborných úkrytů, odkud může pozorovat přibližující se pronásledovatele.

V této chvíli po nich nebylo ani vidu ani slechu. Neviděl ovšem moc daleko do stinného lesa. Ačkoliv stromy na svahu bezprostředně pod vrcholem nerostly tak hustě jako na nižších kopcích, ze vzdálenosti asi sto metrů se jevily jako stěna. Z dáli by se mohla blížit celá armáda a neviděl by ji. Vítr, který hvízdal a naříkal na vrcholu hřebene, vyvolával ve větvích ohromných stromů hlasité šumění a praskání, by překryl všechny zvuky, které mohli pronásledovatelé vydávat.

Ale instinkt Charliemu říkal, že příslušníci sekty mají ztrátu aspoň dvacet minut, možná víc. Když se šplhali nahoru, zpomalováni Jimem, byl si Charlie jist, že ztratili drahocenný náskok. Ale teď si vzpomněl, že jejich pronásledovatelé budou stoupat opatrně, dávat si pozor na další přepad, aspoň prvního půl kilometru, než se jim vrátí sebedůvěra. Kromě toho se pravděpodobně zastavili, aby se podívali do chaty, a ztratili tam několik minut. Má dost času, aby pro ně připravit uvítání.

Šel k Chriss a Jimovi, klekl si vedle nich.

Chlapec byl stále mimo, strnulý a nevšímavý, neuvědomoval si dokonce ani psa, který se mu láskyplně otíral o nohu.

„Sejdeme dolů do dalšího údolí, tak daleko, kam dojdeme za pět minut, najdeme tam místo, které bude trochu chráněné. Já se pak vrátím sem a počkám na ně,“ řekl Charlie Chriss.

„Ne.“

„Mělo by se mi podařit aspoň jednoho dostat; než se stačí schovat.“

„Ne,“ potřásala Chriss neústupně hlavou. „Chceš-li zde čekat, počkáme s tebou.“

„To nejde. Jakmile přestanu střílet, chci se odsud rychle dostat, chci běžet. Budete-li tu se mnou, budeme muset jít pomalu. Ztratíme příliš moc z našeho náskoku.“

„Myslím, že bychom se neměli rozdělovat.“

„Jinak to nejde.“

„Bojím se toho.“

„Musím se pokusit někoho z nich dostat, pokud to jde.“

Kousla se do rtu. „Pořád se toho bojím.“

„Nebude to pro mě nebezpečné.“

„Bude to sakra nebezpečné:’

„Ne. Opravdu ne. Když začnu střílet, budu nad nimi. Budu dobře ukryt. Nebudou vědět, odkud střílím, a až si to uvědomí, už budu pryč. Všechny výhody budou na mé straně.“

„Možná sem nahoru za námi nepůjdou.“

„Půjdou.“

„Není to snadný výstup.“

„My jsme to zvládli. Oni to také svedou.“

„Ale Spiveyová je stará ženská. Pro ni takové věci nejsou.“

„Tak ji nechají se dvěma strážci v chatě a zbytek půjde po nás. Musím jim to ztížit, Chriss. Pokud budu moci, musím je zabít všechny. Přísahám ti, přepad nebude nebezpečný. Zastřelím jednoho.nebo dva a zmizím dřív, než dostanou šanci zjistit mou polohu a opětovat střelbu.“

Neřekla na to nic.

„Pojďme,“ nabádal. „Ztrácíme čas.“

Váhala, potom přikývla a vstala. „Pojďme.“

Byla to ohromná ženská. Neznal mnoho mužů, kteří by bez stěžování došli tak daleko, jak došla ona, a uvažoval, že nezná žádnou jinou ženu, která by souhlasila s tím, aby zůstala za těchto okolností sama uprostřed mrazivého lesa, bez ohledu na to, jak je odloučení nutné. Byla natolik citově silná a vyrovnaná jako krásná.

Kousek odtud, severním směrem, našel pokračování jelení stezky, po níž sešli do dalšího údolí. Stezka se dvakrát točila zpět, aby se vyhnuta nejstrmějším svahům a plně využila terénu. Charlie doufal, že je dovede až skoro dolů a pak se vrátí, aby nastražil past na pronásledovatele. Ale za pět minut, protože stezka cestu dolů sice usnadňovala, ale také prodlužovala, se nedostali ani do poloviny.

Našel místo, kde se stopa stáčela a procházela pod skalnatým převisem tvořícím krytou dutinu, ne dokonalou jeskyni, ale něco podobného, krytého před větrem a tou trochou sněhu, kterou propustily stromy. Na vzdáleném konci výklenku se stráň vydula, vytvořila stěnu, takže přirozený úkryt byl uzavřen na třech stranách ze čtyř.

„Počkejte tady na mě,“ řekl Charlie. „Měla bys nalámat nějaké suché větve z toho velkého smrku a zapálit oheň.“

„Ale budeš pryč jenom no dvacet nebo dvacet pět minut? Zdá se mi, že to nestojí za námahu dělat oheň na takovou chvilku.“

„Co jsme odešli z chaty, pořád jsme byli v pohybu. Pořád jsme se zahřívali. Ale když tady budeš sedět, bude ti zima.“

„Máme přece oteplovačky…“

„To nehraje roli. Stejně budete potřebovat oheň. Když ne ty, tak Jim. Nemá takové zdroje jako dospělí.“

„Dobrá. Nebo Mohli bychom pokračovat v cestě, dokud nás nedohoníš.“

„Ne. V tomto lese se můžete snadno ztratit. Stezka se může, rozdvojovat. Mohli byste takové rozdvojení i přejít, nevšimnout si ho, ale já ano, pak bych nevěděl jistě, kudy jste šli.“

Přikývla.

„Oheň rozdělej zde, na stezce, ale hned za převisem. Tady se nebude hromadit kouř, ale vy budete cítit teplo.“

„Neuvidí kouř?“ zeptala se Chriss.

„Ne. Jsou ještě za hřebenem, nemají dobrý výhled na oblohu.“

Rychle odepnul sněžnice ze svého batohu. „Tak či onak, nehraje roli, kdyby ho uviděli. Budu mezi vámi a jimi a doufám, že dostanu aspoň jednoho, možná dva a přinutím je, aby se aspoň deset minut nepohnuli: Když se zase zvednou, bude, už oheň uhašen a my budeme dole v údolí.“ Spěšně sundal batoh, položil ho na zem, nechal si jenom pušku a plné kapsy střeliva. „Teď se musím vrátit nahoru.“

Políbila ho.

Zdálo se, že Jim si jeho odchod neuvědomuje.

Vydal se zpět po cestě, po níž přišli, po úzké jeleni stezce, neběžel, ale pospíchal, protože nahoru to bude trvat déle než dolů, a neměl tolik času, aby ho ztrácel.

Nechat Chriss a Jima samotné v lese bylo to nejtěžší, co kdy udělal.

Jim a Chewbacca čekali pod skalnatým převisem, zatímco Chriss šla nasbírat pod stromy suché dřevo na oheň. Pod ohromnými rozložitými větvemi, zelenými a zdravými, bylo blízko kmenů spousta suchých větví s uschlými borovicovými šiškami a křehkým hnědým jehličím, které budou výborně hořet. Všechny byly suché, protože horní živé větve zadržely sníh daleko nahoře. Navíc váha těchto sněhem ohnutých horních větví zlámala suché větve pod nimi, takže bylo poměrně snadné vypáčit a odlomit dříví na podpal, které potřebovala. Brzy ho shromáždila velkou kupu.

Ve chvilce, stříknutím benzínu a jedinou zápalkou, měla hučící a plápolající oheň před vchodem do slepé uličky, kde se s Jimem a se psem schovala. Jakmile ucítila teplo ohně, uvědomila si, jak hluboko jí chlad pronikl do kosti, navzdory všemu teplému oblečení, které měla na sobě, a zjistila, jak nebezpečné by bylo čekat zde bez pohybu a bez ohně.

Jim sebou žuchnul u zadní kamenné stěny a civěl do ohně s prázdným výrazem, očima, které vypadaly jako dva ploché neživé ovály leštěného skla, úplně prázdné, kromě odrazu poskakujících plamenů.

Pes si lehl a začal si lízat jednu tlapu, potom druhou. Chriss si nebyla jista, zda měl packy jenom poškrábané nebo pořezané, ale viděla, že ho to bolí, i když nekňučel.

Skála kolem nich pohlcovala teplo z hranice, a protože tam nedosáhl vítr, vzduch byl brzy překvapivě teplý.

Chriss si sedla vedle Jima, stáhla si rukavice, rozepnula zip na kapse svého zatepleného kabátu a vyndala z ní krabici nábojů do brokovnice. Otevřela krabici a položila si ji vedle už nabité zbraně. Udělala to pro případ, že se Charlie nevrátí a pro případ, že přijde někdo jiný.

* * *

Když se Charlie dostal na vrchol hřebenu, lapal po dechu a cítil rytmickou bodavou bolest ve stehnech a lýtkách. Bolela ho záda, ramena a krk, jako kdyby pořád nesl těžký batoh, a pušku si musel přendávat z ruky do ruky, protože ho bolely i svaly na obou pažích.

Nebyl netrénovaný; v Orange County, když vedl normální život, chodil dvakrát týdně do tělocvičny a ob den běhal osm kilometrů. Když i on začínal být unaven, jak se musí cítit Chriss a Jim? I kdyby dokázal zabít další dva fanatiky, jak dlouho to ještě Chriss a Jim vydrží?

Snažil se zapudit tuto otázku z mysli. Nechtěl o tom přemýšlet, protože tušil, že odpověď by ho nepovzbudila.

Utíkal přikrčen, protože vítr vanoucí podél hřebenu tak zesílil, že by s ním mával, přeběhl úzkou skalnatou plošinu. Sníh teď padal tak Bustě, že viditelnost na vrcholku klesla na patnáct či dvacet metrů, zmenšila se, když zavál vítr. Nikdy v životě se nesetkal s takovým sněžením; zdálo se, jako by nepadaly jen vločky, ale mrazem spojené aglomerace vloček, chundele a chomáče. Kdyby nevěděl přesně, kam jde, mohl by ztratit orientaci, mohl ztratit drahocenný čas blouděním sem a tam po hřebeni, ale vydal se neomylně podél hřebene ke skupinám počasím ohlazených balvanů a zalehl na břicho v místě, které si předem vybral.

Zde mohl ležel na samém okraji svahu, v mezeře mezi dvěma dlouhými řadami žulových kamenů navrstvených jako hroudy, a dívat se přímo dolů na klikatící se úsek jelení stezky, po níž vyšli on, Chriss a Jim a po níž určitě přijdou jejich pronásledovatelé. Popolezl o několik centimetrů, upřeně se díval dolů mezi stromy a vylekal ho pohyb ne víc než sto metrů níž. Rychle zvedl pušku, podíval se puškohledem a uviděl dvě postavy.

Ježíši.

Už jsou tady.

Ale jen dva? Kde jsou ostatní?

Viděl, že tento pár se blíží k místu na stezce, na které neviděl, a pomyslel si, že musí být poslední ze skupiny. Ostatní, před nimi, už zašli za zatáčku a objeví se co nevidět výš na pěšině.

Z těch dvou, které viděl, byl jeden střední postavy, oblečený v černém. Druhý byl ohromně vysoký muž v modré lyžařské kombinéze, na níž měl hnědý plášť s kapucí, tvář olemovanou kožešinovou podšívkou.

Obr v plášti musel být muž, kterého viděl v kanceláři na faře, zrůda Kyle: Charlie se otřásl. Z Kyleho mu naskakovala husí kůže úplně stejně jako z Matky Grace.

Charlie doufal, že bude muset chvíli čekat, deset minut nebo i déle, než je uvidí, ale teď už byli skoro u něj. Museli šplhat bez zastávky, bez předběžného průzkumu cesty, bezstarostně, bez obav z přepadení. Kdyby se sem dostal o pár minut později, rovnou by na ně narazil, jak přecházeli hřeben.

Jelení stezka se zatáčela. Dva pronásledovatelé zašli za skálu, kolem skupiny propletených borovic a jedlí.

S tlukoucím srdcem přesunul zaměřovač na bod, kde stezka vycházela ze stromů. Viděl na otevřený úsek dlouhý asi sedm metrů, v němž bude moci na svůj terč střílet. Byl vzdálen jen asi šedesát metrů, což znamenalo, že každý zásah bude přibližně čtyři a půl centimetrů výš, takže musí mířit na spodní část prsou, aby zasáhl srdce. Záleží na tom, jak blízko u sebe ti parchanti budou, do otevřeného úseku by mohli vstoupit až tři, než se první přiblíží k dalšímu krytému místu. Ale nedoufal, že dokáže sejmout všechny tři, také proto, že se budou vzájemně krýt; jeden terč by musel padnout, aby mohl dobře zamířit na další. Určitě také uskočí, když se v lese rozlehne první výstřel. Během panického úprku do úkrytu by mohl dostat druhého, ale třetí se schová, než bude moci opět zamířit.

Musí doufat, že dostane dva.

Objevil se první, vykročil ze stínu do šedé záplavy světla rozlévající se mezerou mezi stromy. Přenesl záměrný kříž na terč a viděl, že je to žena. Docela hezká, mladá žena. Zaváhal. Objevil se druhý pronásledovatel a Charlie na něj zamířil. Zase žena, méně hezká a ne tak mladá jako první.

Velmi chytré. Nechali jít ženy vpředu a doufali, že tak zmaří přepad. Počítali s tím, že mu výčitky svědomí nedovolí zabíjet ženy, výčitky, které oni neměli. Bylo to skoro zábavné. Oni byli příslušníci církve, věřili; že jsou zástupci Boha, a on nevěřící, ale neviděli žádný rozpor ve skutečnosti, že jeho morální zásady by mohly být náročnější a přísnější než jejich.

Jejich plán mohl i využít, kdyby nebyl sloužil ve Vietnamu: Ale před patnácti lety ztratil dva blízké přátele a téměř sám zemřel, když je přišla pozdravit vesnická žena, usmívala se, a když se s ní dali do hovoru, nechala vybuchnout nálož ukrytou na sobě: Nebyli prvními fanatiky, s nimiž přišel do styku, i když ti druzí měli motivy politické, ne náboženské. Doopravdy v tom není žádný rozdíl. Jak politika, tak náboženství může být někdy jed. A věděl, že zaslepená nenávist a touha po násilí, která nakazí opravdovou věřící, může změnit ženu na zuřivého zabijáka stejně nebezpečného, jako je muž s posláním. Institucializované bláznovství a brutalita nezná žádných omezení, co se tyká pohlaví.

Musel myslet na Jima a Chriss. Kdyby ušetřil tyto ženy, zabijí ženu, kterou miluje, a jejího syna.

Zabijí i mne, pomyslel si.

Nutnost zabít ženu ho odpuzovala, ale zase zamířil na první, nastavil záměrný kříž na její hruď. Vystřelil.

Zásah ji nadzvedl a odhodil z jelení stezky. Narazila do pichlavých větví černého smrku a odstartovala malou lavinu sněhu z jeho větviček.

Pak se stala ošklivá věc.

Chriss právě přidala na oheň a zase si sedla vedle Jima pod skalnatý převis, když uslyšela v lese ozvěnu první rány z pušky.

Chewbacca zvedl hlavu a vztyčil uši.

O sekundu nebo tak později zazněly další výstřely, ale ne z Charlieho pušky. Bylo to stálé klepání výstřelů, hromové kovové ta-ta-ta-ta, které.znala ze starých filmů, zvuk automatické zbraně, možná kulometu, při němž tuhla krev. Byl to chladný, ošklivý, hrozný zvuk, který prostoupil les. Pomyslela si, že tak asi by zněl smích smrti.

Bylo jí jasné, že Charlie má potíže.

Charlie neměl ani čas zamířit podruhé, když zarachotil kulomet a setsakramentsky ho vystrašil. Rachot střelby se ozvěnou odrážel a opět vracel od okolních hor a bylo obtížné určit, odkud přichází. Ale události minulých několika dnů ukázaly, že nezapomněl dovednosti získané ve válce, a rychle určil, že střelec není dole na svahu, ale na hřebeni, severně od něj.

Poslali dopředu zvěda a zvěd mu nastražil past.

Charlie se přitiskl k zemi, snažil se vtlačit do skály, přemýšlel, proč past nesklapla dříve. Proč ho nezastřelili v okamžiku, kdy přišel na vrchol hřebene? Možná, že zvěd nedával pozor, díval se jinam. Nebo možná Charlieho skryl závan sněžení v pravou chvíli, dal mu dočasně neviditelný plášť. Buď jak buď, byla to pravděpodobně část vysvětlení, protože si vzpomněl na obzvlášť hustý a vířící závan sněžení, právě když přebíhal přes hřeben.

Kulomet na chvilku utichl. Uslyšel pár kovových cinknutí a pronikavý zvuk, došlo mu, že střelec vyměňuje prázdný zásobník.

Než se stačil zvednout a podívat se, muž začal opět střílet. Kulky se odrážely od balvanů, mezi nimiž se Charlie uhnízdil, rozprskávaly úlomky žuly; uvědomil si, že předchozí střely nepadaly tak blízko. Střelec střílel do kamenů severně od Charlieho. Teď se ostré svištění odrazů přeneslo po hřebeni jižněji, poznal, že zvěd střílí naslepo, není si jist polohou terče.

Lese všechno zde byla možnost, že se Charlie dostane z hřebenu živ.

Stále skryt za balvany si dřepl. Opatrně se otočil směrem k severu. Kulometčík přestal střílet.

Přestal jen proto, aby si prohlédl terén a přesunul se na jiné místo? Nebo zase měnil zásobník? V prvním případě je pořád ozbrojen a nebezpečný; v druhém je dočasně bezbranný.

Charlie neslyšel zvuky jako předtím, když zvěd měnil zásobník, ale nemohl tady dřepět a čekat navěky, tak vyskočil, vzpřímil se a tam stála jeho Nemesis, jen sedm metrů od něj. Byl to muž v hnědých oteplovačkách a tmavém plášti, neměnil zásobník, ale šilhal na plošinu hřebene za Charlieho – dokud Charlie nevyskočil a neupoutal jeho pozornost. Vykřikl a stočil hlaveň kulometu směrem k Charliemu. Ale Charliemu nahrál moment překvapení a vystřelil první. Zasáhl pronásledovatele do krku.

Zdálo se, že muž udělal velký skok dozadu, zhoupl svou zbraň přímo nahoru, a když padal, vypálil zbytečnou dávku do sněžící oblohy. Měl roztržený krk, přerušenou míchu a byl skoro bez hlavy. Smrt nastala okamžitě.

A v okamžiku, kdy smrt objala kulometčíka, když zvuk Charlieho výstřelu proťal studený vzduch, uviděl na hřebeni druhého muže, deset metrů za prvním a trochu vpravo, u kupy balvanů. Tento muž měl pušku a vystřelil v momentě, kdy Charlie zpozoroval nebezpečí.

Jako kdyby ho udeřil perlíkem. Charlie se otočil a byl sražen k zemi. Udeřil tvrdě na zem a ležel za balvany, mimo dohled střelce, v bezpečí, ale ne na dlouho. Svou levou paži, levé rameno a levou stranu hrudníku měl náhle studené, velmi studené a bez citu: I když ještě necítil žádnou bolest, věděl, že byl zasažen. Pořádně zasažen. Bylo to zlé.

Kapitola 31 – Zranění

Křik vyhnal Chriss z úkrytu, kolem dohořívajícího ohně, na stezku.

Podívala se k hřebenu. Neviděla ovšem až na vrchol údolní stěny. Byl příliš daleko. Sníh a stromy jí bránily ve výhledu. Křik neustával, trval. Bože, bylo to hrozné. Navzdory vzdálenosti a útlumu způsobenému stromy to bylo hrozné, krev stydla při tomto skučení bolesti a hrůzy. Otřásla se a nebylo to ze studeného vzduchu.

Vypadalo to na Charlieho.

Ne. Nesmí se nechat unést svou představivostí. Mohl to být kdokoliv. Křik byl příliš daleko, příliš zkreslený stromy, aby mohla tvrdit, že je to Charlie.

Trvalo to půl minuty, možná déle. Jí to připadalo jako hodina. Ať to byl kdokoliv, křičel jako o život, jeden výkřik za druhým, až se jí chtělo křičet také. Pak to polevilo, ztišilo se, jako kdyby křičícímu došla energie vyjádřit svou agónii hlasem.

Chewbacca vyšel na stezku a díval se k vrcholu údolí.

Nastalo ticho.

Chriss čekala.

Nic se nedělo.

Vrátila se do výklenku, kde seděl strnule Jim, a uchopila brokovnici.

Bylo to poranění ramene. Vážné. Měl celou paži bez citu, nedokázal hýbat prsty. Setsakra vážné. Možná smrtelné. Dokud si nesundá plášť a teplé spodní prádlo a nepodívá se na to, nebo dokud nezačne omdlévat, tak to nepozná. Ztratí-li v této kruté zimě vědomí, zemře, i kdyby ho pronásledovatelé nepřišli dorazit.

Jakmile si uvědomil, že byl zasažen, začal Charlie křičet, ne proto, že by ho to tolik bolelo (protože ještě necítil bolest), ne proto, že by se bál (ačkoliv se zatraceně bál), ale proto, že chtěl, aby muž, který ho střelil, věděl, že byl zasažen. Skučel jako člověk, který pozoruje, jak mu vnitřnosti vyhřezávají z bolícího zraněného břicha, křičel, jako kdyby věděl, že umírá, a jak křičel, otočil se na záda, natáhl se na sněhu, odsunul pušku stranou, protože mu byla led málo platná, když už neměl dvě zdravé ruce. Rozepnul si kabát, vytáhl z podpaždí revolver. Držel ho ve zdravé pravé ruce, kterou zasunul pod sebe, aby skryl zbraň svým tělem. Svou neužitečnou levou ruku nechal padnout ke straně, dlaní nahoru, bezvládně. Začal své výkřiky přerušovaně provázet zvuky zoufalého lapání po dechu; pak ve křiku polevoval, ale vkládal do něj ještě hroznější steny. Nakonec ztichl.

Vítr na chvíli ustal, jako kdyby s Charliem spolupracoval. Hory opanovalo hrobové ticho.

Za balvany, které ho chránily před střelcem, slyšel pohyby. Boty na skále bez sněhu. Několik rychlých kroků. Potom ostražité ticho. Pak několik dalších kroků.

Spoléhal na to, že jeho muž je amatér jako muž s kulometem. Profesionál by střílel při cestě kolem žulového útvaru. Ale amatér bude věřit jeho výkřikům, bude si blahopřát k dobrému zásahu a bude zranitelný.

Kroky. Blíž. Teď velmi blízko.

Charlie otevřel úplně oči a civěl přímo nahoru na šedou oblohu. Skalnatý útvar ho trochu chránil před padajícím sněhem, ale nějaké vločky mu dopadly na obličej, na řasy a musel vynaložit veškerou vůli, aby nemrkl.

Povolil ústa, aby byla otevřená, ale zadržel dech, protože mrznoucí pára by ho mohla prozradit.

Minula sekunda Pět sekund. Deset.

Během půl minuty bude muset vydechnout.

Začaly mu slzet oči.

Náhle se mu zdálo, že zvolil špatný plán. Stupidní. Zemře zde. Měl vymyslet něco lepšího, chytřejšího.

Pak se objevil zvěd, který obcházel žulový hrb.

Charlie civěl upřeně na oblohu, dělal mrtvého; nemohl tedy vidět, jak příchozí vypadá; jenom jej tušil. Ale cítil jistotu, že jeho herecký výkon jako mrtvoly je přesvědčivý, jak měl být, protože k výzdobě scény dodal značné množství své vlastní krve.

Střelec přistoupil blíž, stál přímo nad ním, díval se dolů, křenil se.

Charlie se musel namáhat, aby na něj nezaostřil, musel se dívat přímo skrze něj. Nebylo to lehké. Pohyb oko přirozeně přitahuje.

Neznámý měl pušku a stál, měl lepší výzbroj a byl rychlejší než Charlie. Kdyby si uvědomil, že Charlie ještě žije, dokončil by dílo ve zlomku sekundy.

Úder.

Druhý.

Iracionálně si Charlie pomyslel: uslyší mé srdce!

Ta nerozumná hrůza zrodila opravdovější strach – možnost, že střelec si všimne Charlieho pulsu na krku nebo na spánku; nesmí se nechat zradit svou vlastní pulzující krví.

Pak ho zvěd překročil, šel k okraji hřebenu a zakřičel na své společníky z církve dole na svahu.

„Dostal jsem ho! Dostal jsem.toho z kurvy syna!“

V okamžiku, kdy zvědova pozornost byla jinde, se Charlie trochu překulil doleva, uvolnil si pravou ruku, kterou měl pod zadkem, zvedl revolver.

Zvěd zalapal po dechu, začal se otáčet.

Charlie ho dvakrát střelil. Jednou do boku. Jednou do hlavy.

Muž přepadl přes okraj, prolétl nějakým křovím, kutálel se mezi stromy a zastavil se o široký kmen borovice, mrtev dřív, než měl vůbec možnost vykřiknout.

Charlie se obrátil na břicho, připlazil se k okraji hřebenu a podíval se dolů. Někteří pronásledovatelé v reakci na triumfální křik zvěda vyšli z úkrytu. Zjevně si všichni neuvědomili, že jejich nepřítel je ještě naživu. Pravděpodobně si mysleli, že dva předcházející výstřely dal jejich muž, aby měl jistotu, že Charlie je mrtev, a tělo kutálející se z hřebenu považovali pravděpodobně za Charlieho. Neskočili znovu do úkrytu dokud nekřikl. „Parchanti,“ a nevypálil dvě rány z revolveru. Pak, jako smečka krys, které cítí kočku, prchli do bezpečí ve stínu stromů.

Vystřelil dva zbývající náboje, nečekal, že někoho zasáhne, dokonce ani nemířil, chtěl je jen vystrašit a přinutit, aby se chvíli kryli.

„Dostal jsem je oba!“ zavolal. „Jsou oba mrtvi. Jak je to možné, že jsou oba mrtvi, když je Bůh na vaší straně?“

Nikdo zdola nereagoval.

Volání mu vzalo dech. Chvilku počkal, několikrát se zhluboka nadechl, nechtěl, aby slyšeli v jeho hlase slabost. Pak znovu křikl: „Proč nevstanete a nenecháte Boha, aby zastavil kulky, když po vás střílím?“

Nedostal žádnou odpověď.

„To by něco dokázalo, že ano?“

Žádná odpověď.

Několikrát se dlouze, pomalu nadechl.

Snažil se hýbat levou rukou, prsty se pohnuly, ale byly ještě bez citu a ztuhlé.

Přemýšlel, zda jich zabil dost, aby je přinutil otočit se zpět, a sčítal. Dva zabil na vrcholu hřebene, jednoho na stezce, tři dole v údolí, kde se motali kolem džípu a skútrů. Šest mrtvých. Šest z deseti. Kolik jich zbývá v lese pod ním? Tři? Myslel si, že tam dole viděl tři další: druhou ženu, Kyleho a muže, který šel před ním. Ale nezůstal by alespoň z nich s Matkou Grace? Určitě by ji nenechali v chatě samotnou. A nebyla by schopna přijít až sem, tak obtížným výstupem. Nebo ano? Nebo byla právě teď mezi stromy vzdálená jen padesát metrů, krčící se v přítmí stínu jako ďábelský starý skřet?

„Počkám si tady,“ zavolal.

Vytáhl šest nábojů z kapsy kabátu a s potížemi, protože mohl používat jenom jednu ruku, nabil revolver.

„Dříve nebo později se budete muset hnout,“ zavolal na ně dolů. „Budete si muset protáhnout svaly, nebo vás chytí křeč.“ Jeho hlas se tajemně nesl sněžným tichem. „Chytí vás křeč a pomalu zmrznete.“

Umrtvující šok z postřelení začal slábnout. Začal se mu vracet cit a do ramene a ruky se vkrádala první tupá bolest.

Kdykoli budete připraveni,“ křičel, „můžeme vyzkoušet vaši víru. Uvidíme, zda doopravdy věříte, že Bůh je na vaší straně. Kdykoli budete připraveni, jen vstaňte a nechte mě vystřelit a uvidíme, zda Bůh od vás odvrátí střely.“

Počkal půl minuty, dokud si nebyl jist, že neodpovědí, pak si dal revolver do pouzdra a vyklouzl z vršku. Nebudou vědět, že odešel. Můžou ho podezírat, ale nebudou si jisti. Zůstanou přibiti k zemi nejméně půl hodiny, než se rozhodnou riskovat výstup. Aspoň prosil Boha, aby zůstali. Potřeboval každou minutu, kterou může získat.

S tupou bolestí v rameni přecházející kvapem na ostrou, se plazil po břiše přes celou plošinu, lezl jako zmrzačený krab, nevstal, dokud nedosáhl místa, kde terén klesal a jelení stezka mířila mezi stromy.

Když se snažil vstát, zjistil, že má neskutečně slabé nohy; podlomily se pod ním, upadl na zem, narazil si poraněné rameno – Kriste! – a ucítil, jak se na něj řítí velká černá vlna Zadržel dech, zavřel oči a čekal, až se přežene, nechtěl se jí nechat odnést. Bolest už nebyla tupá; bodala, pálila, hryzla, jako kdyby se mu v rameni schoval nějaký živy tvor a teď si prokousával cestu ven. Byla dost zlá, když byl zcela v klidu, ale nejmenší pohyb ji udělal desetkrát horší. Nemohl tam však jen ležet. Bez ohledu na bolest musel vstát, vrátit se ke Chriss. Zemře-li, nechtěl zůstat sám v lese, až přijde jeho čas. Bože, to je neodpustitelně záporné myšlení. Nesmí myslet na smrt. Myšlenka je otcem skutku, že ano bolest byla zlá, ale to neznamenalo, že zranění je smrtelné. Nedošel tak daleko, aby se tak lehce vzdal. Má naději. Naděje umírá poslední. Celý život byl optimista. Přežil špatné zacházení opilých rodičů. Přežil chudobu. Přežil válku. Přežije také tohle, sakra. Odplazil se z plošiny na jelení stezku. Hned za okrajem hřebenu se chytil za větev smrku a vytáhl se nakonec do stoje, opřel se o kmen, aby neupadl.

Nepokoušela se o něj závrať, to bylo dobré znamení. Když se několikrát zhluboka nadechl a opíral se asi minutu o strom, přestal mít tak gumové nohy. Bolest neustávala, ale zjistil, že si na.ni postupně zvyká; musel se jí přizpůsobit, nebo jí vniknout ztrátou vědomí, což byl luxus, který si nemohl dovolit.

Vykročil od stromu, zatnul zuby, když se mu hochu víc rozhořel oheň v rameni, a sestupoval po jelení stezce, šel rychleji, než si myslel, že dokáže, i když ne tak rychle jako poprvé, když s ním byli Chriss a Jim. Spěchal, ale snažil se jít opatrně, bál se, že uklouzne, upadne a ještě víc si poraní rameno a ruku. Kdyby upadl na levou stranu, asi by po náporu bolesti upadl do bezvědomí, a pak by nemusel přijít zase k sobě, až by kolem něj stáli jejich pronásledovatelé a dloubali do něj hlavní pušky.

Padesát metrů pod hřebenem si uvědomil, že si měl vzít kulomet. Možná měl kulometčík u sebe ještě pár plných zásobníků. To by trochu vyrovnalo šance. S kulometem, by mohl nastražit další past a vyřídit je tentokrát všechny.

Zastavil se a podíval se zpět, přemýšlel, má-li se pro zbraň vrátit. Stoupající stezka vypadala strměji, než si ji pamatoval. Její zdolání se mu jevilo tak vyzývavé jako nejtěžší výstup na Mount Everest. Začal těžce dýchat, jen se na ni podíval. Jak si ji prohlížel, zdálo se mu, že se stává ještě strmější. Kruci, vypadalo to, že je kolmo. Neměl sílu vrátit se, proklínal se, že na to nepřišel, když byl nahoře; uvědomil si, že nemá tak jasnou hlavu, jak si myslel.

Pokračoval v cestě dolů.

Po dvaceti metrech měl dojem, že se les kolem něj otáčí. Zastavil se a rozkročil, jako kdyby chtěl zastavit kolotoč stromů jen tím, že zaboří podpatky do země. Zpomalil ho, ale nemohl ho zastavit úplně, tak pozvolna opatrně pokračoval, kladl jednu nohu před druhou, jako opilec snažící se dokázat svou střízlivost policajtovi.

Vítr zesílil a dělal v obrovských stromech pěkný randál. Ty nejvyšší vrzaly, když se jejich vršky kymácely v poryvech větru. Větve stromů o sebe klepaly a setřásané jehličí mlaskalo, šustilo, syčelo. Vrzání sílilo, až znělo jako otvírání tisíce dveří na nenamazaných závěsech, mlaskání, šustění, a syčení bylo také hlasitější, hromovější, až se zvuk stal bolestivým, až se cítil jako uvnitř bubnu, zavrávoral, klopýtnul, skoro upadnul, uvědomil si, že většina zvuků nepochází z věku ve stromech, ale z jeho vlastního těla, že slyší hukot své krve v uších, že slyší své srdce, jak mu bije rychleji a rychleji. Pak se les pět otáčet a jak se otáčel, táhl z oblohy temnotu jako nit z cívky, víc a víc temnoty, vířící les mu už nepřipadal jako kolotoč, ale jako stav tkající z nitě temnoty černou látku, která se kolem něj vlnila, padla na něj, neviděl, kam jde, zase klopýtl, upadl…

Bolest!

Oslepující výbuch.

Temnota.

Hlubší než noc.

Ticho

Plazil se tmou jako v pytli, divoce vzrušen hledal Jima. Musí ho brzy najít. Zjistil, že Chewbacca není obyčejný pes, ale robot, ďábelský vynález, plný výbušnin. Jim to nevěděl. Pravděpodobně si právě teď se psem hraje. Během několika sekund Spiveyová stiskne knoflík, pes vybuchne a Jim bude mrtev. Připlazil se k šedé skvrně v temnotě, pak byl v ložnici, viděl Jima, jak sedí v posteli. Chewbacca tam byl také, seděl jako člověk, v jedné tlapě držel nůž a v druhé vidličku. Oba jedli řízek. Charlie se zeptal: „Proboha, co to jíš?“ Chlapec odpověděl: „Je to lahodné.“ Charlie se postavil k posteli a vzal chlapci maso. Pes zavrčel. Charlie řekl: „Nevíš, že maso je otrávené? Otrávili tě.“

„Ne,“ řekl Jim, „je to dobré. Měl bys to zkusit.“

„Jed! Je to jed.“ Pak si Charlie vzpomněl na výbušniny ukryté v psu, chtěl Jima varovat, ale bylo příliš pozdě. Došlo k výbuchu. Ale nevybuchl pes. Vybuchl Jim. Výbuch mu roztrhl hruď, z ní se vyřítila horda krys, právě takových jako krysa v místnosti na baterie pod větrným mlýnem, a krysy zaútočily na Charlieho. Zavrávoral vzad, ale krysy mu vylezly po nohou. Měl je po celém těle, spoustu krys, kousaly ho, upadl, byl tou spoustou krys sražen k zemi, řinula se z něj krev, byla studená, studená místo teplá, vykřikl…

… a probral se, dusil se. Cítil studenou krev na celé tváři, utřel si ji, podíval se na ruku. Nebyla to krev; byl to sníh.

Ležel na zádech uprostřed jelení stezky, díval se nahoru na stromy a kousek šedé oblohy, z níž hustě chumelilo. S velkou námahou si sedl. Krk měl plný hlenů. Zakašlal a odplivl si.

Jak dlouho byl v bezvědomí?

Nedalo se odhadnout.

Pokud viděl, byla stezka nahoru k hřebenu opuštěná. Pronásledovatelé po něm ještě nešli. Nemohl být v bezvědomí dlouho.

Bolest v ruce a ramenu vystřelovala do zad a prsou, do krku, do lebky. Snažil se zvednout ruku, podařilo se mu to jen částečně, mohl jí trochu pohnout, aniž se bolest zvětšila.

Připlazil se k nejbližšímu stromu a pokusil se vytáhnout do stoje, ale nedokázal to. Počkal chvilku, zkusil to zase, opět neuspěl.

Chriss. Jim. Spoléhali se na něj.

Bude muset chvíli lézt. Zkusil to, po rukách a kolenou, přenášel většinu váhy na pravou ruku, ale muset si trochu pomáhat levou, ke svému úžasu zjistil, že se může šourat slušným tempem. Tam, kde mu úhel stoupání umožnil využít gravitaci, se po stezce klouzal, někdy až pět metrů, než se zastavil.

Nebyl si jist, jak daleko musí jít, než dojde ke skalnatému převisu, kde nechal Chriss a Jima. Mohlo to být za příštím ohbím – nebo stovky metrů. Ztratil schopnost odhadovat vzdálenost. Ale neztratil smysl pro směr, tak lezl dolů ke dnu údolí.

Po několika sekundách či minutách si uvědomil, že ztratil.pušku. Pravděpodobně.se mu smekla z ramene, když upadl. Měl by se pro ni vrátit. Ale mohla sklouznout ze stezky do podrostu nebo mezi kameny. Těžko by ji hledal. Měl ještě svůj revolver. A Chriss měla brokovnici. Tyto zbraně budou muset stačit.

Lezl dál dolů po stezce a narazil na spadlý strom, který přehradil cestu. Nepamatoval si, že tam dřív byl, i když asi musel být, přemýšlel, zda někde špatně neodbočil. Ale při prvních dvou cestách si žádných odboček na stezce nevšiml, jak tedy mohl špatně odbočit? Opřel se o spadlý strom…

… a byl u zubaře, připoután v křesle. V levé ruce a v levém ramenu mu vyrostlo sto zubů a všechny potřebovaly z kořenů vytáhnout hnis. Zubař otevřel dveře a vešel dovnitř, byla to Grace Spiveyová. Měla největší, nejošklivější vrták, který kdy viděl, a navíc ho nepoužije na zuby v rameni; vyvrtá mu díru přímo do srdce…

… a srdce mu zuřivě tlouklo, když se probral opřený o spadlý strom.

Chriss.

Jim.

Nesmí je zklamat.

Přelezl spadlý strom, opřel se o něj, přemýšlel, zda si může dovolit zkusit jít, rozhodl se, že ne, zase sklouzl na kolena. Lezl.

Za chvíli to bylo s rukou lepší.

Měl ji mrtvou. To bylo lepší.

Bolest polevila.

Lezl.

Kdyby se na chvilku zastavil, schoulil se a zavřel oči, bolest by úplně zmizela. Věděl, že by zmizela.

Ale lezl.

Měl žízeň a bylo mu horko, vzdor mrazivému vzduchu. Zastavil se, shrábl trochu sněhu a dal si ho do úst. Chutnal palčivě, odporně. Přesto polkl, protože cítil, jako by mu v krku hořelo, a protivně chutnající sníh byl aspoň studený.

Teď potřeboval už jen chvilečku odpočinku, než bude zase pokračovat. Nebylo jasno; přesto ho šedé světlo pronikající mezi stromy bodalo do očí. Kdyby je mohl jen na chviličku zavřít, na několik sekund přerušit ten oslnivý šedý třpyt

Kapitola 32 – Čas se krátí

Chriss nechtěla nechat Jima a Chewbaccu pod převisem samotné, ale neměla na vybranou, protože věděla, že Charlie má potíže. Netrápila ji jen dlouhá střelba. Trápil ji dílem křik, který před chvilkou přestal, a dílem skutečnost, že se tak dlouho nevrací. Ale hlavně to bylo tušení. Říkejte tomu ženská intuice: věděla, že ji Charlie potřebuje.

Řekla Jimovi, že nepůjde daleko, jen sto metrů vzhůru stezkou, podívat se, zda neuvidí nějaké stopy po Charliem. Objala ho, zeptala se, bude-li v pořádku, zdálo se jí, že přikývl, ale nedostala z něj žádnou jinou odezvu.

„Nechoď nikam, dokud budu pryč.“

Neodpověděl.

„Neodcházej odsud. Rozumíš?“

Chlapec zamrkal. Pořád na ni nezaostřil.

„Miluji tě, zlato.“

Chlapec zase mrkl.

„Hlídej ho,“ nařídila Chewbaccovi.

Pes zafrkal.

Vzala si brokovnici a vyšla kolem skomírajícího ohně na stezku. Pohlédla zpět. Jim se na ni nedíval. Byl opřen o skalnatou stěnu, ramena přihrbená, hlavu skloněnou, ruce v klíně, civěl před sebe do země. Měla strach ho opustit, ale bála se také, že Charlie ji potřebuje, otočila se a šla po jelení stezce nahoru.

Teplo ohně jí udělalo dobře. Kosti a svaly neměla tak ztuhlé jako před chvíli; při chůzi moc bolesti necítila.

Stromy ji hodně chránily před větrem, ale věděla, že fouká zuřivě, protože vydával divoký a ďábelský zvuk, jak zuřil v nejvyšších větvích. V těch místech, kde se stromy rozestupovaly a odhalovaly šedé skvrny oblohy, se sypal sníh tak hustě a rychle, že to vypadalo skoro jako déšť.

Ušla ne víc než sedmdesát metrů, za dvě zatáčky na stezce, když uviděla Charlieho. Ležel tváří k zemi uprostřed pěšiny, hlavu otočenou na jednu stranu.

Ne.

Zastavila se metr od něj. Bála se jít blíž, protože věděla, co najde.

Ležel nehybně.

Byl mrtev.

O, Ježíši,byl mrtev. Zabili ho. Milovala ho a on miloval ji, teď pro ni zemřel, dělalo se jí špatně, když nato pomyslela. Nasákla šerou, chmurnou barvou dne, byla plna chladné šedi, otupující zoufalosti.

Ale hoře byli nuceni nechat stranou, protože teď se ona a Jim museli o sebe postarat sami, nevěřila, že bez Charlieho dokáží vyjít z hor. Aspoň ne živi. Jeho smrt je špatným znamením pro jejich osud.

Pozorovala les kolem sebe a došla k závěru, že je sama s mrtvolou. Charlie byl zřejmě zraněn na vrcholu hřebene a dokázal dojít až sem. Fanatičtí pronásledovatelé byli zjevně ještě na druhé straně hřebene.

Nebo je možná všechny zabil.

Hodila si řemen brokovnice přes rameno, šla blíž k němu, váhala prohlížet ho z blízka, nebyla si jista, že má dost síly, aby se podívala na jeho studený mrtvý obličej. Klekla si vedle něj – a uvědomila si, že dýchá.

Zatajila dech a zdálo se jí, že jí vynechalo srdce.

Byl živ.

V bezvědomí, ale živ.

Zázraky se ještě dějí.

Chtělo se jí smát, ale potlačila nutkání, pověrčivě se bála, že bohům lesa by se její radost znelíbila a vzali by jí ho. Dotkla se ho. Zamumlal, ale nepřišel k sobě. Otočila ho na záda, zamrmlal na ni, aniž otevřel oči. Všimla si roztrženého rukávu na jeho plášti a uvědomila si, že je postřelen. Na roztržené látce kolem rány lpěly kusy černé a zmrzlé krve. Bylo to zlé, ale aspoň není mrtev.

„Charlie?“

Když neodpověděl, dotkla se mu tváře a opakovala jeho jméno, konečně otevřel oči. Chvilku je měl nezaostřené, ale pak se na ni zaostřil a mrkl a viděla, že je při vědomí, mátožný, možná ne zcela při sobě, ale neblouzní.

„Ztratil jsem ji,“ řekl.

„Co?“

„Pušku.“

„Nedělej si s ní starosti.“

„Zabil jsem tři z nich,“ řekl nezřetelně.

„To je dobře.“

„Kde jsou?“ zeptal se znepokojeně.

„Nevím.“

„Musí být blízko.“

„Myslím, že ne.“

Snažil se sednout.

Projela jim zjevně bolest, protože se zamračil a zatajil dech, na okamžik si myslela, že opět omdlí.

Byl hrozně bledý, bílý jako mrtvola.

Tiskl jí ruku, až bolest trochu polevila.

„Jdou ještě další,“ zamumlal a tentokrát se mu podařilo sednout si, když to zkusil.

„Můžeš se hýbat?“

„Jsem slabý“

„Musíme se odsud dostat.“

„Lezl jsem.“

„Můžeš jít?“

„Sám ne.“

„Když se o mne opřeš?“

„Možná.“

Pomohla mu na nohy, podepřela ho a povzbuzovala k sestupu po stezce. Ze začátku postupovali pomalu; zastavovali se, potom šli trochu rychleji, dvakrát uklouzli a skoro upadli, ale nakonec dosáhli převisu.

Jim na jejich příchod nereagoval. Ale když Chriss pomáhala Charliemu položit se na zem, přišel Chewbacca, vrtěl ocasem a olízl Charliemu tvář.

Skalní stěny absorbovaly hodně tepla z ohně, z něhož už teď zbyly jen uhlíky, a teplo vyzařovalo z kamene ze všech stran.

„Prima,“ pochválil si Charlie.

Měl příliš zasněný hlas, aby se Chriss líbil.

„Točí se ti hlava?“ zeptala se.

„Trochu.“

„Máš závratě?“

„Měl jsem. Teď ne.“

„Vidíš rozmazaně?“

„Nic takového.“

„Chci vidět to zranění,“ řekla a začala mu sundávat plášť.

„Není čas,“ odporoval, položil ruku na její a zastavil ji.

„Budu rychlá.“

„Není čas!“ trval na svém.

Poslouchej, právě teď, když cítíš tu bolest, se nemůžeš rychle hýbat.“

„Zatracená želva.“

„A ztrácíš sílu.“

„Cítím se jako malé dítě.“

„Ale máme pořádný balíček první pomoci, můžeme tě obvázat a trochu zmírnit bolest. Potom se možná postavíš na nohy a půjdeš rychleji. Bude-li tomu tak, budeme zatraceně rádi, že jsme tomu věnovali čas.“

Přemýšlel o tom, přikývl. „Dobrá. Ale měj uši nastražené. Mohou být ne moc daleko.“

Sundala mu prošívaný kabát, rozepnula košili, svlékla ji z poraněného ramene, potom rozepnula a odtáhla teplé tričko, lepkavé od krve a potu. Měl v sobě škaredou díru, vysoko na levé straně prsou, těsně pod ramenními kostmi. Pohled na ni v ní vyvolal pocit, že se jí v žaludku svíjejí živí hadi. Nejhorší krvácení přestalo, ale tkáň bezprostředně kolem rány byla nateklá, brunátná. Barva kůže přecházela dál od rány do nachové, pak do mrtvolně bledě bílé.

„Hodně krve?“ zeptal se.

„Bylo jí hodně.“

„A teď?“

„Ještě to trochu krvácí.“

„Stříká?“

„Ne. Kdyby byla zasažena tepna, byl bys už mrtev.“

„Měl jsem štěstí.“

„Velké.“

Výstupní zranění bylo na zádech. Maso na této straně vypadalo stejně zle, zdálo se jí, že v něm vidí úlomky kosti.

„Kulku v sobě nemáš.“

„To je plus.“

Balíček první pomoci byl v Charlieho batohu. Vyndala ho, otevřela lahvičku s roztokem kyseliny borité a nalila ji do rány. Chvilku tam zuřivě pěnila, ale nebodala, jako by dělal jód nebo ajatin; s poněkud zasněným, nezúčastněným pohledem Charlie pozoroval, jak bublá.

Ve spěchu nacpala trochu sněhu do kovového hrnku a postavila ho na horké uhlíky vyhořelého ohně, aby roztál.

Překonal svou zasněnost, zakroutil hlavou, jako by si ji chtěl projasnit. „Pospěš si.“

„Snažím se, jak nejlíp umím,“ řekla.

Když kyselina boritá přestala pracovat, poprášila rychle vstupní a výstupní poranění žlutým antibiotickým pudrem, pak bílým slabě znecitlivujícím práškem. Rány už skoro vůbec nekrvácely. Sundala si rukavice, aby mohla pracovat rychleji a lépe, použila rychloobvazy z vaty, gázy a pět centimetrů široký svitek gázy, aby udělala provizorní a trochu amatérský obvaz, ale upevnila ho takovou spoustou náplasti, že věděla, že zůstane na místě.

„Poslouchej!“ vyzval ji.

Byla úplně potichu.

Poslouchali, ale slyšeli jen vítr ve větvích stromů.

„To nejsou oni,“ prohlásila.

„Ještě ne.“

„Chewbacca nás upozorní, když někdo přijde.“

Pes ležel pokojně vedle Jima.

Ledový vzduch už vysál z kamenů akumulované teplo. V krytém výklenku pod převisem začalo být zase chladno. Charlie se silně třásl.

Rychle ho oblékla, zapnula zip na kabátě, natáhla kapuci a zavázala ji pod bradou, pak vzala z uhlíků hrnek s rozpuštěným sněhem. V balíčku první pomoci byl také tylenol, což nebyl dostatečně silný prostředek k potlačení bolesti, ale silnější neměli. Dala mu dvě tablety, váhala, dala mu třetí. Z počátku měl potíže s polykáním, to jí dělalo starosti, ale uklidnil ji, že má vyschlá ústa a krk; když spolkl třetí prášek, vypadal lépe.

Nesnese svůj batoh; budou ho muset nechat zde.

Vytáhla ze svého batohu několik věcí, aby se tam vešel balíček první pomoci, zajistila všechny kapsy. Dala si batoh na záda a zapnula přezku přes prsa.

Chtěla, aby se hnuli. Byla horečnatě vzrušená, jen aby už šli. Nepotřebovala hodinky, aby věděla, že čas se jim krátí.

* * *

Kyle Barlowe byl mohutný, ale nebyl neohrabaný. Když se snažil, dokázal se pohybovat pokradmu a s jistotou. Deset minut poté, co Harrison zabil Dennyho Rogerse a shodil jeho tělo z vrcholu hřebene,se Barlowe opatrně vzdálil z houštiny, kde se skrýval, a vyklouzl po vrstevnici do místa, kde ležely stíny jako zamrzlé bazény noci. Ze stínů se vydal jako kočka k ohromnému spadlému stromu, odtud k rozeklanému skalisku vystupujícímu ze stráně. Nešel ani nahoru ani dolů, pohyboval se jen do strany, pryč z oblasti, kterou Harrison ovládal, nechal ostatní přibité k zemi, ale předpokládal, že při troše štěstí ne na dlouho.

Za dalších deset minut, když si byl jist, že je z dohledu, přestal být tak opatrný, rozběhl se směle nahoru k hřebenu, přelezl ho. Prošel mezerou mezi dvěma skalisky a stoupl si na jeho plochý, větrem ohlazený vrchol.

Smith & Wesson 357 Magnum měl v podpažním pouzdře. Rozepl si zip na kabátu jen tolik, aby revolver vytáhl.

Sněžilo tak silně, že nebylo vidět dál než na sedm metrů, někdy dokonce ani tak daleko ne. Omezená viditelnost mu nedělala starosti. Ve skutečnosti ji považoval za dar od Boha. Už znal místo, odkud na ně Harrison střílel; nebude mu dělat potíže, aby ho našel. Ale mezitím bude ukryt před Harrisonem – pokud je detektiv ještě na hřebeni, o čemž se dá pochybovat.

Šel na jih, přímo proti zuřícímu větru. Vítr ho bodal do obličeje a znecitlivěl mu ho, přinutil ho šilhat. Oči mu slzely, z nosu kapalo. Ale vítr ho nedokázal srazit ani vychýlit; snadněji by porazil některý z ohromných stromů pod hřebenem.

Po padesáti metrech našel tělo Morana Pierceho. Civějící, ale nevidoucí oči nevypadaly jako oči člověka, protože byly pokryty mléčným zákalem, což byl vlastně tenký film popraskaného ledu. Obočí, řasy a knír měl ojíněné. Vítr pilně shromaždoval sníh v záhybech u rukou, nohou a ohnutého krku mrtvoly.

Barlowe s překvapením zjistil, že Harrison nechal být Pierceho Uzi, kompaktní zbraň vyrobenou v Izraeli. Vzal si ji, doufal, že ji sníh nepoškodil. Rozhodl se, že se na ni raději nebude spoléhat, dokud ji nevyzkouší, tak si jí jen přehodil přes rameno a nechal si v pravé ruce Magnum.

Držet se těsně u žulových skalisek podél východního vršku hřebene, kradl se k místu, odkud na ně Harrison střílel, odkud shodil Dennyho Rogerse dolů se svahu. Magnum držel před sebou, obešel balvan, který tvořil severní stěnu Harrisonova hřadu – a nebyl překvapen zjištěním, že detektiv už odešel.

Koutek mezi skalisky byl trochu chráněn před větrem; zůstalo tam tudíž maloučko sněhu. Ve sněhu se zaleskla mosaz: několik vystřelených nábojnic.

Všiml si také krve na kamenech, které tvořily stěny tohoto úkrytu, tmavé, zmrzlé skvrny na našedlé žule.

Sklonil se, civěl na nábojnice vykukující z bíle oblečené země. Odmetl měkkou, suchou vrstvu nových vloček napadaných během poslední půl hodiny, odstrčil rovněž použité nábojnice, a na vrstvě staršího sněhu našel spoustu krve. Krev Dennyho Rogerse? Nebo Harrisona? Možná, že Rogers toho parchanta zranil.

Obrátil se od východní části hřebene, přešel přes jeho úzký vršek a začal hledat místo, kudy vycházela jelení stezka do dalšího údolí. Protože Antikrist a jeho ochránci šli po této stezce až sem, logicky předpokládal, že se jí budou držet i nadále. Na větrem bičované plošině se nový sníh neudržel, ale kupil se na svahu za hranou hřebene, kde vítr nefoukal s takovou silou, kde podrost a kameny vytvářely záchytné body pro závěje. Sníh maskoval vstup na jelení stezku. Téměř ji minul; musel kopat do závěje, ale pak uviděl stopy, jak jelenů, tak lidí, ve spořejším koberci sněhu pod stromy.

Sešel několik metrů po svahu, až našel, v co doufal – skvrny krve. Nemohla to být krev Dennyho Rogerse. Už nebylo pochyb:

Harrison byl zraněn.

Kapitola 33 – Pekelné počasí

Charliemu imponovalo, jak rychle a jistě Chriss převzala velení, ale neudivilo ho to. Vyvedla je na stezku a po ní dolů k údolí.

Jim a Chewbacca je sledovali. Chlapec nemluvil, šoural se, jako kdyby cítil, že maří čas, když se snaží uniknout. Ale nezastavoval se, nezpožďoval, držel se blízko. Pes si vzal ze svého pána příklad, šel tiše, s hlavou u země, očima sklopenýma.

Charlie čekal, že uslyší na stezce za nimi hluk. Minutu po minutě v něm narůstala jistota, že se začne střílet.

Ale padal sníh, vítr hýkal, stromy skřípaly a šelestily a pronásledovatelé se neukázali. Musel je zatraceně vyděsit tím posledním přepadem. Museli aspoň půl hodiny zůstat, kde byli, báli se vylézt z úkrytu a když se hnuli, museli jít k vršku velice opatrně.

Bylo by příliš pošetilé doufat, že to vzdali a otočili se zpět. Nikdy to nevzdají. Aspoň o tom se přesvědčil. Denton Boothe, jeho tlustý přítel psycholog, měl pravdu: tento druh fanatiků by zastavila pouze smrt.

Jak se točila k dolní části údolí, vedla je jelení stezka víc do stran než předtím. Nedojdou dolů tak rychle, jak předpokládali.

Během prvních dvaceti minut Charlie nepotřeboval moc pomáhat. Stezka byla většinou mírná a nevyžadovala velkou námahu. Několikrát se musel chytit stromu nebo se opřít o skalnatý pilíř, aby udržel rovnováhu, a dvakrát, když stoupání bylo příliš prudké, se opřel o Chriss, ale nevisel na ní stále. Ve skutečnosti si vedl mnohem lépe, než považoval za možné, když vyšli.

I když tylenol a antibiotický prášek ztlumily největší bolest v rameni a paži, byla ještě zlá. Byla tak silná, až čekal, že ho úplně vyřídí, ale zjistil, že má větší výdrž, než si myslel; přizpůsoboval se jí, drtil si zuby na vápenný prach a v tváři se mu objevily rýhy neustávající agónie, ale držel se.

Po dvaceti minutách mu však začaly docházet síly a potřeboval Chrissinu pomoc častěji. Na dno údolí došli za dvacet pět minut, a to už zase začínal trochu cítit závratě. O pět minut později, když přišli k okraji širokého údolí, kde sníh a vítr jako dvojité kladivo bušily do země, se musel zastavit a odpočinout si, dokud byli ještě chráněni lesem. Sedl si pod borovici a opřel se o kmen.

Jim seděl vedle něj, ale nic neříkal, nevzal ani na vědomí jeho přítomnost. Charlie byl příliš unaven, aby se pokoušel vyloudit z chlapce slovo nebo úsměv.

Chewbacca si olizoval tlapy. Trochu krvácely.

Chriss si také sedla, vyndala mapu, kterou Charlie rozložil včera na stole v chatě, když trval na tom, že jí ukáže, jak by se dostali z hor, kdyby přišli lidé Spiveyové a snažili se je zahnat do kouta. Kriste, jak nepravděpodobnou se taková situace zdála tehdy a jak nevyhnutelnou je nyní?

Chriss si musela složit mapu, když ji studovala, aby nebyla velká, protože z údolí občas vyrazil vítr, prošlehl mezi stromy až do hustého lesa, kde do všeho, co měl v cestě, vrážel, žduchal a snažil se to rozervat. Na dně údolí mimo les zuřila lítá sněhová vánice. Vítr vál od jihozápadu, hřměl jako rychlík z jednoho konce údolí na druhý, hnal před sebou plachty sněhu. Sněžilo tak hustě, že většinu času bylo možno dohlédnout jen asi do třetiny šířky údolí, kde to vypadalo, že svět končí pustou bílou stěnou. Jen občas vítr na několik sekund zeslábl nebo krátce změnil směr, v tom okamžiku se stovky neprůhledných sněhových závěsů zatřepotaly a rozevřely. V dálce bylo možné spatřit hustě zalesněnou druhou stranu údolí, pak vzdálenou stěnu poměrně úzkého údolí a za ní další vzdálený vrchol hřebene, kde se i za slabého světla leskly led a skála jako chrom.

Podle mapy tekl podélně středem údolí potůček. Vzhlédla, zašilhala do bílé smršti před lesem, ale potok nezahlédla, ani když se sníh rozevřel. Pomyslela si, že zamrzl a je pod sněhem. Kdyby sledovali potůček (místo toho, aby přešli údolí do další části lesa), došli by nakonec k hornímu konci úzké doliny svažující se k jezeru, protože teď byli ve vysoko položeném údolí, které se svažovalo jihozápadně, hodně vysoko nad Tahoe. Včera, když poprvé vyndal tuto mapu, Charlie plánoval, že budou sledovat tuto cestu, budou-li muset opustit chatu a vydat se do divočiny, ale to bylo před tím, než ho postřelili. Byl to pět či šest kilometrů dlouhý pochod k civilizaci, vzdálenost nevzbuzující strach – pokud jste v dobré fyzické kondici: Ale teď, když byl zraněný a slabý, s nastupující prudkou vánicí, neměli absolutně žádnou naději, že by se k jezeru dostali touto cestou. Za těchto okolností byla pro ně tato cesta právě tak obtížná jako přechod Číny.

Zoufale pátrala na mapě po jiné cestě z údolí nebo po nějakém úkrytu, a když několikrát nahlédla do symbolů použitých na mapě, objevila jeskyně. Byly na stejné straně údolí, necelý kilometr severovýchodně a vyhledávali je zřejmě turisti, kteří se zajímají o staré indiánské nástěnné malby a sbírají hroty šípů. Chriss nedokázala určit, zda je to jen jedna nebo dvě jeskyňky nebo celá rozsáhlá síť, ale doufala, že budou aspoň tak velké, aby jim posloužily k úkrytu, jak před fanatiky, tak před vražedným počasím.

Přisedla si k Charliemu, naklonila k němu hlavu, aby ji slyšel v nesouzvukém větru, a řekla mu, co má na mysli. Souhlasil s ní úplně a jeho důvěra v její plán posílila i její víru v něj. Přestala si dělat starosti, zda jít do jeskyní je moudré, a začala se strachovat, budou-li schopni se tam v bouři dostat.

„Mohli bychom jít severovýchodně lesem podél dna údolí,“ navrhovala, „ale nechali bychom po sobě stopy.“

„Kdežto půjdeme-li do údolí, půjdeme-li mimo les, bouře naše stopy ihned zahladí.“

„Ano.“

„Pronásledovatelé nás zde ztratí,“ dodal.

„Přesně tak. Ovšem, abychom došli k jeskyním, musíme severněji zase vejít do lesa, ale je menší šance než jedna k miliónu, že naše stopy zase zachytí. Za prvé, budou čekat; že půjdeme údolím dolů, jihozápadně, k jezeru, protože tím směrem je civilizace.“

„Správně.“ Olízl si popraskané rty. „Severovýchodně není vůbec nic, jen divočina.“

„Nebudou nás v takovém místě hledat – že ne?“ otázala se Chriss.

„Pochybuji,“ řekl. „Dejme se na cestu.“

„Chůze mimo les, ve větru a sněhu nebude lehká,“ varovala.

„Jsem v pořádku. Zvládnu to.“

Nevypadal, že by to zvládl. Nevypadal, že by se dokázal i jen zvednout. Oči měl podlité krví a uslzené. Obličej vychrtlý a hrozně bledý, rty bez krve.

„Ale musíš dát pozor na Jima,“ řekl Charlie. „Raději uřízni kus šňůry připoutej ho k sobě.“

To byl dobrý nápad. Mimo les byla viditelnost v nejlepším okamžiku deset metrů, když však vítr zesílil a sníh zavířil, klesla na méně než čtyři metry. Jim by mohl snadno sejít několik kroků ze směru a když by se rozdělili, bylo by těžké, ne-li nemožné, se znovu najít. Ze smotku visícího na tlumoku uřízla kus šňůry a udělala oprať, která dávala chlapci dva metry vůli; uvázala je k sobě, pás k pasu.

Charlie se neustále nervózně díval zpět na stezku, po níž přišli.

Chriss víc zneklidňovalo, že i Chewbacca pozoroval cestu, kterou přišli. Ještě ležel, byl poměrně klidný, ale měl vztyčené uši a tiše vrčel.

Pomohla Charliemu a Jimovi nasadit kukly, protože je teď budou velice potřebovat, bez ohledu na to, že díry na oči jim omezí výhled. Nasadila kuklu i sobě, natáhla si kapuci; zavázala tkaničky pod bradou.

Jim vstal, aniž mu řekla. Považovala to za dobré znamení. Pořád vypadal ztracen, osamocen, bez zájmu o to, co se děje kolem, ale aspoň podvědomě cítil, že je čas jít, což znamenalo, že není úplně mimo.

Pomohla Charliemu na nohy.

Bylo to s ním špatné.

Poslední kilometr k jeskyním bude pro něj krušný, hotová muka. Ale nedalo se dělat nic jiného.

Jednou rukou držela Charlieho zdravou paži, připravena poskytnout mu oporu, bude-li ji potřebovat, připoutaná k Jimovi, vedla je do údolí. Vítr zuřil jako zdivočelé zvíře. Byl mráz aspoň třicet pod nulou. Sněhové vločky už vlastně nebyly vločkami; srazily se na malé krystalické kuličky, které se s ostrým tikotem odrážely od Chrissiných oteplovaček. Kdyby v pekle byla místo horka zima, pak by muselo vypadat nějak takhle.

* * *

Popel a napůl shořelé černé větve bylo vše, co zůstalo po ohni, který nedávno hořel uprostřed jelení stezky. Kyle Barlowe kopl do zuhelnatělých zbytků a rozhodil je.

Vstoupil pod skalnatý převis a podíval se na opuštěný tlumok. V koutě ležely kousky papíru, obaly z rychloobvazů.

„Měl jsi pravdu,“ řekl Burt Tully. „Muž je poraněn.“

„Dost zle, když už ani nemůže nést svůj batoh,“ dodal Barlowe a odvrátil se od opuštěných věcí.

„Ale pořád si nejsem jist, že bychom měli po něm jít jen my čtyři,“ pochyboval Tully. „Potřebujeme posily.“

„Nemáme čas se pro ně vracet.“

„Ale zabil tolik našich lidí.“

„Začínáš být zbabělý?“

„Ne, ne,“ odporoval Tully, ale vypadal vystrašeně.

„Jsi teď vojákem,“ zvolal Barlowe. „Jsi pod Boží ochranou.“

„Já vím. Já jen, že ten chlapík Harrison je sakra dobrý.“

„Ne tak dobrý, jako byl předtím, než ho Denny střelil.“

„Ale on zastřelil Dennyho! Musí mít ještě spoustu odvahy.“

„Viděl jsi místo na stezce, kde upadl, kam přišla a kde mu pomohla Bylo tam hodně krve.“ Řekl Kyle netrpělivě.

„Ale posily…“

„Zapomeň na to,“ prohlásil Kyle a protlačil se kolem něj.

Měl též pochybnosti, přemýšlel, není-li k Burtovi tak příkrý jen proto, aby je vytlačil ze své mysli.

Edna Vanoffová a Matka Grace čekaly na stezce.

Stařena nevypadala dobře: oči měla podlité krví, hluboko zapadlé, zpola utopené v začouzeném mase. Stala s ohnutými rameny, v předklonu, obraz úplného vyčerpání.

Barlowe žasl, že došla tak daleko. Chtěl, aby zůstala v chatě se stráží, ale ona trvala na tom, že s nimi půjde dál, do hor. Věděl, že je plná vitality, že má na svůj věk značnou sílu a výdrž, ale byl překvapen její nepolevující energii v lese. Občas jí museli přes obtížné místo pomoci, jednou ji musel třicet metrů nést, ale většinou šla sama.

„Jak dlouho jsou odsud pryč?“ zeptala se ho Grace hlasem stejně rozpraskaným a bezkrevným, jako měla rty.

„Těžko říci. Oheň je studený, ale v tomto počasí vychladnou uhlíky opravdu rychle.“

Burt Tully pravil: „Je-li Harrison zraněn tak moc, jak si myslíme, pak nemohou postupovat rychle. Doháníme je. Můžeme si dovolit jít pomalu, opatrně a přesvědčit se, že nevlezeme do další pasti.“

„Ne, jestli jsou blízko, tak si musíme pospíšit a skončit to,“ rozhodla Grace.

Otočila se, udělala krok, zakopla, upadla.

Barlowe ji postavil na nohy. „Dělám si o vás starost, Matko.“

„Je mi dobře,“ odsekla.

Ale Edna Vanoffová řekla: „Matko, vypadáte vyčerpaně.“

„Možná bychom si měli několik minut odpočinout,“ navrhl Burt.

„Ne!“ prohlásila Matka Grace. Probodla je po řadě svýma krví podlitýma očima. „Ne, ani jednu minutu. Nesmíme si dovolit dát chlapci ani o sekundu víc, než musíme. Řekla jsem vám každou vteřinu, co žije, vzrůstá jeho moc. Řekla jsem vám to tisíckrát!“

„Ale Matko, stane-li se vám něco, nebudeme schopni pokračovat,“ konejšil ji Barlowe.

Uhnul před pronikavou silou jejího pohledu. Její hlas teď dostal zvláštní témbr, který získával jedině tehdy, když měla vizi, bodající rezonanci, která mu vibrovala v kostech: „Když neuspěji já, musíte pokračovat. Budete pokračovat. Je rouháním tvrdit, že jste oddáni mně a ne Bohu. Budete pokračovat, dokud vám budou sloužit nohy, dokud budete schopni lézt. I potom budete pořád pokračovat, nebo Bůh s vámi nebude mít slitování. Ani slitování ani smilování. Pokud v tomto zklamete Boha, přepíše vaše duše k armádám pekelným.“

Některými lidmi ani nehnulo, když k nim matka Grace mluvila tímto způsobem. Ti slyšeli jen deklamování starého blázna. Někteří prchali, jako by jim vyhrožovala. Někteří se smáli. Ale Kyle Barlowe byl vždy naplněn pokorou. Byl pořád okouzlen jejím hlasem.

Ale budu okouzlen a poslušen, když mi přikáže, abych chlapce zabil? Nebo dokážu odolat násilí, v němž jsem si libovával? Opět špatné myšlenky.

Opustili skalnatý převis, šli po jelení stezce dolu, Barlowe první, Edna Vanoffová druhá, Matka Grace třetí, Burt Tully poslední. Skučení větru se zdálo být silným hlasem démona, pro Barlowa bylo stálou připomínkou zhoubných sil, které se i teď připravovaly k převzetí vlády nad světem.

Kapitola 34 – Rovnováha je vratká

Chriss začala podléhat myšlence, že se nikdy nedostanou z údolí živi.

Bylo to horší než blizard. Byla to bílá tma, vítr vál tak silně, že v tropickém podnebí by to byl hurikán, sněžilo tak hustě a hodně, že neviděla dál než půl až tři čtvrtě metru. Svět zmizel; šla krajinou z noční můry, krajinou bez podrobností, světem složeným výhradně ze sněhu a šedého světla; na žádné straně neviděla les. Neviděla ani Jima, když se vzdálil na konec opratě. Bylo to hrůzostrašné. I když světlo bylo rozptýlené a šedé, pálily ji oči od všepronikajícího oslnivého lesku a uvědomovala si, že jim hrozí sněžná slepota. Co by dělali, kdyby museli hledat cestu údolím poslepu, jen instinktem? Znala odpovědi zemřeli by. Po každých třiceti krocích se zastavila, podívala se na kompas, který skrývala ve svých rukavicích; i když se snažila jít vždy přímo, zjistila několikrát, že jdou špatným směrem, a musela ho měnit.

I kdyby neztratili orientaci a nezabloudili, zemřou zde, pokud nepůjdou dostatečně rychle, protože bylo chladněji, než si kdy představila, že může být, tak chladno, že by nebyla překvapena, kdyby náhle zamrzla ve stoje, uprostřed kroku.

Dělalo se jí až špatně ze strachu o Jima, ale ten se držel na nohou a trmácel se jí po boku i poté, kdy čekala, že upadne. Jeho skoro chorobné stažení se do sebe bylo za těchto okolností ironicky užitečné; tím, že se stáhl ze skutečného světa; chlad a vítr na něj působily méně, než kdyby byl normální. I tak, časem si živly u něj vyberou svou daň. Bude ho muset brzy dostat z údolí, do částečného úkrytu lesa, ať jsou či nejsou v oblasti, v níž jsou jeskyně.

Charlie si vedl hůř než chlapec. Často klopýtal, dvakrát upadl na kolena. Po pěti minutách se občas opřel o Chriss. Po deseti minutách potřeboval oporu častěji. Po patnácti minutách potřeboval oporu neustále, zpomalili skoro na pouhé šourání.

Nemohla říci jemu ani Jimovi, že brzy zamíří k lesu, protože vítr znemožňoval hovor. Když stála proti větru, vítr jí zahnal slova do pusy, hned jak je vyslovila. Když stála po větru, vítr jí slova roztrhal jako lehkou látku a rozptýlil je do nic neznamenajících slabik.

Na dlouhé minuty ztratila z dohledu Chewbaccu a několikrát si byla jista, že ho už nikdy neuvidí, ale vždy se znovu objevil, ucourán a zjevně sláb, ale živ. V kožichu měl ledovou kůru a když se vynořil ze vzdouvajících se řek sněhu, vypadal jako duch vracející se z hrobu.

Vítr vymetl široké oblasti údolí téměř dočista, v některých místech nechal jen několik udusaných centimetrů, ale i na nejmenších zábranách se tvořily závěje, které vyplňovaly i dolíky a prohlubně a vytvářely tak neviditelné pasti, kterým se nedalo vyhnout. Charlieho sněžnice nechali u jeho batohu, dílem proto, že mu poraněné rameno nedovolilo je nést, dílem proto, že by je stejně nedokázal používat. Proto je nemohli použít ani ona ani Jim, museli jít cestou, kterou dokáže jít i Charlie. Někdy se brodila sněhem po kolena, pak do poloviny stehen a ještě hlouběji, musela se vracet a hledat cestu kolem závěje, což nebylo snadné, když neviděla, kam sakra šla. Jindy vkročila do sněhem naplněných děr; bez jakékoli výstrahy byla po jednom kroku zabořena až do pasu.

Bála se, že by někde v údolí mohl být sráz nebo doopravdy hluboká díra. Takové díry nebyly v horách neobvyklé; několik takových dnes minuli, zjevně bezedných děr, některé velmi staré, lemované vápencem vyhlazeným vodou. Kdyby udělala jeden špatný krok a zapadla do sněhu až nad hlavu, Charlie by ji nemusel dostat ven, i kdyby si přitom nezlomila nohu. Stejně si nebyla jista, že by ona dokázala osvobodit je, kdyby spadli do podobné pasti.

Toto nebezpečí ji tak vystrašilo, že se zastavila a odvázala si od pasu provaz, na němž byl přivázán Jim. Bála se, že by Jima stáhla s sebou. Stočila si provaz kolem pravé tuky; mohla by ho vždy pustit, nechat ho rozmotat, kdyby skutečně spadla do pasti.

Říkala si, že věci, kterých se nejvíc bojíme, se nikdy nestanou, že nás vždycky srazí něco jiného, něco zcela nečekaného – jako náhodné setkání Grace Spiveyové s nimi minulou neděli odpoledne na parkovišti v South Coast Plaza. Ale když byli daleko v údolí, když už skoro chtěla zamířit k východnímu lesu, stalo se přesto to nejhorší.

Charlie právě sebral nové zbytky sil a přestal se o ni opírat, když šlápla náhle do hlubokého sněhu a uvědomila si, že došlo právě k tomu, čeho se bála. Snažila se hodit sebou dozadu, ale byla nakloněna dopředu, ohnutá větrem, její hybnost směřovala dopředu, nestačila včas změnit její směr. Vyrazila hlasitý výkřik, ztlumený větrem na slabé zavolání, zapadla do sněhu nad hlavu, udeřila do dna v hloubce dva a půl metru, svezla se k zemi, bolestivě zkroucenou levou nohu pod sebou.

Podívala se vzhůru, viděla, že se na ni sype sníh. Plnil díru, kterou udělala, když zapadla.

Bude pohřbena zaživa.

Četla v novinách příběhy o kopáčích pohřbených zaživa, udušených nebo rozdrcených v zasypaných příkopech, ne hlubších než tento. Sníh nebyl ovšem tak těžký jako bahno nebo písek, takže nebude rozdrcena, bude se moci prohrabat a i kdyby se z něj úplně nedostali bude moci pod sněhem dýchat, protože není tak soudržný a dusivý jako hlína, ale ani tato myšlenka nezmírnila její paniku.

Okamžik poté, co dopadla, se přes bolest v noze postavila a snažila se zachytit rukama ve skryté stěně jámy. Ale nenašla ji. Jenom sníh. Měkký, poddajný sníh, zuřivé nehmotný.

Pořád křičela. Do otevřených úst jí padl chomáč sněhu, začal ji dusit. Díra kolem ní se na všech stranách propadala, sníh padal kolem, k ramenům, pak k bradě, Ježíši, odstrkovala si ho z hlavy, zoufalá, aby měla volný obličej a ruce, ale zavíral se nad ní rychleji, než ho stačila odhrabovat.

Objevil se nad ní Charlieho obličej. Ležel na zemi, nakláněl se přes okraj srázu, díval se na ni. Něco vykřikoval. Nerozuměla mu.

Tepala do sněhu, ale ten se na ni sypal, stále sílící kaskáda, sypal se ze závěje kolem; až měla své ubolené ruce skoro přiražené k tělu. Ne! Sníh se stále sypal dovnitř, opět ho měla až k bradě, k ústům. Sevřela rty, zavřela oči, jista, že bude zcela zasypána, že jí zasype i hlavu, že Charlie ji nedokáže dostat ven, že to bude její hrob. Ale pak propad sněhu ustal, než jí v něm zapadl nos.

Otevřela oči, podívala se ze dna bílé nálevky k Charliemu. Stěny ze sněhu byly klidné, ale každým okamžikem se mohou zachvět a zase se na ni sypat.

Byla strnulá, bála se hnout, těžce dýchala.

Jim. Co je s Jimem?

Uvolnila provaz (a Jima), jakmile cítila, že padá do jámy. Doufala, že Charlie Jima zastavil.dřív, než se také zřítil přes okraj. Ve svém transu se chlapec nemusel zastavit jen proto, že ona zmizela v jámě. Kdyby spadl do závěje, asi by ho nikdy nenašli. Sníh by se nad ním zavřel, nenašli by ho po křiku, ne v tomto vyjícím větru, když by byly jeho výkřiky tlumeny více než metrem sněhu.

Nevěřila by, že jí může srdce bít tak rychle a mocně a neprasknout.

Nahoře jí Charlie podával svou zdravou ruku, otevřenou, prsty jí ukazoval – pojď ke mně.

Kdyby si uvolnila ruce ze sněhu, který jí je tiskl k tělu, mohla by se ho chytit a společně by se mohli pokusit dostat ji nahoru, ven z díry. Ale při jejich uvolňování by mohla spustit další lavinu, která by jí mohla zasypat hlavu půl metrem sněhu. Musela být opatrná, hýbat se pomalu a s rozmyslem.

Pod sněhem pohybovala pravou rukou dopředu a dozadu, odtlačovala ho, udělala tam dutinu, pak otočila dlaň nahoru a hrabala prsty ve sněhu, nechala ho padat do dutiny kolem ruky a během několika sekund udělala tunel k povrchu. Postrčila jím ruku, byla vidět, volná od špiček prstů nad loket. Sáhla přímo nahoru, chytila se Charlieho natažené ruky. Možná, že to přese všechno dokáže. Vyhrabala si i druhou ruku, chytila se Charlieho zápěstí.

Sníh kolem ní se hnul. Jen trochu.

Charlie zatáhl, začala se zvedat.

Bílé stěny se začaly zase hroutit. Sníh ji ocucával, jako kdyby to byl pohyblivý písek. Její nohy opustily zem, jak ji Charlie táhl, vykopla, divoce se snažila najít stěnu trychtýře, udeřila do ní, snažila se do ní opřít nohama a vystrčit se nahoru. Charlie popolezl nahoru, vytáhl ji výš. Musí to být pro něj agónie, když mu napětí prochází ze zdravé ruky a ramene do zraněného ramene a podkopává mu zbytek sil. Ale šlo to. Díky Bohu. Sající sníh ji pouštěl. Byla už dost vysoko, že se odvážila držet se Charlieho ruky jen jednou rukou a druhou hrábla po okraji nálevky. Led a zmrzlá zem se jí pod zatnutými prsty utrhly, ale hrábla opět a tentokrát se zachytila za něco pevného. Když se držela jak Charlieho, tak pevné země, byla schopna dostat se nahoru, ven, na záda, lapala po dechu, fňukala, měla denervující pocit, že uniká z chladného chřtánu živého tvora a že byla téměř pozřena zvířetem vytvořeným z ledu a sněhu.

Náhle si uvědomila, že brokovnice, která jí visela přes rameno, když spadla do pasti, vyklouzla, nebo se přetrhl řemen. Musela zůstat v díře. Ale otvor se uzavřel, když ji Charlie vytáhl. Brokovnice je fuč.

Na tom nezáleželo. Fanatici je v blizardu nebudou sledovat. Po kolenou a rukou odlezla od sněhové pasti, hledala Jima. Byl tam, na zemi, stočený na boku, v poloze dítěte v lůně matky, kolena přitažená nahoru, hlavu skloněnou dolů.

Chewbacca byl u něj, jako by věděl, že chlapec potřebuje jeho teplo, i když vypadal, že sám žádné teplo, které by mohl dát, nemá. Kožich měl pokrytý škraloupem sněhu a ledu, led měl i na uších. Díval se na ni svýma oddanýma očima plnýma zmatku, utrpení a strachu.

Styděla se, že mu dávala částečnou vinu za Jimův únik, že si přála, aby ho nikdy neviděla. Položila mu ruku na velkou hlavu a pes, i tak zesláblý, se k ní láskyplně tiskl čenichem.

Jim byl živ, při vědomí, ale hrozně trpěl. Padající sníh se mu nalepil na kuklu. Nedostane-li ho brzy z tohoto větru, omrzne. Oči měl ještě prázdnější než předtím.

Snažila se ho přimět, aby vstal, ale nedokázal to. I když byla vyčerpaná a roztřesená, i když ji ještě bolela levá noha od pádu do jámy, bude ho muset nést.

Vytáhla z kapsy kompas, studovala ho a otočila se směrem východoseverovýchodním, k části lesa, kde by měly být jeskyně. Bylo vidět na necelé dva metry, pak se vánice proměnila v těžký závěs.

Překvapena svou výdrží, zvedla Jima, držela ho na rukou. Mateřský instinkt jí říkal, aby zachránila své dítě, bez ohledu na sebe, a mateřská zoufalost v ní uvolnila poslední slabou zásobu adrenalinu.

Charlie přišel k ní. Stál na nohách, ale vypadal špatně, skoro tak hrozně jako Jim.

„Musíme se dostat do lesa!“ zakřičela. „Pryč z tohoto větru!“

Nedoufala, že ji uslyší, ne v této smrt věštící vánici, která skučela údolím, ale přikývl, jako kdyby porozuměl jejímu úmyslu; vydali se do bílé tmy, důvěřovali kompasu, že je dovede do částečného krytu obrovských stromů, šourali se s přehnanou opatrností, aby nespadli do další sněžné pasti.

Chriss se ohlédla na Chewbaccu. Pes se zvedl, aby je následoval, ale rozlámaně. I kdyby se postavil na nohy, neměl moc naděje, že by dokázal dojít s nimi pod stromy. Teď ho pravděpodobně zahlédla naposledy; vánice ho pohltí právě tak, jak se sněhem zaplněná jáma, snažila pohltit ji.

Každý krok byl utrpením.

Vítr. Sníh. Krutý mráz.

Smrt by byla lehčí, než jít dál.

Tato myšlenka ji vyděsila a dala jí sílu udělat několik dalších kroků.

Jedna věc byla dobrá – nebylo pochyb, že jejich stopa bude zcela zahlazena. Zuřící vítr a líté sněžení jako na severním pólu znemožní fanatikům, aby je sledovali.

Z oblohy padal sníh, jako kdyby ho sypali z velkých kotlů, sypal se v plachtách a chuchvalcích.

Další krok. Další.

Jako kdyby je oblékal do brnění, přivařoval jim vítr sníh na ruce, nohy, záda, hrudi, až měli oblečeni stejné barvy jako krajina kolem.

Něco bylo, před nimi. Bylo to tmavé. Zjevilo se to ve vánici, pak zmizelo v ještě zuřivějším závanu sněhu. Znovu se objevilo. Už tentokrát nezmizelo. A další. Obrovské hrboly temnoty, stínové tvary zvedající se za sněhovými závěsy. Postupně se stávaly jasnějšími, určitějšími. Ano. Strom. Několik stromů.

Plahočili se aspoň padesát metrů do lesa, než našli místo, kde propletené větve věčně zelených strom8 byly tak husté, že nepropustily více sněhu. Viditelnost se zlepšila. Zbavili se rovněž brutálních úderů větru.

Chriss se zastavila, položila Jima, odloupla mu zasněženou kuklu Když uviděla jeho obličej, srdce se jí zastavilo.

* * *

Kyle Barlowe, Burt Tully a Edna Vanoffová se seskupili kolem Grace na kraji lesa, pod posledními stromy. Vítr z údolí je olizoval, jako by lačněl po jejich teple. Grace si sundala rukavice, vztáhla ruce s rozevřenými dlaněmi k údolí a přijímala duchovní dojmy. Ostatní tiše čekali, aby rozhodla, co budou dělat. Hřímavý blizard z otevřeného dna údolí vypadal jako nekonečný řetěz výbuchů dynamitu, spojitý řev, prudké vlny větru jako otřesy, sníh hustý jako kouř. Počasí vhodné pro konec světa.

„Šli tudy,“ prohlásila Matka Grace.

Barlowe už věděl, že jejich kořist zde opustila les, protože mu to řekly stopy. Kterým směrem se v otevřeném údolí vydali, byla jiná otázka; ačkoliv odešli teprve před chvílí, za okrajem lesa stopy dlouho nepřežily. Čekal, až mu Matka Grace řekne něco, co nedokázal postřehnout sám.

Burt Tully s obavami sledoval sněhem bičované pole před nimi. „Nemůžeme tam jít. Zemřeli bychom.“

Grace náhle spustila ruce a couvla od údolí, dál mezi stromy.

Šli s ní, vyplašeni výrazem hrůzy v její tváři.

„Démoni,“ zachraptěla.

„Kde?“ zeptala se Edna.

Grace se třásla. „Tam“

„Ve vánici?“ tázal se Barlowe.

„Stovky tisíce čekají na nás schováni v závějích čekají, aby vstali a zničili nás“

Barlowe se podíval do otevřené krajiny. Neviděl nic, jen sníh. Přál si, aby měl Dar Matky Grace. Poblíž se nacházeli zlí duchové, a on je nedokázal rozpoznat, cítil se hrozně zranitelný.

„Musíme zde počkat, až vánice ustane,“ řekla Grace.

Burtu Tullymu se zjevně ulevilo.

Barlowe připomněl: „Ale chlapec…“

„Sílí,“ připustila Grace.

„A Soumrak?“

„Soumrak se blíží.“

„Budeme-li čekat…“

„Mohli bychom přijít příliš pozdě,“ přiznala.

Barlowe se zeptal: „Neochrání nás Bůh, půjdeme-li do údolí? Nejsme obrněni jeho mocí a milosrdenstvím?“

„Musíme počkat,“ byla jediná odpověď, kterou mu dala. „A modlit se.“

Teprve tehdy Kyle Barlowe věděl, jak je doopravdy pozdě. Tak pozdě, že musí být ostražitější, než byli kdy předtím. Tak pozdě, že už nemohou být odvážní. Satan byl teď přítomen v tomto světě stejně silně a opravdové jako sám Bůh. Možná, že se váhy ještě nevychýlily na stranu zla, ale rovnováha je vratká.

Kapitola 35 – Jeskyně

Chriss sundala chlapci zledovatělou kuklu a Charlie musel odvrátit svůj zrak od jeho obličeje.

Zklamal jsem je, pomyslel si.

Zaplavila ho beznaděj, vehnala mu slzy do očí.

Seděl na zemi, zády u stromu. Opřel si o kmen také hlavu, zavřel oči, několikrát se zhluboka nadechl, snažil se zastavit třesavku, snažil se myslet kladně, snažil se přesvědčit se, že vše se v dobré obrátí – marně. Byl celý život optimistou, ale toto nedávné seznámení se s pochybnostmi, které otřásaly duší, bylo zdrcující.

Tylenol a anestetický pudr měly jen malý vliv na bolest, ale i ta malá úleva mizela. Bolest v rameni zase sílila a začínala se plížit ven, jako předtím, přes prsa, nahoru do krku a do hlavy.

Chriss povzbuzovala Šeptem Jima, i když se jí muselo chtít při pohledu na něj brečet jako Charliemu.

Sebral odvahu a podíval se opět na chlapce.

Tvář měl rudou, nateklou a znetvořenou vyrážkou, kterou způsobil pronikavý chlad. Oči měl v opuchlé tváři téměř zavřené, oční koutky pokryté lepkavou, houbovitou látkou a řasy slepené. Nozdry měl tak nateklé, že byly neprůchodné, musel dýchat pusou, rty měl popraskané, oteklé, krvácely. Většinu tváře měl brunátně rudou, ale dvě skvrny na lících a jednu na špičce nosu měl šedě bílé, což mohlo ukazovat na omrzliny, ačkoliv Charlie prosil Boha, aby tomu tak nebylo.

Chriss se podívala na Charlieho, malomyslnost měla v utrápených očích a skoro i v hlase. „Dobrá. Musíme se hnout. Musíme dostat luna z tohoto mrazu. Musíme najít jeskyně.“

„Není po nich ani vidu,“ řekl Charlie.

„Musí být blízko,“ vyhrkla. „Potřebuješ pomoc, abys vstal?“

„Dokážu to.“

Zvedla Jima. Chlapec se jí nechytil. Ruce mu bezvládně visely. Pohlédla na Charlieho.

Charlie si povzdechl, chytil se stromu a dostal se ztěžka na nohy, sám překvapen, když už stál.

A byl ještě více překvapen, když se o vteřinu později objevil Chewbacca obalený sněhem a ledem, hlavu svěšenou k zemi, živoucí obraz mizérie. Když viděl psa naposled, venku v údolí, byl si jist, že se zhroutí a zemře ve vánici.

„Můj Bože,“ vyjekla Chriss, když uviděla psa, vypadala stejně překvapeně jako Charlie.

To je důležité, pomyslel si Charlie. Když to dokázal pes – znamená to, že přežijeme všichni.

Moc tomu chtěl věřit. Snažil se usilovně přesvědčit sám sebe. Ale k bezpečí měli hodně daleko.

Chriss se obávala, že nenajdou jeskyně a budou prostě chodit lesem, dokud nepadnou vyčerpáním a chladem. Ale osud měl pro ně konečně uschovánu trochu štěstí, za necelých deset minut našli, co hledali.

Stromy v sousedství jeskyní prořídly, protože zem tam byla velice kamenitá. Svažovala se v nerovných kamenných schodech, hrbech, homolích, římsách a výstupcích. Protože zde bylo méně stromů, napadalo sem více sněhu a na začátku svahu i výš, kde výstupky či úzké římsy tvořily zábrany, se dělaly nebezpečně velké závěje. Ale foukal zde také větší vítr, který hvízdal z vršků stromů rostoucích kolem, a velké plochy skály byly zcela bez sněhu. Chriss viděla temná ústa tří jeskyní v nižším útvaru, kam by se ona i Charlie dokázali vyšplhat, a v horním útvaru půl tuctu dalších, ale mimo jejich dosah. Mohlo tam být více otvorů, nyní zavátých a skrytých, protože tato část stěny údolí vypadala jako medová plástev tunelů, dutin a jeskyní.

Zanesla Jima ke skupině balvanů u paty svahu a položila ho do závětří.

Chewbacca pokulhával za nimi a unaveně žuchnul vedle svého pána. Bylo ohromující, že pes došel až sem, a bylo jasné, že by nebyl schopen jít o moc dál.

S povzdechem a zasténáním si Charlie sedl na zem vedle Jima a psa.

To, jak vypadal, vyděsilo Chriss stejně jako Jimova zmučená tvář. Měl horečnaté, krví podlité oči, dva horké uhlíky ve vyhaslém obličeji. Bála se, že zde zůstane sama s těly jediných dvou lidí, které milovala, opatrovník hřbitova v divočině, který se nakonec stane i místem jejího věčného odpočinku.

„Podívám se do jeskyní,“ křikla na Charlieho, aby ji slyšel, když se zase ocitli více méně v otevřeném prostranství. „Zjistím, která bude pro nás nejlepší.“

Charlie přikývnut, Jim nereagoval, obrátila se, pracně se vyšplhala kamenitým terénem k prvnímu temnému otvoru ve svahu.

Nebyla si jista, zda tato část stěny údolí je z vápence či žuly, ale to nehrálo roli, protože stejně nevěděla – nebyla speleolog – která hornina vytváří bezpečnější jeskyně. Kromě toho, i kdyby nebyly bezpečné, bude je muset použít; neměla se kam jinam podít.

První jeskyně měla nízký, úzký vchod. Vzala si z batohu svítilnu a vlezla do díry v zemi. Musela lézt po rukou a kolenou, v některých místech byl průchod tak těsný, že se musela protahovat. Po třech, či čtyřech metrech tunel ústil do prostoru širokého asi pět metrů, se stropem tak nízko, že se tam jen tak tak postavila. Byl dost velký, aby se tam vešli, ale zdaleka ne ideální. Odsud vedly další průchody hlouběji, možná k větším prostorám, ale žádný neměl dostatečný průměr, aby se jim protáhla. Vyšla opět do sněhu a větru.

Ani druhá jeskyně nebyla vhodná, ale třetí měla tak blízko k ideálu, jak se jen dalo čekat. Vchod byl dostatečně vysoký, takže nemusela lézt po čtyřech, dost široký, takže se nemusela protahovat. V otvoru byla malá závěj, ale prošla jí bez potíží. Po metru a půl se vchod ostře zatáčel vpravo, po dalších dvou metrech stejně ostře doleva, dvojitá příčka chránící před větrem. První komora byla asi sedm metrů široká, deset či jedenáct metrů dlouhá, na začátku čtyři až pět metrů vysoká, s rovnou podlahou, stěnami, které byly na některých místech popraskané a rozryté, na jiných ohlazené vodou.

Po její pravici se otvírala další komora. Menší, s nižším stropem. Bylo v ní několik stalaktitů a stalagmitů, které vypadaly, jako kdyby byly vytvarovány z roztaveného šedého vosku, v některých místech se uprostřed setkaly a vytvořily sloupy s vosím pasem. Posvítila si kolem, uviděla na konci druhého prostoru průchod, pomyslela si, že vede ke třetí dutině, ale to bylo vše, co potřebovala vědět.

První místnost měla vše, co potřebovali. K zádi místnosti podlaha stoupala a strop klesal, v posledním metru a půl se podlaha náhle vyrovnala a vytvořila římsu metr a půl hlubokou, sedm metrů širokou, jen metr dvacet pod stropem. Když si posvítila do tohoto zvednutého výklenku, objevila nad ním půl metru širokou díru a uvědomila si, že našla obrovské, přirozené ohniště se svým vlastním sopouchem. Díra povede do.další jeskyně nahoře a buď ta, nebo jiná za ní bude spojena s okolím; kouř bude přirozeně stoupat ke vzdálenému volnému vzduchu.

Mít oheň bylo důležité. Nevzali si s sebou spací pytle, protože tak objemné věci by jé zpomalovaly a protože si mysleli, že před setměním dojdou k jezeru, takže je nebudou potřebovat. Blizard a díra po kulce v Charlieho rameni změnily drasticky jejich plán, nyní, bez spacích pytlů, chránících je před nočním chladem a pomáhajících udržet tělesné teplo, byl oheň nutný.

Neměla strach, že by je kouř prozradil. Les ho skryje a až se dostane nad stromy, ztratí se v bílých vířících sukních vánice. Kromě toho, fanatici je budou skoro jistě hledat jihozápadně, na konci údolí vedoucím k civilizaci.

V komoře bylo něco, co jí z počátku dodávalo přitažlivosti. Jedna stěna byla vyzdobena dva metry vysokou kresbou, byl to indiánský totem medvěda grizzlyho. Byl nakreslen do skály nějakou rezavě žlutou barvou. Byl buď primitivní, nebo vysoce stylizovaný; Chriss toho neznala dost o indiánských totemech, aby to dokázala rozlišit. Ale věděla jistě, že kresby tohoto druhu měly obvykle obyvatelům jeskyně nosit štěstí; obraz medvěda měl ztělesňovat příznivého ducha, který poskytne ochranu. Původně se jí to zdálo dobré. Ona, Charlie a Jim potřebovali tolik ochrany, kolik mohou dostat. Ale když si ho chvilku prohlížela, zdálo se jí, že je v něm něco výhrůžného. Bylo to samozřejmě směšné, ukazovalo to na roztřesenost její mysli, protože to nebylo nic jiného než kresba na skále. Přesto, když to znovu uvážila, dala by přednost jednotvárné šedé stěně před stěnou s totemem.

Ale nebude hledat jinou jeskyni jenom proto, že se jí tady nelíbí výzdoba. Přirozené ohniště víc než převážilo nad uměleckým vkusem předchozích obyvatel. S ohněm jako zdrojem tepla a světla jim jeskyně poskytne téměř takový úkryt jako chata, kterou opustili. Nebude ovšem tak pohodlná, ale teď nešlo tolik o pohodlí, ale o to udržet Jima, Charlieho, i sebe na živu.

Navzdory kamenné podlaze; která sloužila za křeslo i lože, byl Charlie jeskyní nadšen a v tomto okamžiku se mu zdála stejně luxusní jako apartmá v hotelu. Jen to, že byl chráněn před větrem a sněhem, bylo nesrovnatelným požehnáním.

Přes hodinu sbírala Chriss suché klestí a křehké suché větve jehličnanů, aby rozdělala oheň a mohla ho udržovat do rána. Opět a opět se vracela do jeskyně s náručí topiva, udělala jednu hromadu polen a velkých kusů dřeva, druhou malých kousků na zátop.

Charlie obdivoval její energii. Může taková výdrž pocházet z mateřského pudu k zachování života svého potomka? Zdálo se, že není jiné vysvětlení. Jinak by se už dávno zhroutila.

Uvědomoval si, že by měl zhasnout kapesní svítilnu pokaždé, když odešla ven, rozsvítit ji jen, až se vrátí se dřevem, aby viděla, protože se bál, aby nevybil baterie. Ale nechal ji přesto rozsvícenu, protože měl strach, že Jim by špatně reagoval na úplnou tmu.

Chlapec na tom byl špatně. S obtížemi dýchal. Ležel nehybně, bez jediného zvuku vedle stejně vysíleného psa.

Když naslouchal Jimovu přerušovanému dechu, řekl si Charlie, že nalezení jeskyně je dalším dobrým znamením, náznakem, že jim začíná přát štěstí, že během dne či dvou načerpají opět síly a zamíří dolů k jezeru. Ale druhý, krutější hlas se ptal, není-li jeskyně místo toho hrobkou a i když nechtěl o této možnosti uvažovat, nedokázal tento hlas potlačit.

Naslouchal rovněž zvuku vody z přilehlé komory, kap-kap-kap. Chladné kamenné stěny a prázdné prostory zesilovaly ten prostý zvuk, že se zdál současně zlověstný i podivný jako mechanický tlukot srdce či snad klepání drápu na tabuli skla.

Oheň ozařoval blikotavým oranžovým světlem jednotvárné skalní stěny a žlutý totem medvěda, který se tetelivě třpytil. Z planoucí hranice se linulo utěšené teplo. Přirozený sopouch fungoval, jak Chriss doufala, táhl kouř do vyšších jeskyň, nechával jim čistý vzduch. Ve skutečnosti se vzduch ohněm trochu vysušil a skoro z něj zmizel neurčitě nepříjemný, zatuchlý pach, který v plesnivé jeskyni byl, když tam poprvé vešla.

Chvíli jen vychutnávali teplo, nic nedělali; nic neříkali, dokonce se snažili nemyslet.

Časem si Chriss sundala rukavice, kapuci, posléze i kabát. Jeskyně nebyla úplně prohřátá, táhlo tam ze sousedních prostor, ale flanelová košile a dlouhé teplé spodní prádlo teď dostačovaly. Pomohla také Charliemu a Jimovi z kabátů.

Charliemu dala další tylenol. Posunula mu obvaz, zaprášila ránu dalším práškovým antibiotikem a také narkotikem.

Prohlásil, že ho to moc nebolí.

Věděla, že lže.

Jimovi se vyrážka začala také ztrácet. Otok polevil a jeho znetvořený obličej pomalu dostával správné proporce. Otevřely se mu nozdry, už nemusel dýchat pusou, i když ještě lehce sípal, jako kdyby měl něco na plících.

Bože, prosím, ať to není zápal plic, přála si v duchu Chriss.

Oči měl více otevřené, ale pořád děsivě prázdné. Zasmála se na něj, udělala na něj pár legračních obličejů, snažila se u něj vyvolat odezvu, všechno bez úspěchu. Musela si přiznat, že ji vůbec nevnímal.

Charlie si myslel, že nemá hlad, dokud Chriss nezačala ohřívat fazole a párky v části jejich jídelní soupravy. Když ucítil vůni, začaly se mu sbíhat sliny a ozvalo se mu kručení v břiše, rázem se třásl hladem.

Když pomalu začal jíst, byl brzy plný. Nafoukl se mu žaludek a stále obtížněji polykal. Jen žvýkání mu zjitřilo bolest v hlavě, ta uskočila zpět do krku a až do rány v rameni, která také začala víc bolet. Nakonec jídlo ztratilo chuť, pak se zdálo hořké. Snědl asi čtvrtinu toho, co si původně myslel, že spořádá, a ani to mu nedělalo v břiše dobře.

„Nedokážeš toho sníst víc?“ zeptala se Chriss. „Co je ti?“

„Nic mi není.“

„Je ti na zvracení?“

„Ne, ne. Jsem v pořádku. Jen unavený.“

Chvilku ho tiše pozorovala, vynutil kvůli ní úsměv, pak řekla: „Dobrá kdykoliv budeš chtít víc, ohřeji ti to.“

Když třepotavý oheň donutil stíny na stěnách poskakovat a dovádět, Charlie pozoroval, jak Chriss krmí Jima. Chlapec byl ochoten jíst a schopen polykat, ale musela mu párky i fazole rozmačkat a krmit ho lžící, jako kdyby krmila nemluvně místo šestiletého.

Charlieho ještě jednou zachvátil bolestný pocit nezdaru.

Chlapec prchl ze situace, s níž se nedokázal vyrovnat, ze světa ryzího nepřátelství, do světa fantazie, který byl pro něj příjemnější. Jak daleko zašel do svého vnitřního světa? Příliš daleko, aby se někdy vrátil?

Jim už nechtěl jíst. Matka byla nešťastná z toho, jak málo jedl, ale nedokázala ho přinutit spolknout ani jednu lžíci.

Dala také psovi, ten měl větší chuť než jeho pán. Charlie jí chtěl říci, že nemohou mrhat jídlem pro psa. Bude-li za touto vánicí následovat další, nevyjasní-li se několik dnů, budou si muset tu trochu jídla, která jim zůstala, rozdělit na příděly a budou litovat každý kousek, který dali psu. Ale věděl, že obdivovala psovu odvahu a výdrž, že cítila, jak jeho přítomnost pomáhá Jimovi, aby nesklouzl do hluboké katatonie. Neměl to srdce říci jí, aby ho přestala krmit. Ne teď. Ještě ne. Počká do rána. Možná se počasí do té doby změní a možná zamíří na jihozápad k jezeru.

Jim začal hůř dýchat; sípal znepokojivě hlasitě a trhaně.

Chriss rychle změnila jeho polohu, podložila mu hlavu svým složeným kabátem. Zabralo to: Sípání se ztišilo.

Charlie pozoroval chlapce a přemýšlel: Bolí tě to tak moc jako mne, maličký? Bože, doufám, že ne. Nezasloužíš si to. Zasloužíš si lepšího tělesného strážce, než jsem byl já a to je sakra jisté.

Charlieho bolest byla daleko horší, než dal Chriss najevo. Nová dávka tylenolu a práškového narkotika pomohla, ale ne tak jako první. Bolest v rameni a v ruce už nepřipomínala živého tvora snažícího se prokousat si cestu ven. Teď se cítil, jako kdyby v sobě měl mužíčky z jiné planety, kteří mu lámou kosti na menší a menší úlomky, prorážejí šlachy, krájejí mu svaly a lijí na vše kyselinu sírovou. Chtěli ho postupně vydlabat, kyselinou vše uvnitř vypálit, až zůstane jenom kůže, kterou potom nafouknou a dají na výstavu v muzeu na své planetě. Tak se aspoň cítil. Ne dobře. Vůbec ne dobře.

Později šla Chriss před jeskyni pro sníh, z nějž získají vodu na pití, a zjistila, že už je noc. V jeskyni nemohli slyšet vítr, ale ještě zuřil. Z temnoty padal šikmo sníh a mrazivý, nezkrotný vzduch bušil do stěny údolí s arktickou zuřivostí.

Vrátila se do jeskyně, položila nádobu se sněhem k ohni, aby tál, a chvilku si povídala s Charliem. Měl slabý hlas. Bolelo ho to víc, než jí chtěl dát najevo, ale dovolila mu, aby si myslel, že ji oklamal, protože nemohla udělat nic, aby se cítil pohodlněji. Do hodiny, navzdory bolesti, usnul, stejně jako Jim a Chewbacca.

Sedla si mezi svého syna a muže, kterého milovala, zády k ohni, dívala se ke vchodu do jeskyně, pozorovala stíny a odrazy plamená tančící divoký tanec na stěnách. Částí mysli dávala pozor na neobvyklé zvuky, části sledovala dýchání muže a chlapce s obavami, že jeden z nich by mohl náhle přestat dýchat.

Nabitý revolver měla vedle sebe. Ke svému rozčarováni zjistila, že Charlie už nemá v kapsách kabáty žádné další náboje. Krabice s náboji byla v jeho batohu, který nechali pod skalnatým převisem, kde mu ovazovala rameno. Zuřila na sebe, že na ně zapomněla. Byli bez pušky a brokovnice. Revolver byl jejich jedinou ochranou, měla jenom šest nábojů, které byly v něm.

Totemový medvěd zářil na stěně.

V 8:10, když Chriss přidala na oheň, začal Charlie sténat ve spaní a házet hlavou na polštáři, který mu udělala z jeho složeného kabátu. Začal se hodně potit..

Položila mu ruku na čelo, měl horečku. Chvilku ho pozorovala, doufala, že se uklidni, ale bylo to ještě horší. Z jeho stenů se staly tiché výkřiky, pak méně tiché. Začal něco brumlat, místy vykřikoval slova a nesouvislé věty nedávající smysl.

Nakonec byl tak rozrušen, že vzala dva další tylenoly z lahvičky, nalila šálek vody a pokusila se ho vzbudit. I když se událo, že spánek mu nepřináší úlevu, dlouho nepřicházel k sobě a když konečně otevřel oči, měl je kalné a nezaostřené. Byl v deliriu a zdálo se, že ji nepoznává.

Přinutila ho vzít si prášky, lačně polkl vodu a spláchl je. Zase usnul, než mu vzala od rtů šálek.

Ještě chvíli sténal a mumlal. I když se hodně potil, začal se třást. Jektal zuby. Litovala, že nemají přikrývky. Přidala na oheň. V jeskyni bylo poměrně teplo, ale myslela si, že právě teď nemůže být příliš teplo.

Kolem 10:00 se Charlie utišil. Přestal házet hlavou, přestal se potit, klidně spal.

Aspoň, že usnul, řekla si. Ale měla strach, aby to nebylo koma.

Něco zapištělo.

Chriss shrábla revolver a vyskočila, jako kdyby to byl výkřik.

Jim a Charlie nerušeně spali.

Pozorně poslouchala; zapištění se ozvalo zase, tentokrát víc než jeden krátký zvuk, celá řada zapištění, plačtivé, byť i vzdálené kvikání.

Nebyl to zvuk skály ani země ani vody, nebyl to mrtvý zvuk. Bylo to něco jiného, něco živého.

Vzala si kapesní svítilnu. Srdce jí zuřivě tlouklo, revolver držela před sebou, sunula se za zvukem. Zdálo se, že přichází ze sousední jeskyně.

Z plačtivých volání, i když byla tichá, se jí zježily vlasy, protože byla tak podivná, cizí.

Ve vchodu do další prostory se zastavila, posvítila si tam paprsky svítilny. Uviděla voskově vyhlížející stalaktity a stalagnity, vlhké kamenné stěny, ale nic neobvyklého. Zdálo se, že zvuky přicházejí z větší vzdálenosti, ze třetí či dokonce čtvrté jeskyně.

Chriss natočila hlavu a poslouchala pozorněji a pák náhle pochopila, co slyší. Netopýři. Spousta netopýrů, soudíc podle jejich volání.

Zjevně hnízdili v jiné jeskyni, někde v horách, vždy vlétali a odlétali jinou cestou, protože zde po nich nebylo nic, žádné mrtvoly ani trus. Dobrá. Nevadilo jí, že se s nimi dělí o jeskyně, pokud se budou zdržovat ve svém prostředí.

Vrátila se k Charliemu a k Jimovi, sedla si mezi ně, položila revolver, zhasla svítilnu. Pak uvažovala, co by se stalo, kdyby se ukázali lidé Spiveyové, zavřeli vchod do této jeskyně a nenechali jim jinou možnost, než jít hlouběji do kopce, hledat jiný východ, zadní ústup k bezpečí. Co kdyby ona, Charlie a Jim museli utíkat z jeskyně do jeskyně a nakonec projít jeskyní, v níž hnízdí netopýři? Bude v ní pravděpodobně po kolena netopýřího trusu; budou jich tam viset stovky – možná tisíce – a někteří z nich, ba dokonce všichni, by mohli mít vzteklinu, protože netopýři jsou výborní nosiči vztekliny…

Přestaň s tím! řekla si vztekle.

Už měla dost jiných starostí. Blázni stařeny Spiveyové. Jim. Charlieho zranění. Počasí. Dlouhá cesta zpět k civilizaci. Nemohla přidat k seznamu netopýry. To bylo šílené. Pravděpodobnost, že by museli jít blíž k netopýrům, je jedna k miliónu.

Snažila se uvolnit.

Přidala na oheň.

Pištění umlklo.

Jeskyně zase ztichly, ozývalo se jen Jimovo namáhavé dýchání a praskání ohně.

Začínala být ospalá.

Zkoušela veškeré triky, na něž si vzpomněla, aby se udržela vzhůru, ale spánek jí přemáhal.

Bála se mu podlehnout. Zatímco bude dřímat, může se Jimovi přitížit. Nebo Charlie by ji mohl potřebovat. Ona by to nevěděla.

Kromě toho, někdo by měl hlídat.

Spiveyová a její lidé by mohli přijít v noci.

Ne. Je vánice. Čarodějnice mají zakázáno létat na košťatech v takové bouři.

Usmála se, když si vzpomněla, jak Charlie žertoval s Jimem.

Blikající světlo ohně hypnotizovalo

Přesto by někdo měl hlídat.

Jen si trochu zdřímnout.

Čarodějnice

Někdo by měl

Byla to jedna z těch nočních můr, kdy věděla, že spí, věděla, že to, co se děje, není skutečné, ale nebylo to méně hrůzné. Zdálo se jí, že všechny jeskyně v údolí jsou propojeny ve složité bludiště a že Grace Spiveyová a její náboženští teroristé vnikli z dalších prostor do této jeskyně. Zdálo se jí, že připravují lidskou oběť a tou obětí je Jim. Snažila se je zabít, ale pokaždé, když jednoho zabila, mrtvola se rozdělila na dva nové fanatiky, takže jejich zabíjením jen zvětšovala jejich počet. Stávala se stále vzrušenější a vyděšenější, bylo jich na ni stále víc, až se všechny jeskyně ve stěně údolí hemžily fanatiky jako hordou krys nebo švábů. A pak, vědoma si, že sní, začala mít podezření, že příznivci Grace Spiveyové jsou nejen v jeskyních ve snu, ale ve skutečných jeskyních ve skutečném světě mimo spánek, a obětují lidi současně ve snu i ve skutečnosti; neprobudí-li se a nezastaví-li je, zabijí Jima doopravdy, zabijí ho, zatímco ona spí. Snažila se ze všech sil osvobodit se ze železného sevření spánku, ale nedařilo se jí to, nemohla se probudit, ve snu teď chtěli chlapci podříznout krk. A ve skutečnosti, mimo sen?

Kapitola 36 – Chrti Grace Spiveyové

Když se Chriss ráno probudila, Jim pojídat čokoládovou tyčinku a hladil Chewbaccu.

Chvilku ho pozorovala a uvědomila si, že jí slzy kanou po tváři. Tentokrát však plakala štěstím.

Zdálo se, že se Jim vrací ze svého dobrovolného psychického vyhnanství. Byl i v lepším tělesném stavu. Možná bude v pořádku. Díly Bohu.

Otekliny v obličeji mu zmizely, měl lepší – i když ne úplně zdravou – barvu, už neměl potíže s dýcháním. Oči měl ještě prázdné a byl mimo, ale už ne tak daleko jako včera.

Skutečnost, že šel k zásobám, hrabal se v nich a našel si cukroví, byla povzbudivá. A zřejmě přidal dřevo na oheň, který jasně hořel, ačkoliv by měl být skoro vyhaslý, protože v noci se o něj nikdo nestaral.

Dolezla k němu a objala ho, objal jí též, i když slabě. Nemluvil, nenechal se podplatit ani vyhecovat ani nabudit, aby pronesl jediné slovo. A.stále se jí nepodíval přímo do očí, jako kdyby si zcela neuvědomoval, že je zde s ním; ale měla pocit, že se jeho jasně modré oči, když pohlédla jinam, otáčely k ní a ztrácely svůj trochu skleněný a zasněný výraz. Nebyla si tím však jista. Nedokázala ho při tom přistihnout. Ale odvážila se doufat, že se k ní vrací, pomalu hledá cestu zpět z okraje autismu, věděla, že na něj nesmí spěchat ani ho příliš tvrdě tlačit.

Chewbacca se nezlepšil tolik jako jeho mladý pán, i když vypadal trošku méně zesláble a roztřeseně než včera. Zdálo se, že se uzdravuje a získává energii, když se s ním chlapec mazlí, reagoval na každé plácnutí, podrbání a pohlazení, jako kdyby Jimovy ručky měly léčebnou moc. Někdy dochází k nádhernému, záhadnému, hlubokému souzvuku, okamžitému poutu ve vztahu mezi dětmi a jejich zvířaty.

Jim držel před sebou svou čokoládovou tyčinku, převracel ji tam a sem, vypadalo to, že si ji upřeně prohlíží. Nezřetelně se usmíval.

Chriss nechtěla nikdy nic horoucněji, než aby se takto tvářil, sama se teď usmála, když viděla jeho snahu.

Za ní se se škubnutím probudil Charlie, šla tedy k němu. Viděla ihned, že u něj, na rozdíl od Jima a psa; nedošlo ke zlepšení. Už nebyl v deliriu, ale ve všem ostatním se jeho stav zhoršil. Obličej, barvou i stavbou připomínající chlebové těsto, měl zalit potem. Zdálo se, že mu oči zapadly do lebky, jako kdyby se pod nimi ležící kosti a tkáně zhroutily pod tíhou toho; co viděl. Hrozně se chvěl, chvilkami prudce třásl, moc nescházelo, aby se svíjel.

Horečka ho částečně odvodnila. Když se snažil mluvit, lepil se mu jazyk k hornímu patru.

Pomohla mu, aby si sedl a vzal si další tylenol se šálkem vody. „Je to lepší?“

„Trošku,“ vysoukal ze sebe jen o něco hlasitěji než šeptem.

„Co bolest?“

„Všude,“ odpověděl.

Myslela si, že je zmaten, proto vysvětlovala: „Mám na mysli bolest v rameni.“

„Jo. Já taky. Už není jenom v rameni. Zdá se, že je teď všude v celém těle od hlavy k patě všude. Kolik je hodin?“

Podívala se na hodinky. „Nebesa! Sedm třicet. Musela jsem spát celé hodiny, aniž bych se o centimetr pohnula na té tvrdé podlaze.“

„Jak je Jimovi?“

„Podívej se sám.“

Otočil hlavu a viděl, jak právě Jim dává Chewbaccovi poslední kousek čokolády.

Chriss řekla: „Myslím, že se zotavuje.“

„Díky Bohu.“

Prsty shrnula Charliemu mokré vlasy z čela.

Když se v chatě milovali, považovala ho za daleko nejkrásnějšího muže, kterého kdy poznala. Byla u vytržení z obrysů každého mužného svalu i kosti. A i teď, skleslý, bledý a zesláblý, se jí zdál krásný – měl tak citlivý obličej, tak starostlivé oči. Chtěla si k němu lehnout, obejmout ho, přitisknout ho k sobě, ale bála se, že by ho to bolelo.

„Můžeš něco sníst?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

„Měl bys. Musíš získat sílu.“

Zamrkal svýma zamženýma očima, jako kdyby se snažil zlepšit své vidění. „Možná později. Ještě sněží?“

„Ještě jsem ráno nebyla venku.“

„Vyjasnilo-li se musíte okamžitě odejít beze mne.“

„Nesmysl.“

„V tuto roční dobu by se mohlo vyjasnit jen na den nebo jenom na několik hodin. Musíte využít dobrého počasí v okamžiku, kdy nastane dostat se z hor před další vánicí.“

„Ne bez tebe.“

„Nemůžu chodit.“

„Nezkusils to.“

„Nemůžu. Stěží můžu mluvit.“

Jen úsilí při hovoru., ho vysílilo. Slovo po slovu obtížněji dýchal.

Jeho stav ji vystrašil a pomyšlení nechat ho samotného se jí zdálo bezohledné.

„Nemohl by ses ani sám starat o oheň,“ protestovala.

„Jistě. Přitáhni mne k němu blíž. Na dosah ruky. A shromáždi dost dřeva na pár dní. Budu v pořádku.“

„Ani si sám nepřipravíš a neohřeješ jídlo…“

„Nechej mi dvě čokoládové tyčinky.“

„To nestačí.“

Zamračil se na ni a přinutil se k rozhodnému tónu. „Musíte jít beze mne. Je to jediná možnost, krucinál. Je to nejlepší pro tebe a Jima a nejlepší také pro mne, protože se odsud nedostanu bez pomoci lékařského záchranného družstva.“

„Dobrá,“ řekla. „V pořádku.“

Klesl, vyčerpán tou krátkou řečí. Když opět promluvil, už nešeptal, ale zajíkal se místy nesrozumitelně, polykal konce slov. „Až se dostanete dolů k jezeru můžete pro mě poslat pomoc.“

„Dobře, ale nejdřív zjistím, jestli vánice ustala. Půjdu se podívat.“

Když se začala zvedat, ozval se z ústí jeskyně, za dvojitou přepážkou, mužský hlas. „Víme, že tam jste! Před námi se neukryjete! Víme to!“

Chrti Grace Spiveyové je našli.

Kapitola 37 – Zmařený plán

Chriss jednala instinktivně, nečekala, aby si rozmyslela nebezpečnost svého jednání, popadla nabitý revolver a rozběhla se přes jeskyni k průchodu tvaru Z vedoucímu ven.

„Ne!“ křikl Charlie.

Ignorovala ho, dorazila k první zatáčce v průchodu, zatočila vpravo, aniž se rozhlédla, je-li tam někdo, viděla jen kamenné stěny blízko sebe a nejasnou skvrnu šedého světla v další zatáčce, za níž ležel poslední přímý úsek tunelu a potom otevřený svah. Hnala se vpřed s bezhlavou odevzdaností; protože to od ní pronásledovatelé budou asi nejméně čekat, ale také proto, že nemohla postupovat jinak; moc se neovládala. Ti blázniví, zlořádní, hloupí parchanti ji vyhnali z vlastního domu, pronásledovali ji, zahnali ji do kouta v díře v zemi a teď chtějí zabít její dítě.

Muž, který nebyl vidět, opět zakřičel: „Víme, že tam jste!“

Nikdy předtím nebyla hysterická, ale led ano, uvědomovala si to, nemohla si pomoci. Vlastně jí to nevadilo, protože se cítila dobře, setsakra dobře, jen se odvázat, podlehnout slepému vzteku a divoké touze prolít jejich krev, dát jim pocítit trochu bolesti a strachu.

Stejně nerozumně, bezhlavě, jak prolítla první zatáčkou průchodu, proběhla druhou, před ní zůstal poslední úsek tunelu, pak volný prostor s postavou rýsující se v šedém ranním světle, muž v kožešinovém kabátě s kapucí přetaženou přes hlavu. Držel pušku – ne – kulomet – ale mířil víceméně do země, ne přímo před sebe do tunelu, protože nečekal, že se vyřítí přímo na něj a poskytne mu takový snadný terč, nečekal to ani ve snu, ale ona udělala právě to jako bláznivý kamikadze, k čertu s důsledky. Překvapila ho a když začal zvedat hlaveň kulometu, aby na ni zamířil, vystřelila jednou, dvakrát, třikrát, pokaždé zásah, protože byl tak blízko, že bylo téměř nemožné minout.

První výstřel jím hodil, zdálo se, že ho nadzvedl, druhý jím mrštil dozadu a třetí ho srazil k zemi. Kulomet mu vypadl z rukou a na okamžik Chriss doufala, že se ho zmocní, ale když vyšla z jeskyně, tato nesmírně žádoucí zbraň chřestila dolů po kamenitém svahu.

Viděla, že přestal padat sníh, nefoukal vítr a že na svahu, za mužem, kterého zabila, byli tři lidé. Jeden z nich, neuvěřitelně velký muž, po její levici, už skákal do úkrytu, reagoval na výstřely, které dostaly jeho kámoše, i když jeho tělo teprve dopadlo na zem, odrazilo se a ještě nebylo v klidu. Další dva nebyli tak rychlí jako obr. Malá podsaditá žena stála těsně před Chriss, ne dále než tři či čtyři metry, perfektní terč, Chriss reflexivně vystřelila, žena také padla, tvář jí vybuchla jako propíchnutý míč plný rudé vody.

I když se Chriss řítila průchodem a ven z jeskyně v tichosti, teď začala ječet, nekontrolovatelně, křičela na ně nadávky, vřískala tak hlasitě, až ji bolelo v krku a přeskakoval jí hlas, pak ječela ještě hlasitěji. Používala slova, která nikdy předtím nepoužila, byla šokována tím, co chrlila svými vlastními rty, ale nedokázala přestat, protože zuřivost ji dohnala k neartikulovaným skřekům a bezmyšlenkovitým sprosťárnám.

Jak ječela z plných plic, dokonce jak viděla vybuchovat obličej podsadité ženy, otočila se Chriss ke třetí osobě, po pravici, vzdálené sedm metrů, a ihned viděla, že je to Grace Spiveyová.

„Ty!“ vykřikla v hysterii větší při pohledu na babiznu. „Ty! Ty bláznivá stará svině“

Kde vzala žena jejího věku sílu vylézt na tyto hřebeny a bojovat s životu nebezpečným počasím vysokých Sierr? Čerpala sílu ze svého šílenství? Asi ano. Šílenství přehlušilo veškeré pochybnosti, veškerou únavu, Stejně jako ji chránilo před bolestí, když si probodla ruce a nohy, aby zfalšovala stigmata ukřižování.

Bože, pomoz nám, myslela si Chriss.

Babizna stála nehnutě, vzpřímeně, arogantně, vzdorovitě, jako kdyby Chriss vyzývala, aby zmáčkla spoušť, a i na tu vzdálenost Chriss cítila podivnou, přitažlivou moc jejích očí. Imunní k hypnotickému vlivu toho šíleného pohledu vystřelila, revolver jí v rukou nadskočil. Minula, i když vzdálenost nebyla velká, stiskla opět spoušť, překvapilo ji, když na tak krátkou vzdálenost minula podruhé, zkusila vystřelit potřetí, ale zjistila, že už nemá střelivo.

Ach, Ježíši.

Už žádné náboje. Žádná jiná zbraň. Ježíši. Nemá nic, kromě svých holých rukou.

Dobrá, dokážu to udělat, dokážu to udělat, holýma rukama, jak jinak, uškrtím tu svini, utrhnu jí tu proklatou palici.

Se vzlykáním, proklínáním, křikem, unášena vpřed dunící vlnou hrůzy, vydala se směrem ke Spiveyové. Ale další příslušník sekty, obr, na ni začal střílet zpoza balvanů, kde se ukryl. Výstřely vybuchly a pak se odrážely ve skalách kolem s pronikavým hvízdáním. Cítila, jak jí střely protínají vzduch kolem hlavy. Uvědomila si, že kdyby zemřela, nemohla by pomoci Jimovi, tak se zastavila, obrátila se zpět k jeskyni.

Další výstřel. Ostré úlomky kamene se prudce rozstříkly z místa nárazu.

Byla stále hysterická, ale veškerá energie se náhle přesměrovala, od zuřivosti a touhy po krvi k instinktu přežít. Za zvuku střelby za zády klopýtala zpět do jeskyně. Obr opustil svůj úkryt a vydal se za ní. Kulky pleskaly do skály vedle ní, čekala, že dostane jednu do zad. Pak proběhla vchodem do jeskyně, do prvního úseku průchodu tvaru Z, z dohledu střelce, a myslela si, že je v bezpečí. Ale poslední střela se odrazila z prvního úseku tunelu za roh a udeřila ji do pravého stehna, srazila ji; upadla, narazila si při pádu rameno, začalo se jí tmít před očima.

Odmítla poddat se znecitlivujícímu vlivu šoku, který následuje po zásahu, lapala po dechu, zoufale bojovala s prýštící temnotou, která se jí hromadila v hlavě, táhla se průchodem.

Myslela si, že nepůjdou přímo za ní. Nebudou vědět, že má jen jeden revolver, ani že už nemá střelivo. Budou obezřelí.

Ale přijdou. Opatrně. Pomalu.

Ne dost pomalu.

Byli neúnavní jako čeládka ve westernech.

Navzdory chladnému vzduchu se potila, zvedala a táhla nohu, jako kdyby to byl kus betonu, vpadla do jeskyně, kde Charlie a Jim čekali v poskakujícím světle ohně.

„Ach, Kriste, postřelili tě,“ vzdechl Charlie.

Jim neříkal nic. Stál u police, na níž hořel oheň, a tepající světlo dávalo jeho tváři krvavý nádech. Cucal si palec, koukal na ni s vyvalenýma očima.

„Ne moc,“ odvětila, snažila se, aby nepoznali, jak je vyděšena. Opřela se o zeď, stála na jedné noze.

Položila si ruku na stehno, ucítila lepkavou krev. Odmítla se na ránu podívat. Krvácí-li hodně, bude potřebovat škrtidlo. Ale není čas na první pomoc. Kdyby se zdržovala se škrtidlem, mohla by Spiveyová nebo obr vstoupit a vystřelit jí mozek.

Ještě neměla závrat a už jí nehrozilo bezprostřední nebezpečí mdlob, ale začala cítit slabost.

Pořád držela prázdný, neužitečný revolver. Upustila ho.

„Bolí to?“ zeptal se Charlie.

„Ne.“ To bylo pravdivé; právě teď cítila slabou nebo žádnou bolest, ale věděla, že brzy přijde.

Venku pokřikoval obr: „Dejte nám chlapce! Necháme vás jít, jen když nám dáte chlapce.“

Chriss ho ignorovala „Dostala jsem dva parchanty,“ řekla Charliemu.

„Kolik jich zůstalo?“ zeptal se.

„Ještě dva;“ pravila, nedodala žádné podrobnosti, nechtěla, aby Jim věděl, že jedním z těch dvou je Grace Spiveyová.

Chewbacca se postavil na nohy a z hrdla vydával vrčení. Chriss překvapilo, že pes dokázal vstát, ale ještě mu moc chybělo ke zotavení; vypadal nemocně a třaslavě. Nebude schopen moc bojovat ani chránit Jima.

Všimla si nože z jídelní soupravy, který ležel mezi Jimem a Charliem na vzdáleném konci jeskyně. Požádala Jima, aby jí ho přinesl, ale ten jen civěl, nehnutě, nenechal se přemluvit, aby pomohl.

„Už nemáš žádné střelivo?“ zeptal se Charlie.

„Vůbec nic.“

Zvenku se ozvalo: „Dejte ním chlapce!“

Charlie se snažil plazit k noži, ale byl příliš sláb a příliš mučen bolestí, aby to dokázal. Z úsilí začal sípat, sípáni se změnilo na zničující kašel, po němž zůstal bezvládně vyčerpán – a s krvavými slinami na rtech.

Chriss měla šílený pocit, že čas pádí jako písek vytékající ze dna výlevky.

„Dejte nám Antikrista!“

I když se Chriss nemohla rychle pohybovat, začala s cestou na druhý konec místnosti, podél stěny, o niž se opírala, poskakovala na své nezraněné noze. Kdyby se dostala k noži, pak se vrátila zase ke vchodu, mohla by počkat u průchodu, za rohem a až by přišli, mohla by se vrhnout dopředu a jednoho bodnout.

Konečně se dostala k zásobám, sehnula se, zvedla nůž – a uvědomila si, jakou má krátkou čepel. Obracela ho několikrát v ruce, snažila se přesvědčit samu sebe, že je to právě ta zbraň, kterou potřebuje. Ale musel by projít kožešinovým kabátem a oblečením pod ním, aby způsobil nějakou újmu, na to nebyl dost dlouhý. Kdyby měla šanci bodnout je do obličeje ale budou mít revolvery, nemohla doufat, že se jí zdaří úspěšný útok zpředu.

Proklatě.

Znechuceně odhodila nůž.

„Oheň,“ řekl Charlie.

Z počátku neporozuměla.

Zvedl ruku k ústům a setřel si krvavé sliny, které stále vykašlával. „Oheň. To je dobrá zbraň.“

Ovšem. Oheň. Lepší než nůž s širokou krátkou čepelí.

Náhle si vzpomněla na něco, co ve spojení s kusem hořícího dřeva bude téměř tak účinné jako střelná zbraň.

Ve zraněné noze jí začala pulsovat tupá bolest do taktu se zrychleným tepem, ale zatnula zuby a sklonila se vedle hromady zásob. Sklonit se nebylo snadné, byl to složitý a bolestný manévr, děsila se, že bude muset zase vstát, i když je u stěny, o níž se může opřít. Prohrabávala se věcmi, které včera vyndala z batohu, a během několika sekund našla stlačitelnou lahvičku s benzínem do zapalovače, který koupili pro případ, že by měli potíže s rozděláním ohně v chatě. Strčila si nádobku do pravé kapsy kalhot.

Když vstávala, zavlnila se pod ní kamenná podlaha. Chytila se za okraj zvednutého ohniště a počkala, až závrať přejde.

Otočila se k ohni, z místa mezi dvěmi většími poleny popadla hořící větev, s obavou, že zhasne, když ji vezme z žáru, ale větev hořela dál jako jasná pochodeň.

Jim se nepohnul ani nepromluvil, ale se zájmem ji pozoroval. Závisel na ní. Měla teď jeho život zcela ve svých rukou.

Už delší dobu neslyšela zvenku žádné volání. Ten klid se jí nelíbil. Mohl znamenat, že Spiveyová a obr postupovali dovnitř, že jsou už v průchodu tvaru Z

Vydala se na zpáteční cestu kolem místnosti, kolem Charlieho směrem k průchodu, kterým mohou každým okamžikem přijít fanatici, vybrala si dlouhou cestu, protože byla pro ni v tomto stavu nejbezpečnější. Mučivě si uvědomovala, že ztrácí drahé sekundy, ale nemohla riskovat přímou cestu přes jeskyni, protože při pádu by mohla ztratit vědomí nebo zhasit pochodeň. Držela ji v levé ruce, druhou se opírala o zeď, místo poskakování na jedné noze kulhala, protože kulhání bylo rychlejší, odvážila se trochu užít zraněnou nohu, i když jí bolest projetá celým tělem, když na ni přenesla moc váhy. Přestože bolest v ní stále pulsovala v taktu s bouchajícím tepem, nebyla už tupá; pálila, bodala, řezala, svírala, kroutila a zhoršovala se každým mučivým úderem srdce.

Krátce uvažovala, kolik ztrácí krve, ale řekla si, že to nehraje roli. Neztrácí-li jí hodně, mohla by se naposled postavit fanatikům. Ztrácí-li jí příliš moc, teče-li z hlavní žíly nebo stříká z poraněné tepny, nemá cenu to kontrolovat, protože škrtidlo by ji nezachránilo, aspoň ne tady, kilometry od nejbližší lékařské pomoci.

Když se jí podařilo dojít ke vzdálenému konci místnosti a zastavit se u ústí vstupního tunelu, točila se jí hlava a bylo jí nanic. Chtělo se jí zvracet, cítila to v krku, ale dokázala to potlačit. Perlivé světlo ohně poskakující po stěnách dodávalo jeskyni pocit beztvarosti, jako kdyby se rozměry a obrysy místnosti neustále měnily, jako kdyby kámen nebyl vůbec kamenem, ale nějakou podivnou plastickou hmotou, která se spojitě taví a mění tvar; stěny ustupovaly, pak se přibližovaly příliš blízko, nyní zase ustupovaly; tam, kde byla vypouklina, se náhle objevila prohlubeň; strop se vydouval dolů, až se skoro dotýkal hlavy, pak cvaknul zpět do své původní výšky; podlaha se vařila, zvedala se, pak sklouzla dolů, až se zdálo, že se pod ní zcela propadne.

V zoufalství zavřela oči, zamáčkla si je, kousla se do rtu a dýchala zhluboka, až se cítila méně na omdlení. Když opět otevřela oči, byla místnost pevná, neproměňovala se. Cítila se poměrně stabilní, ale věděla, že jde o křehkou stabilitu.

Přitiskla se ke stěně, do mělké prolákliny na jedné straně průchodu. Pochodeň držela v levé ruce, pravou zašátrala v kapse a vytáhla lahvičku s benzínem do zapalovače. Držela ji v dlani třemi prsty, palcem a ukazováčkem odšroubovala víčko, čímž odkryla pevný násadec z umělé hmoty. Byla připravena. Měla plán. Dobrý plán. Musel být dobrý, protože byl jediný, který ji napadl.

Obr půjde pravděpodobně do jeskyně první. Bude mít zbraň, asi poloautomatickou pušku, kterou používal venku. Zbraň bude držet před sebou, namířenou přímo vpřed, ve výši pasu. Problém je: polít ho dřív, než na ni stočí hlaveň a než stiskne spoušť. Což může udělat za – co? – asi dvě sekundy. Možná za sekundu. Prvek překvapení byl její nejlepší a jedinou nadějí. Může čekat střelbu, nůž – ale ne tohle. Postříká-li ho benzínem do zapalovače v okamžiku, kdy se objeví, může být překvapen natolik, aby ztratil plnou sekundu reakčního času, další sekundu může ztratit v šoku, když ucítí kapalinu a uvědomí si, že je polit něčím vysoce zápalným. To by jí mělo stačit, aby ho zapálila.

Zatajila dech, poslouchala.

Nic.

I kdyby se obrovi na kůži nedostal žádný benzín, kdyby polila jen jeho kabát, téměř určitě upustí v hrůze a panice pušku, bude tlouci do ohně.

Zhluboka se nadechla, zatajila dech, opět naslouchala.

Ještě nic.

Kdyby mu postříkala obličej, nebyla by to jen panika, co by ho přinutilo pustit zbraň. Zatřásla by jím intenzívní bolest, jak by mu napuchla a loupala se kůže, jak by se mu oheň zahryzl do očí.

Z pochodně se odvíjel kouř a rozlézal se po stropě, hledal únik z kamenného objetí.

Na druhém konci místnosti mlčky čekali Charlie, Jim a Chewbacca. Unavený pes klesl na zadek.

Tak pojď, Spiveyová! Pojď, k sakru.

Chriss nevěřila bezmezně ve svou schopnost použít účinně benzín do zapalovače a pochodeň. Myslela si, že má, při nejlepším, jednu možnost z desíti, že se jí to povede, ale přesto chtěla, aby přišli, hned teď, aby to měla za sebou. Čekání bylo horší než nevyhnutelný střet.

Něco prasklo, luplo, Chriss sebou trhla, ale byl to jenom oheň na druhém konci jeskyně, větev kroutící se v plamenech.

Pojďte.

Ráda by se podívala za roh, do průchodu, a ukončila to napětí. Neodvážila se. Ztratila by výhodu momentu překvapení.

Zdálo se jí, že slyší tiché tikání svých hodinek: Musela si to jen představovat, ale zvuk přesto odpočítával sekundy: Tik, tik, tik…

Kdyby polila obra a zapálila ho beztoho, že by ji zastřelil, musela by se pak vypořádat se Spiveyovou. Stařena bude určitě mít svou vlastní zbraň.

Tik, tik

Přírodní sopouch odsával kouř z ohně, ale kouř z Chrissiny pochodně stoupal ke stropu a vytvářel dusivý mrak. Tento.mrak pomalu klesal do místnosti, otravoval vzduch, který museli dýchat, trhaně se sunul náhodnými bludnými proudy, ale neodcházel dostatečně rychle. Pach nebyl ještě tak zlý, ale za několik minut se začnou dusit: V jeskyních byl takový průvan, že jim nehrozilo udušení, i když zkouška kouřem by je jen dále zeslabila. Přesto nemohla zhasnout pochodeň, byla to její jediná zbraň.

Ať se raději brzy něco stane, přála si. Sakra brzy.

Tik, tik, tik

S pozorností upřenou na problém kouře a na imaginární, ale přesto rozčilující zvuk ubíhajícího času, Chriss skoro nereagovala na důležitý zvuk, který zaslechla. Jediné cvaknutí, zaškrábání. Přestalo to, než si uvědomila, že to musí být Spiveyová nebo obr.

Čekala, napjatá, pochodeň zvednutou do výšky, lahvičku s benzínem do zapalovače nataženou před sebou, prsty připravené stisknout a stlačit strany nádobky.

Další zaškrábání.

Tichý kovový zvuk.

Chriss se vyklonila z mělké prohloubeniny, v níž se skrývala, modlila se, aby to vydržela její poraněná noha – a náhle si uvědomila, že zvuky nepřicházely z průchodu tvaru Z, ale ze sousední místnosti, z hlubiny kopce.

V další jeskyni zahlédla zastíněnou svítilnu, její paprsek protínající vzduch vedle stalaktitu. Pak to zhaslo.

Ne. To není možné.

Uviděla pohyb na okraji temnoty, kde se obě jeskyně spojovaly. Neuvěřitelně vysoký muž s širokými rameny, ohavně škaredý, vystoupil z přítmí, k hranici třepotajícího se ohně, čtyři či pět metrů od Chriss.

Příliš pozdě pochopila, že Spiveyová se k nim dostává řetězem jeskyní, ne přes snáze hájitelný vstupní tunel. Ale jak? Jak mohli vědět, které jeskyně vedou sem? Měli mapy jeskyní? Nebo spoléhali na štěstí? Jak mohli mít takovou kliku?

Bylo to šílené.

Nebylo to fér.

Chriss se vrhla vpřed, krok, dva, z příšeří, kde se skrývala.

Obr ji uviděl. Zvedl pušku.

Vystříkla po něm benzín do zapalovače.

Stál příliš daleko. Zápalná tekutina vyrazila obloukem do necelých tří metrů, ale pak se zakřivila dolů, rozstříkla se na kamennou podlahu metr před ním.

Muselo mu být okamžitě jasné, že by neútočila takovou nemotornou zbraní, kdyby měla střelivo do revolveru.

„Zahoď to,“ řekl chladně.

Její velký plán rázem vypadal dojemně, zpozdile.

Jim. Závisel na ní. Byla jeho poslední obranou. Klopýtla o krok blíž.

„Zahoď to!“

Než mohl vystřelit, nevydržela to její poraněná noha. Složila se na zem.

Zoufalství a úzkost visely těžce na jediném slově, které Charlie vydal: „Chriss!“

Nádobka s benzínem se kutálela po podlaze, pryč od Charlieho a Jima, zastavila se v nedostupném koutě.

Dopadla na zraněné stehno a zařvala, když jí v noze vybuchl ruční granát bolesti.

Už když padala, vypadla jí z ruky pochodeň a dopadla na stopu kapaliny, kterou vystříkla na velikánského, škaredého muže. Čára ohně vzplanula, krátce zaplnila jeskyní oslepujícím světlem, pak se zatřepetala a zhasla, aniž způsobila komukoliv újmu.

Chewbacca zavrčel, s obnaženými tesáky napadl velkého muže, ale byl příliš slabý, aby něčeho dosáhl. Zakousl se do kabátu, ale obr zvedl oběma rukama poloautomatickou pušku a pažbou udeřil psa do hlavy. Chewbacca krátce, ostře zaštěkl a složil se obrovi k nohám, buď v bezvědomí, nebo mrtev.

Chriss se udržela při vědomí, i když ji zaplavovaly přívaly temnoty.

Hromotluk, který se křenil jako stvoření z filmu o Frankensteinovi, postoupil do jeskyně.

Chriss viděla Jima, jak se tlačí do kouta ve vzdáleném konci místnosti.

Zklamala ho.

Ne! Něco musí udělat, Ježíši, nějaký rozhodný čin, něco, co by dramaticky změnilo situaci, co by je zachránilo. Něco takového musí existovat. Ale nemohla na nic přijít.

Kapitola 38 – V poslední chvíli

Hromotluk vešel dál do jeskyně. Byla to zrůda, s níž se Charlie setkal na faře u Spiveyové, obr se znetvořeným obličejem. Babizna mu říkala Kyle.

Jak pozoroval Kyleho, který si nadutě vykračoval po místnosti, a jak pozoroval Chriss krčící se před groteskním vetřelcem, Charlie byl pln strachu a stejně tak i sebepohrdání. Bál se, protože věděl, že zemře v této vlhké a opuštěné díře, nenáviděl se za svou slabost, neschopnost a bezmocnost. Jeho rodiče byli slabí a neschopní, ustupovali do alkoholického opojení, aby se utěšili ze své neschopnosti vypořádat se se životem, už v ranném dětství si Charlie slíbil, že nebude nikdy takový jako oni. Celý život se učil být silný, vždy silný. Nikdy neustoupil před výzvou, z větší části proto, že jeho rodiče vidy ustupovali. A málokdy prohrával. Nenáviděl prohry, jeho rodiče prohrávali, ne on, ne Charlie Harrison z firmy Klemet-Harrison. Prohrávající byli slabí na těle, na mysli a na duchu, slabost byla největší hřích. Ale nedokázal překonat svou nynější pozici; nemohl uniknout skutečnosti, že je zpola paralyzován bolestí, sláb jako dítě, pere se, aby udržel vědomí. Nemohl se vyhnout pravdě, že on přivedl Chriss a Jima na toto místo, do této situace slibem, že jim pomůže, a svůj slib nesplnil. Potřebovali ho, ale nemohl pro ně udělat nic, teď skončí svůj život zklamáním těch, které miluje, což ho příliš neodlišuje od alkoholického otce a nenávistí prolezlé matky.

Částečně si uvědomoval, že je na sebe příliš tvrdý. Udělal, co mohl. Nikdo by neudělal víc. Ale byl na sebe vždy příliš tvrdý a teď nebude polevovat. Není důležité, co mínil udělat, ale co ve skutečnosti udělal. A udělal to, že je přivedl tváří v tvář smrti.

Za Kylem vystoupila z průchodu mezi touto komorou a další druhá postava. Žena. Chvilku byla ve stínu, pak se objevila ve svátečně oranžovém světle ohně. Grace Spiveyová.

Namáhavě otočil Charlie ztuhlým krkem, zamrkal, aby si projasnil zakalený zrak, a podíval se na Jima. Chlapec stál v koutě, zády ke stěně, ruce svěšeny u boků s dlaněmi tlačícími usilovně do skály za sebou, jako kdyby si mohl vynutit průchod do skály a pryč z jeskyně. Zdálo se, že mu vylézají oči. Na tváři se mu leskly slzy. Nebylo pochyb, že byl vytažen ze světa fantazie, do něhož se snažil uniknout, nebylo pochyb, že jeho pozornost byla nyní plně ovládána tímto světem, mrazivou skutečností nenáviděné přítomnosti Grace Spiveyové.

Charlie se snažil zvednout ruce, protože kdyby dokázal zvednout ruce, mohl by být schopen si sednout, kdyby si sedl, mohl by být schopen vstát a kdyby mohl vstát, mohl by bojovat. Ale nedokázal zvednout ruce, ani jednu, ani o centimetr.

Spiveyová se zastavila a shlédla dolů na Chriss.

„Neubližujte mu,“ řekla Chriss, přinucena prosit.

„Proboha, neubližujte mému chlapečkovi.“

Spiveyová neodpověděla. Otočila se k Charliemu a šourala se pomalu přes místnost. V očích měla výraz zběsilé nenávisti a triumfu.

Charlieho vyděsilo a odpuzovalo, co viděl v těch očích, a odvrátil od ní zrak. Horečnatě hledal něco, co by je mohlo spasit, zbraň nebo nějakou možnost, kterou přehlédli.

Byl si náhle jist, že ještě existuje východisko, že přese všechno nejsou ztraceni. Nebylo to jen přání otcem myšlenky, nebyl to jen horečnatý sen. Na to znal příliš dobře své vlastní pocity; věřil svým tušením a tohle bylo určitě spolehlivé. Ještě pořád existuje východisko. Ale kde, jak a co?

Když Chriss civěla do očí Grace Spiveyové, cítila se, jako kdyby se jí ledově studená ruka vnořila do hrudi a mrazivě jí stiskla srdce. Na chvilku nedokázala mrknout, nedokázala polknout, nedokázala dýchat, nedokázala myslet. Stařena byla blázen. Ano, zuřivý šílenec, ale v očích měla sílu, zvrácenou sílu, Chriss teď chápala, jak dokáže získávat a udržet přívržence pro své šílené křižácké tažení. Babizna se pak od ní odvrátila, Chriss mohla zase dýchat a opět si uvědomila pronikavou bolest v noze.

Spiveyová se zastavila před Charliem a civěla dolů na něj.

Záměrně ignoruje Jima, myslela si Chriss. On je důvod, pro nějž prošla tuto celou cestu, riskovala, že po ní budou střílet, důvod, pro nějž zápasila v těchto horách se dvěmi vánicemi, a teď ho ignoruje, jen aby ten okamžik vychutnala, potěšila se z pocitu vítězství.

Chriss chovala ke Spiveyové černou nenávist, ale teď byla ještě černější než černá. Vypudila jí ze srdce vše jiné; na několik sekund vytlačila dokonce lásku k Jimovi a stala se vše vyplňující, stravující.

Pak se bláznivá žena obrátila k Jimovi a nenávist v Chriss opadla, jak ji zaplavovaly soupeřící vlny lásky, strachu, lítosti a hrůzy.

Zaplavilo ji rovněž něco jiného: ožívající pocit, že ještě se dá udělat něco, co srazí Spiveyovou a obra na kolena, pokud bude schopna jasně myslet.

Konečně stála Grace tváří v tvář chlapci.

Uvědomovala si temnou auru, která ho obklopovala a vyzařovala z něj, moc se bála, protože se mohla příliš zpozdit. Možná, že moc Antikrista už příliš vzrostla, možná je dítě teď už nezranitelné.

Na tváři měl slzy. Pořád předstíral, že je jenom obyčejný šestiletý kluk, malý, vystrašený a bezbranný. Myslí si opravdu, že ona se tím nechá oklamat, že má vůbec nějakou šanci vyvolat v ní v této pozdní době pochybnosti? Měla okamžiky pochyb dříve jako v motelu v Soledadu, ale tato období slabostí měla krátké trvání a už jsou za ní.

Popošla směrem k němu.

Snažil se vtisknout dál do kouta, ale byl už tak nacpán do průsečnice kamenných stěn, že skoro vypadal jako jejich výčnělek ve tvaru chlapce.

Zastavila se ve vzdálenosti asi dva metry od něj. „Ty nezdědíš zemi. Nikoli na tisíc let, ani na minutu ne. Přišla jsem, abych tě zastavila.“

Dítě neodpovědělo.

Vycítila, že jeho síly ještě dokáže zdolat, její sebedůvěra vzrostla. Ještě se jí bál. Dostala se k němu včas.

Usmála se. „Opravdu sis myslel, že přede mnou utečeš?“

Jeho upřený pohled ji opustil, věděla, že se dívá na ubitého psa.

„Tvůj pekelný pes ti teď nepomůže,“ pravila.

Začal se třást, snažil se promluvit, viděla, že ústa vytvářejí slovo „mami,“ ale nebyl schopen vydat ani nejtišší zvuk.

Z pochvy upevněné na opasku tasila lovecký nůž s dlouhou čepelí. Měl ostrou špičku a byl nabroušený jako břitva.

Chriss uviděla nůž a snažila se vstát z podlahy, ale ostrá bolest v noze jí zkřížila plán, zhroutila se zpět na kámen, právě když k ní obr začal otáčet hlaveň pušky, aby ji kryl.

Spiveyová promlouvala k Jimovi: „Byla jsem vybrána pro tento úkol, vzhledem k tomu, že jsem se po celé ty roky věnovala Albertovi, protože jsem se dokázala dát cele, nezištně. Stejně tak jsem se věnovala této svaté misi – bez zábran či pochybností, celou svou fyzickou i duševní silou. Neměl jsi nikdy šanci, že mi unikneš.“

Chriss se zoufale snažila dosáhnout Spiveyovou, dotknout se jejích citů: „Prosím, poslouchejte, prosím, mýlíte se, úplně se mýlíte. Je to jen chlapeček, můj chlapeček, miluji ho a on miluje mě.“

Zajíkala se náhle nedokázala artikulovat, zlobila se na sebe, že nemůže najít slova, která by přesvědčila. „Ó Bože, kdybyste jenom viděla, jak je sladký a láskyplný, věděla byste, že jste si to popletla. Nemůžete mi ho vzít. Bylo by to nesprávné.“

Spiveyová držela vytažený nůž, ignorovala Chriss a mluvila k Jimovi: „Strávila jsem spoustu hodin modlením nad touto čepelí. Jedné noci jsem viděla ducha anděla všemocného Boha sestoupit z nebes oknem své ložnice a ten duch zde pořád sídlí, v tomto posvěceném nástroji, a když se do tebe zařízne, nebude tvé svaly trhat pouhá čepel, ale rovněž duch anděla.“

Ženská byla úplně bez sebe šílenou zuřivostí, Chriss pochopila, že dovolávat se logiky a rozumu bude stejně beznadějné, jako dovolávat se citů, ale přesto to musela zkusit. S rostoucím zoufalstvím pokračovala: „Počkejte! Poslouchejte. Mýlíte se. Nechápete? I kdyby Jim byl tím, co říkáte – což není, to je jen bláznivina – ale i kdyby byl, i kdyby si Bůh přál, aby zemřel, tak proč by ho nezničil Bůh? Kdyby chtěl, aby můj chlapeček zemřel, proč by ho neudeřil bleskem a rakovinou nebo ho nenechal srazit autem? Bůh by nepotřeboval vás, aby si to vyřídil s Antikristem.“

Spiveyová tentokrát Chriss odpověděla, ale neotočila se k ní; nechala svůj upřený pohled na Jimovi. Mluvila s děsivou vroucností, hlas se jí zvedal a klesal jako cirkusovému vyvolávači, s vášnivým vzrušením, které měnilo některá slova na zvířecí zavrčení, a s povznesenou vytržeností, která dávala jiným frázím zpěvný nádech. Účinek byl děsivý a hypnotický a Chriss si představila, že stejný, záhadný, mocný účinek měli na dav Hitler a Stalin.

„Když se nám zjeví zlo, když ho vidíme při práci v tomto strastiplném, usouženém světě, nemůžeme pouze padnout na kolena a prosit Boha, aby nás zla zbavil. Zlo a hříšné pokušení jsou zkouškou naší víry a ctnosti, výzvou, které musíme každodenně čelit ve svém životě, abychom prokázali, že si zasloužíme spasení a přijetí do nebe. Nemůžeme čekat, že Bůh nás zbaví jha, protože toto jho jsme na sebe vložili sami. Je naší svatou povinností postavit se zlu a zvítězit nad ním, vlastními silami, těmi prostředky, které nám všemohoucí Bůh dal. Tak si zasloužíme místo po jeho.pravici; ve společnosti andělů.“

Nakonec se stařena otočila od Jima ke Chriss a oči měla ještě znepokojivější než předtím: Pokračovala ve své litanii: „A ty odhaluješ svou vlastní nevědomost a svůj zatracený nedostatek víry, když připisuješ rakovinu, smrt a další soužení našemu Pánu, Bohu nebes i země. Nebyl to on, kdo přivodil zlo,na zem a postihl lidstvo deseti tisíci metlami. Byl to Satan, ohavný had a byla to Eva v požehnané zahradě klidu, kdo přivodili poznání hříchu, smrti a zoufalství dalším tisícům generací. Přivodili jsme zlo na sebe a teď, když prapůvodní zlo přichází na zem v těle tohoto dítěte, je naší povinností vypořádat se s ním sami. Je to zkouška zkoušek a naděje všeho lidstva spočívá v naší schopnosti složit ji,“

Stařenina zuřivost vzala Chriss řeč, zbavila ji naděje.

Spiveyová se opět otočila k Jimovi. „Čichám tvé zahnívající srdce. Cítím zlo, které z tebe vyzařuje. Je to chlad, který se mi zařezává do kostí a vibruje v nich. Ó, znám tě dobře. Znám tě.“

Chriss bojovala s panikou, která hrozila zneschopnit ji citově i myšlenkově, stejně jako byla bezmocná fyzicky, a lámala si hlavu, aby našla nějaký plán, nějaký nápad. Byla ochotna zkusit cokoliv, bez ohledu na to, jak by se to zdálo marné, cokoliv, ale nemohla přijít nanic.

Všimla si, že Charlie se, navzdory svému stavu, dokázal posadit. Byl tak zesláblý, zmožený bolestí, každý pohyb musel být pro něj utrpením. Neposadil by se bez důvodu – že ne? Možná přišel na nějaký plán, který Chriss unikal. Chtěla tomu věřit. Doufala v to celým srdcem.

Spiveyová obrátila nůž v ruce, podávala ho rukojetí obrovi. „Je čas, Kyle. Chlapcův vzhled klame. Vypadá malý a slabý, ale bude silný, bude odolávat a i když já jsem Vybraná nejsem fyzicky silná. Už ne. Je to na tobě.“

Na Kyleho tváři se objevil podivný výraz. Chriss očekávala výraz radosti z vítězství, horlivosti, šílené nenávisti, ale místo toho vypadal ne ustaraný, ne zmatený, ale trošku z obého a váhavý.

Spiveyová ho vybídla: „Kyle, je čas, aby ses stal Božím kladivem.“

Chriss se otřásla. Plazila se po podlaze k obrovi, tak vystrašená, že dokázala ignorovat bolest v noze. Chytila ho za lem kabátu, doufala, že ho vychýlí, povalí, sebere mu zbraň, beznadějný plán pohledem na jeho velikost a sílu, ale nedostala ani šanci ho zkusit, protože se po ní ohnal pažbou pušky stejně jako po psu. Pažba ji udeřila do ramene, srazila ji zpět, na bok, vyrazila jí vzduch z plic. Zalapala po dechu, dala si ruku na zraněné rameno a začala plakat.

S nesmírným úsilím, téměř omdlévaje bolestí, si Charlie sedl, protože si myslel, že by mohl z nové polohy vidět situaci jinak a mohl by nakonec najít řešení, které přehlédl. Nemohl však pořád přijít na nic, co by je zachránilo.

Kyle si vzal od Grace nůž a dal jí pušku.

Stařena mu ustoupila z cesty.

Kyle si přendával nůž z ruky do ruky a zíral na něj s mírně zmateným výrazem. Čepel se leskla ve skřítčím světle ohně.

Charlie se snažil vytáhnout k jeden a půl metru vysoké polici, kde bylo ohniště, s představou, že shrábne hořící poleno a hodí ho. Spiveyová ho koutkem oka pozorovala, jak zápasí s mrtvou váhou svého poničeného těla, a namířila na něj pušku. Mohla si ušetřit námahu; neměl ani dost sil, aby dosáhl k ohni.

Kyle se podíval na nůž ve své ruce, pak na chlapce a nebyl si jist, co mu nahání větší strach.

Dříve používal nože. Dříve jimi lidi pořezal, ba i zabil. Bylo to snadné a upouštěl tím něco ze zuřivosti, která se v něm periodicky shromažďovala jako přetlak páry v bojleru. Ale nebyl už stejný, jako býval tehdy. Teď dokázal své pocity ovládat. Nakonec si porozuměl. Starý Kyle nenáviděl všechny, s nimiž se setkal, ať je znal či nikoli, protože ho bezvýhradně odmítali. Ale nový Kyle si uvědomil, že jeho nenávist škodila více jemu než jiným. Vskutku, teď věděl, že nebyl vždy odmítán proto, že je škaredý, ale často pro svou nevrlost a svůj hněv. Grace mu dala smysl a víru, časem objevil náklonnost, potom přišly první náznaky schopnosti milovat a být milován. A nyní, kdyby použil nůž, kdyby chlapce zabil, mohl by beznadějně sklouznout zpět do hlubin, z nichž se vyšplhal. Bál se nože.

Ale bál se také chlapce. Věděl, že Grace má psychické schopnosti, viděl ji dělat věci, které nemohla žádná obyčejná osoba dokázat. Nedokáže-li zabít dítě ďábla, zklame Boha, Grace i celé lidstvo.

Nebyl však žádán, aby zahodil svou duši proto, aby získal spásu? Zabít, aby mu bylo požehnáno? Dávalo to smysl?

„Prosím, neubližujte mému chlapečkovi. Prosím,“ žadonila Chriss.

Kyle na ni shlédl a jeho dilema se prohloubilo. Nevypadala jako černá Madona, která má za sebou moc Satana. Byla zraněná, vystrašená, prosila o milost. Zranil ji a hryzala ho vina za zranění, které způsobil.

Matka Grace vycítila, že něco není v pořádku. „Kyle?“

Kyle se otočil k chlapci, dal ruku s nožem za sebe, aby mohl dát do prvního úderu celou sílu svých svalů. Udělá-li několik posledních kroků pokrčen, rozmáchne se zdola nožem, vrazí čepel chlapci do břicha, bude v několika sekundách po všem.

Chlapec pořád plakal a své jasné modré oči měl připoutány k noži v Kyleho ruce. Tvář měl zkřivenou do zoufalé masky hrůzy, pot mu vyrazil na těstovité pokožce. Tělíčko měl trochu ohnuté, jako by čekal bolest, která nastane.

„Bodni ho!“ pobízela Matka Grace.

Otázky se honily Kylemu hlavou. Jak může být Bůh milosrdný a přesto mě nechat trpět pod jhem nestvůrného obličeje. Co by to bylo za Boha, který by mě nechal zachránit od bezúčelného života násilí, bolesti a nenávisti – jen proto, aby mě zase přinutil zabíjet? Pokud Bůh vládne světem, proč dovolí tolik utrpení, bolesti a mizérie? Jak by to mohlo být horší, kdyby vládl Satan?

„Ďábel ti zasévá do mysli pochybnosti!“ řekla Grace. „Pochází to od něj, Kyle. Ne z tebe! Od Satana!“

„Ne,“ odporoval. „Naučila jste mě myslet vždy jenom na to, abych dělal správnou věc, mít zájem o to, abych dělal správnou věc, a teď si nechám minutu, jenom minutu, na to, abych přemýšlel.“

„Nepřemýšlej, jen konej!“ pravila. „Nebo mi uhni z cesty a nechej mě použít tuto zbraň. Jak mě můžeš teď zklamat? Po všem, co jsem udělala, jak můžeš zklamat?“

Měla pravdu. Vděčil jí za vše. Pořád by ještě prodával na ulici drogy, žil v bahně, užíral se nenávistí, kdyby nebylo jí. Kdyby ji teď zklamal, kde by byla jeho čest, jeho vděčnost? Kdyby ji zklamal, nesklouzl by zpět do svého starého života téměř tak jistě, jako kdyby použil nůž, jak požadovala?

„Prosím,“ žadonila Chriss. „Ó, Bože, prosím, nedovol ublížit mému děťátku.“

„Pošli ho zpátky do pekla, navždy!“ křikla Grace.

Kyle se cítil, jako kdyby ho trhali na kusy. Dělal morální soudy a rozhodnutí týkající se zásadních hodnot jen pár let, ne dost dlouho, aby mu to vešlo do krve, ne dost dlouho, aby se dokázal vypořádat s takovým dilema. Uvědomil si, že mu po tvářích stékají slzy.

Chlapcův upřený pohled opustil čepel nože.

Kyleho pohled se setkal s očima dítěte a byl jimi otřesen.

„Zabij ho!“ poroučela Grace.

Kyle se prudce třásl.

Chlapec se také třásl.

Jejich upřené pohledy se do sebe nejen zaklesly, ale spojily se takže se Kylemu zdálo, že.vidí nejen svýma očima, ale rovněž očima chlapce: Bylo to téměř čarovné vcítění se do druhého, jako kdyby by! současně sám sebou i dítětem, současně útočníkem i obětí. Cítil se velký a nebezpečný a současně i malý a bezmocný. Náhle se ho zmocnila závrať a byl stále zmatenější. Na chvilku se mu rozostřil zrak. Pak uviděl – nebo si představoval, že vidí – sám sebe, jak se rýsuje v šeru nad dítětem, doslova se viděl z chlapcovy pozice, jako kdyby sám byl Jimem Scavellem. Byl to otřesný okamžik vnitřního vidění, divný a dezorientující, téměř jasnovidný zážitek. Když na sebe vzhlížel chlapcovýma očima, byl šokován svým zjevem, brutalitou ve své tváři, šílenstvím svého útoku. Zamrazilo ho na páteři a nemohl dýchat. Tento nelichotivý pohled na sebe sama byl psychickým ekvivalentem rány do hlavy kladivem, psychologicky ho omráčil. Zamrkal, okamžik vnitřního vidění pominul, byl zase sám sebou, i když ho hrozně rozbolela hlava a pomalu ho opouštěla závrať. Konečně věděl, co musí udělat.

Ke Chrissinu překvapení se obr odvrátil od Jima a zahodil nůž do plamenů za Charliem. Jiskry a žhavé uhlíky vylétly jako roj světlušek.

„Ne!“ vykřikla Grace Spiveyová.

„Skončil jsem se zabíjením,“ prohlásil velký chlap, slzy mu hojně stékaly po tvářích, změkčovaly jeho drsné a nebezpečné vzezření, jako déšť na okně rozmazává a změkčuje výhled.

„Ne,“ opakovala Grace.

„Je to hanebnost,“ prohlásil. „I kdybych to udělal pro vás je to hanebnost.“

„Ďábel ti nakukal tuto myšlenku,“ varovala ho stařena.

„Ne, Matko Grace. Vy jste mi ji zasadila do mysli.“

„Ďábel!“ trvala na svém vzrušeně. „Ďábel ti ji tam zasadil.“

Obr váhal, otřel si tvář obrovskýma rukama.

Chriss tajila dech a sledovala střet s naději i děsem. Kdyby se tento tvor připomínající Frankensteina opravdu obrátil proti své velitelce, mohl by být velmi důležitým spojencem, ale teď právě nevypadal dost přesvědčeně, aby je vyvedl z kritické situace. I když odhodil nůž, vypadal zmateně, v myšlenkové i citové vřavě, a dokonce trochu nejistě stál na nohou. Když si dal ruce na hlavu a šilhal skrz slzy, zdálo se, že trpí bolestí, skoro jako by dostal ránu obuškem. Mohl by se každým okamžikem obrátit proti Jimovi a přese všechno ho zabít.

„Ďábel ti zasel tuto pochybnost do mysli,“ trvala na svém Grace Spiveyová, blížila se k obru, křičela na něj. „Ďábel, Ďábel, Ďábel!“

Sundal si slzami promáčené ruce z obličeje a zamrkal na stařenu. „Byl-li to Ďábel, pak není úplně zlý. Není úplně zlý, když chce, abych už nikdy nezabíjel.“ Klopýtal směrem k průchodu vedoucímu ven z jeskyně, zastavil se u něj a opřel se unaveně o stěnu, jako kdyby si potřeboval chvíli oddechnout po nějaké vyčerpávající činnosti.

„Pak to udělám sama,“ prohlásila Grace zuřivě, Držela poloautomatickou pušku za řemen. Teď ji vzala do obou rukou. „Jsi můj Jidáš, Kyle Barlowe, Jidáš. Zradils mě. Ale Bůh mě nezklame. A já nezklamu Boha, jako jsi to udělal ty, ne, ne já, ne Vyvolená, ne já!“

Chriss se podívala na Jima. Stál pořád v koutě, zády u skály, ruce teď zdvižené, malé bledé dlaně otočené ven, jako by chtěl odrazit kulky, které na něj Spiveyová vystřelí. Oči měl obrovské, vystrašené a fixované na stařeně, jako kdyby ho zhypnotizovala. Chriss na něj chtěla křiknout, aby utekl, ale nemělo to cenu, protože Spiveyová mu stála v cestě a určitě by ho zastavila. Kromě toho, kam by šel? Ven, do mrazu, kde by rychle prochladl? Hlouběji do jeskyní, kam by ho mohla Spiveyová lehce sledovat a brzy najít? Byl v pasti, malý a bezbranný, neměl se kam podít.

Chriss se podívala na Charlieho, který bezmocně brečel nad svou neschopností pomoci, snažila se vrhnout na Grace Spiveyovou, ale zradila ji poraněná noha a pošramocené rameno, nakonec se v zoufalství ohlédla na Kyleho a křikla: „Nenechte ji, aby to udělala! Proboha, nenechte ji, aby mu ublížila!“

Obr jen hloupě na Chriss zamrkal. Vypadal jako v šoku po výbuchu bomby, neschopen vytrhnout Spiveyové pušku z rukou.

„Prosím, prosím, zastavte ji,“ žadonila Chriss.

„Ty drž hubu!“ varovala ji Grace a udělala k ní výhružný krok. Pak se obrátila na Jima: „A ty se nesnaž dělat na mě oči. Na mě to neplatí. Na mě si nepřijdeš, tak či onak, nijak, na mě ne. Já dokážu odolat.“

Stavena měla potíže, než zjistila, jak se ze zbraně střílí; když konečně vyslala ránu, šla nad, udeřila do stěny Jimovi nad hlavou, skoro do stropu, prásknutí výstřelu se rozléhalo v uzavřeném prostoru sem a tam, jedna ohlušující ozvěna přes druhou. Hromový zvuk i zpětný ráz Spiveyovou překvapil, otřásl jejím křehkým tělem. Klopýtla dva kroky zpět, opět vystřelila, aniž chtěla, druhá kulka udeřila do stropu a odrážela se kolem místnosti.

Jim ječel.

Chriss křičela, hledala něco, co by hodila, zbraň, jedno jakou, ale nemohla nic najít. Bolest ve zraněné noze působila jako šíp přibíjející ji ke skále, mohla jen bezmocně tlouci rukou do země.

Stařena postupovala k Jimovi, pušku držela nemotorně, avšak se zjevným rozhodnutím tentokrát práci dokončit. Ale něco se stalo. Buď už neměla střelivo, nebo se zbraň zasekla, protože s ní začala zlostně cloumat.

Když dozněly ozvěny druhého výstřelu, začal se z hlubiny hor ozývat tajemný zvuk přispívající ke zmatku, pocházel z dalších jeskyní, podivný a děsivý rachot, který Chriss skoro, ale ne úplně, dokázala identifikovat.

Zbraň se zasekla. Spiveyové se povedlo vyhodit vystřelenou nábojnici, která se vzpříčila v komoře. Mosazný válec vyskočil do vzduchu, zaleskl se ve světle ohně a dopadl na podlahu se slabým cink a pink.

Plonk-plonk-plonk-plonk: podivný, mlaskavý, plácavý zvuk se přibližoval, přicházel z hlubin hory. Vibroval v chladném vzduchu.

Spiveyová se pootočila od Jima, aby.se podívala do vchodu přilehlé jeskyně, kterým ona a obr před několika minutami vstoupili. „Ne!“ vykřikla a zdálo se, že ví, co se stane.

A v tom okamžiku to věděla Chriss také.

Netopýři.

Obrovské, plácající, vířící tornádo netopýrů.

Okamžik nato se vyrojili z přilehlých jeskyní, byla jich stovka, dvě stovky, víc, stoupali ke klenutému stropu, pištěli, pilně máchali svými blanitými křídly, míhali se sem a tam, vřící spousta horečnatě kroužících stínů, kam nedosahovalo světlo ohně.

Stařena na ně zírala. Něco říkala, ale její slova se ztrácela v bubnovitém řevu roje.

Jako jeden přestali netopýři pištět. Teď se ozýval jen šelest, třepot, pleskot křídel. Jejich mlčení bylo tak nepřirozené, že se zdálo horší než jejich křik.

Ne, myslela si Chriss. Ach, ne!

Pod příkrovem tohoto děsivého houfu se šílená sebedůvěra Spiveyové zhroutila. Vypálila do hejna dva výstřely, nesmyslný a doopravdy nebezpečný výpad.

Vyprovokováni střelbou nebo jinou pohnutkou, netopýři se snesli dolů, jako by byli jediné stvoření, mrak maličkých černých vraždících strojků, jenom drápy a zuby a zaútočili na Grace Spiveyovou. Trhali jí oteplovačky, zapletli se jí do vlasů, zaťali do ní své drápy a viseli na ní. Klopýtala přes jeskyni, mávala rukama a točila se, jako kdyby předváděla pohřební tanec, či jako kdyby si myslela, že s nimi může letět. Kňourala, dusila se, zvracela, narazila do stěny, odrazila se od ní, divá zvěř na ní stále visela, štípala, škubala.

Kyle Barlowe k ní udělal dva nerozhodné kroky, zastavil se, vypadal spíš ohromeně, než že by se bál.

Chriss se nechtěla dívat, ale nemohla si pomoci. Byla jak hypnotizována hrůznou podívanou.

Vypadalo to, že Spiveyová má oděv ze stovek plácajících se černých hadrů. Obličej jí zcela zmizel pod roztrhanou látkou. Kromě třepetání; vrzání a pleskotu jejich křídel nebylo slyšet nic; netopýři udržovali svou děsivou mlčenlivost i když se pohybovali ještě vzrušeněji, se zhoubným záměrem. Roztrhali ji na kousky.

Kapitola 39 – Jednou budeš velký

Nakonec se netopýři přestali hýbat.

Spiveyová byla také nehybná.

Snad minutu tvořili netopýři živý, černý rubáš pokrývající tělo, lehce se chvějící, jako látka ovívaná větrem. Každou sekundou se stávala jejich nepřirozená mlčenlivost pozoruhodnější a více znervózňovala. Nevypadali jako úplně obyčejní netopýři. Kromě toho, že se objevili v přesně správný okamžik a zaútočili účelně, měli v sobě něco – nádech – nedefinovatelně divného. Chriss pozorovala, jak se černé, kruté hlavičky zvedly, otočily vlevo, vpravo a zase vlevo, karmínové oči mrkaly, zdálo se, že čekají na rozkaz od vůdce hejna. Pak, jako kdyby rozkaz byl vydán hlasem, který slyšeli jen oni, zvedli se jako jeden v náhle se třepetajícím mraku a odlétli do dalších jeskyní.

Kyle Barlowe a Charlie mlčeli, ohromeni.

Chriss se na mrtvou ženu nepodívala.

Ale nemohla odtrhnout pohled od svého syna. Byl naživu – neuvěřitelně, úžasně, zázračně naživu. Po vší hrůze a bolesti, kterou prožili, po tom, co se smrt zdála nevyhnutelnou, nemohla uvěřit, že tento odklad smrti v poslední minutě je skutečný. Nerozumně cítila, že kdyby z Jima, byť na okamžik, spustila zrak,a znovu na něj pohlédla, byl by mrtev a jejich neuvěřitelná záchrana by byla jen klam, sen.

Strašně si přála držet ho, dotknout se mu vlasů, tváře, pevně ho obejmout, cítit tep jeho srdce a teplo jeho dechu na svém krku. Ale zranění jí bránila aby k němu šla, on vypadal, že je v šoku a že ji zatím nevnímá.

Daleko v dalších jeskyních si netopýři museli zase sedat na svá známá bidélka, protože začali znovu kvičet, jako by mezi sebou bojovali o oblíbená místa. Jimi vydávaný tajemný zvuk, který se zase brzy změnil v ticho, vyvolal v Chriss mrazení, které sílilo, když pozorovala svého zpola hypnotizovaného syna, jak naklání hlavu, jako by rozuměl vřískavé řeči těch tvorů z noční můry. Byl znepokojivě bledý. Ústa měl zkřivená, vypadalo to na neurčitý úsměv, ale Chriss pak došla k závěru, že to byla vlastně grimasa znechucení nebo hrůzy vyvolaná scénou, které byl právě svědkem, která ho zanechala ve stavu poloochromené strnulosti.

Když kvičení netopýrů postupně utichalo, v Chriss začal opět narůstat strach, ale ne z toho, co se stalo Grace Spiveyové. Nebála se, že by se netopýři vrátili a zase zabíjeli. Nějak věděla, že se nevrátí, a právě toto přesvědčení ji vystrašilo. Nechtěla uvažovat proč, bádat nad tím, jak to ví. Nechtěla přemýšlet o tom, co by to mohlo znamenat.

Jim byl živ. Nic jiného nemělo význam. Zvuk pušky přivolal netopýry a ti, šťastnou náhodou – nebo Boží milostí – zaútočili jen na Grace Spiveyovou. Jim byl živ. Živ. Náhle ucítila, jak ji slzy úlevy pálí v očích. Jim byl živ. Musí se soustředit na tu nádhernou zátočinu osudu, protože zde začíná jejich budoucnost; byla rozhodnuta, že to bude jasná budoucnost, plná lásky a štěstí, beze smutku, beze strachu, a především, bez pochyb.

Pochyby tě mohou nahlodávat, zničit štěstí, změnit lásku v hořkost. Pochyby by mohly dokonce vstoupit mezi matku a hodně milovaného syna, vytvořit nepřekonatelnou propast, to nemohla jednoduše připustit.

Přesto si vzpomněla, mimoděk a nechtěně: úterý, Laguna Beach, servisní stanice Arco, kde čekali na Charlieho, když taktak unikli bombě, která zničila dům Miriam Rattkinové; ona, Jim a dva tělesní strážci stojí u kupy pneumatik, svět venku v prudké bouři s blesky tak silnými, že to vypadalo na konec světa; Jim se blíží k otevřeným dveřím garáže, fascinován bleskem, jedním zničujícím šípem za druhým, nepodobné všemu, co Chriss viděla někdy předtím, zvláště v jižní Kalifornii, kde není blýskání běžné, Jim to pozoruje beze strachu, jako by to byl jenom ohňostroj, jako by jako by věděl, že mu to nemůže ublížit. Jako kdyby to bylo znamení? Jako kdyby nadpřirozená zuřivost bouře byla nějakým vzkazem, kterému rozuměl a z něhož čerpal naději?

Ne. Nesmysl.

Musí zapudit takové hloupé myšlenky. Je to právě ten druh bláznovství, který tě může nakazit jen stykem s šílenci, podobnými Grace Spiveyové. Můj Bože, stařena byla nositelem neštěstí, šířila nerozum, nakazila všechny svými paranoickými fantaziemi.

Ale co netopýři? Proč přiletěli v přesně správném okamžiku? Proč napadli jen Grace Spiveyovou?

Přestaň, řekla si. Jenom děláš něco z ničeho. Netopýři přilétli, protože byli vyrušeni prvními dvěma ranami, které stařena vystřelila. Zvuk byl tak hlasitý, že je vyděsil, přivolal. A pak když sem přilétli no, vystřelila po nich a rozzlobila je. Ano. Ovšem. To je ono.

Až na to Když první dva výstřely netopýry vystrašily, proč je nevyplašily zase třetí a čtvrtý? Proč neodlétli? Proč na ni zaútočili a postarali se o ni tak vhodně?

Ne.

Nesmysl.

Jim civěl do podlahy, ještě bezkrevně bledý, ale už začínal vycházet ze své strnulosti. Nervózně si cumlal prst, jako chlapeček, který ví, že udělal něco, co matku rozruší. Po několika sekundách zvedl hlavu, podíval se Chriss do očí. Snažil se usmívat přes slzy, ale ústa měl ještě měkká a uvolněná šokem a strachem. Nevypadal nikdy sladší a potřebnější mateřské lásky, jeho slabost a zranitelnost ji chytla za srdce.

Charlie měl zrak zamlžen bolestí, byl zesláblý infekcí a ztrátou krve; přemýšlel, zda vše, k čemu v jeskyni došlo, se doopravdy nestalo jen v jeho horečnaté představivosti.

Ale netopýři byli skuteční. Jejich krvavá práce ležela ve vzdálenosti metru, nedala se popřít.

Ujišťoval se, že bizarní útok na Grace Spiveyovou měl rozumné, přirozené vysvětlení, ale nedokázal se úplně přesvědčit. Netopýři možná měli vzteklinu; to by vysvětlilo, proč neodlétli před zvukem pušky, ale byli k němu přitaženi, protože všechna nakažená zvířata jsou obzvláště citlivá na jasné světlo a hlasitý zvuk – a snadno se jimi rozlítí. Ale proč kousali a trhali jenom Grace a Jima, Chriss, Barlowa a mne se ani nedotkli?

Podíval se na Jima.

Chlapec se dostal ze svého skoro autistického transu. Šel k Chewbaccovi. Klekl si vedle něj; štkal, chtěl se nehybného psa dotknout, ale bál se, bezmocně gestikuloval rukama.

Charlie si vzpomněl, jak se, v pondělí ve své pracovně, podíval na, Jima a viděl místo obličeje jen bezmasou lebku. Byla to jen krátká vize, trvala jen mžiknutí oka, odsunul tu vzpomínku do podvědomí. Pokud se nad tím vůbec trápil, bylo to jen proto, že si myslel, že mohla znamenat Jimovu smrt; ale doopravdy na vize či jasnovidná zjevení nevěřil, tak se tím moc nezabýval. Teď hloubal, zda vize nebyla skutečná. Možná neznamenala, že Jim zemře; možná znamenala, že Jim je smrt.

Takové myšlenky jistě jen dokazují závažnost horečky. Jim je Jim – nic víc, nic horšího, nic divného.

Ale Charlie si také vzpomněl na krysu v místnosti na baterie a na sen, který měl v tu noc, v němž se krysy – poslové smrti – valily z chlapcovy hrudi.

To je praštěné, řekl si. Byl jsem příliš dlouho detektivem. Už nevěřím nikomu. Teď pátrám po podvodu a korupci i v nejnevinnějších srdcích.

Jim hladil psa a začal mluvit, slova se valila za sebou, v bezdechých přívalech, mezi vzlyky; „Mami, je mrtev? Je Chewbacca mrtev? Zabil ten zlý muž zabil ho?“

Charlie se podíval na Chriss. Tvář měla promáčenou slzami a oči naplněné až po okraj novou záplavou. Zdálo se, že není schopna řeči. Na milé tváři se jí střídaly protichůdné pocity: hrůza z krvavé smrti Spiveyové, překvapení nad tím, že přežili, a radost z pohledu na dítě, kterému neublížili.

Když viděl její radost, Charlie se zastyděl, že se na chlapce díval s podezřením. Byl však detektiv a úkolem detektiva je být podezíravý.

Napjatě pozoroval Jima, ale neobjevil vyzařující zlo, o němž hovořila Spiveyová, necítil, že je v přítomnosti něčeho monstrózního. Jim byl pořád jen šestiletý chlapec. Stále dobře vypadající dítě se sladkým úsměvem. Pořád schopen smát se, brečet, dělat si starosti a doufat. Charlie viděl, co se stalo Grace, ale ani v nejmenším se Jima nebál, protože, sakra nemůže najednou začít věřit v ďábly, démony a Antikrista. Vždy se laicky zajímal o vědu, od dětských let byl příznivcem letů do vesmíru, vždy věřil, že logika, rozum a věda – světská obdoba křesťanské svaté Trojice – vyřeší jednoho dne všechny problémy lidstva a všechny záhady, existence, včetně původu a významu života. A věda by pravděpodobně dokázala také vysvětlit, co se zde událo: biolog nebo zoolog se speciální znalostí netopýry by asi ohodnotil jejich chování jako normální.

Jim se pořád krčil u psa, nepřestával ho hladit, ronil slzy; psův ohon se nejdřív pohnul, pak zasvištěl po podlaze.

Jim vykřikl: „Mami, podívej se! Je živý!“

Chriss viděla, jak se Chewbacca překulil z boku, postavil se na nohy, otřepal se. Vypadal mrtvý. Nyní neměl ani závrať. Postavil se na zadní nohy, přední dal svému pánu na ramena a začal mu olizovat obličej.

Chlapec se zachichotal, čechral psu kožich. „Jak se máš, Chewbacco? Hodný pejsek. Hodný starý Chewbacca.“

Chewbacca? Přemítala Chriss. Nebo Brandy?

Brandy byl sťat fanatiky, byl pohřben s poctami na hezkém hřbitově domácích zvířat v Artaheimu. Ale kdyby se teď vrátili na hřbitov, otevřeli hrob, co by našli? Nic? Prázdnou dřevěnou rakev? Ožil Brandy a dostal se do útulku právě včas, aby ho Charlie a Jim mohli opět adoptovat?

Blbost, řekla si zlostně. Nesmysl. Hlouposti.

Nedokázala však ryto chorobné myšlenky pustit z hlavy, dál nesmyslně uvažovala.

Před sedmi lety muž na výletní lodi Lucius Under Luke.

Kdo to skutečně byl?

Čím.byl?

Ne, ne, ne. To není možné.

Přimáčkla si oči a dala ruku na hlavu. Byla tak unavena. Vyčerpána. Neměla sílu, aby odolala těmto horečnatým domněnkám. Cítila se nakažena bláznovstvím Spiveyové, cítila závrať, odtrženost, tak nějak, jak se musí cítit oběti malárie.

Lulce. Celé roky se snažila na něj zapomenout; teš se snažila vzpomenout. Měl kolem třiceti, byl štíhlý, svalnatý. Blond vlasy s pruhy vybělenými od slunce. Jasné modré oči. Do bronzova opálený. Bílé, perfektně rovné zuby. Milý úsměv, nenucené chování. Byl okouzlující, ale ne příliš originální, směs zkaženosti a jednoduchostí, světáctví a nevinnosti, lichotník, který věděl, jak dostat od žen, co chce. Považovala ho za surfaře, proboha; tak aspoň vypadal, ztělesnění mladého surfaře z Kalifornie.

I když jí ubývalo sil a hlava se jí točila stále víc, i když ji vyčerpanost a ztráta krve přivedla do nanicovatého stavu mysli, kdy byla velmi přístupná nesmyslným obviněním Spiveyové, nemohla uvěřit, že Luke byl Satan. Ďábel v podobě surfaře? Bylo to příliš banální, aby se tomu dalo uvěřit. Kdyby Satan existoval, kdyby skutečně chtěl syna, kdyby chtěl, aby ho ona porodila, proč by za ní jednoduše nepřišel v noci ve své skutečné podobě? Nedokázala by mu odolat. Proč by si ji nevzal přímo?

Lulce pil pivo a měl hrozně rád bramborové lupínky. Močil, sprchoval se a čistil si zuby jako všichni normální lidé. Někdy konverzoval úplné nudně, hloupě. Nebyl by Ďábel aspoň neustále vtipný?

Jistě, Luke byl Luke, nic víc, nic míň.

Otevřela oči.

Jim se chichotal a objímal Chewbaccu, přešťasten. Bylo to tak obyčejné.

Ovšem, myslela si, Ďábel by z toho musel mít zvrácenou radost, kdyby použil mě, právě mě, abych nosila jeho dítě.

Konec konců byla bývalou jeptiškou. Její bratr byl kněz – a mučedník. Odpadla od víry. Byla pannou, když se oddala muži na výletní lodi. Nebyla perfektním prostředkem, kterým si Ďábel mohl dopřát výsměch z prvního porodu panny?

Šílenství. Nenáviděla se za pochyby o svém dítěti, za to, že dávala vábec nějakou váhu žvástům Spiveyové.

A přece – nezměnil se jí celý život k lepšímu, hned jak otěhotněla? Byla neobvykle zdravá – žádná nachlazení, žádné bolesti hlavy – šťastná a úspěšná v obchodě. Jako kdyby byla požehnaná.

Když se konečně ujistil, že pes je v pořádku, Jim se od něj odpoutal a přišel ke Chriss. Třel si zarudlé oči, posmrkával: „Mami, už je to pryč? Budeme v pořádku? Jsem ještě vyděšený.“

Bála se mu podívat do očí, ale ke svému překvapení tam nenašla nic děsivého, nic, po čem by jí ztuhla krev.

Brandy ne, Chewbacca k ní přišel a očichával jí ruku.

„Mami,“ řekl Jim a klekl si vedle ní. „Bojím se. Co ti udělali? Co udělali? Umřeš? Neumři, prosím, neumři. Mami, prosím.“

Dala mu ruku na tvář.

Bál se, třásl se. Ale bylo to lepší než autistický trans.

Vklouzl k ní a po chvilkovém zaváhání ho přitiskla zdravou rukou k sobě. Její Jim. Její syn. Její dítě. Jak se jí dotýkal, tiskl se k ní, to bylo báječné, nepopsatelné, nádherné. Dotek byl lepší, než by mohl být jakýkoliv lék, protože jí vracel sílu, pročistil jí hlavu a rozptýlil chorobné představy a šílené obavy, které byly zvráceným dědictvím Grace Spiveyové. Když své dítě objímala, cítila, jak k ní lne s potřebou lásky a povzbuzení, vyléčila se ze šílené nákazy Spiveyové. Tento chlapec byl ovocem jejího lůna, život, který dala světu, nic pro ni nebylo dražší, než on je – a vždy bude.

Kyle Barlowe se sesul na podlahu zády ke stěně a ukryl si obličej v dlaních, aby nemusel hledět na ošklivé pozůstatky Matky Grace. Přišel k němu pes, očichával ho a Kyle vzhlédl. Psisko mu olízlo obličej; jazyk mělo teplý, nos studený, jako jazyk a nos kteréhokoliv psa. Mělo obličej klauna. Jak si mohl kdy představit, že takový pes je ohařem z pekla?

„Miloval jsem ji jako matku, změnila můj život, tak jsem s ní zůstal, i když sešla na scestí, zkazila se, i když začala dělat skutečně bláznivé věci,“ pravil Kyle, ohromen zvukem svého hlasu, překvapen, že se slyší, jak vysvětluje své činy Chriss Scavellové a Charliemu Harrisonovi. „Měla tu moc. To se nedá popřít. Byla jako ve filmu jasnovidec. Rozumíte? Médium. Tak mohla sledovat vás i chlapce ne proto, že ji vedl Bůh a ne proto, že chlapec byl synem Satana, ale jenom proto, že byla jasnovidec.“ To nebylo něco, co věděl, dokud se neuslyšel, jak to říká. Vskutku, i teď netušil, co řekne, dokud nepromluví. „Měla vize. Tuším, že nebyly náboženské, jak jsem si myslel. Ne od Boha. Ne doopravdy. Možná to věděla celou dobu. Nebo možná svým vizím špatně rozuměla. Možná skutečně věřila, že mluvila s Bohem. Myslím, že nemínila dělat zlo. Mohla si své vize špatně vyložit, že ano? Ale je velký rozdíl mezi tím mít psychické schopnosti a být Janou z Arku, že? Velký rozdíl.“

Charlie poslouchal, jak Kyle Barlowe zápasí se svým svědomím, a byl podivně ukonejšen hlubokým, utrápeným hlasem ošklivého obra. Konejšivý vliv byl částečně způsoben tím, že Barlowe jim pomáhal porozumět posledním událostem ve světle méně fantastickém, než bylo světlo vrhané posledním soudem; odhaloval jim, jak by si to všechno mohli vysvětlit, aniž by uvěřili v nadpřirozené síly. Ale Charlie byl také ovlivňován a konejšen podivnými, tichými, dunícími tóny a kadencemi hlasu velkého muže, lehkým kouřem ve vzduchu, a nějakou nedefinovatelnou vlastností světla či tepla, která ho dělala vnímavým k tomuto poselství, jako je hypnotizovaný člověk vnímavý k rázným podnětům.

Kyle pokračoval. „Matka Grace to myslela dobře. Ke konci si to jenom popletla. Popletla. A Bůh mi pomoz, já jsem šel s ní, i když jsem měl pochybnosti. Skoro jsem zašel příliš daleko. Skoro Bůh mi pomoz skoro jsem na toho chlapce použil nůž. Myslím si, že váš Jim možná má také trochu psychické vlastnosti. Všimla jste si toho? Žádné náznaky? Myslím si, že musí být trochu jako Matka Grace, trošku jasnovidec nebo něco, i když to neví, i když se ta schopnost ještě neprojevila a to v něm vycítila ale špatně to pochopila. To musí být ono. To musí být vysvětlení. Ubohá Grace. Ubohá, sladká Grace. Myslela to dobře. Věříte tomu? Myslela to dobře, já také a stejně všichni v církvi. Myslela to dobře.“

Chewbacca opustil Kyleho, přišel k Charliemu a ten se nechal láskyplně očichávat. Všiml si krve v jeho uších a krve slepující mu chlupy na uších, což značilo, že Barlowe ho udeřil pažbou pušky velmi silně, opravdu hrozně, přesto se zdál úplně zotaven. Určitě musel mít velký otřes. Přesto nemá závrať a neztratil schopnost orientace.

Pes se mu podíval do očí.

Charlie se zamračil.

„Myslela to dobře. Myslela to dobře,“ opakoval Kyle, ukryl si tvář do dlaní a začal brečet.

Jim se mazlil s matkou. „Mami, děsí mě. O čem to mluví? Děsí mě.“

„Je to v pořádku,“ odpověděla.

„Děsí mě.“

„Je to dobré, kapitáne.“

K Charlieho překvapení našla Chriss sílu, aby se posadila a posunula o půl metru dozadu, až se opřela o stěnu. Předtím se zdála příliš vyčerpaná, aby se pohnula, ba aby mluvila. Vypadala i lépe v obličeji, ne tak bledá.

Jim pořád posmrkával, otíral si nos do rukávu, protíral si pěstičkou oči. „Charlie? Je ti dobře?“

Ačkoliv Spiveyová a její lidé už ničím nehrozili, Charlie si byl zcela jist, že v této jeskyni zemře: Byl na tom zle a bude to trvat několik hodin, než bude přivolána pomoc a než sem dorazí. Tak dlouho nevydrží. Přesto se snažil na Jima usmát a hlasem tak slabým, že ho to vystrašilo, odpověděl: „Jsem v pořádku.“

Jim si sedl vedle Charlieho a vložil na něj ruku. Charlie sebou trhnul, ale bylo to v pořádku, úplně v pořádku, pak ztratil na pár minut vědomí nebo snad jen usnul. Když přišel k sobě, byl Jim zase u své matky a Kyle Barlowe se připravoval k odchodu. „Co se stalo?“ zeptal se Charlie. „Co se děje?“

Chriss se zjevně ulevilo, když viděla, že opět přišel k vědomí. „Ty a já se odsud nedokážeme dostat po svých. Budou nás muset odnést na nosítkách. Pan Barlowe jde pro pomoc.“

Barlowe se povzbudivě usmál. Byl to příšerný výraz na jeho krutě tvarovaném obličeji. „Přestalo sněžit, nefouká. Budu-li se držet stezek v lese, měl bych za několik hodin dojít k obydlí. Možná sem dostanu horskou záchrannou četu ještě za světla. Jsem si jist, že to dokážu.“

„Berete Jima s sebou?“ zeptal se Charlie. Všimnul si, že mluví hlasitěji než předtím; mluvení nevyžadovalo takové úsilí jako před několika minutami. „Vezměte ho odsud?“

„Ne,“ řekla Chriss. „Jim zůstane s námi.“

„Bez něj půjdu rychleji. Kromě toho, potřebujete ho, aby přikládal na oheň.“

Jim prohlásil: „Postarám se o ně, pane Barlowe. Můžete se na mě spolehnout. Na Chewbaccu a na mě.“

Pes tiše zaštěkl, jednou, jako na potvrzení chlapcova slibu.

Barlowe věnoval chlapci další znetvořený úsměv a Jim se zazubil v odpověď. Jim přijal obrovo obrácení s mnohem větší pohotovostí než Charlie a zdálo se, že jeho důvěra je opětována.

Barlowe je opustil.

Chvilku seděli tiše.

Na mrtvolu Grace Spiveyové ani, nevzhlédli, jako by to byl jen další kamenný útvar.

Se zaťatými zuby, připraven na mučivý a s největší pravděpodobností bezvýsledný pokus, Charlie se pokusil vytáhnout do polohy v sedě. I když předtím na to neměl dost síly, zdálo se mu to teď snadné. Bolest v ráně v rameni značně zeslábla, teď to byla jen tupá bolest, kterou dokázal vydržet s malými potížemi. Jeho další zranění mu působila značné nepohodlí, ale neobtěžovala ho tolik a nevysávala mu tolik energie jako dřív. Cítil se poněkud oživen a věděl, že se udrží při životě, dokud nepřijde záchranné družstvo a nedostane je z hor do nemocnice.

Přemýšlel, zda se cítí lépe zásluhou Jima. Chlapec k němu přišel, vložil na něj ruku, on pár minut spal a když opět přišel k sobě, byl částečně uzdraven. Byla to jedna ze schopností dítěte? Pokud ano, tak nebyla perfektní, protože nebyl úplně či ani z větší části uzdraven; rána po kulce se nezacelila; modřiny a šrámy nezmizely; cítil se jen o trochu líp. Tato nedokonalost léčivých vloh – pokud vůbec existovaly – se zdála potvrzovat domněnku psychické schopnosti, kterou jim Barlowe nabídl. Nedokonalost těchto vloh naznačovala, že je to schopnost, které si Jim není vědom. To znamenalo, že Jim je jen chlapec se zvláštním darem. Kdyby byl Antikrist, měl by neomezenou a zázračnou moc a vyléčil by rychle a úplně jak svou matku, tak Charlieho. Že ano? Jistě. Určitě by je vyléčil.

Chewbacca se vrátil k Charliemu.

V uších měl pořád uschlou krev.

Charlie se mu díval do očí.

Začal ho hladit.

Rána po kulce v Chrissině noze přestala krvácet a bolest z ní zmizela. Cítila, že má jasnou hlavu. Každou minutu, která uplynula, si víc a víc cenila toho, že přežili, což bylo (jak nyní viděla) způsobeno – ne zásahem nadpřirozených sil, ale – jejich neuvěřitelným úsilím a výdrží. Vrátila se jí sebedůvěra a zase začala doufat v budoucnost.

Po několik minut, když krvácela a byla bezmocná, když se Spiveyová tyčila nad Jimem, podlehla Chriss zoufalství, které jí nikdy nebylo vlastní. Byla tak smutně naladěna, že když rozzlobení netopýři odpověděli na výstřely a napadli Spiveyovou, dokonce krátce uvažovala o tom, zda Jim nebyl, konec konců, tím, z čeho ho Spiveyová nařkla. Dobrotivé nebe! Teď, když je Barlowe na cestě pro pomoc, nejhorší bolest pryč, roste důvěra v pravděpodobnost jejího i Charlieho přežití, pozorovala Jima, jak neohrabaně přidává několik větví na oheň, a nedokázala si představit, jak se jí mohly zmocnit takové černé a zpozdilé obavy. Byla tak vyčerpaná, tak zesláblá, tak malomyslná, že byla i přístupná šílenému poselství Spiveyové. I když už měla okamžik hysterie za sebou a vrátila se jí rovnováha, mrazilo ji při pomyšlení, že i ona byla, jakkoli látce, úrodnou půdou pro šílenství Spiveyové.

Jak snadno se to může stát: jeden šílenec rozšíří své přeludy na lehkověrné, brzy nato je zde hysterický dav, nebo v tomto případě kult, který věří, že vychází z nejlepších úmyslů, a je tudíž obrněn proti pochybnostem, skálopevně přesvědčen o správnosti svého postupu. Zde je zlo, uvědomila si: ne v jejím chlapečkovi; ale ve zhoubné víře lidstva ve snadné, i když nerozumné, odpovědi.

Přes jeskyni se Charlie zeptal: „Věříš Barlowovi?“

„Myslím, že mu můžu věřit.“

„Mohl by si to po cestě dolů zase rozmyslet.“

„Myslím, že pošle pomoc.“

„Rozmyslí-li se o Jimovi, nebude se ani muset vracet. Mohl by nás tady jen nechat, chlad a hlad by udělaly práci za něj.“

„Vrátí se, o to se vsadím,“ prohlásil Jim a otíral si o sebe ručky, když přidal větve na oheň. „Myslím, že nakonec patří k těm správným hochům. Co říkáš, mami? Myslíš, že patří mezi ty správné hochy?“

„Jo,“ přisvědčila Chriss. Usmála se. „Je jedním ze správných hochů, zlato.“

„Jako my,“ dodal Jim.

„Jako my,“ souhlasila.

Za několik hodin, ale ještě za světla, uslyšeli helikoptéru.

„Helikoptéra bude mít lyže,“ vysvětloval Charlie. „Přistanou v údolí a záchranné družstvo přijde odtud.“

‚Půjdeme domů?“ zeptal se Jim.

Chriss začala brečet úlevou a štěstím. „Půjdeme domů, zlato. Raději si vezmi kabát a rukavice, začni se oblékat.“

Chlapec běžel ke kupě teplého sportovního oblečení v koutě.

Chriss se obrátila k Charliemu: „Děkuju ti.“

„Zklamal jsem tě,“ odvětil.

„Ne. Nakonec jsme měli trochu štěstí Barlowova nerozhodnost a netopýři. Ale nedostali bychom se tak daleko, kdyby nebylo tebe. Byl jsi ohromný. Miluju tě, Charlie.“

Váhal s odpovědí ve stejném duchu, protože přijme-li ji, přijme také chlapce; tomu se nedalo uniknout. A s chlapem se necítil úplně dobře, i když se snažil uvěřit, že Barlowovo vysvětlení je pravdivé.

Jim šel k matce a mračil se. Šňůra na stažení kapuce byla příliš volná a nedokázal rozvázat neohrabaný uzel, který na ní udělal. „Mami, proč mi musí dávat takovou tkaničku do bot pod bradu?“

Chriss se usmála a pomohla mu. „Myslela jsem si, že tkaničky u bot už umíš vázat doopravdy dobře.“

„Umím,“ prohlásil chlapec hrdě. „Ale musí být na botách.“

„No, obávám se, že tě nemůžeme považovat za velkého, dokud nebudeš umět uvázat tkaničku do bot, ať ji dají kamkoliv.“

„Jé, pak asi nebudu velký nikdy.“

Chriss mu převázala šňůru v kapuci. „No, jednou budeš velký, zlato.“

Charlie pozoroval, jak objala svého syna. Vzdychl si. Zatřásl hlavou. Odkašlal si. „Miluju tě taky, Chriss. Doopravdy tě miluju,“ prohlásil.

O dva dny později v nemocnici v Reno, když měli za sebou pozornost nespočetných lékařů a ošetřovatelek, po několika rozhovorech s policií a jednom se zástupcem tisku, po dlouhém telefonním rozhovoru s Henrym Rankinem, po dvou nocích moc potřebného léky vyvolaného spánku, ponechali Charlieho, aby odpočíval třetí noc bez pomoci. Usnul bez potíží, měl však sen.

Zdálo se mu, že se miluje s Chriss, a nebyla to sexuální fantazie, dle spíš vzpomínka na jejich milování v chatě. Nikdy se neoddal tak úplně jako tehdy jí, pak příští den se přemohla a řekla mu, že s ním dělala věci, které nikdy nezamýšlela dělat s jiným mužem. Nyní, ve snu, kopulovali se stejnou úděsnou náruživostí, odhodili všechny zábrany. Ale ve snu, stejně jako ve skutečnosti, bylo také něco brutálního, něco divokého a zvířecího, jako by dohromady sex, který sdíleli, byl víc než výraz lásky či chtíče, jako by to byl obřad, pouto, které ho zcela svázalo s Chriss a tudíž také s Jimem. Jak ho Chriss svírala, jak v ní hluboko přirážel jako býk, podlaha se pod nimi začala otvírat – zde se sen odlišoval od skutečnosti – pohovka se začala sesouvat do rozšiřujícího se otvoru a ačkoliv si on i Chriss uvědomovali nebezpečí, nemohli proti němu nic dělat, nemohli přestat se svou říjí, neustávali v tisknutí těla na tělo, jak se trhlina v podlaze stále rozšiřovala, i když si uvědomili něco dole v temnotě, něco, co na ně hladově čekalo, Charlie se chtěl od ní odtrhnout, utéci, chtěl ječet, ale nemohl, mohl k ní jen lnout a přirážet k ní, když se pohovka zřítila do zející díry, podlaha chaty pod nimi zmizela. A padali do…

Sedl si na nemocniční lůžko, lapal po dechu.

Pacient na druhé posteli tiše zachrochtal, ale nevzbudil se z hlubokého spánku.

V pokoji byla tma až na světélka v nohách obou postelí a slabou měsíční zář v okně.

Charlie se opřel o čelo postele. Postupně se mu uklidňoval zrychlený tep a horečnatý dech.

Byl celý zpocený.

Sen mu vrátil všechny pochybnosti o Jimovi. Val Gardnerová přiletěla z Orange County a dnes odpoledne vzala Jima domů; Charlie upřímně litoval, že dítě odlétá. Chlapec byl tak milý, tak plný dobré nálady a neuvědoměle zábavného škádlení, že přirostl k srdci zaměstnancům nemocnice a Charliemu ubíhal čas při jeho častých návštěvách rychleji a příjemněji. Ale teď, díky této noční můře, která vznikla prostřednictvím jeho podvědomí, se dostal zase do bouřlivého citového rozpoložení.

Charlie se vždy považoval za správného muže, muže, který vždy udělal správnou věc, který se snažil pomáhat nevinným a trestat viníky. Proto si chtěl celý život hrát na pana soukromého vyšetřovatele. Sam Spade, Philip Marlowe, Lew Archer, Charlie Harrison: morální muži, obdivuhodní muži, možná i hrdinové. Tak. Tak co kdyby? Co kdyby Jim přivolal ty netopýry? Co kdyby Chewbacca byl Brandy, dvakrát mrtev a přiveden opět k životu svým pánem? Co kdyby byl Jim méně člověk neuvědomující si své psychické schopnosti, jak věřil Barlowe, a více více Démon, jak prohlašovala Spiveyová? Šílené. Ale co kdyby? Co má dělat správný muž v takovém případě? Co je správný postup?

Kapitola 40 – Pán se projevuje záhadnými cestami

Po několika týdnech, v dubnu v neděli večer šel Charlie na hřbitov domácích zvířat, kde byl pohřben Brandy. Přijel až po zavření, dlouho po setmění, vzal si s sebou krumpáč a lopatu.

Malý hrob s malou značkou byl přímo na vrcholu kopečku, jak mu řekla Chriss, mezi dvěma vavříny, kde se tráva stříbrně leskla ve světle tříčtvrtečního měsíce.

BRANDY

MILOVANÝ PES

MAZLÍČEK A PŘÍTEL

Charlie stál vedle hrobu, civěl na něj, nechtěl doopravdy pokračovat, ale uvědomoval si, že nemá na výběr. Nebude mít pokoj, dokud nepozná pravdu.

Nocí zahalený hřbitov, plný na věky spících koček, psů, křečků, papoušků, králíků a morčat, byl nadpřirozeně tichý. Ochlazoval ho mírný vánek. Větve stromů se mírně pohybovaly, ale jen málo šelestily.

Zdráhavě si sundal lehký kabát, kapesní svítilnu položil stranou a pustil se do práce. Rána po kulce v rameni se hojila dobře, rychleji, než lékaři čekali, ale ještě se nedostal do formy, z rachoty ho začaly bolet svaly. Náhle se ozvalo duté plonk – klonk, když lopata udeřila na víko robustně udělané, i když nenatřené a nezdobené, borové rakve, asi sedmdesát centimetrů pod povrchem. Za několik minut poté obnažil celou rakev; v měsíčním světle vypadala jako bledý obdélník obklopený černou hlínou.

Charlie věděl, že na hřbitově nabízeli dvě základní metody pohřbívání: s rakví nebo bez ní. V obou případech bylo zvíře zabaleno do látky a vsunuto do pytle z plachtoviny se zipem. Chriss a Jim si zřejmě zvolili náročnější variantu a takový pytel se zipem teď ležel uvnitř bedny.

Ale obsahoval pytel Brandyho pozůstatky – nebo byl prázdný?

Necítil žádný zápach rozkladu, ale to se dalo čekat; když je pytel nepromokavý a těsně uzavřený.

Na chvilku si sedl na okraj hrobu, předstíral, že potřebuje chytit dech. Ve skutečnosti to odkládal. Bál se otevřít rakev, ne proto, že by se mu dělalo špatně z pomyšlení, že objeví larvami prolezlého zlatého retrivera, ale proto, že se mu dělalo zle z myšlenky, že ho neobjeví.

Možná by měl právě teď přestat, zaházet hrob a jít pryč. Možná nehrálo roli, co Jim Scavello je.

Konec konců existují teologové, kteří tvrdí, že ďábel – jsa padlým andělem a tedy vrozeně dobrý – není vůbec zlý, ale jen odlišný od Boha

Náhle si vzpomněl na něco, co četl ve škole, úryvek ze Samuela Butlera, svého oblíbence: Omluva ďáblovi – musíme si pamatovat, že jsme slyšeli jen jednu stranu. Všechny knihy napsal Bůh.

Noc voněla vlhkou hlínou.

Měsíc ji hlídal.

Nakonec odpáčil víko z malé rakve.

Uvnitř byl pytel zavřený na zip. Váhavě se natáhl na zem vedle hrobu, sáhl do něj a položil ruce na vak. Hrál si pohřební hru na slepou bábu, ohmatával obrysy předmětu ve vaku a postupně se přesvědčil, že šlo o tělo psa asi velikosti dospělého zlatého retrievera.

V pořádku. To stačilo. Zde je důkaz, který potřeboval. Bůh ví, proč si myslel, že ho potřebuje, ale tady je. Cítil, že dostal příkaz zjistit pravdu; nebyl hnán jen zvědavostí, ale posedlým nutkáním, které jako by přicházelo zvenčí, podněcujícím puzením, o němž by někdo mohl říci, že je to ruka Boží postrkující ho vpřed, který on sám však raději nerozebíral ani nedefinoval. Několik posledních týdnů bylo poznamenáno tímto nutkáním, vnitřním hlasem nutícím ho navštívit hřbitov domácích zvířat. Nakonec podlehl, rozhodl se pro tento hloupý postup a co našel, nebyl důkaz pekelného spiknutí, ale pouze doklad jeho vlastní hlouposti. I když na hřbitově nebyl nikdo, kdo by ho viděl, zarděl se studem. Brandy nevstal z hrobu. Chewbacca byl úplně jiný pes. Bylo pošetilé si myslet něco jiného. Toto byl dostatečný důkaz Jimovy neviny; nemělo cenu otvírat vak a nutit se čelit nevábným pozůstatkům.

Přemýšlel, co by udělal, kdyby byl hrob prázdný. Musel by pak zabít chlapce, zničit Antikrista, zachránit svět před posledním soudem? Jaký vyložený nesmysl. Nic tahového by neudělal, ani kdyby se mu zjevil Bůh ve vlajícím bílém rouchu, s ohnivým plnovousem a rozsudkem smrti vytesaným na kamenných deskách. Jeho vlastní rodiče patřili k těm, kteří děti bijí a nadávají jim, on byl obětí. To byl jeden ze zločinů, který ho nejvíc rozhořčil – zločin vůči dítěti. I kdyby byl hrob prázdný, i kdyby ho to přesvědčilo, že Spiveyová říkala o Jimovi pravdu; Charlie by nemohl po chlapci jít. Nedokázal by překonat své zlé rodiče zabitím děcka. Na chvilku, možná, by byl schopen se svým skutkem žít, protože by cítil jistotu, že Jim je více než jen chlapec, je skutečně hříšné stvoření. Ale s ubíhajícím časem by vyvstávaly pochyby. Začal by si myslet, že si nevysvětlitelné chování netopýrů jen představoval, prázdný hrob by ztrácel na významu, všechny další znaky a předzvěsti by začal považovat za sebeklam. Začal by si říkat, že Jim nebyl démonický, jen obdařený, že neměl nadpřirozenou moc, ale pouze psychické schopnosti. Došel by nevyhnutelně k závěru, že nezabil nic zlého, že zničil zvláštní, ale úplně nevinné dítě. A pak, aspoň pro něj, by se peklo na zemi stalo vskutku skutečností.

Ležel tváří k zemi na chladné, vlhké pádě.

Civěl do psího hrobu. V plachtě zabalená bakule byla orámována bledými borovicovými prkny. Byl to úplně černý ranec, který mohl obsahovat cokoliv, ale ruce mu řekly, že je tam pes, nebylo tedy třeba ho otvírat, nebylo to vůbec potřeba.

Jezdec zipu na pytli se zatřpytil v měsíční záři. Jeho stříbrný lesk připomínal jedno ledové sivějící oko.

I kdyby otevřel vak a našel tam jen kameny, nebo i kdyby našel něco horšího, něco nepředstavitelně hrozného, co by bylo nezvratným důkazem Jimova pekelného původu, nemohl by jednat jako Boží mstitel. Za prvé, jakou oddanost dlužil bohu, který připustil tolik utrpení na světě? Co jeho vlastní utrpení v dětství, hrozná osamělost, bití a neustálý strach, které musel vytrpět? Kde byl tehdy Bůh? Mohl by být život o tolik horší jen proto, že došlo ke změně v božském království?

Vzpomněl si na pokladničku Dentona Bootheho: Neexistuje žádná spravedlnost v oslím vesmíru.

Změna by snad přinesla spravedlnost.

Ale on ovšem nevěřil, že svět je ovládán Bohem nebo Ďáblem, tak či onak. Nevěřil na božské království.

A to dělalo jeho přítomnost zde ještě směšnější.

Jezdec zipu se zaleskl.

Otočil se na záda, aby neviděl záři zipu.

Postavil se, vzal víko rakve. Dá ho zpět, zaháže hrob, vrátí se domů a bude se chovat rozumně.

Zaváhal.

Sakra.

Proklínal své nutkání, ale odložil víko. Místo toho sáhl do hrobu a vytáhl vak. Zatáhl za zip po délce pytle, vydával tichý bzučivý zvuk.

Začal se třást. Odhrnul pohřební látku.

Rozsvítil kapesní svítilnu, zalapal po dechu.

Co k čertu…?

Třesoucí se rukou zaměřil kužel svítilny na malý náhrobní kámen a v roztřeseném světle si opět přečetl nápis, pak si ještě jednou posvítil na obsah vaku. Na chvilku nevěděl, jak si svůj nález vysvětlit, ale postupně se mlha zmatku rozptýlila, otočil se od hrobu, od rozkládající se mrtvoly vydávající hnusný puch a potlačil nutkání zvracet.

Když mu přestalo být špatně od žaludku, začal se třást, ale spíše smíchem než strachem. Stál zde v nočním tichu, na kopečku na hřbitově pro domácí zvířata, dospělý muž, který podlehl fantastickému sevření dětské pověry, cítil se jako terč kosmického vtipu, dobrého vtipu, vtipu, který ho sakra rozesmál, i když ho přinutil cítit se jako prvotřídní osel. Pes v Brandyho hrobě byl irský setr, ne zlatý retriver, vůbec ne Brandy, což znamenalo, že lidé mající toto místo na starosti, to parádně zvrzali, pohřbili Brandyho v nesprávném hrobě a do této díry dali nevědomě setra. Jeden v plachtovině zabalený pes jako druhý, hrobníkův omyl se zdál nejen pochopitelný, nýbrž i přirozený. Pokud byl funebrák nepozorný, nebo pokud, pravděpodobněji, si sem a tam přihnul, je velká šance, že spousta psů na hřbitově je pohřbena pod nesprávnými kameny. Konec konců pohřbívání rodinného psa není tak závažné jako pohřbíváni babičky nebo tety Emy; předběžná opatření nejsou tak úplně puntičkářská. Ne úplně! Aby zjistil skutečné místo odpočinku Brandyho, musel by vypátrat totožnost setra, vyloupit další hrob a jak se rozhlížel po stovkách a stovkách kamenů, uvědomil si, že je to nadlidský úkol. Kromě toho, nehrálo to roli. Omyl hrobníka zapůsobil jako proud studené vody v obličeji; přivedl Charlieho k sobě. Náhle se viděl jako parodie hrdiny v jednom z těch starých E.C. hororových komiksů, prohledávajícího hřbitov v honbě za Za čím? Drákulovým psem? Rozesmál se tak, že se musel posadit, aby neupadl.

Pán se prý projevuje záhadnými cestami, možná tedy i ďábel se projevuje záhadnými cestami, ale Charlie jednoduše nedokázal uvěřit, že ďábel byl tak záhadný, tak lstivý, tak komplikovaně prohnaný, tak dočista hloupý, aby zametal stopu k Brandyho hrobu tím, že by způsobil záměnu v márnici hřbitova. Takový ďábel by se mohl snažit koupit si duši člověka tím, že by mu nabídl bohatství ve fotografiích fotbalisty, a takový démon se nemůže brát vážně.

Jak a proč to on bral tak vážně? Byla náboženská mánie Grace Spiveyové nakažlivá? Dostal slabý případ horečky konce světa?

Smích na něj působil očistně a když přestal, cítil se líp než po několik týdnů.

Lopatou shrnul mrtvého psa a pytel z plachtoviny zpět do hrobu. Hodil na to víko rakve, zaházel díru hlínou, udusal ji, očistil lopatu v trávě a vrátil se k autu.

Nenašel, co očekával, snad ani nenašel pravdu, ale více méně našel, v co doufal – cestu ven, přijatelnou odpověď, něco, s čím může žít, řešení.

Začátek května v Las Vegas byl příjemným obdobím před nastávajícím prudkým letním žárem. Teplý suchý vzduch odvál zbytek ztrácejících se vzpomínek na děsivou honičku v Sierrách.

Ráno, první středu v měsíci měli být Charlie a Chriss oddáni v nádherně křiklavé, rozjařeně nevkusné svatební kapli vedle kasina, což je oba ohromně pobavilo. Nedívali se na svou svatbu jako na vážnou událost, ale jako na začátek radostného dobrodružství, které bylo nejlépe začínat smíchem, nikoliv okázalostí obřadu. Kromě toho, když se rozhodli vzít, byli náhle netrpěliví, aby to měli za sebou, a žádné místo, kromě Las Vegas s jeho liberálními manželskými zákony, nemohlo splnit jejich časový rozvrh.

Do Las Vegas přijeli den předtím, vzali si malé apartmá v Bally Grandu a během několika hodin se zdálo, že jim město vysílá znamení, která jim naznačují šťastnou společnou budoucnost. Cestou na večeři strčila Chriss čtyři čtvrťáky do hracího automatu a i když to bylo poprvé, co kdy hrála, vyhrála tisíc dolarů. Později hráli trochu Black Jack a vyhráli skoro další tisíc na osobu. Ráno, když po výborné snídani vyšli z kavárny, našel Jim stříbrný dolar, který někdo upustil, a co se jeho týkalo, jeho štěstí daleko přesáhlo štěstí Chriss a Charlieho: „Celý dolar!“

Jima vzali s sebou, protože Chriss ho nedokázala opustit. Jejich nedávné utrpení, kdy chlapce skoro ztratila, na ni stále těžce doléhalo a když ho neměla na očích déle než dvě hodiny, začínala být nervózní. „Časem,“ řekla Charliemu, „budu schopna se trochu víc uvolnit. Ale ještě ne. Časem budeme schopni odjet sami, jen my dva a nechat Jima s Val. Slibuji. Ale ještě ne. Teď ještě ne. Tak, chceš-li si mne vzít; budeš muset vzít na líbánky i mého syna. Co je to za romantiku?“

Charliemu to nevadilo. Měl chlapce rád. Jim byl dobrý společník, dobře vychovaný, zvídavý, bystrý a láskyplný.

Jim dělal u obřadu mládence a byl svou úlohou nadšen. Slavnostně s kamennou tváří strážil prsten a ve správném okamžiku ho dal Charliemu s úsměvem tak širokým a vroucím, že hrozil roztavit zlato, v němž byl diamant zasazen.

Když bylo po obřadu, když za zvuků nahrávky Wayneho Newtona zpívajícího „Radost světu“ opustili kapli, rozhodli se zříci se bezplatné limuzíny a jít do hotelu pěšky. Bylo teplo, modro, jasno (kromě několika rozptýlených bílých obláčků) a překrásně i za rámusu hlavní třídy Las Vegas přeplněné na obou stranách.

„Co bude se svatebním obědem?“ ptal se Jim cestou.

„Vždyť jsi před dvěma hodinami snídal,“ připomněl mu Charlie.

„Rostu.“

„To je Pravda.“

„Co si představuješ pod dobrým svatebním obědem?“ zeptala se Chriss.

Jim o tom sedm kroků přemýšlel, pak prohlásil: „Velkého hamburgra a zmrzlinu!“

„Víš, co se ti stane, když budeš jíst příliš moc velkých hamburgrů?“

„Co?“ zeptal se chlapec.

„Až vyrosteš, budeš vypadat jako Ronald McDonald.“

„To je pravda,“ přisadil si Charlie. „Velký červený nos, legrační oranžové vlasy a velké červené rty.“

Jim se zachichotal. „Jú, škoda, že tu není Chewbacca.“

„Jsem si jista, že Val se o něj dobře stará, zlato.“

„Jó, ale přijde o všechny vtipy.“

Loudali se po chodníku, Jim mezi nimi a už v tuto dobu blikalo několik velkých firemních znaků a reklam.

„Vyrostou mi také velké legrační klaunské nohy?“ zeptal se Jim.

„Bez debaty,“ odvětil Charlie. „Velikost sto šedesát.“

„A nebudeš moct řídit auto,“ dodala Chriss.

„Nebo tančit,“ řekl Charlie.

„Nechci tančit, nemám rád holky.“

„Ó, za několik let je budeš mít rád,“ prohlásila Chriss.

Jim se zakabonil. „Chewbacca říká totéž, ale já tomu vůbec nevěřím.“

„Ó, tak Chewbacca mluví?“ škádlila ho Chriss.

„No“

„A navíc je autoritou na holky!“

„No, dobrá, když s tím tolik naděláš, musím uznat, že jen předstírám, že mluví.“

Charlie se zasmál a mrkl přes hlavu jejich syna na svou novou ženu.

Jim se zeptal: „Hele, když budu jíst moc velkých hamburgrů, vyrostou mi také velké legrační klaunské ruce?“

„Jo-o,“ přisvědčil mu Charlie. „A nedokážeš si zavázat boty.“

„Ani dloubat se v nose,“ dodala Chriss.

„Já se stejně nedloubám v nose,“ odporoval chlapec rozhorleně. „Víš, co mi řekla Val o dloubání v nose?“

„Ne. Co ti řekla?“ zeptala se Chriss a Charlie poznal, že se trochu bojí odpovědi, protože chlapec se vždy od Val učil nevhodnému vyjadřování.

Jim zašilhal v pouštním slunci, jako kdyby se snažil upamatovat se přesně, co mu Val řekla. „Řekla mi, že jediní lidé, kteří se dloubají v nose, jsou vandráci, Bláznivé melodie, agenti berňáku a její bývalý manžel.“

Charlie a Chriss se na sebe podívali a zasmáli se. Bylo to tak báječné smát se.

Jim prohodil: „Hele, pokud chcete být, no ehmm sami můžete mě nechat v hotelové herně pro děti. Nevadí mi to. Vypadá to tam velkolepě. Mají tam všelijaké prima hry a věci. Možná chcete ještě hrát karty nebo si zahrát v automatech, kde máma včera vydělala peníze.“

„Myslím, že asi necháme hazardu, dokud vyhráváme, zlato.“

„No né, mami, myslím, že bys měla hrát,“ prohlásil chlapec. „Vsadím se, že vyhraješ. Vyhraješ daleko víc. Skutečně. Vím, že vyhraješ. Prostě vím, že vyhraješ.“

Slunce vyšlo zpoza jednoho z rozptýlených bílých oblaků, jeho světlo dopadlo plnou silou na dláždění, zajiskřilo na chrómu a skle projíždějících aut, způsobilo, že vyfintěné hotely a vystrojené herny vypadaly jasnější a čistější než doopravdy, že se vzduch fantasticky tetelivě třpytil.

Končilo to za slunečního svitu, ne za temné a bouřlivé noci.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai