Tajemství noci

Dean Koontz

(2010)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Horory

Před mnoha lety přijel koncem léta do malého města vrah. Jmenoval se Alton Turner Blackwood a během dvou měsíců brutálně povraždil čtyři rodiny. Jeho divoké řádění skončilo, až když jeho samého zabil poslední přeživší, čtrnáctiletý chlapec.

O polovinu kontinentu dál a o dvacet let později někdo znovu vraždí rodiny a do posledního detailu napodobuje Blackwoodovy zločiny. Detektiv z oddělení vražd John Calvino si je jistý, že terčem čtvrtého zločinu se mají stát jeho nejbližší – žena a tři děti –, stejně jako jeho rodiče a sestry, kteří byli zavražděni té vzdálené noci, kdy jemu bylo čtrnáct a zabil vraha.

Jako detektiv je John racionální muž, který pracuje s fakty. Neobvyklý zážitek ho však přesvědčí, že smrt není cesta jen jedním směrem, že se mrtví někdy vracejí.

Tato kniha je duchařský příběh, jaký jste ještě nečetli. V Calvinových oživil Koontz rodinu podobnou té vaší, která bojuje o přežití proti nepříteli mnohem krutějšímu, než jaké kdy autor stvořil, na bitevním poli, v něž se proměnil jejich vlastní dům.

Koontz Dean

Tajemství noci

Smrt, ten kraj neobjevený, z něhož nikdo se nevrací…

– SHAKESPEARE, Hamlet

1

Rok, v němž se tyto události odehrávají, není podstatný. Kde k nim došlo, není důležité. Čas existuje neustále a místo může být kdekoliv.

V poledne, šest dní po těch vraždách, ulétli náhle ptáci do stromů a chráněných hřadů. Jak jejich křídla prořezávala oblohu, padal těsně za jejich hejny déšť. Dlouhé odpoledne bylo šeré a utopené jako soumrak v Atlantidě.

Státní nemocnice stála na kopci a rýsovala se proti šedé obloze plné vody. Zářijové světlo jako by brousilo ostří břitvy o každé přadeno deště.

Pravý a levý pruh příjezdové cesty oddělovalo procesí pětadvacetimetrových buků červenolistých. Jejich větve visely nad autem a sbíraly déšť, aby ho posílaly dál v podobě velkých kapek, které bušily do čelního skla.

Pulzování stěračů se shodovalo s pomalým, těžkým rytmem srdce Johna Calvina. Rádio měl vypnuté, bylo slyšet jen motor, stěrače, šumění pneumatik na mokrém asfaltu a vzpomínky na křik umírajících žen.

Nedaleko hlavního vchodu zaparkoval nepředpisově pod krytým sloupořadím. Na palubní desku položil cedulku POLICIE.

John byl detektiv z oddělení vražd, ale to auto patřilo jemu. Použití cedulky mimo službu bylo možná malé porušení pravidel. V mysli se mu však usadily nánosy mnohem větších zločinů, než je překročení služebních nařízení.

Na recepci ve vstupní hale seděla štíhlá žena s nakrátko ostříhanými černými vlasy. Byla cítit cigaretami, kterými o přestávce zaháněla chuť k jídlu. Její přísná ústa připomínala ústa leguána.

Když se podívala na Johnův policejní průkaz a vyslechla si jeho žádost, zavolala mu domácím telefonem doprovod. Perem sevřeným v tenkých prstech s bílými klouby hranatými jako mramorové hrací kostky zapsala jeho jméno a číslo odznaku do návštěvní knihy.

V naději, že se dozví nějaké drby, chtěla mluvit o Billym Lucasovi.

John místo toho přešel k nejbližšímu oknu. Hleděl do deště, aniž by ho vnímal.

Pár minut nato ho statný sanitář jménem Coleman Hanes doprovodil do druhého – nejvyššího – patra. Hanes zabral tolik místa ve výtahu, že vypadal jako býk v úzké kóji, který čeká, až se otevřou dveře do arény. Jeho mahagonová pleť se matně leskla a jeho bílá uniforma v kontrastu s ní přímo zářila.

Mluvili o počasí neobvyklém pro toto roční období: dva týdny před oficiálním koncem léta lilo a bylo chladno skoro jako v zimě. Nebavili se o žádné vraždě nebo případu šílenství.

Většinu konverzace obstaral John. Sanitář byl neobvykle uzavřený, možná až flegmatický.

Výtah se otevřel do chodby. U stolu seděl dozorce s růžovým obličejem a četl časopis.

„Máte zbraň?“ zeptal se.

„Služební pistoli.“

„Budete mi ji muset dát.“

John vyndal zbraň z podpažního pouzdra a odevzdal ji.

Na stole stál dotykový displej. Když se dozorce dotkl jedné ikony, elektronický zámek odemkl dveře nalevo.

Coleman Hanes vstoupil jako první do prostoru, který vypadal jako obyčejná nemocniční chodba: čtverce šedého linolea na podlaze, světle modré stěny, bílý strop se zářivkami.

„Přestěhují ho nakonec na otevřené oddělení, nebo ho budou trvale držet tady pod zámkem?“ zeptal se John.

„Já bych ho tady nechal napořád. Ale to je na doktorech.“

Hanes měl připnutý pracovní opasek se sumkami, v nichž byl malý sprej se slzným plynem, taser, plastová pouta a vysílačka.

Všechny dveře byly zavřené a vybavené petlicí se zámkem a průzorem.

Když si Hanes všiml Johnova zájmu, řekl: „Dvojité sklo. To vnitřní je nerozbitné. Druhé je průhledné jenom zvenčí. Ale s Billym se sejdete v konzultační místnosti.“

Ukázalo se, že se jedná o malou komoru rozdělenou šedesát centimetrů vysokou přepážkou. Od vršku této nízké stěny sahaly až ke stropu tabule silného nerozbitného skla v ocelových rámech.

V každém panelu, nad parapetem a zhruba ve výši hlavy, byly dvě obdélníkové mřížky umožňující zvuku zřetelně procházet z jedné strany na druhou.

Bližší část místnosti byla menší: tak šest metrů dlouhá a dva a půl široká. Stála tam dvě křesla obrácená ke sklu a mezi nimi malý stolek.

Vzdálenější část místnosti obsahovala jedno křeslo a dlouhou pohovku, aby se pacient mohl posadit nebo položit.

Na této straně skla měla křesla dřevěné nohy a čalounění s knoflíky.

Za sklem měl nábytek očalouněné nohy a polstrování bylo hladké, bez knoflíků.

Kamery zavěšené na stropě prostoru pro návštěvníky měly v záběru celou místnost. Coleman Hanes se mohl ze stanoviště pro dozorce dívat, ale ne poslouchat.

Před odchodem ukázal dozorce na panel domovního telefonu na zdi vedle dveří. „Zavolejte mi, až skončíte.“

John zůstal sám, stál vedle křesla a čekal.

Sklo muselo mít protireflexní úpravu. Na jeho naleštěném povrchu viděl jen nejasný odraz své postavy.

Na protější zdi, v pacientově části místnosti, skýtala dvě zamřížovaná okna výhled na provazce deště a tmavé mraky připomínající zhoubné nádory.

Nalevo se otevřely dveře a do prostoru za přepážkou vstoupil Billy Lucas. Oblečený byl v pantoflích, šedých bavlněných teplácích s gumou v pase a šedém tričku s dlouhými rukávy.

Jeho tvář hladká jako povrch smetany v rendlíku se zdála být otevřená a bezelstná, stejně jako pohledná. S bledou pletí a hustými černými vlasy, oblečený celý v šedém, připomínal portrét od Edwarda Steichena z dvacátých nebo třicátých let minulého století.

Jediná barva, která na něm byla vidět, jediná na jeho straně skla, byla zářivá, průzračná, palčivá modř jeho očí.

Billy, ani nervózní, ani omámený léky, přešel beze spěchu místnost se sebevědomě rovnými rameny a skoro strašidelnou elegancí. Od okamžiku, kdy vstoupil, se díval pouze na Johna, dokud nestanul přímo před ním, oddělen jen přepážkou.

„Vy nejste psychiatr,“ řekl Billy. Jeho hlas byl jasný, odměřený a sladký. Dříve zpíval v kostelním sboru. Jste detektiv, viďte?“

„Calvino. Oddělení vražd.“

„Už dávno jsem vypovídal.“

„Ano, já vím.“

„Důkazy potvrdily, že jsem to udělal.“

„To ano.“

„Tak co chcete?“

„Pochopit.“

Po chlapcově tváři se mihl letmý úsměv, pouhý náznak pobavení. Bylo mu čtrnáct, nelítostně povraždil svou rodinu a byl schopen nevýslovné krutosti, ale s tím polovičním úsměvem nevypadal ani samolibě, ani zle, ale spíš melancholicky a mile, jako by si vybavoval výlet do zábavního parku nebo příjemný den na pobřeží.

„Pochopit?“ řekl Billy. „Myslíte, jaký jsem měl motiv?“

„Neřekl jsi proč.“

„Důvod je prostý.“

„Tak proč?“

„Zmar.“

2

Bezvětrným dnem se náhle prohnal vichr a kapky zarachotily na nerozbitné sklo zamřížovaných oken jako broky.

Ten chladný zvuk jako by rozehřál chlapcův modrý pohled a jeho oči teď zářily jasně jako plamínky v plynových hořácích.

,“Zmar,“‚ zopakoval John. „Co to znamená?“

Na okamžik se zdálo, že se to Billy Lucas chystá vysvětlit, ale pak jen pokrčil rameny.

„Budeš se mnou mluvit?“ zeptal se John.

„Přinesl jste mi něco?“

„Myslíš dárek? Ne. Nic.“

„Příště mi něco přineste.“

„Co bys chtěl?“

„Nedovolí mi mít nic ostrého, tvrdého nebo těžkého. Knížky s měkkými deskami by měly být v pořádku.“

Chlapec býval výborný student, na začátku střední školy přeskočil dvě třídy.

Jaké knihy?“ zeptal se John.

Jakékoliv. Čtu všechno a pak to v duchu přepisuji, aby z toho vzniklo, co chci. V mojí verzi končí každá kniha smrtí všech postav.“

Deštivá obloha, předtím tichá, našla svůj hlas. Billy pohlédl na strop a usmál se, jako by hrom promluvil přímo k němu. S hlavou zvrácenou zavřel oči a stál tak ještě poté, co dunění utichlo.

„Plánoval jsi ty vraždy, nebo jsi jednal impulzivně?“

Chlapec začal kroutit hlavou ze strany na stranu jako slepý muzikant okouzlený hudbou a řekl: „Ach, Johnny, plánoval jsem je zabít už dávno, dávno.“

Jak moc dávno?“

„Déle, než byste uvěřil, Johnny. Hodně dávno.“

„Koho jsi zabil jako prvního?“

„Co na tom záleží, když jsou všichni mrtví?“

„Mně na tom záleží,“ odpověděl John Calvino.

Okna ozářily pulzy blesku a po skleněných tabulích chvějivě stékaly velké kapky deště, které po sobě zanechávaly cestičky podobné žílám tepajícím s každým zábleskem.

„Nejdřív jsem zabil matku, v jejím kolečkovém křesle v kuchyni. Vyndávala z ledničky krabici mléka. Když se do ní zabodl nůž, upustila ji.“

Billy přestal kroutit hlavou, ale nechal ji zvednutou ke stropu, oči zavřené. Ústa měl otevřená. Zvedl ruce k hrudi a pomalu si jimi přejel dolů po těle.

Vypadal jako ponořený v tiché extázi.

Když ruce dosáhly jeho rozkroku, chvilku tam setrvaly a pak se vrátily nahoru a tričko vzaly s sebou.

„Otec byl v pracovně, za svým stolem. Uhodil jsem ho dvakrát zezadu do hlavy a pak jsem použil rozeklaný konec kladiva. Prošlo mu lebkou a zaseklo se tak hluboko, že jsem ho nemohl vytáhnout.“

Teď si Billy stáhl tričko přes hlavu a z paží a nechal ho spadnout na podlahu.

Jeho oči zůstaly zavřené, hlava zakloněná. Ruce pomalu zkoumaly nahý podbřišek, hruď, ramena a paže. Zdálo se, že ho fascinuje povrch jeho pokožky, kontury těla.

„Babička se nahoře ve svém pokoji dívala na televizi. Když jsem ji udeřil do obličeje, vylétla jí zubní protéza. To mě rozesmálo. Počkal jsem, až přijde k sobě, a pak jsem ji uškrtil šálou.“

Sklonil hlavu, otevřel oči a podržel si před nimi své bledé dlaně, jako by z jejich čar četl spíš minulost než budoucnost.

„Pak jsem se vrátil do kuchyně. Měl jsem žízeň. Vypil jsem jedno pivo a vytáhl z matky nůž.“

John Calvino se posadil na područku křesla.

Věděl všechno, co mu chlapec vyprávěl, až na pořadí vražd – to Billy detektivům, kteří případ vyšetřovali, neprozradil. Policejní lékař poskytl nejpravděpodobnější scénář vycházející z důkazů nalezených na místě činu, ale John potřeboval vědět jistě, jak se to odehrálo.

Billy Lucas, stále zabraný do zkoumání svých dlaní, pokračoval: „Moje sestra Celine seděla ve svém pokoji a poslouchala ohavnou hudbu. Udělal jsem jí to, než jsem ji zabil. Věděl jste, že jsem jí to udělal?“

„Ano.“

Chlapec zkřížil paže, pomalu si pohladil bicepsy a znovu pohlédl Johnovi do očí.

„Pak jsem ji bodl přesně devětkrát, i když myslím, že ji zabilo už čtvrté bodnutí. Jen jsem nechtěl přestat tak brzo.“

Zaduněl hrom, do střechy bušily přívaly deště a vzduch jako by rozkmitaly slabé tlakové vlny. John to chvění vnímal mikroskopickými kochleárními vlákny hluboko v uších a jeho napadlo, že to s bouří možná nijak nesouvisí.

V chlapcových pronikavých modrých očích spatřil výzvu a posměch. „Proč jsi řekl ‚přesně‘?“

„Protože, Johnny, jsem ji nebodl ani osmkrát, ani desetkrát. Přesně devětkrát.“

Billy přistoupil tak blízko ke skleněné přepážce, že se jí skoro dotýkal nosem. Jeho oči byly nádrže hrozby a nenávisti, ale zároveň vypadaly jako opuštěné studny, v jejichž osamělých hlubinách se někdo utopil.

Detektiv a chlapec se dlouhou chvíli navzájem měřili pohledy, než John řekl: „Copak jsi je nikdy nemiloval?“

„Jak jsem je mohl milovat, když jsem je sotva znal?“

„Ale znal jsi je celý život.“

„Vás znám lépe, než jsem znal je.“

Johna dovedl do státní nemocnice slabý, ale vytrvalý neklid. Při tomto setkání ještě zesílil.

Vstal z područky křesla.

„Snad už nejdete?“ zeptal se Billy.

„Chceš mi povědět ještě něco?“

Chlapec se kousl do spodního rtu.

John počkal, dokud neusoudil, že už to nemá smysl. Pak zamířil ke dveřím.

„Počkejte. Prosím,“ ozval se chlapec třesoucím se hlasem, jenž se lišil od toho, kterým mluvil předtím.

John se obrátil a uviděl obličej proměněný úzkostí a oči planoucí nepopsatelným zoufalstvím.

„Pomozte mi,“ řekl chlapec. Jen vy můžete.“

John se vrátil ke skleněné přepážce a řekl: „I kdybych chtěl, nemohl bych teď pro tebe nic udělat. Nikdo nemůže.“

„Ale vy víte. Vy víte.“

„Co si myslíš, že vím?“

Ještě okamžik vypadal Billy Lucas jako vyděšené dítě, rozčilené a nejisté. Ale pak se mu v očích triumfálně zablesklo.

Pravou rukou sjel dolů po plochém břiše a pod gumu šedých bavlněných tepláků. Levou rukou si tepláky strhl a pravou nasměroval moč na spodní mřížku ve skleněné přepážce.

Když páchnoucí proud cákl skrz ocelovou mřížku, uskočil John dozadu, mimo dosah. Nikdy se nesetkal s močí, která by tak zapáchala nebo byla tak tmavá, jako žlutohnědá šťáva ze zkaženého ovoce.

Když Billy Lucas viděl, že jeho terč unikl do bezpečné vzdálenosti, začal kropit sklo zleva doprava a zprava doleva. Chlapcovy rysy viděné přes smrdutý proud se rozplývaly a zdálo se, že se odhmotňuje, jako by byl pouhý duch.

John Calvino stiskl tlačítko na panelu domácího telefonu vedle dveří a řekl Colemanu Hanesovi: „Už jsem tady skončil.“

Aby unikl před čpavým pachem moči, nečekal na sanitáře a vyšel hned na chodbu.

Chlapec zavolal Johnovi do zad: „Měl jste mi něco přinést. Měl jste mi udělat nabídku.“

Detektiv zavřel dveře a ve světle zářivek na chodbě se podíval na boty. Jejich lesk nepotřísnila ani kapka toho hnusu.

Jakmile se dveře do chodby se stanovištěm dozorce otevřely, zamířil John k nim, směrem ke Colemanu Hanesovi, jemuž jeho velikost a autorita dodávaly skoro mytologickou auru hrdiny bojujícího s obry a draky.

3

Společenská místnost pro personál v prvním poschodí, jedno patro pod Billym Lucasem, byla zařízená prodejními automaty, nástěnkou na oběžníky, modrými židlemi z ohýbaného plastu a umakartovými stoly barvy lidské kůže.

John Calvino a Coleman Hanes seděli u jednoho z nich a pili kávu z papírových kelímků. V detektivově kávě plavalo slepé bílé oko, odraz světla zapuštěného do stropu.

„Ten zápach a tmavá barva moči jsou způsobeny jeho léky,“ vysvětlil Hanes. „Ale nic takového ještě nikdy neudělal.“

„Asi byste měli doufat, že to není jeho nový způsob sebevyjádření.“

„Od začátku výskytu HIV nebereme tělesné tekutiny na lehkou váhu. Jestli to udělá ještě jednou, na pár dní ho znehybníme a dáme mu cévku, aby si mohl rozmyslet, jestli by nedal radši přednost troše svobody pohybu.“

„Nepopudí to proti vám jeho právníky?“

Jasně. Ale jakmile se vyčůrá na ně, už to nebudou považovat za jeho občanské právo.“

John zahlédl na sanitářově dlani cosi, co prve přehlédl: červeno-modro-černé tetování, emblém s orlem, glóbem a kotvou námořní pěchoty Spojených států.

„Vy jste tam sloužil?“

„Dva turnusy.“

„Těžká služba.“

Hanes pokrčil rameny. „Celá tahle země je blázinec, jen trochu větší než tenhle barák.“

„Patří Billy Lucas podle vašeho názoru na psychiatrii?“

Dozorcův úsměv byl tenký jako nůž na vykosťování. „Myslíte, že by měl být v sirotčinci?“

„Jenom se mu snažím porozumět. Na vězení pro dospělé je moc mladý, na nápravné zařízení pro mladistvé moc nebezpečný. Takže je tu třeba proto, že ho neměli kam jinam dát. Myslíte si, že je šílený…?“

Hanes dopil kávu a zmačkal papírový kelímek v pěsti. „Jestli není šílený, tak co je?“

„Na to se právě ptám.“

„Myslel jsem, že odpověď znáte. Zdálo se mi, že jsem na konci vaší otázky slyšel nebo.“

„Tak jsem to nemyslel,“ ujistil ho John.

Jestli není šílený, pak to, co udělal, šílené je. Pokud není šílenec, navenek není poznat rozdíl.“ Hodil zmačkaný kelímek směrem k odpadkovému koši a trefil se. „Myslel jsem, že jeho případ je uzavřený. Proč vás sem poslali?“

John neměl v úmyslu prozradit, že ho prací na tom případu nikdo nepověřil. „Řekl někdo tomu chlapci moje jméno, než jsme se setkali?“

Hanes pomalu zavrtěl hlavou a Johnovi se vybavila tanková věž zaměřující se na terč. „Ne. Pověděl jsem mu, že za ním přišla návštěva, prý byl požádán, aby se s ní setkal. Víte, měl jsem kdysi sestru, Johne. Někdo ji znásilnil a zavraždil. Nechovám se k Billymu o nic líp, než musím.“

„Vaše sestra – jak je to dlouho?“

„Dvaadvacet let. Aleje to jako včera.“

„Vždycky to tak je,“ přikývl John.

Sanitář vylovil z kapsy kalhot peněženku a otevřel ji na celofánovém pouzdru, v němž nosil fotografii své mrtvé sestry. „Angela Deniseová.“

„Byla hezká. Kolik jí na té fotce je?“

„Sedmnáct. Stejně stará, jako když ji ten hajzl zabil.“

„Usvědčili někoho?“

„Sedí v jednom z těch nových vězení. V soukromé cele. Má svou vlastní televizi. Dneska můžou mít svoje televize, manželské návštěvy a kdoví co ještě.“

Hanes vrátil peněženku do kapsy, ale vzpomínky na sestru zahnat nedokázal. Teď, když John Calvino věděl o jeho rodinné tragédii, viděl v Hanesově výrazu spíš melancholii než netečnost.

„Představil jsem se Billymu jako detektiv Calvino. Svoje křestní jméno jsem vůbec nevyslovil. Ale ten kluk mi říkal Johnny. Zdůrazňoval to.“

„Karen Eislerová na recepci viděla váš průkaz. Ale ta to Lucasovi říct nemohla. Nemá v pokoji telefon.“

„Existuje nějaké jiné vysvětlení?“

„Třeba jsem vám lhal.“

„To je možnost, o které jsem se ani neobtěžoval uvažovat.“ John zaváhal. Pak řekl: „Colemane, nevím přesně, jak se na tohle zeptat.“

Hanes čekal, nehybný jako socha. Nepokusil se o žádné gesto – zvednuté obočí bohatě stačilo.

John pokračoval: „Vím, že ho sem převezli teprve před čtyřmi dny. Ale nevšiml jste si na něm něčeho… divného?“

„Kromě toho, že se na vás pokusil vyčůrat?“

„Ne že by se mi to stávalo každou chvíli, ale tohle bych za divné nepovažoval. Očekával jsem, že bude nějak agresivní. Jde mi o… cokoliv bizarního.“

Hanes chvilku přemýšlel a pak řekl: „Někdy mluví sám pro sebe.“

„To dělá většina z nás.“

„Ne ve třetí osobě.“

John se naklonil dopředu na židli. „Povídejte.“

„No, myslím, že je to obvykle otázka. Řekne třeba: „Že je dnes hezký den, Billy? Teplo a příjemně?‘ A nejčastěji se ptá, jestli se dobře baví.“

„Jestli se baví? Co přesně říká?“

„No není to zábava, Billy? Bavíš se dobře, Billy? Mohlo by to být vůbec zábavnější, Billy?‘“

Johnovi vystydla káva. Odstrčil kelímek stranou. „Odpovídá někdy nahlas na svoje otázky?“

Coleman Hanes se zamyslel. „No, myslím, že ne.“

„Nemluví obě strany v rozhovoru?“

„Ne. Většinou si jenom klade otázky. Řečnické otázky. Není na ně ani potřeba odpovídat. Takhle to asi tak divně nezní, ale měl byste ho slyšet.“

John se přistihl, jak točí na prstu snubním prstenem. Nakonec řekl: „Povídal mi, že má rád knihy.“

„Povolili mu ty v měkkých deskách. V nemocnici je malá knihovna.“

Jaký druh knih čte?“

„Nevěnoval jsem tomu pozornost.“

„Knihy o skutečných zločinech? O vraždách?“

Hanes zavrtěl hlavou. „Takové tady nemáme. Nebyl by to dobrý nápad. Pacienty jako Billy by… příliš rozrušovaly.“

„Žádal o knihy o zločinech?“

„Mě nikdy. Možná někoho jiného.“

John vytáhl z přihrádky v peněžence navštívenku a položil ji na stůl. „Vpředu je číslo do kanceláře. Dozadu jsem napsal svoje číslo domů a na mobil. Zavolejte mi, kdyby se něco stalo.“

Jako třeba co?“

„Cokoliv neobvyklého. Cokoliv, kvůli čemu byste si na mě vzpomněl. Sakra, já sám nevím.“

Hanes zastrčil navštívenku do kapsy košile a řekl: Jak dlouho jste ženatý?“

„V prosinci to bude patnáct let. Proč?“

„Celou dobu, co tady sedíme, otáčíte na prstě prstenem, jako byste se ujišťoval, že tam je. Jako byste nevěděl, co byste si bez něj počal.“

„Celou dobu ne,“ namítl John, protože si teprve před chvilkou uvědomil, že si se snubním prstenem hraje.

„Skoro celou dobu,“ trval na svém sanitář.

„Třeba byste měl být detektiv.“

Když John vstával, měl pocit, jako by ho tížilo železné jho. Coleman měl také svůj kříž. John se mohl jen utěšovat myšlenkou, že on sám nese svou tíhu s důstojností, která se vyrovná té sanitářově.

4

Motor poslechl klíček a hladce naskočil, ale pak fordem otřásla silná rána. John Calvino polekaně pohlédl do zpětného zrcátka, aby zjistil, co narazilo do zadního nárazníku. Na příjezdové cestě za ním žádné auto nestálo.

Aniž by vyjel zpod přístřešku před nemocnicí, nechal motor běžet na volnoběh, vystoupil a vyrazil za auto. V chladném vzduchu se z výfuku valila oblaka kouře, ale na první pohled bylo všechno, jak má být.

Došel na stranu spolujezdce, kde také neobjevil žádné poškození, a pak si klekl na jedno koleno, aby nahlédl pod auto. Z podvozku nic neviselo ani nevytékalo.

Ta rána však byla příliš hlasitá a silná na to, aby nic neznamenala.

Zvedl kapotu, ale v motorovém prostoru neodhalil žádný zjevný problém.

Možná jeho žena Nicolette uložila něco do kufru a ta věc se převrátila. Naklonil se do dveří řidiče, vypnul motor a vytáhl klíček ze zapalování. Když odemkl kufr, zjistil, že je prázdný.

Posadil se za volant a znovu nastartoval. Zadunění a otřes se neopakovaly. Všechno se zdálo být v pořádku.

Rozjel se pod kapající větve buků pryč z pozemku státní nemocnice a urazil ještě asi dva kilometry po okresce, než našel na krajnici dost velké místo, aby mohl zaparkovat mimo vozovku. Nechal motor běžet, ale zastavil stěrače.

Sedadlo řidiče mělo elektrické ovládání. Sklopil ho tak daleko od volantu, jak to jen šlo.

Stál v zemědělské oblasti, nalevo rozlehlá pole, napravo stoupající pastvina. Na svahu rostlo několik dubů, skoro černých proti vysoké světlé trávě. Blíž, mezi krajnicí silnice a loukou, se táhl zchátralý plot z rozřezaných pražců, který čekal, až ho skolí hniloba a počasí.

Kvílející vítr hnal déšť proti okénkům na všech stranách auta. Za mokrým sklem se venkovská krajina rozplývala do amorfních snových tvarů.

Jako detektiv se John podobal truhláři. Začínal s teorií, stejně jako truhlář začíná s plánem ve zmenšeném měřítku, a svůj případ stavěl z faktů stejně skutečných, jako jsou dřevo a hřebíky.

Policejní vyšetřování a stejně tak výroba kvalitního nábytku vyžadují trojrozměrnou představivost a uvážlivost. Po výsleších měl John ve zvyku najít si tiché místo, kde by mohl o samotě přemýšlet o tom, co se dozvěděl, dokud to měl ještě v čerstvé paměti, a rozhodnout, jestli nějaké nové stopy navazují na ty staré.

Na sedadle spolujezdce měl položený notebook. Otevřel ho na středovém odkládacím panelu.

Před mnoha dny si stáhl a uložil telefonát na tísňovou linku, kam Billy zavolal té krvavé noci. Teď si ho znovu přehrál:

„Měli byste přijet. Všichni jsou mrtví.“

„Kdo je mrtvý, pane?“

„Moje matka, otec, babička. Moje sestra.“

„Kdo volá?“

„Billy Lucas. Je mi čtrnáct.“

Jaká je vaše adresa?“

„To už přece víte. Objevila se vám na monitoru, když jsem zavolal.“

„Zkontroloval jste jejich životní funkce?“

„Ano, zkontroloval jsem je velice pečlivě.“

Absolvoval jste kurz první pomoci?“

„Věřte mi, jsou mrtví. Zabil jsem je. Dal jsem si záležet.“

„Vy jste je zabil? Synu, jestli je to nějaký žert –“

„Není to žert. Žertování skončilo. Pěkně jsem si s nimi zažertoval. Přijeďte se na to podívat. Je to krása. Prozatím na shledanou. Budu čekat na přední verandě.“

Po okresce přejela dvě auta s rozsvícenými světly. Přes zamlžené okno zaplavované deštěm se na nich dalo rozeznat jen málo podrobností, připomínala miniponorky proplouvající oceánským příkopem.

Zatímco John sledoval vozidla a světlo jejich reflektorů odrážející se od kaluží na asfaltu a rozplývající se na jeho opršelých oknech, uplynulé odpoledne v jeho myšlenkách ztrácelo pevné obrysy a zdálo se čím dál podivnější. Zmocňoval se ho zmatek a neklid z toho, že on, muž zdravého rozumu, bloudí v mlze pověr.

Měl pocit, že je unášen prostorem a časem, kde mají vzpomínky stejnou hodnotu jako přítomnost.

O dvacet let dříve a půl kontinentu dál byli ve svém domě zavražděni čtyři lidé. Rodina Valdaneových.

Bydleli asi půl kilometru od domu, ve kterém vyrůstal John Calvino. Všechny je znal. Chodil do školy s Darcy Valdaneovou a tajně ji miloval. Tenkrát mu bylo čtrnáct.

Elizabeth Valdaneová, její matka, byla ubodána řeznickým nožem. Stejně jako Sandra Lucasová, Billyho matka, byla Elizabeth nalezena v kuchyni. Obě ženy byly upoutány na vozík.

Elizabetin manžel Anthony Valdane byl brutálně ubit kladivem. Vrah nechal rozeklaný konec kladiva zaseknutý v rozbité lebce oběti – stejně jako Billy nechal kladivo v hlavě svého otce.

Anthony byl napaden, když seděl na pracovní stoličce v garáži; Robert Lucas zemřel za svým stolem v pracovně. Když kladivo dopadlo, vyráběl Anthony ptačí budku; Robert vypisoval šek dodavateli elektřiny. Ptáci zůstali bez domova, účty nezaplacené.

Victoria, sestra Elizabeth Valdaneové, vdova, která žila s nimi, utrpěla úder do obličeje a byla uškrcena červenou hedvábnou šálou. Ann Lucasová, Billyho babička, byla udeřena a následně uškrcena takovou silou, že se jí šála – i zde červená – zařízla hluboko do krku. Vztah žen k jejich rodinám nebyl identický, ale strašidelně podobný.

Patnáctiletá Darcy Valdaneová byla znásilněna a pak ubodána stejným řeznickým nožem, který zabil její matku. Dvacet let nato byla znásilněna šestnáctiletá Celine Lucasová – a pak zavražděna stejným ostřím, jaké bylo použito na její matku.

Darcy utrpěla devět bodných ran. I Celine byla bodnuta devětkrát.

Pak jsem ji bodl přesně devětkrát…

Proč jsi řekl „přesně“?

Protože, Johnny, jsem ji nebodl ani osmkrát, ani desetkrát. Přesně devětkrát.

V obou případech bylo pořadí vražd stejné: matka, otec, ovdovělá teta / babička a nakonec dcera.

Adresář v Calvinově notebooku obsahoval dokument nazvaný „Tehdy-Teď“, na kterém pracoval v uplynulých několika dnech. Byly v něm sepsané podobnosti mezi vyvražděním rodiny Valdaneových a Lucasových. Nemusel ho ani otevírat, měl ho uložený ve své paměti.

Kolem s řevem projel náklaďák převážející na otevřené korbě velký a tajemný zemědělský stroj. V matném světle vypadal jako prehistorický hmyz, což jen zesílilo dojem neskutečna, který charakterizoval to promáčené odpoledne.

Uzavřený v kokonu svého auta, okolo něhož vítr neúnavně omotával vlákna deště, uvažoval John o tvářích těch dvou vrahů, jež se mu vznášely před očima jako měsíce.

Rodinu Lucasových vyvraždil jeden její člen, pohledný modrooký Billy, vzorný student a zpěvák na kůru s hladkými a nevinnými rysy.

Valdaneovy, kteří syna neměli, pozabíjel vetřelec se zevnějškem mnohem méně přitažlivým, než byl Billyho.

Ten dávný vrah se v měsících po vyvraždění Valdaneových dopustil zvěrstev na třech dalších rodinách. Při páchání posledního zločinu byl zastřelen.

Deník, který po sobě zanechal, stovky rukou psaných stran, naznačoval, že zabíjel mnohokrát ještě před Valdaneovými, obvykle pokaždé jen jednoho člověka. Nezapsal si jména obětí ani místa, kde k vraždám došlo. Nechtěl se chvástat – dokud nezačal vraždit celé rodiny a nenabyl dojmu, že jeho práce zaslouží obdiv. Kromě příběhu jeho ohavného původu obsahoval deník hlavně pomatené filozofické bláboly o smrti s malým s a o něčem, co mělo být Smrt s velkým S. Věřil, že se stal „nesmrtelným aspektem“ Smrtky.

Jeho skutečné jméno bylo Alton Turner Blackwood. Žil pod falešným přízviskem Asmodeus. Vytrvale cestoval v kradených autech, v nákladních vagonech po vzoru tuláků nebo si občas koupil lístek na autobus. Přespával v autech, která právě vlastnil, v opuštěných budovách, v útulcích pro bezdomovce, v kanálech a pod mosty, na zadních sedadlech vraků na vrakovištích, v nezamčených kolnách, jednou v otevřeném hrobě připraveném na pohřeb a zakrytém plachtou a ve sklepích kostelů.

Měřil metr devadesát čtyři, byl vyzáblý, ale silný. Měl obrovské ruce s plochými prsty podobnými přísavkám na nohách žab, velká kostnatá zápěstí jako klouby robotů, paže dlouhé jak orangutan. Lopatky měl silné a pokřivené, takže to vypadalo, jako by pod košilí ukrýval netopýří křídla.

Po vyvraždění každé z prvních tří rodin zavolal Alton Blackwood na tísňovou linku, ne z místa činu, ale z veřejného telefonu. Jeho marnivost vyžadovala, aby byla těla nalezena ještě čerstvá, než jeho dílo poškodí křiklavý proces rozkladu.

Blackwood byl dávno mrtvý, ty čtyři případy uzavřené a ke zločinům došlo v malém městě s nevyhovujícími předpisy pro archivování hovorů na linku 911. Ze tří vzkazů, které vrah zanechal, se zachoval jen jeden týkající se druhé rodiny, Sollenburgových.

Předchozího dne si John vyžádal kopii toho záznamu, údajně v rámci vyšetřování Billyho Lucase, a obdržel ho e-mailem ve formátu MP3. Uložil si ho do notebooku a teď ho znovu přehrál.

Za normálních okolností mluvil Blackwood, jako když se přejíždí rašplí po mosazné tyči, ale v telefonátech na tísňovou linku hovořil polohlasně, zjevně aby zabránil identifikaci. Jeho šepot zněl jako hlasový projev křížence hada a krysy.

„Vyvraždil jsem rodinu Sollenburgových. Jeďte do Brandywine

Lane 866.“

„Mluvte hlasitěji, prosím. Zopakujte to.“

Jsem ten umělec, který zlikvidoval rodinu Valdaneových.“

„Promiňte, špatně vás slyším.“

„Neudržíte mě na lince tak dlouho, abyste mě našli.“

„Pane, kdybyste mohl mluvit hlasitěji

„Běžte se podívat, co jsem udělal. Je to krása.“

Billy Lucas ve svém telefonátu na 911 řekl: Pěkně jsem si s nimi zažertoval. Je to krása.

Každému policejnímu detektivovi by podobnosti mezi těmi dvěma případy spáchanými v rozmezí dvaceti let naznačily, že si Billy Lucas přečetl o vražedném řádění Altona Turnera Blackwooda a napodobil ho na vrahovu počest.

Ale Billy se o Blackwoodovi nezmínil. Billy neřekl jediné slovo o své inspiraci. K motivu se vyjádřil jen jediným slovem: Zmar.

Zaduněl hrom a zablesklo se. Několik aut a náklaďáků vypadalo jako unášených povodní.

Státní nemocnice stála hodinu cesty od města, kde John žil a kde měl před návratem domů důležitou schůzku. Zvedl opěradlo sedadla, zapnul stěrače, uvolnil ruční brzdu a zařadil rychlost.

Bránil se myšlenkám, které se mu honily hlavou, ale nedokázal je umlčet. Jeho žena a děti byly ve smrtelném nebezpečí.

Někdo či něco ohrožovalo jeho rodinu a dvě další před ní a on nevěděl, jestli ji může zachránit.

5

Marion Dunnawayová vyškrabávala dvěma lžícemi těsto z nerezové mísy, zručně ho uplácala do koule a položila ji na pečicí plech, kde už v řadách čekalo osm dalších.

„Kdybych někdy měla děti a teď vnoučata, nikdy bych jim nedovolila přiblížit se k internetu, pokud bych neseděla vedle nich.“

Udržovala v kuchyni pořádek. Výhled na bouřku rámovaly žlutobílé závěsy, které jako by vnášely pořádek i do toho chaotického počasí.

„Snadno se tam dostanou ke spoustě odporných věcí. Když je uvidí v dětství, může to do nich zasít sémě posedlosti.“

Nabrala další těsto, lžíce cvakla o lžíci, a další budoucí sušenka se skoro jako kouzlem objevila na teflonovém povrchu.

Marion odešla do důchodu po šestatřiceti letech v armádě, kde sloužila jako zdravotní sestra. Byla malá, statná a vyzařovala z ní rozhodnost. Její silné ruce si rychle a výkonně poradily s každým úkolem.

„Řekněme, že tam na takový hnus narazí třeba dvanáctiletý kluk. Mysl dvanáctiletého je vysoce úrodná půda, detektive Calvino.“

„Vysoce,“ souhlasil John ze své židle u jídelního stolu.

„Každé semeno, které se do ní zaseje, vzklíčí, což je důvod, proč je nutné hlídat špatný vítr, který by mohl přivát zrnko plevele.“

Pod přilbou hustých bílých vlasů vypadal Marionin obličej na padesát, přestože jí bylo šedesát osm. Měla milý úsměv a John ji podezíral, že se směje od srdce, i když pochyboval, že to někdy uslyší.

Sevřel hrnek s kávou v dlaních, aby si je zahřál, a řekl: „Myslíte, že se tohle stalo Billymu – nějaké semeno plevele z internetu?“

Přitiskla na plech jedenáctou hromádku těsta a nic neřekla, zatímco tvarovala poslední sušenku z dávky.

Potom zvedla obličej k oknu a pohlédla k vedlejšímu domu. John usoudil, že vidí za něj a představuje si vilu o dva vchody dál – sídlo Lucasových, dům smrti.

„Ať se propadnu, jestli to vím. Byla to slušná rodina. Dobří lidé. Billy byl vždycky zdvořilý. Nejmilejší chlapec. Tolik se staral o svou matku po té nehodě, která ji upoutala na vozík.“

Otevřela troubu. Prošívanou chňapkou vytáhla plech s hotovými sušenkami a položila ho na odkapávač vedle dřezu, aby vychladl.

Závan horkého vzduchu vnesl do kuchyně vůni čokolády, kokosu a pekanových ořechů. Avšak místo aby se Johnovi seběhly sliny, udělalo se mu na chvilku špatně.

Marion řekla: „Sloužila jsem v polních nemocnicích, v bojových zónách. Chirurgie v předních liniích. Viděla jsem hodně násilí, příliš mnoho smrti.“

Strčila plech s úhledně srovnanými koulemi těsta do trouby, zavřela dvířka a stáhla si chňapku.

„Naučila jsem se poznat na první pohled, který zraněný přežije a který ne. Viděla jsem v jejich tvářích smrt.“

Ze zásuvky nedaleko lednice vyndala klíč a donesla ho ke stolu.

„V Billym jsem nikdy smrt neviděla. Ani náznak. Ta teorie o internetu jsou jenom tlachy, detektive Calvino. Plácání staré ženské, která se bojí přiznat, že určité zlo se vysvětlit nedá.“

Dala mu klíč, který visel na řetízku z korálků s plastovým přívěskem ve tvaru usmívající se kočky se zlatou srstí.

Billyho rodiče kočky milovali. Měli dvě britské skvrnité krátkosrsté jménem Posh a Fluff.

Když vraždění začalo, utekly Posh a Fluff dvířky v kuchyňských dveřích. Soused z domu přes ulici je našel, jak se třesou a mňoukají pod jeho zadní verandou.

John dal klíč do kapsy a vstal. „Díky za kávu, paní.“

„Mělo mě napadnout odevzdat ten klíč hned toho dne, kdy se to všechno přihodilo.“

„Nic se nestalo,“ ujistil ji.

John dopoledne uvažoval, jestli si Lucasovi náhodou nevyměnili klíče s důvěryhodnými sousedy, a po čtyřech neúspěšných telefonátech uslyšel, v co doufal, od Marion Dunnawayové.

„Počkejte, dám vám pár sušenek pro děti, o kterých jste se zmínil,“ řekla. „Ty první jsou už studené.“

Vycítil, že by ji zklamal, kdyby odmítl.

Uložila do sáčku šest sušenek a doprovodila Johna k domovním dveřím. „Napadlo mě, že bych se někdy zajela na Billyho podívat, jestli k němu můžou návštěvy. Ale co bych řekla?“

„Nic. Nedá se nic říct. Raději byste si ho měla uchovat v paměti takového, jaký byl. Hodně se změnil. Nemůžete pro něho nic udělat.“

Pršiplášť měl položený přes houpačku na přední verandě. Oblékl si ho, zvedl kapuci, došel ke svému autu u obrubníku a popojel o dvě čísla na východ k domu Lucasových, kde zaparkoval na příjezdové cestě.

Zbývala asi ještě hodina denního světla, než déšť omyje den temnotou.

Tlustí slimáci s pátravýma očima na stopkách se plazili přes mokrou cestu z jednoho travnatého království do druhého. John se jim vyhnul, aby je nerozdrtil pod podrážkou.

Kvůli Sandře Lucasové na vozíku měla veranda schody i rampu.

Svlékl si pršiplášť, vyklepal ho a přehodil si ho přes levou paži, protože jediné místo, kde ho mohl nechat, bylo křeslo s potřísněnými žlutými polštáři. Poté, co Billy skoncoval se svou sestrou a zavolal 911, vyšel na verandu a posadil se do křesla, nahý a celý od krve.

Ve většině jurisdikcí je dítě po dosažení čtrnácti let věku považováno za schopné spáchání úmyslného trestného činu. Ani morální či emocionální porucha – na rozdíl od duševní – nezbavuje pachatele zodpovědnosti za jeho činy.

Prvním dvěma policistům na místě činu nabídl Billy svou sestru po deseti dolarech a pověděl jim, kde ji najdou. „Jenom nechte dvacet babek na nočním stolku,“ řekl. „A ne abyste si pak zapálili. V tomhle domě se nekouří.“

Teď už byla z domovních dveří sloupnutá policejní pečeť. Před dvěma dny, dlouho poté, co kriminalisté zajistili stopy a otisky, po přezkoumání důkazů podporujících do poslední podrobnosti Billyho doznání, poté, co chlapce vyšetřili psychiatři, a poté, co byl převezen do státní nemocnice, aby se během šedesáti dnů potvrdila nebo vyvrátila jeho psychická porucha, přestal být dům aktivním místem činu.

Nikdo z policejního oddělení by sem nejezdil jen proto, aby pečeť ze dveří sundal. Protože Lucasovi neměli poblíž žádné příbuzné, zastavil se tam možná nějaký právník fungující jako vykonavatel pozůstalosti, aby zkontroloval stav domu.

John použil klíč s kočičím přívěskem. Vstoupil dovnitř, zavřel dveře, zůstal stát v chodbě a naslouchal domu, v němž se odehrála jatka.

Neměl žádné oprávnění tam vstoupit. Technicky vzato zůstal případ otevřený, dokud nebude Billy během šedesáti dnů přezkoumán, ale vyšetřování se zastavilo. Tak či tak, John na tom případu nikdy nepracoval.

Kdyby se mu nepodařilo najít sousedku s klíčem, nezbývalo by mu nic jiného než vloupání. To by ho však neodradilo.

Obrácený zády k domovním dveřím měl dojem, že na něho v jedné z přilehlých místností někdo číhá, ale byl to falešný poplach. I v jiných domech, do kterých se vrátil sám už po odvezení těl a průzkumu místa činu, měl několikrát pocit něčí přítomnosti, vždycky však neodůvodněný.

6

Hrom už neduněl a déšť zeslábl z bubnujícího přívalu na mrholení příliš jemné, než aby ho bylo slyšet přes zdi.

Podle záznamů realitní společnosti v kanceláři okresního odhadce měl dům šest hlavních místností v přízemí a pět v prvním patře. Když John stál v temné chodbě, zdál se mu dům větší než v popisu. Prázdné ticho vzbuzovalo dojem rozlehlosti jako v jeskyních klikatících se mnoho kilometrů hluboko skrz položené vrstvy kamene.

Po obou stranách domovních dveří se sice nacházela okna s osmi tabulkami, jenže slunce zahalené nasáklými mraky mělo už brzy zapadnout.

Čekal, až si oči zvyknou na šero. Nechtěl rozsvěcet víc žárovek, než bude nezbytně nutné.

Někdy ho viditelné následky násilí tak rozrušily, že nemohl na místě činu pořádně pracovat. Jedna banda grázlů vyřizující si účty s druhou ho nedokázala vyvést z míry, ale případ vyvražděné rodiny ho přiváděl k šílenství.

Nebyl tu však služebně. Tohle bylo osobní. Proto mu stíny nevadily. Uklidňovaly ho.

Soucit a lítost jsou u detektiva z oddělení vražd vítané vlastnosti. Avšak v některých případech může schopnost silné empatie policistu spíš deprimovat a odrazovat než motivovat.

Navzdory svému někdy mučivému sklonu identifikovat se s oběťmi nemohl být John ničím jiným, než čím byl. Stal se detektivem ne proto, že to považoval za atraktivní práci nebo že by tak mohl vydělat velké peníze. Cítil se být k té dráze předurčen. Jeho kariéra se stala nezbytností; neexistovala k ní žádná alternativa v myšlenkách ani ve skutečnosti.

Nalevo před ním mohla šedá záře naznačovat klenutý průchod do obývacího pokoje. Okno na horním odpočívadle propouštělo právě tolik světla, aby ukázalo sloupkové zábradlí.

Brzy se jeho oči přizpůsobily šeru natolik, že identifikovaly koncový sloupek na úpatí schodiště. Přehodil přes něj plášť.

Z vnitřní kapsy bundy vytáhl malou baterku s diodami, ale zatím ji nechal zhasnutou.

Nehledal žádné drobné rozdíly na místě činu, které by byly zásadní pro obžalobu. Všechny existující důkazy byly shromážděny, kontaminovány nebo zničeny.

Tentokrát pátral po něčem pomíjivějším, prchavějším: jemnější intuici, než byla ta, která ho momentálně vedla, jakémsi pochopení, osvícení, které by buď potvrdilo nebo vyvrátilo jeho tušení, že rodina Lucasových bude jen první ze čtyř, které mají být vyvražděny.

John kráčel temnou chodbou do kuchyně, kde byly odstraněny dveře, aby mohl projet invalidní vozík. Na oknech visely průsvitné záclony, které propouštěly bezútěšné světlo.

Krok za prahem ho zastavil pach něčeho zkaženého.

Baterka ozářila kolečkové křeslo nedaleko kuchyňského barového pultu, křeslo, v němž zemřela Billyho matka, když jí syn probodl hrdlo nožem.

Na podlaze před lednicí odhalil světelný paprsek zdroj zápachu. Litr rozlitého mléka zabarveného matčinou krví se srazil v žlutočervený film tečkovaný skvrnami plísně. Směs se matně leskla, ještě ne zcela suchá.

Podle Billyho přiznání se jeho matka pokusila vykřiknout, ale podařilo se jí vydat jen sípavé zachraptění. Nedokázala přivolat pomoc ostatních členů rodiny – ani je varovat.

John tyto zvuky slyšel, jako by je zaznamenaly zdi, zněly sice jen v jeho mysli, ale byly tak skutečné jako dřívější hromy nebo hlas jeho ženy, až ho přivítá po návratu domů.

Sandra Lucasová ochrnula při dopravní nehodě. Nejen že se statečně vyrovnala s novými okolnostmi, ale také jako dobrovolnice radila stejně postiženým. Pronášela motivační projevy zdůrazňující důležitost rodiny, pomoc, kterou může poskytnout životní partner, a příklad důstojnosti a odvahy pro děti.

Vykrvácela a zároveň se utopila kvůli vdechnuté krvi.

Zářící zelené číslice na digitálních hodinách na troubě původně ukazovaly správný čas. Teď začaly nevysvětlitelně blikat a ukazovat půlnoc nebo poledne.

Možná na okamžik přestal jít proud a hodiny se vynulovaly. Protože po vstupu do domu nerozsvítil, nemohl si krátkého výpadku všimnout.

Sledoval blikající číslice. Sledoval je a přemýšlel.

Odporný puch jako by zesílil.

Poté, co couvl dál od zápachu, ale zcela nepřeklenul vzdálenost z minulosti do přítomnosti, dorazil John do pracovny. Tam byl Robert Lucas ubit kladivem, když platil účty.

Robertův stůl stál u protější zdi pod oknem, takže Robert mohl vzhlédnout od práce a vychutnat si výhled na tři břízy na zahradě. Tím pádem byl obrácený zády ke dveřím do pracovny.

Tma ucukla před světlem baterky a na desce stolu se objevila koláž předmětů: obálky, účty a aršíky poštovních známek metodicky rozmístěné na psací podložce, to vše zalité původně jasně červeným, teď rezavým a nafialovělým lakem.

Ve své sluchové představivosti neslyšel John nic z Robertových smrtelných výkřiků, možná proto, že první úder muže omráčil dřív, než stačil vydat nějaký zvuk.

Baterka našla postříkané pero v bílém mramorovém stojanu, potřísněnou okenní římsu, pocákané závěsy. Všechny ty skvrny od krve se spojily v určitý výkřik, ostrý jekot, který jako by pronikl Johnovi až do morku kostí, ale nebyl to zvuk, který vydala oběť; tohle byl jeho vlastní bezhlesný výkřik morálního odporu.

Když vyšel z pracovny na chodbu, zdálo se mu, že zaslechl cinkot zvonků, chladný stříbřitý zvuk, který zazněl jen velmi krátce. Strnul tak, jak jen to živá bytost dokáže.

Paprsek baterky spočíval bez zachvění na mahagonových dveřích.

Tabulky v úzkých oknech vedle domovních dveří byly skoro stejně tmavé jako jejich dřevěné rámy. Slunce už kleslo hluboko do jícnu bouře.

John si nemohl být jistý, zda byly ty zvuky skutečné. Mohl si je vyvolat z paměti, z dvacet let staré minulosti.

Šel do obývacího pokoje, odkud mohlo zvonění přijít. Dvoukřídlové dveře, vestavěné do klenutého průchodu po Sandřině nehodě, aby se místnost dala použít jako spodní ložnice, byly doširoka otevřené. Postel byla úhledně rozesílaná, ale Sandra zemřela dřív, než si večer stačila jít lehnout. Nikdo tam nečekal, se zvonky ani bez nich.

Žádný ze zbývajících přízemních pokojů Johna nezajímal. Nebyl v nich nikdo zavražděn. Schody ani nezapraskaly. Na odpočívadle se zastavil, aby sebral odhodlání.

To nejhorší ho čekalo v prvním patře. Matka a otec zemřeli potichu. Ale babička a sestra nahoře se bránily a trpěly. Uslyší jejich křik.

Na stěně na odpočívadle visela reprodukce obrazu od Johna Singera Sargenta Karafiát, lilie, lilie, růže, nádherná dokonce i v chladném světle diod. Dvě krásné holčičky v bílých šatech rozsvěcující lampiony pod besídkou s liliemi v šeré anglické zahradě.

Možná nejrozkošnější obraz z celého devatenáctého století, který u Johna často vyvolal úsměv, když na něj padl v knihách o umění. Tentokrát se neusmál.

Když se odvracel od obrazu, zdálo se mu, že jedna z dívek je potřísněná krví. Podíval se znovu a zjistil, že ruměnec na její tváři pochází od světla lampionu, který drží v rukou.

Nahoře John zamířil k babiččině ložnici v přední části domu, na levé straně chodby. Dveře byly otevřené.

Těžkými závěsy nepronikalo zvenčí žádné světlo. Kombinace noční lampičky s osvěžovačem vzduchu vydávala broskvovou záři a vůni karafiátů.

Kromě úderu pěstí, který jí k pobavení jejího vnuka vyrazil z úst zubní protézu, nebyla při útoku na Ann Lucasovou prolita žádná krev. Následky, kterých se John děsil, nečekaly tady, ale v sestřině pokoji.

Cvakl vypínačem a rozsvítil lampu. Polovina babiččina pokoje stále ležela ve stínu. Z postele vedla na podlahu cestička z pomačkaného ložního prádla.

Na prádelníku stála sbírka zarámovaných fotografií. Na šesti byl Billy, sám nebo s jinými členy rodiny. V jeho upřímném obličeji neseděla stopa lsti. Jeho oči neprozrazovaly ani náznak šílenství.

Celine, jeho sestra, měla tvář jako stvořenou pro zrcadla a úsměv tak nevinný, že vypadala, jako by neznala nic o smrti, ale věděla všechno o věčnosti. V plavkách na pobřeží, se zpěněnou vodou kolem kotníků, se zdála být stvořena z vodní tříště a slunečního světla. John ten pohled na ni nesnesl.

Páska nalepená na koberci vyznačovala polohu, ve které bylo nalezeno babiččino tělo. Ve svém přiznání Billy popsal, jak ji udeřil, když seděla na posteli a dívala se na televizi, odtáhl ji na podlahu a počkal, až se probere, aby ho při umírání viděla.

S pohledem upřeným na pásku John očekával, že uslyší zoufalé zvuky smrti uškrcením, ale místo toho zaslechl stříbrné cinkání zvonků, jasné a ledové. Teď trvalo zvonění déle, dvě, možná tři vteřiny, a on věděl, že tentokrát jsou zvonky skutečné, ne imaginární.

V následném křehkém tichu vyšel do chodby a rozsvítil lustr na stropě. Skleněná koule ozářila prostor namodralými čepelemi.

Přímo proti babiččinu pokoji se nacházely pootevřené dveře sestřiny ložnice. Za nimi byla tma.

A znovu ty zvonky. Dvě vteřiny, tři.

Strčil zhasnutou baterku do kapsy a z podpažního pouzdra hbitě vytáhl pistoli.

7

Vstoupit do místnosti, kde hrozí potenciální nebezpečí, je vždy obtížné. Vtrhl dovnitř rychle, našel vypínač, a jakmile se rozzářily dvě lampy vedle postele, okamžitě sevřel pistoli v obou rukou. Otáčel hlavou i pistolí zleva doprava a místo na podrobnosti se soustředil na identifikaci terče a místa, kde by se mohl někdo skrývat.

Jednu možnost skýtala šatní skříň. Dvoje posuvné dveře se zrcadly. Přistoupil sám k sobě a černému ústí hlavně, zbraň opět v jedné ruce. Druhou ruku natáhl ke dveřím, ke svému odrazu, jenž sahal proti němu, a odsunul své druhé já ke straně. Našel jen pověšené oblečení, boty a krabice na horní polici.

Stále věřil, že to stříbrné zvonění bylo skutečné.

Zasunul dveře a přejel pohledem od svého odrazu k pokoji za sebou, který jako by byl zaplněn úmrtním ložem, zlem, které z něho čišelo, matrací připomínající oltář náboženství obětujícího bohům.

Celine seděla ve chvíli vraždy na pelesti, jednu nohu ohnutou a kotník položený na matraci, a malovala si nehty na nohou. Ze sluchátek iPodu vnímala hudbu, takže nemohla slyšet souboj v babiččině ložnici.

Než Billy rozrazil dveře a zaútočil, svlékl se úplně do naha a hodil šaty na podlahu v chodbě. Nahý, s nožem v ruce, vzrušený z toho, jak uškrtil babičku pevně stočenou červenou hedvábnou šálou, vtrhl do sestřina pokoje a přemohl ji. Bolest, šok a hrůza ji připravily o možnost účinně se bránit.

Zrcadlový odraz postele naplnil Johna Calvina odporem a on uslyšel sám sebe, jak dýchá otevřenými ústy, aby se vyhnul měďnatému pachu z matrace nasáklé krví, která ještě ani zdaleka neuschla. Ale vlhký vzduch měl měděnou pachuť – nebo si to aspoň namlouval –, která byla horší než zápach, takže zaťal zuby a doširoka rozevřel nosní dírky. 

Vrátil pistoli do pouzdra a obrátil se k tomu hnusu, který byl nesrovnatelně hroznější než jeho odraz. S jeho znechucením se teď propojil vztek a lítost, tři nitě na jehle všívající ten okamžik do jeho paměti, a nejen ten okamžik a místo činu, ale i emoce, které vyvolávaly.

Pak uslyšel ve své pseudojasnozřivé představivosti Celine: křičela bolestí a hrůzou, plakala studem ze znásilnění, škemrala o život, doprošovala se boha, aby ji zachránil, ale od té bestie, která byla jejím bratrem, se nedočkala žádného slitování, žádné milosti, dokud její utrpení neukončilo poslední bodnutí nože.

John se neovladatelně roztřásl, bez účinku si zakryl dlaněmi uši, obrátil se zády k té odporné posteli, vyšel do chodby, opřel se zády o zeď a svezl se po ní do sedu na podlahu. Byl zároveň na třech místech: v této současné chodbě, v této chodbě onoho osudného večera a v jiném domě ve vzdáleném městě před dvaceti lety.

Protože jeho rodiče byli malíři a učitelé výtvarné výchovy, měl neustálý přístup do paměťového muzea slavných obrazů. Teď se mu před očima zhmotnil obraz od Goyi, mrazivý a zoufalstvím prosycený Saturn požírající svého syna.

John musel chvíli tiše sedět a čekat, až z času přítomného vyvane čas minulý. Hrůzy minulosti a přítomnosti se nedaly napravit, ale on se pevně držel naděje – divoké a neodpovídající jeho povaze, avšak vášnivé –, že budoucnost získá takovou podobu, že nebude nápravu potřebovat.

Ačkoliv by raději zhasl v Celinině pokoji a vytratil se z domu, musel se nakonec zvednout a ještě jednou překročit jeho práh. Na postel mrtvé dívky se však nepodíval.

Její psací stůl přetékal lesklými časopisy pro mládež, s kterými ostře kontrastovalo laciné vydání knihy Nesmrtelný člověk od G. K. Chestertona.

Police obsahovaly sbírku předmětů, které byly Celine milé. Dvacet keramických myší, z nichž největší nebyla víc než pět centimetrů vysoká. Mořské mušle. Skleněná těžítka. Skleněná koule s malebnou vískou, na kterou sněžilo.

Zvonky. Za myšmi, mezi dvěma plyšovými králíčky v čepcích a bavlněných šatech, na zelené krabičce, v níž byly zjevně darovány, ležely tři miniaturní kaly vyrůstající ze společného stříbrného stonku. Kalichy byly dokonale tvarované, ale místo žlutého pestíku obsahoval každý drobné stříbrné srdce zvonku.

Stonek, kterým se zvonky rozezvonily, byl tmavý zaschlou krví. Kdyby si jich kriminalisté všimli, byli by je zabalili a odnesli.

John vytáhl papírový kapesníček z krabice na stole. Přeložil ho a uchopil jím stříbrný stonek, ne aby uchoval důkaz – na to už bylo pozdě – ale aby se nedotkl krve.

Na víčku zelené krabičky pod kalami bylo stříbrnými písmeny napsáno Galerie U Dudáka.

Když zvonky zatřásl, ozvalo se to jasné, chladné cinkání, které uslyšel třikrát od chvíle, co vstoupil do domu.

Neschopný potlačit třes ruky uložil zvonky a kapesníček do krabičky a zastrčil ji do kapsy bundy.

Kdysi dávno s sebou Alton Turner Blackwood nosil tři stříbrné zvonky, každý velký jako náprstek, připevněné ke konci držátka. Neměly tvar květin a nebyly tak propracované jako ty na polici Celininých malých pokladů.

Blackwood byl psychopat lpící na rituálech, který po každé vraždě provozoval složitou ceremonii, jež svědčila jak o systému podivné víry, tak o obsesivně kompulzivních sklonech. Když byli všichni z rodiny, kterou si vyhlédl, mrtví, vracel se k obětem v pořadí, v jakém umíraly, a rovnal je na záda. Kapkami epoxidu nalepil na víčka mrtvých mince: čtvrťáky, které natřel načerno, pokaždé orlem nahoru. Do úst, na jazyk, položil hnědý kroužek, který kriminalistická laboratoř identifikovala jako suchý exkrement.

Pak vrah složil ruce v rozkroku a objal jimi slepičí vejce. Aby vejce z rukou nevyklouzlo, přivázal k sobě provázkem oba palce a malíčky.

Před vraždou připravil vejce tak, že do každého vyvrtal dvě dírky a vyfoukl obsah. Potom zastrčil do prázdné, suché skořápky pevně stočený kousek papíru. Pokud byl obětí muž, bylo na papírku rukou napsáno servus; když šlo o ženu, serva. Byly to latinské výrazy znamenající „otrok“ a „otrokyně“.

Poté co Blackwood upravil těla podle svých představ, postavil se nad ně a zazvonil na tři spojené zvonky.

Billy Lucas své čtyři oběti nijak nenaaranžoval, nechal je ležet, jak zemřely. Neprovedl rituál s černými čtvrťáky, suchými exkrementy nebo vyfouklými vejci. Zjevně však zazvonil na zvonečky.

Na jemných stříbrných kalách nebylo nic vyryté.

Na každém Blackwoodově zvonku bylo slovo ZMAR.

John si zřetelně vybavil Billyho, jak stojí na opačné straně skleněné přepážky s melancholickým úsměvem na tváři.

Myslíte, jaký jsem měl motiv?

Neřekl jsi proč.

Důvod je prostý.

Tak proč?

Zmar.

John zhasl světlo v Celinině pokoji a nechal dveře pootevřené, tak jak je našel.

Zůstal stát v chodbě a naslouchal domu. Žádné prkno v podlaze nezaprotestovalo, žádný pant nezavrzal. Žádný stín se nepohnul.

Šel do Billyho pokoje.

8

Detektivové, kteří ten případ vyšetřovali – Tanner a Sharp – prohledali Billyho pokoj a způsobili tam jen o málo menší nepořádek než nějaký lupič.

Několik zásuvek ve vysokém prádelníku bylo zpola vytažených. Tanner nebo Sharp se prohrabali oblečením a nechali ho rozházené.

Když pátrali mezi matracemi a drátěnkou, nestrhli úplně žinylkový přehoz.

Na nočním stolku stály digitální hodiny. Jejich číslice neblikaly jako na displeji v kuchyni.

John prohledal psací stůl, šatní skříň a noční stolek, aniž by očekával, že najde něco, co ostatní detektivové přehlédli.

Podle důkazů měl Billy Lucas před vražedným řáděním zcela spořádané zájmy. Sportovní časopisy. Videohry, ale nijak zvlášť násilné.

Na policích bylo vyrovnáno několik set knih. John si přečetl každý hřbet. Sci-fi, fantasy, populární beletrie: chlapec měl široký čtenářský vkus, ale nevlastnil žádné popisy skutečných zločinů.

Počítač na psacím stole byl funkční. Současnou policejní praxí v podobných případech bylo zkopírovat všechny dokumenty a nechat ho tak, místo aby se odnesl celý pevný disk. Po Billyho doznání a přeložení do státní nemocnice se žádný detektiv obsahem počítače nezabýval – a možná ani zabývat nebude.

Než si John prošel obsah v abecedním pořádku, prohlédl složky, jestli nenajde podezřelá klíčová slova. Ani ne za půl minuty objevil dokument nazvaný CALVIN0l. Pak CALVIN02.

První obsahoval fotografie stažené z internetové stránky věnované sériovým a masovým vrahům. Byli na nich Tom a Ráchel Calvinovi, Johnovi rodiče. A také Marnie a Giselle, jeho sestry, ve věku deseti a dvanácti let.

Fotografie provázel popis Blackwoodova vyvraždění čtvrté a poslední rodiny. Dokument neobsahoval portrét vraha; zjevně toho tuláka za jeho života nikdo nevyfotografoval a snímky pořízené po jeho smrti byly soudem prohlášeny za přísně tajné, aby bylo chráněno soukromí mladého Johna. Toto rozhodnutí nebylo nikdy odvoláno.

Ze stejného důvodu tam chyběla i Johnova podobizna. Na té internetové stránce se nacházely jen fotografie obětí a on jako jediný přežil.

Jeho sestry byly na monitoru roztomilé.

Uplynulo mnoho let, než se dokázal na jejich snímky podívat. Pomstil je, to ano. Ale kdyby byl té dávné noci udělal něco jinak, kdyby byl neudělal jednu bezmyšlenkovitou věc, kterou udělal, jedna z jeho sester mohla přežít – a možná obě.

Přestože jejich tváře miloval, nesnesl pohled na ně. Zavřel dokument.

Atmosféra v domě smrti byla každou minutou tísnivější: déšť stékající po oknech, vlhký vzduch, mrtvolný klid v kontrastu s neustálým dojmem, že někdo naslouchá a číhá na něho v blízké chodbě nebo jiné místnosti.

Zavřel oči a vyvolal v paměti svůj oblíbený obraz Lovců ve sněhu od Pietera Bruegela. Tato scéna belgického města ze šestnáctého století za zimního soumraku, prosvětlená nedávným sněžením, byla plná pohybu, a přesto poklidná, vážná i okouzlující. Myšlenka na ni Johna pokaždé ukonejšila – až doteď.

Johnny.

Ve státní nemocnici mu ten chlapec říkal Johnny. Přečetl si o Altonu Blackwoodovi a věděl, že Johnny vraha zabil.

Podle všeho to byl důkaz, že Billy při svém vražedném řádění napodobil Blackwoodovo vyvraždění rodiny Valdaneových před dvaceti lety.

Když John otevřel druhý dokument, CALVIN02, objevil pět fotografií a na první byl on sám. Šlo o část novinového článku o udělení vyznamenání za chrabrost, které on a jeho parťák Lionel Timmins dostali před více než dvěma lety.

Na snímku vypadal nejisté; vlastně se tehdy styděl. Domníval se, že když jako chlapec přežil jako jediný ze své rodiny, nemůže za celý život udělat nic, aby si na oplátku zasloužil vyznamenání za chrabrost.

Pokusil se to ocenění odmítnout, ale velitel Parker Moss, který kromě jiných jednotek a skupin dohlížel na oddělení vražd, pohřešovaných osob a loupeží, trval na tom, aby tam šel a vyznamenání přijal. Pro policii to byla dobrá reklama.

Na druhém snímku v dokumentu CALV1N02 byla Nicolette. Nicky. Pocházel z webové stránky firmy Lannermil Galleries obchodující s uměním, v níž pracovala. Vypadala na něm úžasně.

Johnovi se zpotily dlaně. Otřel si je o kalhoty.

Složka obsahovala také fotografie jejich syna, třináctiletého Zacharyho, a dcer, osmileté Minette – které všichni říkali Minnie – a jedenáctileté Naomi. Tyhle tři momentky byly pořízeny před měsícem, v den Minniiných osmých narozenin. Té oslavy se zúčastnil jen on, Nicolette a jejich tři děti.

John nedokázal přijít na žádný způsob, jak se ty snímky mohly dostat do počítače Billyho Lucase. Na žádný.

Poznal však v tom dokumentu to, čím musel být: důkaz vražedné touhy, fotografie cílů, základ vrahovy knihy výstřižků. Billy zjevně v určité době zamýšlel zabít jeho i s celou rodinou, stejně jako Alton Blackwood povraždil všechny členy rodiny Calvinových až na jednoho.

Když zavřel dokument, pohlédl John k nejbližšímu oknu zkrápěnému deštěm ve slábnoucím denním světle a pomyslel na tmavou moč stékající po skleněné přepážce mezi ním a Billym.

Jeho neklid se změnil ve strach. V domě bylo teplo, ale jemu přeběhl mráz po zádech. Otřásl se.

Kvůli svému strachu se necítil o nic méně mužem nebo policistou. Strach byl užitečný v případě, že nezpůsobil ochromující nerozhodnost. Umožňoval mu jasněji myslet.

John otevřel znovu adresář, procházel ho a hledal názvy dokumentů, které by mohly být příjmeními. Třeba si Billy vybral a prověřil ještě další rodiny, které se mohly stát terčem.

Ať už ale mladý vrah plánoval cokoliv, nebylo třeba dělat si s tím starosti. Bezpečnostní opatření ve státní nemocnici byla několikanásobná a spolehlivá. Nemohl uprchnout. Psychiatrická komise ho prohlásí za vyléčeného minimálně po několika desetiletích, pokud vůbec; na svobodu ho nepustí.

Intuice přesto Johna varovala, že jeho rodina terčem byla. Napjaté lanko jeho pudu sebezáchovy vibrovalo, bzučelo.

Když nenašel žádná zjevná příjmení použitá jako názvy dokumentů, zavřel okno a vypnul počítač.

Ze stolu se ozvalo několik tónů písně, kterou John nepoznal. Když vytáhl zásuvku, tóny zazněly znovu a on zvedl mobil, který musel patřit Billymu Lucasovi.

Na displeji se neobjevilo žádné číslo ani jméno volajícího.

John čekal, dokud se vyzvánění čtrnáctkrát neopakovalo. Když hovor nespadl do hlasové schránky, poskytla mu vytrvalost volajícího potřebný důvod, aby ho přijal.

„Haló.“

Nedostal žádnou odpověď.

„Kdo je tam?“

Linka nebyla mrtvá. To prázdné ticho žilo, volající neodpovídal.

Nejlepší způsob, jak reagovat na zastrašování, je odvážně hrát podle pravidel zastrašovatele. John poslouchal naslouchajícího a neposkytl mu pocit uspokojení.

Po půl minutě se v telefonu ozvalo jediné, šeptem pronesené slovo. Nemohl si být jistý, ale zdálo se mu, že znělo jako Servus.

John počkal ještě půl minuty, pak ukončil hovor a vrátil telefon do zásuvky.

Když vypínačem u dveří zhasl lampy vedle postele, upoutaly jeho pozornost rytmické záblesky zeleného světla k faktu, že na displeji budíku s rádiem, který při jeho vstupu do pokoje ukazoval správný čas, teď bliká 12:00, 12:00,12:00…

Jakmile vyšel do chodby, kde předtím nechal svítit stropní světlo, dolehlo k němu ze zadní části domu konvenční zvonění telefonu. John se po krátkém zaváhání vydal za tím zvukem, otevřel dveře, rozsvítil a našel bývalou ložnici rodičů, kde byla teď uložena většina nábytku z obývacího pokoje. Telefon zvonil a zvonil.

Neměl tušení, co se to děje. Usoudil, že nejhorší, co by mohl udělat, by bylo to podporovat, takže zhasl světlo a zavřel dveře.

V chodbě, na vrcholu schodiště, zhasl lustr na stropě – a tma, které už okno na odpočívadle nijak nevzdorovalo, ho ovinula jako velká černá křídla.

Srdce se mu rozbušilo rychleji, když hmatal v kapsách bundy po baterce. Její paprsek kreslil kruhy světla na stěny, díky němu vzor na běhounu schodiště jako by ožil, a ztrácel na intenzitě na délce naleštěného mahagonového zábradlí.

Když sestupoval dolů kolem Karafiátu, lilie, lilie, růže, postřehl na obrazu periferním viděním cosi nového a monstrózního. Lampiony zářily příliš jasně a jejich oranžová barva se rozšířila na příliš velkou část plátna, jako by jednu nebo obě dívky v bílých šatech zachvátil oheň – ale odmítl se podívat přímo.

Telefony vyzváněly i v obývacím pokoji, pracovně a kuchyni. Pauza mezi jednotlivými zvoněními se zdála kratší než obvykle, elektronické tóny pronikavější a naléhavější.

Popadl plášť do deště ze sloupku zábradlí pod schodištěm a ani se nezastavil, aby si ho oblékl. Když rozrazil domovní dveře, telefony zmlkly.

Vyšel na verandu, která nyní ležela v objetí noci, a měl dojem, že zahlédl postavu v čalouněném křesle, kam se posadil nahý a zakrvácený Billy Lucas, aby počkal na policii. Když John posvítil na křeslo baterkou, bylo prázdné.

Zamkl dům, oblékl si plášť, našel klíčky od auta a spěchal do deště, aniž by ho napadlo natáhnout si kapuci. Na rukou a hlavě cítil kapky ledové vody.

V autě, jakmile naskočil motor, zaslechl svá vlastní slova: „Začalo to.“ Muselo to být vyjádření podvědomé jistoty, protože neměl v úmyslu promluvit.

Ne. Žádná jistota. Pověrčivost. Nic nezačalo. To, čeho se bál, se nemohlo stát. Bylo to nemožné.

Vycouval z příjezdové cesty Lucasových do ulice. Kolem bíle zářily plaňky plotu a míhaly se stíny.

Stěrače shrnovaly z čelního skla záplavy vody a déšť se zdál být zkažený, znečištěný.

Když nastala noc, John Calvino se rozjel domů ke své rodině.

Z deníku Altona Turnera Blackwooda:

Jsem Alton Turner Blackwood a pamatuji si…

V jižní věži bylo vytesané kamenné schodiště stoupající ve spirále čtyři patra vysoko do kruhové místnosti o průměru něco přes čtyři metry. Čtyři páry vykládaných oken, se skly se zkosenými hranami a kličkami na otevření. Trámový strop. Na jednom z trámů se oběsila.

Majetek té rodiny pocházel z železnic. Možná to tehdy byly poctivé peníze. Terrence James Turner Blackwood – Týdžej pro své nejbližší spolupracovníky, kteří však nebyli jeho přáteli – ho celý zdědil. Bylo mu dvacet jedna a měl ambice hovnivála. Zvětšil ho vydáváním časopisů, produkováním němých filmů, obchodováním s půdou, uplácením politiků.

Týdžej uctíval jedinou věc. Nebyly to peníze, ze stejného důvodu, proč kočovník v poušti neuctívá písek. Uctíval krásu.

Týdžej postavil zámek v roce 1924, když mu bylo čtyřiadvacet. Říkal mu hrad, ale byl to jen velký dům s připojenými hradními prvky. Některé místnosti přístupné veřejnosti byly náhodně hezké. Zvenčí však celá stavba ze všech stran vypadala jako ošklivá hromada cihel.

Uctíval krásu, ale neuměl ji stvořit.

V jistém smyslu byl ten dům Týdžejovým protikladem. Týdžej byl tak pohledný, že mohl být považován za hezkého. V jeho obdivu ke kráse byl částečně i obdiv k jeho vlastní osobě. Ale uvnitř byl ošklivý jako zevnějšek jeho domu. Jeho duše nebyla posázená drahokamy, ale obalená krustou. Dokonce ani Týdžej neuměl pojmenovat některé z potřeb, které tu krustu vytvořily.

Ten obrovský dům se jmenoval Crown Hill podle pahorku, na němž stál. Pozemek o rozloze sto Čtrnácti hektarů se rozkládal na severním pobřeží, které vždycky bývalo nebezpečné. Každé pobřeží je nebezpečné, samozřejmě: podemletá půda se odlamuje a padá do chaosu rozlehlých vod.

Jillian Hathawayová byla nejslavnější, zbožňovaná herečka němého filmu. Natočila také dva zvukové. Jeden se stal klasikou: Kruh zla. Údajně se provdala za Terrence Blackwooda vAcapulku roku 1926. Ve skutečnosti se nikdy nevzali. Nastěhovala se do hradu, který žádným hradem nebyl. V roce 1929, v šestadvaceti letech, přestala točit filmy.

Marjorie, Jillianino jediné dítě, se narodila také v roce 1929. Kdysi slavná hvězda se oběsila čtrnáct let nato. Byla stále velice krásná. Půvabná byla i ve smrti. Možná hlavně ve smrti.

Rod Blackwoodových pokračoval dalšími generacemi. O několik desetiletí později porodila Anita Blackwoodová Týdžejova pravnuka. Terrence, labužník krásy, chtěl deformované dítě okamžitě umístit do ústavu. Otec samozřejmě souhlasil. Ale Anita nedovolila, aby se jejího syna zbavili jako odpadu.

Po čase svého rozhodnutí možná litovala. V průběhu let, přestože chlapce naučila v raném věku dobře číst, se od něho jinak distancovala. Nakonec ho ponechala na Crown Hillu na milost nemilosrdného starého pána.

Prostě odjela. Bez rozloučení. Říkalo se, že se začala svého vlastního chlapce bát, odpuzovalo ji jeho tělo a obličej.

Když postiženého chlapce v devíti letech opustila matka, přestěhovali ho z domku pro hosty, kde s ní bydlel, do kruhové místnosti na vrcholku jižní věže.

Ten chlapec ještě nebyl mnou. Ale v průběhu doby se mnou stane.

Chlapec starého Týdžeje nenáviděl. Z mnoha důvodů. Jedním bylo bití.

Dalším ta místnost ve věži.

V zimě ji vytápěla elektrická kamna. Kvůli blízkosti oceánu tam letní noci byly jen zřídka horké. Nákladně tam byla nainstalována toaleta a sprchový kout. Matrace na podlaze sloužila jako dobrá postel. Bylo tam tolik polštářů, kolik si chlapec přál. Pěkné křeslo a psací stůl byly smontovány přímo v místnosti, protože by se nedaly vynést po točitém schodišti. Snídani a oběd dopravoval nahoru malý nákladní výtah. Domovním telefonem si mohl objednat, na co si vzpomněl. V noci si mohl vypůjčit jakoukoliv knihu z obrovské knihovny kousek od hlavní haly.

Chlapec tam měl dostatečné pohodlí, ale byl osamělý. Pokoj ve věži ležel vysoko nad vším a daleko od všech.

Večer, když si šli všichni lehnout, měl dovoleno sejít do domu, pokud ovšem neměli hosty. V knihovně na něho čekala pozdní večeře. Jedl z papírových talířů plastovými příbory. Čeho se dotkl ústy, se už nesměl dotknout nikdo jiný, i když neměl žádnou nakažlivou nemoc.

Personál měl zakázáno se s ním stýkat, stejně jako on se nesměl stýkat s personálem. Kdyby to pravidlo nějaký sluha porušil, byl by propuštěn. Starý pán jim platil víc, než bylo obvyklé, nejen za to, že nemluvili s chlapcem, ale také proto, aby nemluvili o něm a o tom, co se na Crown Hillu dělo, s nikým zvenčí. Nikdo by neriskoval, že přijde o práci.

Když se chlapec pokusil navázat rozhovor, žalovali na něho. Pak přišlo bití v soukromí pokojů starého pána.

Nenáviděl Týdžeje. Nenáviděl také Reginu a Melissu. Regina byla Anitina sestra, chlapcova teta, vnučka starého pána. Melissa byla Reginina dcera. Byly velmi krásné a mohly si chodit, kam chtěly a kdy chtěly. Regina a Melissa mluvily se služebnictvem a to mluvilo s nimi. Ale protože to Týdžej zakázal, s ním se nebavil nikdo. Jednou zaslechl Melissu, jak se mu se služkou posmívají. Jak se smějí.

Jednoho večera, když bylo chlapci dvanáct, našel v bludišti knihovny, ve vzdáleném, koutě na vysoké polici album s černobílými fotografiemi Jillian Hathawayové. Většinou šlo o ateliérové snímky hvězdy v elegantních šatech a kostýmech.

Poslední fotografii v albu mohla pořídit policie, ale chlapec z toho podezíral Týdžeje, tehdy jejího mladého manžela. Jillian na ní visela jako anděl bez křídel z trámu v místnosti ve věži.

Než vystoupila na stoličku a navlékla si na krk oprátku, svlékla se do naha. Chlapec nikdy předtím neviděl nahou ženu.

Chlapec se nestyděl, že mu zpola učarovala nahota ženy, jejíž byl přímý potomek. Chyběla mu morální výchova, která by takový stud umožňovala. Uměl se stydět jen za jediné: za svůj vzhled. Kruté zkušenosti ho naučily, že jeho znetvoření je jediný hřích. Jeho hříchem tedy byla jeho samotná existence.

Ona pro něho byla cosi jako jeho babička, nicméně smyslná. Bledá ňadra. Plné boky. Štíhlé nohy.

Vyndal fotografii z alba, vrátil album na vysokou polici a odnesl si snímek do svého kulatého pokoje ve věži.

Chlapci se o ní často zdálo. Někdy ve snu jen visela mrtvá, ale rozmlouvala s ním, i když si po probuzení nikdy nepamatoval, co mu říkala.

V jiných snech se Jillian spustila z trámu jako pavouk na hedvábném vlákně. Sundala si z krku oprátku a chvilku ji držela nad hlavou jako svatozář. Potom se pokusila přetáhnout smyčku chlapci přes hlavu.

Někdy se z toho stala noční můra, v níž se ho snažila uškrtit. Jindy přijal oprátku a nechal se dovést ke stoličce. Přestože ho nikdy neoběsila, probouzel se z takových snů odpočatý.

Jedné noci se sny navždy změnily.

Poprvé byl ve snu svlečený. Nahá Jillian Hathawayová sestoupila, ale tentokrát se nezastavila u kraje jeho lůžka. S oprátkou na krku vklouzla pod přikrývku a on pocítil vzrušení, jak se mu hrubý provaz plazil po těle. Cítil na sobě její ňadra, skutečnější než cokoliv, o čem se mu kdy zdálo. Chlapec se probudil roztřesený, mokrý a vyčerpaný.

Nějakou dobu si myslel, že se tohle může stát jen ve snu s mrtvou ženou. Nakonec zjistil, že fotografie mrtvé ženy funguje stejně dobře jako sen o ní.

Ten chlapec ještě nebyl mnou. Ale už se mnou stával.

9

Bydleli v hezkém a prostorném třípodlažním domě – čtyř-, když se započítala podzemní garáž –, který si mohli dovolit jen díky Nicolettině úspěšné malířské kariéře, která už deset let vzkvétala. Dvojnásobný pozemek skýtal na dům ve městě spoustu místa a slušnou vzdálenost od sousedů. Postavený z cihel a natřený na bílo, s černými okenicemi a černou břidlicovou střechou vypadal jako georgiánský, nebyl však přesným příkladem tohoto slohu.

John zaparkoval v podzemní garáži mezi Nicolettiným SUV a chevroletem, který patřil Walterovi a Imogene Nashovým, páru, který se staral o dům i o rodinu. Protože rána byla v sídle Calvinových posvátná, chodili Nashovi do práce v jedenáct dopoledne pět dní v týdnu a kolem sedmé obvykle odcházeli.

Z garáže se do každého ze tří podlaží nad ní dalo vyjet výtahem. Jeho zvuk by ho však prozradil a seběhly by se děti. Chtěl být chvilku sám s Nicky.

Cestou domů jí zavolal a zjistil, že je ještě v ateliéru, dlouho poté, co obvykle končila. Manželská ložnice a ateliér zabíraly celé druhé, nejvyšší patro.

V rohu garáže viselo na věšáku na zdi několik deštníků, k nimž pověsil svůj pršiplášť.

Teď, když byl doma, kde život dával smysl a kam šílenství světa nepronikalo, mu události v domě Lucasových připadaly spíš jako sen než skutečný zážitek. Sáhl do kapsy bundy a zpola očekával, že tam malé stříbrné zvonky nebudou.

Když jeho prsty nahmataly malou krabičku z Galerie U Dudáka, ozvala se na protějším konci garáže, za zaparkovanými auty, tři zaklepání a pak tři další. Ostré, neodbytné bušení kloubů netrpělivého návštěvníka na dveře.

Navzdory zářivkám na stropě ležel tu a tam nějaký stín. Žádný se nepohnul ani nezhmotnil v postavu.

Klepání zaznělo znovu, tentokrát nad jeho hlavou. John polekaně vzhlédl ke stropu ze sádrokartonu – a pak se mu ulevilo. Byly to jen bubliny otřásající měděným vodovodním potrubím, které ťukalo do stropních nosníků.

Z kapsy pověšeného pláště vyndal šest sušenek v sáčku, které dostal od Marion Dunnawayové.

Odemkl vnitřní dveře vedoucí ke schodišti a prošel jimi. Zámek za ním automaticky zapadl.

Dveře v nejvyšším patře vedly do Nicolettina velkého ateliéru. Pracovala na obrazu zády k němu a nevšimla si, že přišel.

Nicky, žena se štíhlým tělem dívky, tmavě hnědými vlasy svázanými do ohonu, pracovala s mrštností a fyzickým kouzlem tanečnice. Byla bosa a na sobě měla hnědé džíny a žluté tričko.

John ucítil terpentýn a pod ním slabší pach oleje. Na stolku napravo od Nicky se na stuhách páry linulo z hrnku izolovaného jako termoska aroma černého čaje a rybízu.

Na stejném stolku stála také váza s tuctem takzvaných černých růží, které byly ve skutečnosti tmavorudé, tmavší než zkažený rumělkový pigment v procesu proměny v černou formu sirníku rtuťnatého. Ty krásné květiny nevydávaly žádnou vůni, kterou by mohl rozpoznat.

Při malování měla Nicky pokaždé poblíž růže v barvě, kterou vyžadovala její momentální nálada. Říkala jim růže pokory, protože pokaždé, když začala příliš obdivovat plátno na svém stojanu, což mohlo vést k nedbalosti zrozené z pýchy, stačilo jí prohlédnout si růži v plném květu, aby si připomněla, že její práce je jen bledý odraz reality.

Její současný projekt byl triptych, tři velké na výšku postavené panely se scénou, jež Johnovi připomínala obraz Pařížská ulice v dešti od Gustava Caillebottea, přestože nezobrazovala Paříž ani déšť. Caillebotteovo mistrovské dílo jí poskytlo inspiraci, ale měla svůj vlastní styl i téma.

John rád pozoroval svou ženu ve chvílích, kdy si myslela, že ji nikdo nevidí. Když se nemusela kontrolovat, byly její charakteristická lehkost pohybů a elegantní držení těla tak čisté a bezprostřední, že se stala esencí půvabu, a tím i krásnou.

Tentokrát mu však dala najevo, že nepřišel tak kradmo, jak si myslel, když řekla: „Na co tak dlouho zíráš – na obraz nebo na můj zadek? A dej si pozor, co odpovíš.“

„V těch džínách vypadáš tak rozkošně,“ řekl, „až je úžasné, že dokážeš namalovat něco stejně fascinujícího.“

Jako obvykle hladký jak úhoř, detektive Calvino.“

Došel k ní a položil jí ruku na rameno. Otočila hlavu, naklonila se dozadu a on ji políbil na hrdlo, jemnou linii čelisti, koutek úst.

Jedl jsi něco s kokosem,“ řekla.

Já ne.“ Zamával před ní sáčkem se sušenkami. „Cítíš je i přes ten neprodyšně uzavřený pytlík?“

„Mám hrozný hlad. Přišla jsem sem v jedenáct a neudělala jsem si ani pauzu na oběd. Tahle mrcha“ – ukázala na triptych – „mě chce zničit.“

Občas, když obraz představoval mimořádnou výzvu pro její talent, o něm mluvila jako o mrše nebo parchantovi. Neuměla vysvětlit, proč pro ni má každé plátno konkrétní rod.

„Tyhle upekla jedna milá vysloužilá vojenská sestra pro děti. Ale určitě se rozdělí.“

„U těch ďáblíků bych si nebyla tak jistá. Co jsi měl s nějakou vojenskou sestrou?“

„Byla starší než tvoje matka a stejně spořádaná. Je něco jako svědkyně v jednom případu.“

John znal mnoho policistů, kteří nikdy neprobírali aktivní vyšetřování se svými manželkami ze strachu, že ty informace proniknou na veřejnost při klábosení v obchodě s kosmetikou nebo u kávy se sousedy.

Nicky mohl povědět cokoliv s naprostou jistotou, že nebude opakovat ani slovo z toho, co řekl. Byla od povahy vřelá a otevřená, ale co se týkalo jeho policejní práce, měla ústa na zámek.

Avšak tohle neoficiální vyšetřování si chtěl nechat pro sebe. Aspoň prozatím.

Nicky řekla: „Dala bych si něco lepšího než sušenku – cabernet.“

„Otevřu láhev a pak se před večeří opláchnu.“

„Musím udělat asi tucet tahů a vyčistit jeden sobolí štětec a pak budu s tou mrchou pro dnešek hotová.“

Další dveře vedly do široké chodby nad hlavním schodištěm. Přímo naproti ateliéru se nacházel vchod do manželských pokojů, apartmá s ložnicí s bílým mramorovým krbem vykládaným ebenem, obývacím pokojem, dvěma šatnami a prostornou koupelnou.

Toto útočiště zahrnovalo i malý bar s ledničkou a chladicím boxem na víno. John vytáhl zátku z láhve cabernetu sauvignon značky Cakebread a odnesl láhev se dvěma sklenicemi do koupelny, kde všechno postavil na pult z černé žuly mezi umývadly a nalil oběma víno.

Když se na sebe podíval do zrcadla, nevypadal ani trochu znepokojeně.

Ve své šatně vyndal z kapsy bundy krabičku se zvonky. Uložil ji do zásuvky na šperky k manžetovým knoflíčkům, řetízkům na kravaty a náhradním hodinkám.

Odepnul si podpažní pouzdro a položil ho i s pistolí na vysokou polici.

Bundu pověsil na ramínko a košili hodil do koše na špinavé prádlo. Posadil se na lavici, zul si promočené polobotky Rockport a dal je stranou na vyčištění. Ponožky měl nasáklé vodou. Stáhl si je a navlékl suché.

Tyto jednoduché úkony pomalu smývaly z uplynulého dne jeho nadpřirozený nános. Začínal si myslet, že časem možná najde logické vysvětlení pro všechno, co vypadalo tak výstředně, že to, co se zdálo být předzvěstí zlověstného osudu, se bude v ranním světle jevit jako prostá shoda okolností.

V koupelně si v umývadle opláchl ruce a obličej. Teplý ručník použitý jako obklad ho zbavil bolesti v krčních svalech.

Když se John utíral, přišla Nicky, vzala si sklenici vína a posadila se na široký okraj mramorové vany. Na sobě měla bílé tenisky, na jejichž špičky si před pár týdny v žertu při hře s Minette napsala LEVÁ a PRAVÁ, každé slovo na špatnou botu.

John se chopil své sklenky, opřel se o pult zády k zrcadlu a zeptal se: „Walter a Imogene jsou ještě tady?“

„Dneska dopoledne měli malou krizi s Prestonem. Je zase v nemocnici. Dostali se sem až ve dvě.“

Preston, jejich šestatřicetiletý syn, žil s nimi. Dvakrát absolvoval léčení, ale pořád rád zapíjel tequillou pokoutně získané léky na předpis.

„Řekla jsem jim, ať si klidně vezmou den volna, ale víš, jací jsou.“

„Pekelně zodpovědní.“

Usmála se. „Lidé jako oni to nemají v moderním světě snadné. Pověděla jsem jim, že máš přijet pozdě, ale oni trvali na tom, že zůstanou, aby mohli naservírovat večeři a pak uklidit.“

„Minette už jedla?“

„Bez tatínka? Ani náhodou. Všichni tady jsme noční ptáci a ona možná nejvíc z nás všech.“

„To víno je dobré.“

„Blaho.“ Usrkla ze sklenice.

Na řidičském průkazu měla napsáno, že má modré oči, ale ve skutečnosti je měla tmavofialové. Někdy byly jasné a hluboké jako zářivá večerní obloha. Momentálně to byly okvětní lístky kosatce v polostínu.

Řekla: „Preston mi dělá starosti, víš.“

„Mně ne. Je to sebestředný magor. Buďto se jednou předávkuje, nebo ne. Co mi dělá starosti, je daň, kterou si vybírá od svých rodičů.“

„Myslela jsem to jinak… Walter a Imogene jsou tak milí lidé. Milují ho. Vychovali ho dobře, udělali všechno správně. A stejně se z něho stalo tohle. Člověk nikdy neví.“

„Zach, Naomi a Minnie budou v pohodě. Jsou to hodné děti.“

„Ano, to jsou,“ souhlasila Nicolette. „A Preston taky býval hodný kluk. Nikdy nevíš. Můžeš jenom doufat.“

John pomyslel na Billyho Lucase, vzorného studenta a milovníka knih. Na tu páchnoucí kaluž mléka a krve. Na krví zalitou koláž z nezaplacených účtů. Na uškrcenou babičku, sestřinu rudou postel.

„Budou v pohodě. Jsou skvělí.“ Změnil téma. „Mimochodem, dneska se stalo něco, co mi připomnělo ty fotky, co jsme udělali na Minniině oslavě narozenin. Poslala jsi je e-mailem svým rodičům?“

Jasně. Říkala jsem ti to.“

‚Asi jsem zapomněl. A ještě někomu?“

Jenom Stephanii. Někdy mi ji Minnie připomíná, když byla malá.“

Stephanie byla Nickyina mladší sestra, teď dvaatřicetiletá zástupkyně šéfkuchaře v uznávané restauraci v Bostonu.

„Poslala by Stephanie nebo tví rodiče ty fotky někomu dalšímu?“

Nicky pokrčila rameny a zatvářila se zmateně. „Proč? Najednou to vypadá jako nenápadný výslech.“

Nechtěl ji poplašit. Zatím ne. Ne, dokud nebude umět logicky vysvětlit důvod, proč si dělá starosti.

„V práci jsem narazil na někoho, kdo se zmínil o Minnie s králičíma ušima na její oslavě narozenin. Někdo mu tu fotku poslal e-mailem. Nevzpomněl si kdo.“

„No, s těma ušima je moc roztomilá a víš, jak si lidé vyměňují věci, které je pobaví. Ta fotka je nejspíš na nějaké webové stránce. Roztomiledeti tečka com, zajeciusi tečka com –“

„Nasilnipedofilove tečka com.“

Vstala a řekla: „Někdy jsi celým tělem i duší polda, když by stačilo jenom z poloviny.“

„Máš pravdu. Problém je v tom, že nikdy nevím, jak na tom ten který den zrovna budu.“

Cinkla svou skleničkou o jeho v jednom jasném tónu. „Nemůžeš projet životem na plný plyn.“

„Znáš mě. Neumím moc dobře podřazovat.“

„Pojď se navečeřet. Potom tě přivedu na jiné myšlenky.“

Nesla svou sklenici vysoko, jako by to byla pochodeň, kterou si svítí na cestu.

Vzal sklenici a láhev a následoval ji, nepopsatelně vděčný za svůj život s ní. Víc než kdy jindy si byl vědom, že to, co je utkáno, se rozpáře, smotané se rozvine, zapletené se rozplete. To nejlepší, za co se člověk může modlit, je, aby k tomu všemu došlo, až bude starý, unavený a naplněný životem po okraj. To však Osud příliš často nemívá v plánu.

10

Před večeří navštívil John Waltera a Imogene Nashovy v kuchyni, i když ne proto, aby jim vyjádřil účast k Prestonovu poslednímu pádu. Byli dostatečně soběstační a měli příliš sebeúcty na to, aby chtěli být vnímáni jako oběti, a zároveň byli natolik taktní, že si nepřáli, aby jim někdo snímal z ramen sebemenší část jejich břemene.

Walter dřel čtyřiadvacet let jako kuchař u námořnictva, většinu času v přístavech, a Imogene pracovala jako zubní hygienická. Když už měl dost odměřování přísad na metráky a hektolitry a ji unavilo zírat lidem do pusy, nechali své práce a v padesáti šli do školy, aby se naučili profesi správce domu.

V mimořádně bohatém Montecitu v Kalifornii se starali o pětihektarový pozemek, z něhož tři tisíce sedm set metrů čtverečních zabíralo hlavní sídlo a necelých pět set dům pro hosty, nemluvě o stájích, dvou bazénech a rozlehlé růžové zahradě. Walterovi a Imogene se dařilo, měli pod sebou dvacet zaměstnanců, dokud opilý Preston, tehdy třicetiletý, nevtrhl zpět do jejich života tak, že narazil autem z půjčovny do sloupu brány, který zpola zbořil, aby pak těsně minul domek strážného a proklel majitele sídla, který ho pomohl vytáhnout z auta dřív, než vzplálo.

S Prestonem v závěsu odešli Nashovi z Kalifornie a vrátili se ke svým kořenům v naději, že když věnují rok synovu léčení, podaří se jim vrátit ho do života střízlivého a soběstačného. Místo toho jim však zůstal na krku v suterénním bytě jejich domu jako mrzutý samotář zabíjející čas videohrami, pornem a otupujícími drogami. Celé týdny a někdy i měsíce v kuse zůstával Preston nepostižitelný jako Fantom opery, dokud mu jeden z mnoha chemických koktejlů nepřivodil psychický záchvat tak silný, že viděl zlé klauny vylézající ze záchodu nebo něco podobného.

Ale i ve svých tichých a samotářských obdobích Preston své rodiče trápil. Očekávání dalšího zhroucení bylo skoro stejně emocionálně vyčerpávající jako událost samotná.

Povolání správce zpravidla vyžaduje, aby správce v domě bydlel, ale žádný zaměstnavatel nechtěl, aby s sebou Nashovi přivedli svého bledého a zarostlého obyvatele suterénu. Místo aby řídili velké sídlo a jeho personál, museli se spokojit s uklízením a vařením pro Calvinovy, což dělali už přes čtyři roky. I když měli vyšší kvalifikaci, nikdy nedávali najevo, že je ta práce pod jejich úroveň; pracovali tvrdě a byli veselí, možná proto, že jim to skýtalo únik před starostmi.

Když John vstoupil do kuchyně, Walter právě nabíral salát na talíře na středovém ostrůvku. Se svými sto dvaasedmdesáti centimetry a vojenským držením těla by se mohl vydávat za žokeje, kdyby byl jen o pár centimetrů menší a pět kilo lehčí. Jeho malé, silné ruce a úsporné pohyby naznačovaly, že by dokázal zvládnout půl tuny koňského masa jemným tlakem kolen nebo lehkým trhnutím otěžemi.

„Není nutné, abyste nám servírovali večeři, když nemáme hosty,“ řekl John. „Máte za sebou dlouhý den.“

„Taky jste měl dlouhý den, pane C.,“ opáčil Walter. „Kromě toho, nic nepomůže líp proti bezesné noci než trochu práce navíc.“

„No, nemyslím, že byste tady museli čekat, až budete moct uklidit. Nicky a mně může pomoct naše hrozná trojka. Už máme za sebou tři čtvrtě roku a ještě nerozbily ani dvacet talířů. Nechceme jim upřít příležitost překonat svůj osobní rekord.“

Zhluboka nasál vůni cibule, česneku, jalovcových bobulí a vařeného hovězího. „Aha, carbonata.“

Imogene odložila vařečku, vrátila pokličku zpátky na hrnec a řekla: „Máte čich jako policejní pes, pane C. Není divu, že s přehledem uzavřete tolik případů.“

Zamlada musela být Imogene Venuše v kapesním vydání. Její rysy byly stále jemné a pleť čistá jako ranní světlo. Navzdory své drobné postavě nebyla teď – a nejspíš ani nikdy dříve – křehká tělem ani duší. Vzbuzovala dojem osoby schopné převzít od Atlase jeho břemeno, pokud by ho už nemohl déle nést.

„Ale necítím ani náznak polenty,“ polekal se John.

Jak byste mohl cítit polentu přes tu vůni dušeného masa? Ale je tady, samozřejmě. Nikdy bychom bez ní carbonatu nepodávali.“

Po dalším pozorném začichání řekl: „Piscelli alle noci,“ což byl italský název pro hrášek a mrkev připravované na másle s rozpůlenými vlašskými ořechy.

Imogene se obrátila ke svému manželovi a poznamenala: „Má lepší nos než ty, Wally.“

Jasně že má,“ souhlasil Walter, zatímco strouhal na salát čerstvý parmazán. „Po všech těch letech vaření u námořnictva jsem přišel o čich. Což mi připomíná, pane, nechte dveře prádelny zavřené, něco tam hrozně páchne. Poradím si s tím ráno.“

„Co se stalo?“ zeptal se John.

„Nevím jistě. Ale tipuju, že si nějaký nemocný hlodavec našel cestu do odvodu páiy ze sušičky a potkal se se svým osudem na druhé straně filtru.“

„Wally,“ napomenula ho pohoršené Imogene, „ten člověk se má právě posadit k večeři.“

„Pardon, pane C.“

„To nic. Od carbonaty mě nic neodradí.“

Jenom je divné,“ dodal Walter, „že se ten smrad objevil tak najednou. V jednu chvíli je prádelna v pořádku a hned nato to tam páchne.“

11

John se posadil do čela jídelního stolu s Nicolette po pravé ruce a po levé s Minnie, podložené polštářem. Naomi seděla vedle své malé sestřičky, Zachary proti ní.

Poprvé pohled na jeho rodinu shromážděnou na jednom místě nezahřál Johna okamžitě u srdce, ale místo toho vyvolal chlad v hrudi a tíseň v žaludku. Jídelna se mu zdála příliš jasná, přestože se tam svítilo stejně jako pokaždé u večeře, a každé okno přitahovalo nepřátelské pohledy. Nerezový příbor po stranách jeho talíře měl zlověstný lesk chirurgických nástrojů. Jeho vinná sklenka představovala možný zdroj ostrých střepů.

Na okamžik hrozilo, že ho ten podivný neklid zmate – dokud nepochopil jeho příčinu. Společně představovala jeho rodina pět terčů pohromadě, pět terčů ohrožených rychlou zkázou. Přestože neměl přímý důkaz, že mu nějaký nepřítel vyhlásil válku, uvažoval jako muž v bitvě.

Ta přehnaná podezíravost ho zahanbila a hlavně si uvědomil, že pokud ji neovládne, zakalí jeho úsudek. Kdyby dovolil, aby jeho představivost vrhla nános zla na všechno kolem něho, mohl by přehlédnout skutečné nebezpečí. Kromě toho, když člověk příliš často maluje čerta na zeď, přivolá ho ke svým dveřím.

John se soustředil na radost, kterou v něm vyvolávaly jeho děti, a příkrov neblahých předtuch se brzy zvedl.

Po modlitbě, během salátu, se hlavním tématem hovoru stala geniální, úžasná, bezkonkurenční Louisa May Alcottová, nesmrtelná autorka Mdlých žen, které Naomi odpoledne dočetla. Chtěla se stát Louisou May Alcottovou a chtěla být také Jo, mladou spisovatelkou v té knize, ale samozřejmě si přála být sama sebou a mít talent Alcottové i Jo a přitom psát a žít v jedinečném Naomině stylu. Naomi se zdála být předurčena k tomu, aby se jako dospělá objevila na Broadwayi v titulní roli znovuuvedeného zpracování Petra Pana. Měla v sobě divošku toužící po úžasných dobrodružstvích i neustále užaslou dívku, která vidí romantiku a kouzlo, kamkoliv se podívá. Chtěla vědět, jak hodit dokonalou faleš v baseballu i jak co nejlépe aranžovat růže, a věřila v Pravdu a vílu Zvoněnku. Tato dívka, od níž se dalo čekat, že protančí chodbou, stejně jako že jí proběhne, že zažene smutek zpěvem, spíš než že bude nevrlá, dokázala vyčerpat možnosti každého nového koníčku přesně ve chvíli, kdy ji nevyhnutelně zaujalo něco nového.

Když Walter odnesl talíře po salátu, Zachary řekl: „Malé zeny vypadají na pořádnou nudu. Proč nešílíš po knížkách o upírech jako každá jiná pitomá holka ze šestý třídy? Pak bychom se konečně mohli bavit u stolu o něčem pořádném.“

„Živí mrtví mi nepřipadají ani trochu zajímaví,“ opáčila Naomi. „Až budu dost stará, abych měla kluka, nechci takového, co by mi pil krev. Jen si představ, jak mu musí smrdět z pusy a v jakém stavu má zuby. Všechny ty holky, co omdlívají ze svalnatých upírů, se ve skutečnosti jenom chtějí vzdát svobody a mít někoho, kdo by je ovládal a říkal jim, co si mají a nemají myslet – a samozřejmě nikdy neumřít. Je to hnus. Nechci být nesmrtelná živá mrtvola, chci být Louisa May Alcottová.“

Minnie řekla: ‚Je to pitomý, mít tři jména.“

„Všichni máme tři jména,“ namítla Naomi. „Ty jsi Minette Eugenia Calvinová.“

„Ale nikdo mi neříká třemi, jako jste vy snad tisíckrát řekli ‚Louisa May Alcottová, Louisa May Alcottová‘. Je to pitomý.“

„Vrazi celebrit mají pokaždý tři jména,“ ozval se Zach. Jako Mark David Chapman a Lee Harvey Oswald. Ještě je spousta dalších, ale teď si na ně nevzpomínám.“

„To je dobře,“ řekla jeho matka. „Dost by mě vyděsilo, kdyby byl můj třináctiletý syn posedlý vrahy celebrit se třemi jmény.“

„Zach je úplně posedlej námořní pěchotou Spojených států,“ řekla Naomi. „Má o ní asi šestaosmdesát knížek.“

„Mám jich jenom jednatřicet,“ namítl Zach, „a nejsem mariňáky posedlej. Jen mě baví vojenská historie, to je všechno. Spousta lidí se o ni zajímá.“

„Uklidni se,“ řekla Naomi. „Nenaznačuju, že ve tvém zájmu o mariňáky je něco homosexuálního. Kromě toho, víc než mariňáci tě fascinuje Laura Leigh Highsmithová.“

„Zas tři jména,“ prohodila Minnie.

„Kdo je Laura Leigh Highsmithová?“ zeptal se John.

Minnie řekla: Je to příbuzná Louisy May Alcottový?“

Je to jenom jedna holka z mýho kurzu kreslení lidský hlavy.“

Děti se učily doma. Naomi chodila ze vzdělávacích důvodů mimo dům jen na hodiny hudby a zkoušky dětského orchestru. Zach navštěvoval dvakrát týdně kurzy uměleckého institutu pro nadané děti. Momentálně byl zapsaný do hodin kreslení, kde se zabývali jemnými nuancemi kresby lidské hlavy.

Naomi ho popíchla: „Hele, a kreslí Laura Leigh Highsmithová tvoje portréty?“

Je jenom zajímavej model,“ odsekl Zach. Je těžký ji správně vystihnout. Jinak pro mě nic neznamená.“

„Chceš si ji vzít?“ zeptala se Minnie.

Jasně že ne,“ odpověděl Zach. „Proč bych si měl někoho brát?“

„Co to máš s obličejem?“ nedala mu pokoj Minnie.

Naomi řekla: „Určitě to není opálení. Červená se.“

„Nečervenám!“ prohlásil Zach.

„Tak je to ošklivá vyrážka,“ usoudila Minnie. „Mami, on má ošklivou vyrážku.“

„Dovolení odejít od stolu,“ řekl Zach.

„Zamítá se,“ opáčil John. „Snědl jsi jenom salát.“

„Ztratil jsem chuť.“

Je to vyrážka,“ trvala na svém Minnie. „Možná to je konfekční.“

„Infekční,“ opravila ji Naomi.

Minnie řekla: „Dovolení odejít od stolu.“

„Proč chceš odejít od stolu?“ zeptal se John.

„Nechci žádnou vyrážku.“

„Nakreslil nejmíň deset tisíc portrétů Laury Leigh Highsmithový,“ prozradila Naomi.

Zachary podědil nadání po matce – a po otci jeho grimasy. „Co jsi dělala, čmuchala v mém skicáku?“

„To není jako přečíst si něčí deník, proboha. Ráda si prohlížím tvoje kresby, jsou moc dobrý a já nenakreslím nic, i kdybych se přetrhla. Ale kdybych to uměla, kreslila bych různý věci, ne jenom miliony portrétů Laury Leigh Highsmithový.“

„Ty vždycky přeháníš,“ ohradil se Zach. „Nejdřív deset tisíc, teď milion.“

„No dobře,“ řekla Naomi, „ale aspoň stovka jich je.“

„Sto je mnohem míň než milion.“

Do hovoru se vložila Nicolette: „Ty jsi nakreslil sto portrétů jedné dívky a já se o ní dozvídám až teď?“

‚Je to fakt ošklivá vyrážka,“ poznamenala Minnie.

Na carbonatě s polentou a zeleninou si pochutnali všichni až na Minnie. Walter přinesl holčičce špagety s masovými koulemi, protože byla mlsná jako kdejaké osmileté dítě.

Rozhovor se stočil k italským dějinám, nejspíš proto, že Naomi poznamenala, ať už správně nebo špatně, že špagety vynalezli Číňané, ne Italové, a Minnie chtěla vědět, kdo vynalezl masové koule. Aby předešel dalšímu zlehčování jejich italského odkazu, vymyslel si John barvitý příběh, který zasazoval původ masových koulí přímo do Říma. Mluvili o Michelangelovi malujícím vleže na zádech fresky na strop (podle Minnie existoval jiný muž jménem Michael Ann Jello) a o Leonardu da Vincim, jenž vymyslel vzducholodě, které by létaly, kdyby existovaly technologie, jež by je dovolily postavit. Protože za první světové války nebyla žádná italská fronta, na které by mohla bojovat americká námořní pěchota, která pak za druhé světové válčila hlavně v Tichém oceánu, změnil Zachary téma na Francii, konkrétně na bitvu o les v Belleau, jednu z nejslavnějších hodin v historii námořní pěchoty, zatímco Naomi broukala „Hymnu mariňáků“ a Minnie překvapivě potichu napodobovala kulomet, aby dokreslila bratrovy válečné historky.

Jako dezert měli citronový koláč s vrstvami ricotty a čokolády. Minnie místo toho požádala o vanilkovou zmrzlinu.

Všech pět společně umylo, utřelo a uložilo nádobí, aniž by se něco rozbilo. Naomi udělala bezmyšlenkovitě piruetu s hromadou čistých talířů na salát, ale ke katastrofě nedošlo.

Kdyby večeřeli dříve, následovaly by ještě společenské hry, soutěže nebo hlasité čtení, ale takhle už byl čas, aby se každý uchýlil do soukromí. Vyměnili si polibky, přání dobré noci a sladkých snů a John náhle zjistil, že prochází sám přízemí a kontroluje, jestli jsou všechny domovní dveře zamčené.

Zůstal stát u předního okna a díval se na lampami ozářenou ulici, která bublala, jako by se vařila. Zapomněl už na déšť, ale ten stále padal, i když bez pyrotechnických efektů, kolmo bezvětrnou nocí. Stromy tvořily rozmáchlé siluety, zahrada byla temná. Elegantní oblouk verandy, navržené jako chrámový portikus, byl plný stínů, ale žádný z nich se nepohnul ani neblýskl okem.

12

Zach seděl za svým stolem nad skicákem, prohlížel si své nejnovější kresby a přemýšlel, jestli se náhodou nemění v holku. Ne jako nějaký pitomec ve filmu, který se jde v noci sám projít do bohem zapomenutého lesa, kam by se vypravil jenom naprostý hlupák, nechá se pokousat od nějaké příšery a o dalším úplňku se promění ve vlkodlaka, kterému úplně přestanou chutnat kukuřičné vločky a zelenina. Pokud se ze Zacha stávala holka, byla to mnohem méně dramatická proměna, pomalá a tichá, bez nějakých křečí, vrčení či vytí na měsíc.

Jeho pokoj rozhodně jako dívčí nevypadal; byla to svatyně námořní pěchoty. Stěny pokrývaly obrázky novodobých mariňáků v modrých uniformách s bílými rukavicemi, stíhačky F/A-18 Hornet za letu, parádního letadla s kolmým startem V-22 Osprey, slavná fotografie vojáka s praporem na dobytém ostrově Iwodžima… Nejnápadnější ze všech byla reprodukce hrůzného, ale vzrušujícího obrazu mariňáků útočících za první světové války na německé jednotky v boji muže proti muži v Belleau: jedovatá mlha, plynové masky, krvavé bajonety, šrámy v obličejích…

Zach měl v úmyslu stát se jedním z nich, pokud o něho námořní pěchota projeví zájem. Nevadilo by ani, kdyby se změnil v holku; ty už dneska k mariňákům berou taky.

Rodiče jeho otce učili výtvarnou výchovu a jeho matka byla docela proslavená v jistých kruzích toho příšerného uměleckého světa. Zach měl tedy talent ze dvou stran a věděl, že by ho neměl nechat ležet ladem, ale otázka zněla: Proč by ho měl využít? Netoužil učit výtvarku o nic víc, než si chtěl uříznout uši a udělat si z nich sendvič. Při učení výtvarky nemá člověk moc příležitostí nakopat někomu zadek ani nevyhodí pro spravedlivou věc moc věcí do povětří. A nikdy by ho nezajímalo, co si o něm myslí nějací snobové ze světa umění. Jeho matka byla jediná výjimka, kterou znal – její přátelé umělci byli do jednoho samí idioti. On nebyl tak milý jako jeho matka, neuměl tolerovat nafoukané pitomce a nedokázal na nich vždycky vidět to dobré jako ona. Kdyby jednou přece jen měl své vlastní příšerné přátele umělce, skončilo by to tak, že by je vyházel z oken v desátém podlaží a ze silničních nadjezdů, jenom aby slyšel, jak se rozplácnou.

Být skutečný mariňák, který v pauzách mezi akcemi črtá výjevy z boje tak, jak by je žádný fotograf nezachytil – to mu připadalo jako důležitá práce.

Jiné děti jeho věku bláznily po sportovních hvězdách a popových zpěvácích. Jemu ale současné sportovní hvězdy a zpěváci připadali tak skuteční jako steroidy a playback. Kašpaři a podvodníci. Se světem se něco stalo. Všechno bylo z plastu. Dříve to tak nebývalo.

Zach znal jména malířů z řad mariňáků, stejně jako jiné děti znaly popové hvězdy. Major Alex Raymond, který se proslavil svým komiksem Flash Gordon. Vojín první třídy Harry Jackson, který odvedl skvělou práci při bitvě o Tarawu. Tom Lovell, John Thomason, Mike Leahy ve Vietnamu…

Záchovo odhodlání spojit svůj život s námořní pěchotou bylo skoro dva roky staré. Dlouho nepřemýšlel o tom, z čeho tento jeho zájem pramení, ale v poslední době to začínal chápat.

Bylo mu jasné, že až vyroste, nebude chtít dělat pitomou práci jenom pro peníze. Chtěl se stát součástí systému, ve kterém se lidé navzájem podporují, umřeli by jeden pro druhého, mají nastavené vysoké standardy, respektují tradici, čest a pravdu. To byly hodnoty, které vyznávala jeho rodina, jež žila svým vlastním tempem a pěstovala své zájmy bez ohledu na pomíjivé módní trendy se vzájemným respektem, který jim však dovoloval, aby se mezi sebou popichovali. Věděl, že tohle bude potřebovat po celý život, protože na tom byl závislý. Jeho rodina ho naučila, že v životě nesmí chybět smysl a zábava. Chtěl, aby – až bude dospělý – vypadal jeho pracovní život co nejvíc jako ten v rodině Calvinových.

A chtěl být mariňákem také kvůli své sestře.

Naomi byla neposedná, ale chytrá, přelétavá, ale velmi talentovaná, otravná, ale zábavná a někdy na člověka mluvila, dokud neměl pocit, že ho obklopilo hejno třepetajících se ptáků, hezkých salašníků a kanárů, švitořících a poletujících v nekonečném množství. Zít s ní bylo často jako poskakovat v obrovském valícím se sudu v zábavním parku, ale když člověk dorazil na konec a vrátila se mu rovnováha, došlo mu, že je lepší být občas v sudu než věčně jen trčet na nudném kolotoči otáčejícím se rychlostí snad sto šedesáti metrů za hodinu za doprovodu odporné varhanní hudby.

A co se týkalo Minnie – no, Minnie byla Minnie. Před pár lety, kdy se u ní projevila nějaká záhadná nemoc, kterou nikdo nedokázal diagnostikovat snad celou věčnost, i když to nejspíš byl jen asi týden, nemohl Zach pořádně spát, kreslit ani myslet. Ačkoliv nebyl nemocný jako ona, dvakrát se pozvracel, čistě ze sympatií k Minnie, i když o tom nikomu neřekl.

Zach věděl, že se Naomi a Minnie stane něco zlého, protože zlé věci se stávají všem. Zach nebyl schopen ochránit je před viry a rozjetými náklaďáky. Ale venku v širém světě byla spousta zlých mužů a šílených diktátorů a on jako mariňák bude moci chránit svou zem, domov, sestry a jejich způsob života.

Semper Fi.

Doufal, že se nemění v holku, protože chtěl být jejich bratr, ne sestra. Když listoval nejnovějšími portréty Laury Leigh, přemýšlel o svém pohlaví proto, že ačkoliv byla opravdu hezká a nakreslil ji při přímém pozorování a zpaměti častěji než Michelangelo boha, Ježíše, svaté a anděly dohromady, nikdy po ní nezatoužil.

No, občas se touha objevila a párkrát to bylo tak trapné, že kousal kostky ledu, až ho bolely zuby, jen aby se rozptýlil.

Ale asi pětadevadesát procent jeho posedlosti Laurou Leigh nemělo nic společného se sexem. Většinou k ní cítil totéž co ke svým sestrám, jen možná silněji. Zdála se tak křehká, jemná, útlá, drobná a zranitelná, že si o ni Zach dělal starosti, což mu připadalo divné, protože nebyla žádný trpaslík s křehkými kostmi, ale normálně velká třináctiletá dívka. Chtěl ji chránit, přál si, aby byla vždycky šťastná, aby v ní všichni viděli to co on, nejen krásu, ale také její dobrotu, čistotu, laskavost a něco vzácného, co ani neuměl pojmenovat. Jeho pocity k Lauře Leigh byly tak jemné a láskyplné, že se snad ani nepodobaly těm maskulinním touhám, jež by chlapec měl mít. Někdy mu pohled na ni vyrazil dech a jindy, během kreslení zpaměti, se mu sevřelo hrdlo tak těsně, že nemohl polknout, a když konečně polkl třeba jen kapku, znělo to, jako když prase zhltne celé jablko. Takové návaly emocí zažívají určitě jenom holky – a kluci, co se v ně mění.

Nalistoval ve skicáku čistou stránku, položil ho na šikmou kreslicí desku na svém stole a vyndal ze zásuvky tužky. Měl v úmyslu kreslit jen nos Laury Leigh Highsmithové, který pro něho díky své dokonalosti představoval neustálou výzvu.

Poté, co si Zach naostřil tužky a srovnal je, než začal svěřovat uhlík papíru, zachytil koutkem oka nějaký pohyb. Obrátil se na židli a sledoval, jak se pomalu otevírají dveře jeho šatny.

Přestože to dveře ještě nikdy neudělaly, Zacha ani nenapadlo, že by to mohlo znamenat nějaké nebezpečí. Byl vybaven dobrou představivostí, ale ne takovou, která by ho zaváděla na území strašidel druhu zombiů, upírů nebo vlkodlaků či chlapů v hokejových maskách vyzbrojených motorovou pilou.

Ve skutečném životě patří lidé, kteří chtějí někoho zabít, do jedné ze dvou skupin. V první jsou šílení fanatičtí věřící, kteří s chutí narazí letadlem do budovy nebo se zmocní atomové zbraně a odpálí ji. Proti takovým se nedá bránit. Jsou jako zemětřesení či tornádo, takže nezbývá než přenechat je mariňákům a nedělat si s nimi starosti.

Pak jsou tu každodenní vrazi motivovaní závistí, chamtivostí, chtíčem nebo zoufalou potřebou drog. Vypadají natolik jako spořádaní občané, že své oběti často vrazí hlaveň zbraně do nosní dírky a řeknou si o peněženku dřív, než si přepadený uvědomí, že mu nemají v úmyslu popřát hezký den.

Ani příslušník al-Káidy, ani obvyklý feťák loupící v obchoďáku si nemohli najít cestu do Záchovy šatny.

Když dveře zůstaly otevřené dokořán, vstal a šel zjistit, proč se daly do pohybu.

Jeho šatna byla hlubší než širší, šaty v ní visely na ramínkách a podél delších stěn se táhly police. Svítilo se v ní, přestože si byl celkem jistý, že tam naposledy zhasl.

V zadní části šatny visela šňůra s kroužkem od poklopu ve stropě, vchodu do prostoru mezi prvním a druhým patrem. Když se za ni zatáhlo, vyklopil se dolů rozkládací dřevěný žebřík.

Pokud byl žebřík spuštěný, šel někdy z prostoru nahoře průvan dost silný na to, aby nezaklapnutými dveřmi pohnul. Teď byl však dobře utěsněný poklop zavřený.

Nežili v oblasti zemětřesení, ale jako skoro každé město na planetě i tohle stálo nad nejméně jedním neaktivním tektonickým zlomem. Přestože byl slabý otřes nepravděpodobný, nedal se vyloučit; on však neměl pocit, že by se země pohnula.

Třeba si dům prostě sedal. To domy dělají. Možná si sedl tak, že dveře už nevisely kolmo a vlastní vahou se otevřely, jestliže nebyly zaklapnuté.

Žádné jiné vysvětlení se nenabízelo. Případ uzavřen.

Zhasl světlo a vyšel ze šatny.

Na zadní straně dveří bylo připevněné vysoké zrcadlo. Zach si slavnostně zasalutoval a pomyslel na ten den, kdy si při mimořádné příležitosti oblékne modrou uniformu a k boku si připne důstojnickou šavli v pochvě.

Když zavíral dveře, aby nechal zrcadlo odrážet pouze tmu v šatně, poslouchal, jak západka spolehlivě zaskočila. Pak se ho zmocnil mlhavý dojem, že na jeho odrazu při tom salutování nebylo něco v pořádku.

Třeba byl jeho pozdrav nebo postoj v pozoru nedbalý. Hodně je nacvičoval v jedenácti, ve dvanácti už méně a teď už vůbec ne, protože když mu do skutečného námořnictva zbývala ještě celá léta, připadalo mu trénování takových věcí dětinské.

Vrátil se na svou židli u stolu, před prázdnou kreslicí čtvrtku, a zvedl tužku. Vyvolal si v paměti jedinečný a skvělý nos Laury Leigh Highsmithové a uvažoval o něm v naději, že se mu konečně podaří definovat, proč je tak skvělý.

Pokud věděl, neměla jeho bohyně v nose žádné chloupky. Nikdy nezahlédl, že jí z něj nějaký vyčníval, ani nepostřehl, že by paprsek světla ozářil něco chlupatého v temných oválech ohraničených jejími porcelánově hladkými nosními dírkami. Nikdy samozřejmě nedošel až k ní a nezíral jí do nosu, takže si nemohl být jistý, že je bez chloupku.

„Idiote,“ pronesl nahlas.

Byla člověk, takže pochopitelně musela mít chlupy v nose. Umřela by nebo něco takového, kdyby měla nos uvnitř holý. Třeba to v jejím nose vypadá jako v podpaží gorily. Ať už chloupky měla nebo ne, nijak to nesouviselo s faktem, že její nos byl umělecké dílo přesahující jeho kreslířský talent.

S nadějí v inspiraci se pustil do práce pitomou tužkou na pitomé čtvrtce. Zatímco pomalu kreslil, myslel samozřejmě na Lauru Leigh, ale také si sem tam vzpomněl na ten ne zcela správný odraz v zrcadle a dokonce, přestože zámek pevně zacvakl, napůl očekával, že se dveře šatny znovu otevřou.

13

Naomi měla stejnou šatnu jako Zach, jen o něco větší, a na zadní straně dveří viselo vysoké úžasné zrcadlo se zkosenými hranami skla, které bylo tak průzračné, že napůl věřila, že by se zrcadlo při správné konstelaci hvězd mohlo stát dveřmi mezi jejím světem a magickou říší, do níž by mohla vstoupit, prožít báječná dobrodružství a potkat se se svým skutečným osudem.

Tento svět, v němž žila už jedenáct let, byl také v mnoha směrech magický, pokud byl člověk dost prozíravý, aby si všímal jeho divů. Prozíravý bylo její oblíbené slovo. V doslovném významu popisovalo někoho, kdo se umí „dívat skrz“ něco temného a tajemného a chápat to.

Tento svět každopádně magický byl, ale podle Naomina vkusu ne dost. Toužila po čarodějích, létajících koních, mluvících psech, půlnočních duhách a věcech, které si nedokázala ani představit a které by jí zcela vyrazily dech. Pokud by se jí někdy naskytla šance projít zrcadlem nebo dveřmi, jež by se náhle objevily v kmenu velkého dubu, chopila by se jí – i když by samozřejmě musela vzít s sebou Minnie, Zacha a rodiče, kteří by nejspíš nebyli tak ochotní jako ona, takže by je asi musela omráčit taserem nebo něčím takovým. Naštvali by se, ale nakonec by jí poděkovali.

Když přemýšlela o prozíravosti, čarovných říších a o tom, jak by si mohla dívka v jejím věku obstarat taser, zkoušela si Naomi před zrcadlem klobouky a pod každým vystřídala několik výrazů tváře, dokud neměla pocit, že svým obličejem vystihla charakter klobouku. Bylo to herecké cvičení, o kterém někde četla, a přestože pochybovala, že z ní jednou bude herečka, rozhodně tu možnost nevylučovala – pokud se před ní ovšem v následujících několika letech neobjeví zázračné dveře.

Zatímco se Naomi šklebila před zrcadlem, seděla Minnie u svého hracího stolku a stavěla něco z kostek lega. Byla moc šikovná, dokázala postavit cokoliv, co chtěla, ale obvykle skládala bizarní konstrukce nepodobné ničemu ze skutečného světa, z nichž některé byly tak abstraktní, že by se měly zhroutit, ale neudělaly to.

Naomi a Minette měly společný pokoj, protože ve světě, který se prakticky hemžil šílenými, slintajícími stvůrami, byla Minnie moc malá a bezbranná na to, aby spala sama, přestože jí tatínek každý večer rozestavěl kolem postele detektory pohybu. Kromě toho se Minnie snadno polekala a odmítala být sama. To, čeho se bála, byly jen nesmysly pro strašpytle, nic skutečného, ale samozřejmě byla ještě dítě.

Dámský klobouček bez krempy ozdobený na jedné straně peřím inspiroval Naomi k záhadnému a nebezpečnému výrazu, jako by byla cestující ve vlaku mezi Paříží a Istanbulem, která převáží v podšívce kufru uloupené diamanty nepředstavitelné ceny. Modrý slamák s otevřeným dýnkem a tečkovaným závojíčkem říkal: Jsem šik, schopná a nepotrpím si na nesmysly. Zastřelím vás pistolí ráže .32, kterou mám v kabelce, překročím vaše tělo a namíchám si božské martini.

Naomi nashromáždila svou sbírku klobouků v obchodech se staromódním oblečením, do kterých chodila se svou matkou. Ta si v takových krámech libovala, i když si tam pro sebe nikdy nekoupila nic jiného než pár kousků bižuterie, kterou pak nenosila. Říkala, že společenské šaty z druhé ruky jsou „naděje a sny na ramínkách, okamžiky životů, nádherné, fascinující a hrozně smutné zároveň“. Naomi nechápala, co myslí tím „nádherným a smutným zároveň“, ale to nevadilo, protože její kolekce starých klobouků utěšeně narůstala.

Když se stala ta divná věc, měla zrovna na hlavě červený slamák s úzkou krempou obrácenou vpředu nahoru, hedvábnou stuhou a mašlemi. Přemýšlela, jestli by se k němu víc hodil komický výraz nebo škrobený, ale takový nedokázala vykouzlit. Tolik se soustředila na klobouk a svou tvář, že osobu přecházející za sebou zaregistrovala jen jako rychlý tmavý stín, jenž se mihl zprava doleva.

Minnie stále seděla u svého hracího stolku a nikdo v tom domě by nikdy nevstoupil, aniž by nejdřív zaklepal a ohlásil se. Žádné zaklepání se však neozvalo, a přesto za ní někdo přešel. Naomi se otočila, aby se podívala, kdo to je, ale nikoho neviděla.

Otevřená šatna. V ní také nikdo.

Zmateně se obrátila zpátky k zrcadlu a napadlo ji, jestli se jí nestalo něco s očima, cosi hrozného a nevyléčitelného, takže bude ve třinácti slepá, tragická postava, slepá hudebnice statečně pokračující ve svých lekcích, dokud nedosáhne absolutního mistrovství díky své posedlosti jediným zbylým potěšením, hudbou. Možná se stane mezinárodní senzací, lidé z celého světa se budou sjíždět, aby ji viděli hrát, protože její hudba bude tak čistá, hudba panenské slepé dívky, která přehrává melancholické pasáže s takovou vášní, že se i gangsteři rozpláčou jako mimina, a po boku bude neustále mít svého čistě bílého německého ovčáka, slepeckého psa. Hrála na flétnu, ale neuměla si představit koncertní síň plnou lidí, kteří se sjeli z celého světa, aby si poslechli slepou flétnistku, takže bude možná muset s flétnou skončit a začít s pianem. Ano, už se viděla, jak hraje na piano, pohazuje dramaticky hlavou, tak tragická, tak geniální, obecenstvo z ní nespouští zrak a slepecký pes hledí zbožně na svou paní, které tančí prsty po klávesách –

Ta záhadná postava se za ní mihla znovu, tentokrát zleva doprava, jako temná šmouha. Naomi zalapala po dechu a obrátila se do šatny, kam vetřelec určitě musel vstoupit, ale opět tam nikdo nebyl.

Minnie mezitím vstala od stolku. „Co se děje?“ zeptala se, když došla k Naomi.

„Někoho jsem viděla. Odraz. V zrcadle.“

„Asi sebe.“

„Myslím samozřejmě kromě sebe. Někdo za mnou přešel.“

„Nikdo tady není.“

„Možná. Asi ne. Ale stejně… něco se stalo. Viděla jsem ho v zrcadle, určitě. Byl rychlý. Musel být někde tady v místnosti, s námi.“

„Měla bys mi říct pravdu, Naomi. Snažíš se mě vystrašit?“

Minnie měla černé vlasy po matce, ale otcovy zelené oči. Stejně jako v případě tatínka, i její smaragdový pohled dokázal přimrazit člověka na místě jako vyšetřovatelova bodová lampa ve zvukotěsné výslechové místnosti v hloubi podzemního labyrintu, kde si zatčený může být jistý, že za každou lež přijde o jeden prst. Naomi věděla, že by jí taťka ani Minnie prst neusekli, ale když na ni jeden z nich upřel ten zelený pohled přimhouřených očí, nikdy si nedovolila pravdu ani trošku přikrášlit.

„Snažíš se mě vystrašit?“ zeptala se Minnie znovu.

„Ne, ne. Nebylo to strašidelný. Aspoň ne moc. Bylo to spíš divný. Napadlo mě, že ze mě možná bude slepá pianistka.“

„Ty jsi divná,“ utrousila Minnie.

„Viděla jsem v zrcadle odraz nějakýho chlapa,“ trvala na svém Naomi.

„Fakt? Přísahej na Willardův hrob.“

Willard, jejich pes, zemřel před dvěma lety. Jeho smrt byla to největší utrpení, jaké kdy prožily. Vzpomínka na něho je stále bolela. Byl to nejlepší, nejmilejší, nejnoblesnější pes na světě, a kdyby něco odpřisáhly na jeho hrob a pak lhaly, skončily by určitě v horoucím pekle, kde by celou věčnost neměly k jídlu nic jiného než pavouky, červy a růžičkovou kapustu.

„Přísahám,“ řekla Naomi, „na Willardův hrob.“

Minnie se zájmem pohlédla do zrcadla a promluvila k sestřinu odrazu: „Jak vypadal?“

Já nevím. Byla to jenom… šmouha bez podrobností… hodně rychlá, rychlejší než člověk, rychlá jako nějaký zvíře, ale zvíře to nebylo.“

Minniiny oči se v zrcadle odtrhly od sestřiných, aby prozkoumaly pokoj za nimi. Naomi si ho také prohlížela.

„Třeba to nebyl chlap,“ řekla Minnie, „třeba to byla holka.“

Jaká holka?“

Minnie pokrčila rameny. „Nějaká.“

Pak se to mihlo zrcadlem znovu. Protože byla Naomi tentokrát připravená, uviděla to jasněji než předtím, ale nebylo vlastně co vidět, opravdu, žádnou tvář, ruce ani nohy, jen šmouhu a cár tmy, která mžikem zmizela.

Naomi vykřikla „Krindapána!“, což říkala její babička, když byla vylekaná nebo rozčílená, a Minnie přidala „Páni!“.

Zdálo se, že místo něčeho hmatatelného to byl pouhý stín, a Naomi vzhlédla k lustru pod stropem v očekávání, že uvidí můru kroužící kolem koule z křišťálového skla, ale žádná tam nebyla.

Když vrátila svou pozornost k zrcadlu, fantom se po skle mihl znovu a ona řekla: „V pokoji musí být můra, která lítá kolem lampy. Pomoz mi ji najít.“

Minnie vážně namítla: „Není to můra. Ne tady v pokoji. Je to v zrcadle.“

Minnie bylo teprve osm a všichni osmiletí jsou trochu praštění, protože jejich mladé mozky ještě nevyrostly tolik, aby jim zaplnily lebky nebo něco takového, což je známý vědecký fakt, takže se dá čekat, že plácnou cokoliv a někdy člověka zahanbí, i když tohle bylo spíš absurdní než zahanbující.

„Dneska ráno sis vzala jednu pilulku na hloupost navíc, Myško. Jak by můra mohla být v zrcadle?“

„Není to můra,“ řekla Minnie. „Už se na to nedívej.“

„Co tím myslíš, že to není můra? Bylo to jako stín křídel. Tentokrát jsem to viděla jasně, musí to být můra.“

„Už se na to nedívej,“ trvala na svém Minnie. Šla do šatny a začala si vybírat šaty na převlečení. „Vezmi si všechno na zítřek a dej si to na stůl.“

„Proč? Co to děláš?“

„Pospěš si!“

I když byla Minnie strašpytlík s prázdným místem v osmileté lebce, které čekalo na zaplnění, měla Naomi náhle pocit nahánějící hrůzu, že by možná bylo dobré se sestřinou radou řídit. Vešla do šatny a rychle si posbírala oblečení na příští den.

„Nedívej se do zrcadla,“ připomněla jí Minnie.

„Podívám, když budu chtít,“ odsekla Naomi, protože byla starší a nemohla dovolit, aby jí poroučela sestra tak mladá, že si dokázala namotat špagety na vidličku, jen když si pomáhala prsty. Ale do zrcadla nekoukla ani koutkem oka.

Když si narovnaly oblečení na příští den na psací stoly, donesla Minnie židli od hracího stolku k šatně. Zavřela dveře a zaklínila opěradlo židle pod kliku.

„Musím uklidit všechny ty klobouky,“ namítla Naomi.

„Dneska večer ne.“

‚Ale přece do šatny někdy jít musíme.“

„Až vymyslíme, co s tím zrcadlem,“ opáčila Minnie.

„A co s ním chceš udělat?“

„Uvažuju o tom.“

„Zrcadlo potřebujeme.“

„Ale ne tohle,“ prohlásila Minnie.

14

V jejich apartmá ve druhém patře přivedla na jiné myšlenky nejen jeho, jak slíbila, ale i sebe. Jejich milování nebylo závodem k rozkoši, ale spíš snadnou a známou cestou, plnou citu a něžností, po níž je vedla kupředu spíš láska než potřeba, a poslední dlouhý, sladký úsek ujeli setrvačností až k cílovému praporku a radosti.

Dokud John nepotkal Nicolette, nebyl schopný sexuálního vztahu, nebo aspoň nedokázal o nějaký usilovat. Fakt, že Alton Blackwood vyvraždil celou jeho rodinu, provázal v mysli mladého Johna sex s násilím, takže se mu zdálo, že všechna touha je jen divoký chtíč, že i ta nejjemnější potřeba propojení a uvolnění jen nahrazuje nutkání ničit. Blackwoodovo sexuální uspokojení bylo předehrou k vraždě; a John měl celá léta pocit, že jeho vlastní extáze bude urážkou památky jeho matky a sestry a vyvrcholení ho sníží na úroveň jejich vraha. Jeho rozkoš mu nevyhnutelně připomínala jejich ponížení a agónii a nedokázal najít ve vyvrcholení o nic větší slast, než kdyby do sebe střílel a bodal tak, jak byly ubodány a zastřeleny ony dvě.

Kdyby mu do cesty nevstoupila Nicolette, vyměnil by možná John svou policejní uniformu za mnišskou kutnu dlouho předtím, než dosáhl hodnosti detektiva. Podařilo se jí dovést ho k pochopení, že touha je zkažená, jen když je zkažená i duše, že tělo i duši může rozkoš v láskyplném duchu pozvednout a že akt početí je ve své podstatě vždy důstojný a čistý.

Po událostech toho odpoledne se domníval, že ho čeká bezesná a neklidná noc, ale když ležel na zádech v jejich společném teple přikrývek, držel ji za ruku a naslouchal, jak se její dech změnil, když našla spánek, usnul brzy také.

Ve snu navštívil městskou márnici jako mnohokrát předtím ve skutečném životě, ale teď se chodby a místnosti koupaly ve strašidelném modrém polosvětle a on byl – nebo to tak alespoň vypadalo – jediný živý člověk v těch klimatizovaných katakombách obložených kachlíky. Kanceláře, kartotéky a chodby byly tiché a jeho kroky neslyšné, jako by se pohyboval ve vakuu. Vstoupil do sálu, kde zdi lemovaly nablýskané čelní strany chlazených ocelových zásuvek, v nichž nedávno zesnulí čekali na identifikaci a pitvu. Myslel si, že tam patří, že přišel domů, že se jedna ze zásuvek otevře, mrazivá a prázdná, a on si do ní bude muset vlézt a dovolit smrti, aby mu v polibku vysála vzduch z plic. Ticho se teď změnilo v jediný zvuk: mocné údery jeho srdce připomínající kladivo.

Když se chtěl vrátit ke dveřím, jimiž vstoupil, zjistil, že už neexistují. Rozhlédl se kolem, aniž by uviděl jiný východ, ale uprostřed sálu našel něco, co tam prve nebylo: nakloněný pitevní stůl s kanálky na odvod krve. Na stole leželo tělo zakryté prostěradlem, tělo s motivací a záměrem. Zpod bílého přehozu se vynořila ruka a on podle její velikosti, dlouhých prstů s placatými konci a zápěstí neforemného jako převody stroje z devatenáctého století určil identitu mrtvého. Alton Turner Blackwood ze sebe stáhl prostěradlo a hodil ho na zem. Posadil se, spustil nohy ze stolu, postavil se v plné výšce, hubený a kostnatý, ale přesto silný, se znetvořenými netopýřími lopatkami napínajícími košili na zádech a připomínajícími části exoskeletonu brouka. John slyšel, jak mu srdce buší silněji než předtím, jako palice v kamenném hmoždíři drtící na prach jeho odvahu.

Blackwood měl na sobě totéž co té noci, kdy vtrhl do domu Calvinových: těžké černé boty s okovanými špičkami podobné horolezeckým, jen se sundanými mačkami, khaki kalhoty se čtyřmi předními kapsami a khaki košili. Nebyly na něm vidět rány, které ho zabily, a zdál se být ve stejném stavu, v jakém ho John tehdy spatřil poprvé.

Obličej neměl tak zdeformovaný, aby působil nereálně, ale trpěl stupněm ošklivosti, která ve většině lidí budí lítost bez slitování. V patách lítosti pak kráčí rozpaky pramenící z obav, že by neúmyslné zírání nebo neuvážené slovo mohly znamenat urážku, a průvod uzavírá znechucení, které lidi nutí, aby se provinile odvraceli, antipatii, která je spíš intuitivní než vědomá.

K hlavě měl přilepenou změť umaštěných tmavých vlasů a obočí naježené, ale jeho tvář se zdála být bezvousá. Pokožku měl bledou na místech, kde nebyla růžová a hladká jako pleť miminka, ale byla tak nezdravá a nehezká, zdánlivě bez pórů, a proto nepřirozená. Proporce Blackwoodova dlouhého obličeje byly špatné ve smyslu, který John nedokázal zcela vystihnout. Zapadlé oči se skrývaly pod mohutným čelem, nos měl protáhlý a ostrý, dlouhé uši připomínaly kozí slechy satyra, čelisti byly ploché a tvrdé jako dláta, horní ret byl příliš tenký a spodní příliš silný, což zdůrazňovalo vysunutou bradu, která se nadutě zvedala jako u Mussoliniho, jako by vás vrah měl každým okamžikem rozsekat svým obličejem.

Jeho oči byly tak černé, že mezi zornicemi a duhovkami neexistoval žádný rozdíl. Někdy se zdálo, že se lesknou a jsou hmotná pouze bělma a že ta černota nemůže být barva, ale jsou to jen otvory v očích, které vedou do chladného a temného pekla jeho mysli.

Blackwood udělal tři kroky od pitevního stolu a John o tři kroky ucouvl, dokud nenarazil zády do stěny zásuvek. Vrahův úsměv se žlutými zuby, vlčí škleb, se zdál být předzvěstí kousnutí.

Promluvil hlubokým, chraptivým hlasem, který měnil obyčejná slova ve vulgarity. „Tvoje žena je sladká, tvoje děti ještě sladší. Chci svoje cukroví.“

Kolem dokola místnosti se začaly otevírat velké zásuvky, z nichž vystupovali mrtví, legie ve službách Altona Blackwooda, který se natáhl po Johnové obličeji, jako by mu ho chtěl servat –

John se probudil promočený potem a srdce mu bušilo tak silně, že se celý třásl. Byl si jistý, že do domu někdo vnikl.

Na panelu zabezpečovacího systému zářily dvě kontrolky – jedna žlutá, jedna červená. První znamenala, že systém funguje, druhá, že jsou obvodová čidla – ne však vnitřní detektory pohybu – zapojená. Nikdo se nemohl dostat dovnitř, aniž by spustil poplach.

Jeho pocit hrozícího nebezpečí nebyl ničím jiným než pozůstatkem noční můry.

Ve světle Nickyina budíku s rádiem rozeznal John její obrys pod pokrývkou. Nepohnula se. Neprobudil ji.

Vedle dveří do koupelny vrhala na podlahu vějíř světla noční lampička a drobné odchylky v propletených vláknech tečkovaly osvětlený koberec uzlíkatými stíny.

Po milování usnul nahý. Teď našel na podlaze vedle postele kalhoty od pyžama a natáhl si je.

Dveře do koupelny se otevíraly do krátké chodby, která měla na každé straně jednu šatnu. Potichu za sebou zavřel a pak teprve rozsvítil.

Potřeboval světlo. Posadil se na lavičku u Nickyina toaletního stolku a nechal vzpomínku na dvouhlavňový pohled Altona Turnera Blackwooda vyblednout v jasu zářivek.

Když se podíval do zrcadla, neviděl jen ustaraného muže, ale také chlapce, kterým byl před dvaceti lety a jenž by možná nikdy nenašel odvahu a sílu, aby pro sebe vybudoval nový svět, kdyby v osmnácti nepotkal Nicky.

Ten chlapec nikdy nevyrostl. Během několika minut hrůzy byl stvořen dospělý John Calvino a chlapec zůstal stát, navždy uvězněný ve svých čtrnácti letech. Nevyvinul se postupně z chlapce v muže cestou přes adolescenci, jak to zažívají jiní; místo toho v krizi muž z chlapce vyskočil. Svým způsobem ten hoch, jenž tak náhle ustrnul na místě, zůstal v tom muži skoro jako oddělená bytost. Johnovi se teď zdálo, že tahle část jeho osoby, ten nevyvinutý chlapec, musí být zdrojem jeho mladistvého strachu. Obav, že podobnost mezi vyvražděním rodiny Valdaneových a Lucasových, zločinů vzdálených od sebe dvacet let, se nedá vysvětlit policejní prací a racionálním uvažováním. Ten vnitřní chlapec, obdařený imaginací a zájmem o nadpřirozeno jako každý čtrnáctiletý kluk, trval na tom, že vysvětlení musí ležet mimo vládu rozumu a musí být z jiného světa.

Detektiv z oddělení vražd nemůže uvažovat o takových možnostech a stále dělat svou práci. Jediným nástrojem, který potřeboval, bylo logické, deduktivní uvažování a pochopení lidské způsobilosti ke zlu.

Noční můra, z níž se probudil, nebyla snem dospělého muže. To chlapcům se zdají takové komiksové scénáře, chlapcům s nově objeveným strachem ze smrti, jenž přichází s hormonálními změnami stejně jistě jako zájem o děvčata.

Na žulové desce toaletky ležel Johnův a Nickyin mobil, oba zapojené do dvojzásuvky, aby se přes noc nabily. Jeho telefon zazvonil.

Jednou za čas byl v noci povolán k nějaké vraždě. Tyto hovory však obvykle chodily na třetí ze čtyř linek jejich pevného připojení, což bylo jeho soukromé číslo. Mobil měl být při nabíjení vypnutý. Na monitoru se neobjevilo číslo ani jméno volajícího.

„Haló?“

Billy Lucas řekl svým snadno rozpoznatelným medovým hlasem zpěváka na kůru: „Probudil jsem vás?“

Johna nejprve napadlo, že ten mladík musel uprchnout z nemocnice.

Svou druhou myšlenku převedl do slov: „Kde jsi vzal tohle číslo?“

„Až se setkáme příště, nebude mezi námi nerozbitné sklo. Až budete umírat, vymočím se vám do obličeje.“

Konverzace by posloužila jen Billymu; nebylo pravděpodobné, že by on sám odpovídal na otázky. John mlčel.

„Pamatuji si, jak byla měkká, když jsem se jich dotýkal jazykem. Chutnaly mi,“ řekl Billy. „Po takové době si pořád pamatuji jejich sladkou a mírně slanou chuť.“

John zíral na smetanovou mramorovou podlahu vykládanou kosočtverci černé žuly.

„Ta krásná sestra, ta Giselle, měla moc hezká drobná ňadra v dívčí podprsence.“

John zavřel oči, zaťal zuby, ztěžka polkl a zatlačil zpět stoupající obsah žaludku.

Naslouchal vrahovu čekání, dychtivému tichu a po chvíli se mu zdálo, že na lince už nikdo není.

Když pak zkusil vytočit *69, aby se dovolal zpět, neuspěl.

15

Na širokém nočním stolku mezi jejich postelemi stály dvě lampičky na čtení. Minnie nechala svoji tlumeně svítit s husím krkem narovnaným tak, aby kužel stínidla vrhal měkké světlo na strop. V jednom z jejích strašpytlíkovských strachů, kterými občas testovala Naominu svatou trpělivost, hráli hlavní roli netopýři, konkrétně jeden, který se jí zamotá do vlasů, a nejen že jí rozdrápá a rozkouše kůži na hlavě, ale také ji dovede k šílenství, takže bude muset prožít zbytek života v ústavu, kde jí po jídle nikdy nedají dezert. Minnie se teď nejspíš netopýrů nebála, ale i tak nastavila lampičku v úhlu, který je zahání.

Obě se opíraly o hromadu polštářů v pozici, z níž viděly na dveře šatny a židli, která je zajišťovala.

Přestože jejich rodiče požadovali od svých dětí spoustu věcí, neurčili jim dobu, kdy mají chodit spát. Děti mohly zůstat vzhůru tak dlouho, jak se jim zachtělo, z jakéhokoliv důvodu kromě sledování televize nebo hraní videoher; musely však být osprchované, převlečené a připravené posnídat s rodiči přesně v 7.00 a dávat pozor během své domácí výuky, která začínala ve tři čtvrtě na osm.

Příští den byla sobota, což znamenalo, že budou moci jako každou úžasnou sobotu spát podle libosti a nasnídat se samy. Samozřejmě pokud byla ta stínová věc v zrcadle tak nepřátelská, jak si Minnie podle všeho myslela, soboty se nedožijí a sobotní snídaně tak bude bezpředmětná.

„Možná bychom to měli povědět mámě a tátovi,“ navrhla Naomi.

„A co?“

„Že nám něco bydlí v zrcadle.“

„Pověz jim to ty. Doufám, že se ti bude líbit ve cvokárně.‘

„Uvěří nám, až to uvidí.‘

„Neuvidí to,“ předpověděla Minnie. 

„A proč ne?“

„Protože se jim to neukáže.“

„Takhle by to bylo v pohádce, ne ve skutečným životě.“

„Život je taky pohádka,“ řekla Minnie.

„Co to znamená?“

„Nic to neznamená. Prostě to tak je.“

„Ale co uděláme?“

„Přemýšlím,“ oznámila Minnie.

„Už jsi přemýšlela.“

Ještě jsem neskončila.“

„Krindapána! Proč čekám, až nějaká praštěná osmiletá holka vymyslí, co máme dělat?“

„Obě víme proč.“

Židle pod klikou dveří do šatny vypadala méně pevná, než se Naomi líbilo. „Neslyšela jsi něco?“

„Ne.“

„Ani že se otočila klika?“

„Neslyšela, a ty taky ne,“ opáčila Minnie. „Ani teď, ani asi devětkrát, kdy se ti už zdálo, že jsi to zaslechla.“

Já nejsem ta, kdo si myslí, že ho hejno netopýrů odnese do Transylvánie.“

„Nikdy jsem neřekla hejno, odnést ani Transylvánie.“

Naomi otřásla zneklidňující myšlenka. Zvedla se z polštářů a zašeptala: „Pode dveřmi je škvíra.“

Minnie zašeptala: „Pod jakými dveřmi?“

Naomi se šeptáním neobtěžovala. „Pod jakými dveřmi. Těmi do šatny samozřejmě. Co když vystoupí ze zrcadla a proklouzne pode dveřmi?“

„Nemůže to vyjít ze zrcadla, dokud to nepožádáš.“

Jak to víš? Jsi ve třetí třídě. Já už mám třetí třídu za sebou – tu úžasnou nudu dokončila jsem ji za tři měsíce a o stínech v zrcadlech se tam nic neučilo.“

Minnie mlčela. Pak: „Nevím jak, ale jsem si tím jistá. Jedna z nás to musí pozvat.“

Naomi se opřela o polštáře a řekla: „No, to se nikdy nestane.“

„Můžeš to pozvat různými způsoby.“

‚Jakými způsoby?“

„Třeba tak, že na to budeš moc zírat.“

„Myško, tohle sis prostě vymyslela.“

„Neříkej mi Myško.“

„No, vymyslela sis to. Nevíš nic.“

„Nebo když na to budeš mluvit, na něco se toho zeptáš.“

„Na nic se toho ptát nechci.“

„To bys ani neměla.“

V pokoji se zdálo být chladněji než obvykle. Naomi si přitáhla deku pod bradu. „Jaký věci žijou v zrcadle?“

Je to člověk, ne věc.“

Jak to víš?“

„Cítím to,“ odpověděla Minnie tak vážně, až se Naomi otřásla. „Je to určitě muž.“

„Muž? Jak víš, že to není žena?“

„Ty myslíš, že to je žena?“

Naomi odolala pokušení přetáhnout si deku přes hlavu. „Ne. Taky se mi zdá, že je to muž.“

„Rozhodně je,“ prohlásila Minnie.

„Ale kdo to je?“

„To fakt netuším. A ptát se ho na to nebudu, Naomi. To by bylo pozvání.“

Chvíli mlčely.

Naomi se odvážila odvrátit zrak od dveří šatny. Dolů po okenních tabulích se plazili stříbrní červi deště osvětlení zezadu pouliční lampou. Na jižním trávníku se tyčil obrovský dub šarlatový a jeho lesklé zelené listy místy odrážely světlo lampy, jako by byly pokryté ledem.

Naomi nakonec řekla: „Víš, co mě napadlo?“

„Vsadím se, že něco divnýho.“

„Nemohl by to být princ?“

„Myslíš pan Zrcadlo?“

Jo. Jestli je to princ, zrcadlo by mohly být dveře do kouzelný říše, země úžasných dobrodružství.“

„Ne,“ řekla Minnie.

„To je všechno? Ne. Jenom tohle?“

„Ne.“

„Ale jestli žije za zrcadlem, musí být na druhý straně jiný svět. Báječný svět za zrcadlem. Zní to jako kouzelná, ale skutečná věc, ne? Mohlo by to být jako ve všech těch pohádkách – hrdinská pouť, dobrodružství, romance. Třeba je můj osud žít tam.“

„Hele, radši sklapni,“ okřikla ji Minnie.

„Ty sklapni,“ naježila se Naomi. „Můj osud znát nemůžeš. Třeba budu jednoho dne žít na druhý straně jako královna.“

„Tam nikdo nežije,“ řekla Minnie vážně. „Všichni jsou tam mrtví.“

16

John, oblečený v tmavomodrém županu a kalhotách od pyžama, stál před galerií ve své pracovně v přízemí. Obsahovala fotografie dětí ze dne, kdy si je přivezli z porodnice, a další, pořízené při každých narozeninách, celkem pětatřicet snímků. Galerie bude brzy pokračovat na další stěně.

Dívky tam rády chodily, vzpomínaly na oblíbené narozeniny a pošklebovaly se jedna druhé kvůli tomu, jak vypadaly, když byly mladší. Zach si ve svých fotografiích z batolecích let zdaleka tolik neliboval, protože nešly dohromady s jeho představou sebe sama jako mladého muže připravujícího se na drsnou službu u mariňáků.

Víc, než dokázal vysvětlit dokonce i Nicky, se John těšil, až jeho dcery dospějí v ženy, protože věřil, že obě mají moc dobré srdce a změní svůj malý kout světa k lepšímu. Věděl, že ho možná překvapí, ale rozhodně ho potěší tím, jak budou žít své životy. Stejně tak si byl jistý, že se Zach stane čímkoliv, čím se rozhodne být – a nakonec z něho bude lepší muž než jeho otec.

Jedno ze dvou oken pracovny skýtalo výhled na vydlážděnou terasu a hluboký dvorek za domem, který teď ležel v naprosté tmě. Jejich dům stál ve slepé ulici, která byla poloostrovem mezi dvěma sbíhajícími se stržemi, na odlehlé parcele, na městské poměry nezvykle tiché. Za jejich zadním plotem terén příkře klesal do lesa zarostlého křovím. Na protější straně strže bylo vidět světla sousedících domů rozmazaná deštěm. Mezi oknem pracovny a tou vzdálenou září nebylo vidět nic: ani terasu, ani trávník, ani altánek porostlý pnoucími růžemi, ani velký cedr himálajský s elegantně svěšenými větvemi.

Přestože dům nestál na samotě, byl dostatečně odlehlý na to, aby do něho násilník a vrah mohl vniknout, pobavit se a odejít, aniž by si ho všimli sousedé.

Venku ve tmě se také nacházel Willardův hrob. Městské předpisy zakazovaly pohřby zvířat na obytných pozemcích, pokud nebyla zpopelněna. Urna s popelem jejich milovaného zlatého retrívra byla pohřbená pod náhrobkem z černé žuly za růžovým altánkem.

Dívky nad jeho ztrátou tolik truchlily, že stále váhali, zda mají riskovat ztrátu dalšího. Ale možná už nastal čas přivést do jejich života nového psa. Ne zlatého retrívra, jenž považoval každého za svého přítele, ale raději rasu, která je známá tím, že agresivně chrání svou rodinu. Třeba německého ovčáka.

U svého stolu zapnul John počítač a chvilku zamyšleně seděl, než naťukal číslo státní nemocnice. Systém hlasové pošty nabídl různé možnosti, přestože recepce a kanceláře byly zavřené až do osmi ráno. Stiskl číslo ochranky psychiatrického oddělení.

Nějaký muž to zvedl při druhém zazvonění.

John si vybavil strohou bezpečnostní chodbu ve druhém patře, kam ho předchozího odpoledne dovedl Coleman Hanes. Představil se, dozvěděl se, že mluví s Dennisem Mummersem, a zeptal se, zda Billy Lucas neuprchl.

Jak vás tohle napadlo?“ chtěl vědět Mummers. „Odsud ještě nikdo neutekl a vsadím roční plat, že ani neuteče.“

„Předpokládal jsem, že nemá telefon. Ale volal mi.“

„Telefon ve svém pokoji? Ten samozřejmě nemá.“

Jak se to dělá, když s ním chce mluvit jeho právní zástupce, aniž by za ním jezdil?“

„Dostane pouta a odvedeme ho do pokonu, kde je telefon bez sluchátka.“

„Co je pokon?“

„Pozorovací a konferenční místnost. Sledujeme ho přes okno, ale je to soukromý hovor, takže neslyšíme, co říká. Má pouta a dáváme na něho pozor, aby z telefonu nevyndal něco ostrého, co by mohl použít jako zbraň.“

„Volal mi ani ne před deseti minutami,“ řekl John. „Na moji pevnou linku. Musí mít mobil.“

Mummers chvilku mlčel. Pak se zeptal: Jaké máte číslo?“

John mu ho nadiktoval.

„Musíme mu prohledat pokoj,“ řekl Mummers. „Můžu vám zavolat asi za půl hodiny?“

„Budu tady.“

Zatímco John čekal, až se mu Dennis Mummers ozve, prošel několik webových stránek státních úřadů, ale i těch s utajovanými informacemi, na které se mohl dostat jen se svým policejním vstupním kódem.

Bylo třeba potvrdit, že je Coleman Hanes tím člověkem, kterým se zdál být. John dal tomu zřízenci státní nemocnice své neveřejné číslo, na které mu Billy Lucas zavolal, a nenapadal ho žádný jiný způsob, jak by ho vrah mohl získat.

Za pár minut se ujistil, že emblém námořní pěchoty vytetovaný na dlani Hanesovy pravé ruky nepředstavoval součást převleku podvodníka. Zřízenec opravdu sloužil u mariňáků, byl vyznamenán a propuštěn se ctí.

Hanes neměl žádný záznam v trestním rejstříku ani v tomto státě, ani v jiném z těch, se kterými sdíleli informace. Nedopustil se dokonce ani dopravního přestupku.

Pravda o jeho službě v armádě a čistý trestní rejstřík ještě neznamenaly, že se nemohl spřáhnout s Billym Lucasem, ale teď se to jevilo jako ještě méně pravděpodobné.

Když mu Dennis Mummers zavolal zpátky, řekl: „Billy telefon nemá. Jste si jistý, že to byl on?“

Jeho hlas bych si s jiným nespletl.“

Je nezaměnitelný,“ souhlasil Mummers. „Ale kolikrát jste s ním mluvil předtím, než jste ho navštívil tady?“

Místo odpovědi John řekl: „Zmínil se o něčem, co mohl vědět jen on, souviselo to s naším rozhovorem.“

„Vyhrožoval vám?“

Kdyby John vyhrožování potvrdil, očekávalo by se od něho, že napíše zprávu, a pokud by to udělal, dozvěděli by se, že se Lucasovým případem nikdy oficiálně nezabýval.

„Ne,“ zalhal. „Žádná výhrůžka nezazněla. Co Billy říkal, když jste u něho v pokoji hledali telefon?“

„Neřekl nic. Něco se s ním stalo. Uzavřel se do sebe, s nikým nemluví.“

Je možné, že by mu někdo z personálu půjčil mobil?“

„ „Vzhledem k okolnostem by to byl důvod k propuštění,“ odpověděl Mummers. „Nikdo by to neriskoval.“

„Důstojníku Mummersi, moje práce mě naučila, že někteří lidé jsou schopní riskovat všechno, cokoliv z těch nejbanálnějších důvodů. Ale děkuju vám za pomoc.“

Když John zavěsil, odešel do kuchyně, kde rozsvítil jen zářivku v digestoři nad sporákem.

Většina jejich přátel pila víno, ale pro těch pár, kteří si rádi dali něco silnějšího, měli v kuchyňské lince malý bar. Protože si byl jistý, že znovu usne jen s dopomocí, nalil si na led dvojitou skotskou.

Neznepokojila ho ani tak hrozba, kterou Billy Lucas vyslovil, jako spíš poslední slova, jež mladistvý vrah do telefonu pronesl.

Pokud si John dobře vzpomínal, nikdy neprozradil policii to, co vrah jeho rodičů a sester Alton Turner Blackwood řekl, než zemřel. John byl tehdy němý žalem a hrůzou, ale Blackwood se pokusil odvést jeho pozornost slovy.

Předposlední věc, kterou Blackwood pronesl té dávné noci, byla slovo od slova poslední věc, jež Billy řekl do telefonu ani ne před hodinou: Ta krásná sestra, ta Giselle, měla moc hezká drobná ňadra v dívčí podprsence.

17

Zachovi se zdálo, že se probudil ve své temné ložnici a uviděl, jak zpod dveří šatny trčí ostří jantarového světla. Ve snu ležel, zíral na ten úzký jasný pruh, vzpomínal, jestli v šatně zhasl, než šel spát, a došel k závěru, že ano.

Rozsvítil lampičku na nočním stolku, která ponechávala většinu pokoje ve tmě, vstal z postele a pomalu došel k šatně. Choval se přesně jako typický pitomec z hloupého hororu, kde všichni umřou, protože jsou neskutečně natvrdlí. Když položil ruku na kliku, světlo v šatně zhaslo.

Někdo – nebo nějaká příšerná věc – tam musel být a mohl ovládat vypínač, takže nejhorší ze všech pitomých kroků by bylo otevřít šatnu beze zbraně. Zach však viděl, jak jeho ruka bere za kliku, jako by nad ní neměl kontrolu, jako kdyby tohle byl také jeden z těch filmů, v nichž bezradný moula prodělá transplantaci ruky a ta má teď svůj vlastní rozum.

V tu chvíli si začal uvědomovat, že se mu to zdá – jeho ruce byly stejné jako ty, se kterýma se narodil, a ty dělaly pokaždé to, co chtěl on. Pak se sen hladce přetočil o kus dál a dveře byly náhle dokořán, aniž by je otevřel, a on stál na prahu černočerné šatny.

Z té temné díry se vymrštily obrovské ruce a popadly ho, jedna za krk, druhá za obličej, široká dlaň mu drtila nos a zacpávala ústa, bránila mu křičet, dýchat.

Chytil ruku, která mu zakrývala tvář, a zoufale se ji snažil odtrhnout, zápěstí silné jako koňské koleno, tvrdou hroudu kostí, tlusté šlachy. Chladné, mastné prsty větší než polévkové lžíce se mu zarývaly do očí a on nemohl dýchat, nemohl dýchat –

Zach konečně popadl dech, vyděšeně se posadil na posteli a noční můra se rozsypala jako rozdrcená lastura.

Otřásalo jím dunění jeho srdce, ale i když strach vyvolaný snem rychle slábl, viděl, že se scénář hororu z jeho spánku přehrává i v bdělém světě. Opravdovou tmu jeho skutečného pokoje prořezávalo ostří jantarového světla vycházející ze škvíry mezi spodkem dveří a podlahou.

Předtím, když se dveře samy od sebe otevřely, to přičetl sedajícímu si domu, který narušil jejich rovnováhu, takže jimi pohnula gravitace. Když se mu pak zdálo, že s jeho salutujícím odrazem v zrcadle není něco v pořádku, nezabýval se tím, nespěchal, aby se podíval znovu, protože věděl, kdo jsou opravdoví zloduši ve světě, a nepotřeboval, aby ho nějací bubáci odváděli od obav ze skutečného zla.

Avšak něco v právě skončeném snu ho změnilo. Náhle ucítil strach, jaký nikdy předtím nepoznal, nebo ho třeba naposledy prožil tak dávno, že v jeho paměti vybledl stejně jako vzpomínky na útlé dětství, které už ani nedokázal vyvolat.

Jeho noční můry byly většinou spíš zábavnými, nepravidelnými návštěvami strašidelného zámku mysli. Projížděl se v nich ve vozíku kolem jednotlivých podivných výjevů, dokud se jedna z hrůz neukázala být skutečnou a nezačala naprosto nepravděpodobná honička. Po krátkém strachu se probudil, a pokud si vůbec dokázal vzpomenout na podrobnosti, byly tak absurdní, že se jim musel smát – nešlo o nic víc než o hloupou přehlídku strašidel, o nic děsivějších než ty přitroublé zrůdičky z kreslených filmů pro malé děti.

Tenhle hrozný sen se mu však zdál stejně skutečný jako pokoj, do kterého se probudil: ty chladné, kluzké útočící ruce, bolest nosu rozmáčklého dlaní, stisknuté nosní dírky a pocit, že se dusí. Dokonce i teď přetrvávající bolest v očích naznačovala, že ty prsty velké jako lžíce byly skutečné a oslepily by ho, kdyby se neprobral ze spánku.

Rozsvítil lampičku na nočním stolku a vyskočil z postele, i když ne proto, aby utíkal k šatně, jako to udělal ten idiot Zach ve snu. V koutě nedaleko psacího stolu byla opřená replika takzvané mamelucké šavle, kterou vytáhl z naleštěného poniklovaného pouzdra.

Současné slavnostní šavle jsou jen pro ozdobu, odznaky hodnosti nošené důstojníky námořní pěchoty při různých ceremoniích. Tahle byla z nerezové oceli, s rytinou na začátku čepele a pozlacenou příčkou a jílcem. Jako každý ceremoniální meč měl i tenhle tupé ostří a nedal se použít jako zbraň. Ani špička nebyla ostrá, ale i tak mohla napáchat jisté škody.

Zach se postavil vedle šatny a levou rukou prudce otevřel dveře, zatímco v pravé svíral šavli. Žádný útočník nevlétl do pokoje, aby otestoval špičku jeho zbraně.

V šatně nikdo nebyl, ale jedno překvapení tam čekalo. Poklop ve stropě byl otevřený, skládací žebřík spuštěný. Temný prostor mezi prvním a druhým patrem jako by na něho čekal.

Zach pod žebříkem zaváhal, vzhlédl a naslouchal. Rozeznal jen sykot hořáků dvou plynových kotlů vytápějících první a druhé poschodí, šepotavý zvuk podobný řevu vodopádů slyšených na velkou vzdálenost.

Prostor mezi stropem a podlahou byl vlastně metr a půl vysoké servisní mezipatro, ve kterém se člověk mohl postavit skoro zpříma. Nacházely se tam dva kotle, zvlhčovače vzduchu, desítky metrů hadic vedoucích všemi směry, měděné vodovodní potrubí, železné i plastové odpadní roury a čert ví co ještě. Naproti poklopu se dala rozsvítit šňůra světel, která se používala pokaždé, když tam instalatéři nebo elektrikáři prováděli nutnou údržbu a opravy.

Před necelým měsícem vlezl do servisního mezipatra podivínský deratizátor s vypoulenýma očima a kníry dlouhými jako hmyzí tykadla, aby se tam poohlédl po stopách škůdců. Místo krys našel hnízdo veverek, které tam pronikly protrženou síťkou ve ventilaci.

Něco tak nevinného jako rodinka hlodavců nemohlo otevřít poklop a spustit dolů žebřík, zatímco Zach spal.

Nechyběla mu odvaha prohledat prostor nahoře; byl by však největší pitomec ze všech, kdyby tam šel v noci vyzbrojený jenom parádní, ale nemotornou šavlí s tupým ostřím. Potřeboval taky dobrou baterku, protože šňůra holých žárovek používaných opraváři nevyhnala stíny ze všech koutů. Druhý den odpoledne, po vyučování a po obědě, možná do servisního prostoru vyleze a poohlédne se po čemkoliv, co by tam mohlo být k vidění.

Třeba o tom poví otci a prohledají mezipatro společně.

Levou rukou zvedl Zach spodní část žebříku a složil nejnižší ze čtyř částí spojených panty. Pak už se práce ujal chytrý automatický mechanismus a poskládal celou věc do zadní části poklopu, který se se zaduněním zaklapl na místo.

Chvíli stál v šatně, dokud se kroužek na šňůře od poklopu nepřestal houpat jako kyvadlo, a pak ještě asi minutu nebo dvě. Nikdo se už nepokusil žebřík znovu spustit.

Domovní dveře se zamykaly dokonce i přes den. Táta říkal, že darebáci nejsou jako upíři, neschovávají se před sluncem a mohou zaútočit kdykoliv, takže nemá smysl usnadňovat jim práci. Nikdo nemohl proklouznout dovnitř a ukrýt se v mezipatře.

Bylo pravděpodobnější, že za to mohlo sedání domu, které také vyvedlo z rovnováhy dveře do šatny. Kvůli malému posunu stavby mohla váha žebříku a gravitace přemoci pružiny uzavíracího systému a způsobit, že se poklop otevřel a žebřík rozložil sám.

Ano, přesně tak se to muselo stát. Každé jiné vysvětlení byly jen hloupé povídačky pro mrňata, která se ještě počurávají do postele.

Než zhasl v šatně, prohlédl se ve vysokém zrcadle. Spal ve slipech a tričku. I když nebyl žádný svalovec, rozhodně se nedalo říct, že je vyzáblý. Přesto si připadal menší, než jak si sám sebe představoval. Jeho nohy se zdály hubené. Růžová kolena, bledé kotníky. Šavle byla na něho moc velká, jako asi na každého třináctiletého kluka. Nevypadal směšně ani pitomě, ale rozhodně nepřipomínal toho chlapíka z náborového plakátu.

Když cvakl vypínačem, podepřel dveře šatny židlí od psacího stolu, přestože si při tom připadal trochu hloupě.

Položil šavli na postel a vklouzl pod přikrývku, takže mu venku zůstala jen hlava a pravá paže. Ruku položil lehce na jílec.

Několik minut uvažoval o lampě, ale pak usoudil, že by ji nechala svítit jen medúza bez páteře, naprostý srab. Přece se nebude bát tmy. To ani náhodou.

Když byla lampa zhasnutá a ve tmě prosvítaly jen šedé obdélníky oken zakrytých závěsy a číslice budíku s rádiem, začal být Zach přesvědčený, že na jeho odrazu nebylo něco v pořádku. Rozhodl se, že zůstane do rána vzhůru a že před rozbřeskem přijde na to, co ho znepokojuje, ale po nějaké době ho zavalila lavina únavy. Když už ho unášela do spánku, uviděl sám sebe v zrcadle, ty bledé kotníky, růžová kolena a příliš hubené nohy, to vše celkem skutečné a správné, přestože nijak vábné. Potom si uvědomil, že oči v zrcadle nebyly šedomodré jako ty jeho, ale černé jako saze, černé jako spánek.

18

Bosý a v modrém županu přecházel John po kuchyni ve světle z digestoře, upíjel skotskou a přemýšlel o událostech toho dne. Dříve nebo později se bude o své podezření muset podělit s Nicky. Avšak vzhledem k bizarní a fantastické povaze toho, čemu by měla uvěřit, jí to celé chtěl předložit, teprve až bude mít nezvratné důkazy. Byli si tak blízcí, jak si jen manželé mohou být, oddaní jeden druhému, ale pochopitelně jí nemohl říct, že na půdě žijí nějaké neviditelné příšerky z Marsu, a čekat, že mu okamžitě uvěří, aniž by je viděla na vlastní oči.

Hodně z toho, co se v uplynulém dni stalo, se dalo smést ze stolu jako psychologický fenomén pramenící ze silného emocionálního traumatu vyvolaného vraždami spáchanými před dvaceti lety. Při každém vyšetřování vraždy nebo soudním přelíčení by takové důkazy byly považovány přinejlepším za nepodložené a přinejhorším za výplody chorého mozku.

Jemné zvonění zvonků, které slyšel v domě Lucasových, mohly být sluchové halucinace. Ano, našel v Celinině pokoji zvonky ve tvaru květů kaly, ale nebyl tam nikdo, kdo by jimi cinkal. Věřil, že když seděl v Billyho pokoji, slyšel zvonit mobil mladého vraha, a myslel si, že zaslechl slabý hlas pronést Servus, ale beze svědků, kteří by tyhle zážitky podpořili, to mohly být také sluchové halucinace.

John věděl, že se mu ten nedávný telefonát od Billyho nezdál, a předpokládal, že přezkoumání záznamů telefonní společnosti odhalí příchozí hovor v době, kdy k němu došlo. Ale na Billym Lucasovi nebylo nic zjevně nadpřirozeného, nic nepodporovalo myšlenku, která Johna mučila: možnost, že Alton Turner Blackwood – jeho duch, zjevení nebo přízrak, jakkoliv se to nazve – je zpět v tomto světě a chystá se nějak pokračovat v sérii brutálních vražd, které spáchal před dvaceti lety s rodinou Calvinových jako čtvrtým a posledním terčem.

Ty zvláštní věci, které viděl, buďto zahlédl koutkem oka, nebo byly pravděpodobně nepodstatné. Když míjel reprodukci obrazu Johna Singera Sargenta Karafiát, lilie, lilie, růže na odpočívadle schodiště v domě Lucasových, spatřil – nebo si to aspoň myslel –, že je jedna z dívek na obrazu potřísněná krví, a pak že hoří. Musel uznat, že byl rozrušený, takže to mohl být jen výplod jeho fantazie. A digitální hodiny v kuchyni a Billyho pokoji, na nichž náhle začalo blikat poledne nebo půlnoc, nebyly nevyvratitelným důkazem přítomnosti nějaké entity existující mimo čas; nebyly důkazem ničeho.

Nicolette věděla, co se stalo Johnové rodině, i to, že téže noci nepředstavitelného zla vraha svých blízkých zabil. Popsal jí tu událost do nejmenší podrobnosti, aby mohla pochopit psychologii – muka, pocit viny, tichou paranoiu, přetrvávající strach – muže, kterého si chtěla vzít. Zatajil jí jen jednu věc, kterou jí odhalí, až a jestli jí poví, proč se teď bojí o jejich životy.

Děti věděly, že je John sirotek. Když se ptaly, jak se stalo, že zůstal na světě sám, neuchýlil se tak úplně ke lži, jen jim naznačil, že byl opuštěn v dětství, o svých rodičích nic neví a vychovali ho v církevním sirotčinci. Všechny tři podezíral, že vytušily nějakou nevyřčenou tragédii, ale jen Naomi se k tomu tématu občas vrátila, protože soudila, jak měla v povaze, že život sirotka musí být poznamenán sladkou melancholií a zároveň úžasnými dobrodružstvími; pokud byla minulost jejího otce plná romantiky, toužila nechat si vyprávět každou vzrušující epizodu.

John měl v úmyslu povědět všem třem dětem pravdu, až bude Minette osmnáct, ale teď neviděl žádný důvod, proč je zatěžovat tak děsivým a znepokojivým příběhem. Věděl příliš dobře, jaké to je, procházet dospíváním ve stínu čiré hrůzy. Myslel si – a teď doufal –, že budou vyrůstat bez toho hnusu zasetého do svých myslí.

Když dopil skotskou, vypláchl skleničku, nechal ji vedle dřezu a šel do vedlejší společenské místnosti. Tady Walter a Imogene Nashovi obědvali, sepisovali nákupní seznamy a plánovali údržbu domu.

Posadil se k sekretáři z ořechového dřeva, na kterém ležel měsíční plánovací kalendář v kroužkové vazbě. Otevřel knihu tam, kde byla založena, na dvou stranách vyhrazených pro měsíc září.

Sérioví vrazi, zvlášť ti posedlí rituály, kteří si vybírají oběti s jistou pečlivostí, jako Blackwood, dokáží zabít kdykoliv, kdy se jim naskytne příležitost, ale k jejich hlavním zločinům dochází v pravidelných intervalech. Ta periodicita často souvisí s fázemi měsíce, i když nikdo neví proč, dokonce ani sami psychopaté.

Alton Turner Blackwood nebyl přísně ovládán lunárním kalendářem, ale neměl k němu daleko. Zvláštní význam pro něho mělo číslo třicet tři: každou další rodinu vyvraždil třiatřicet dní po vyvraždění té předchozí.

Billy Lucas povraždil své blízké druhého září. John odpočítal v plánovacím kalendáři dny od toho data a určil, že pokud dojde k dalšímu krveprolití, bude to pátého října, bez několika hodin sedmadvacet dní od téhle chvíle. Třetí rodina by zemřela sedmého listopadu.

A pokud by se naplnila jeho pověrčivá očekávání, čtvrtá rodina – on, Nicky a děti – měla naplánovanou likvidaci na desátého prosince.

Nijak zvlášť ho nepřekvapilo, že poslední z těch čtyř událostí připadá na den Zachových čtrnáctých narozenin. Johnovi bylo také čtrnáct, když Blackwood povraždil jeho rodinu. Tato shoda jen potvrdila oprávněnost jeho obav.

Když zavřel plánovací kalendář, zavolal do personální kanceláře oddělení vražd, aby tam nechal vzkaz, že si pro nemoc bere den volna. Zatelefonoval také Lionelu Timminsovi, svému občasnému parťákovi, a namluvil mu stejnou zprávu do hlasové schránky mobilu.

Prádelna se nacházela na opačném konci společenské místnosti než sekretář. John zjistil, že ho něco přitahuje k jejím zavřeným dveřím.

Vzpomněl si, jak ho Walter Nash upozornil na „hrozný smrad“ v prádelně. Možná do potrubí odvodu páry ze sušičky před časem vlezla krysa a zdechla tam.

A možná ne.

Jenom je divné, že se ten smrad objevil tak najednou. V jednu chvíli je prádelna v pořádku a hned nato to tam páchne.

Ve svém současném stavu mysli si John Calvino představoval smrtícího pavouka visícího někde poblíž, ale mimo dohled. Každá podrobnost jeho dne se zdála být hedvábným vláknem ve složité pavučině, kterou byl opředen. Nic se nedalo vyloučit jako nepodstatné. Každá událost měla s ostatními viditelné i neviditelné vazby a spirální i radiální vlákna té hrozivé sítě brzy začnou vibrovat, jak její stavitel začne kroužit kolem středu směrem ke kořisti, kterou tam doufá polapit.

Čím déle se díval na dveře prádelny, tím silněji ho přitahovaly.

Další událost nebo dvě, které nemusejí nutně mít nadpřirozené rysy, stačí jen, aby byly podivné a nevysvětlitelné, by mohly přetrhnout zbývající lana, jimiž byl připoután ke kotvícímu sloupu logiky, která byla zásadní pro policejní vyšetřování, a pověrčivost by ho zvedla z pevné země stejně spolehlivě, jako balonety naplněné heliem nadnášejí řiditelnou vzducholoď. Práci policisty a pak detektiva v oddělení vražd si zvolil jako pokání za to, že ze své rodiny přežil jen jediný. Stal se pozoruhodným detektivem částečně díky svému talentu uplést z několika vláken důkazů správný obraz celé tapisérie zločinu. Nevěděl, jak by v tom mohl s důvěrou pokračovat, kdyby jeho rozum někdy selhal.

Váhavě, jako by podlaha pod ním byla napnuté lano a on nezkušený provazochodec obávající se pádu, vstal John od sekretáře z ořechového dřeva a zamířil k prádelně. Otevřel dveře a překročil práh.

To, co tam ucítil, byl odporný, silný, vseprostupující zápach mimořádně odporné moči Billyho Lucase, nezaměnitelné svou jedinečností, kterou zřízenec Coleman Hanes přičítal mladíkovým lékům. John si vybavil odporný žlutohnědý proud zalévající nerozbitné sklo.

Vydlážděná podlaha se zdála být bez poskvrnky. Žádná kaluž moči, ani kapka toho hnusu.

Zadržel dech a nahlédl do pračky a sušičky. Byly čisté.

Otevřel skřínky po obou jejích stranách. Police byly suché.

Vzhlédl k větráku ve stropě, který dovnitř vháněl teplý vzduch. Z jeho čtyř šikmých lopatek žádná temná tekutina nekapala. Moč ale stejně nemohla být ve vzduchovém topení, jinak by se zápach neomezil jen na tuhle místnost.

Nikde žádná moč, jen její čpavý pach.

John vycouval z prádelny a zavřel za sebou dveře. Zhasl ve společenské místnosti a vrátil se do kuchyně, kde se zhluboka nadechl čistého vzduchu.

U dřezu si napumpoval do dlaní mýdlo a pečlivě si umyl ruce. Přestože se nedotkl ničeho, co by vyžadovalo takovou očistu, podržel ruce pod tak horkou vodou, jakou jen dokázal snést, dokud to pálení vydržel.

Zápach v prádelně zahnal účinky skotské. Nervy měl opět napnuté k prasknutí. V hlubokém jezeře jeho mysli se divoce míhala hejna temných očekávání, která musel zahnat, nejen aby usnul, ale také aby dokázal ochránit svou rodinu.

Zhasl světlo v digestoři a v naprosté tmě šel k francouzskému oknu vedoucímu na dlážděnou terasu a do zahrady. Vytáhl žaluzie zajišťující soukromí a zahleděl se na deštěm rozmazaná světla nejbližších sousedů za zarostlou roklí.

Hrozba nečíhala v té rokli. Přestože byl John oslepený nocí, věděl, že se nic nekrčí na neviděném trávníku, pod cedrem ani v jeho jehličí nebo v domku na stromě, kteiý objímaly jeho větve. Žádný nepřítel nepozoroval dům ani od Willardova hrobu, ani z růžového altánku.

Vybavil si tvrdou a nevysvětlitelnou ránu, která otřásla jeho fordem, když parkoval před krytým hlavním vchodem státní nemocnice, jakmile nastartoval motor a chtěl odjet.

O několik hodin později, v garáži pod domem, se poté, co si svlékl a pověsil plášť do deště, ze stínů dvakrát ozvalo trojí zaklepání a pak ještě jedno nad sádrokartonovým stropem. V té době to přičítal vzduchovým bublinám v měděném potrubí.

Intuice, skutečná jako morek v jeho kostech, teď Johnu Calvinovi napověděla, že to ťukání vydal neviděný návštěvník, hledající cestu domem, jenž mu byl cizí, jako slepec, který zkoumá nové území bílou holí.

Nepřítel se neskrýval venku v noci. Nepřítel byl už v domě.

Ačkoliv by mohl být považován za nepříčetného, kdyby to vyslovil nahlas, John věděl, že když přišel domů, přivedl něco s sebou.

Z deníku Altona Turnera Blackwooda:

Chlapec v okrouhlé místnosti vysoko v kamenné věži fotografii krásné mrtvé filmové hvězdy v celé její nahé kráse ukrýval a vždycky s ní zacházel opatrně. Byl to jeho poklad.

Doutnal v něm hněv na starého pána, Týdžeje Blackwooda. NaAnitu, svou matku, která ho opustila a přinutila žít na Crown Hillu. Na Reginu, matčinu sestru, a na mladou Melissu, Regininu dceru, které si mohly v sídle chodit, kam chtěly v jakoukoliv denní i noční dobu, nikdy s ním nepromluvily, zesměšňovaly ho před služebnictvem a smály se mu za jeho zády.

Po dlouhou dobu jeho hněv jen žhnul, nehořel plným plamenem. Byla to pouze zahořklá zloba vyvolaná urážkami a křivdami.

Strach z bití držel jeho hněv na uzdě. A strach, že bude připraven o své svobody. Pod sídlem bylo sklepení, před kterým byl více než jednou varován, království rybenek a pavouků.

Také se bál toho, co by ho mohlo čekat za hranicemi rozlehlých pozemků Crown Hillu. Starý pán mu často vyprávěl, že by ho lidé ve světě tam venku prohlásili za zrůdu, uštvali a zabili. Když se o něho ještě starala matka, často ho varovala před touhou po životě mimo sídlo. Jestli odsud odejdeš, nezničíš život jenom sobě, ale i mně.“

O svobodě ho učil havran.

Jednoho horkého červnového soumraku pootevřel chlapec všechna čtyři okna ve věži, aby vyvolal průvan.

Cosi se zatřepotalo a v oranžovém světle, které zalévalo parapet západního okna, přistál havran. Pták si bystrým obsidiánovým okem prohlédl ohyzdného chlapce s tvrdým obličejem sedícího s knihou v křesle.

Havran naklonil hlavu na jednu stranu a pak na druhou. Všechno prozkoumal. Pak prolétl kruhovou místností a východním oknem ven k fialové obloze.

Chlapec uvěřil, že jeho okřídlený návštěvník nebyl pouhý pták. Byl to havran, ale také přízrak, předzvěst, posel.

Z mísy s ovocem vybral tři kuličky hroznového vína. Každou rozřízl nožem vpůli, aby uvolnil její vůni. Kousky vyrovnal vedle sebe na západní okno.

Domníval se, že pokud byl pták víc než jen pták, vrátí se pro tuhle šťavnatou nabídku. Když oranžové světlo zhoustlo v červené, přistál havran na parapetu.

Chlapec ho pozoroval, jak zobe hrozny, a havran pozoroval jeho. Když pták znovu přelétl místnost a opustil ji východním oknem, cítil chlapec, že mezi nimi proběhl bezeslovný rozhovor. Došlo k hlubokému souznění. Co však znamenalo, nevěděl.

Následujícího dne za soumraku se havran objevil znovu a přijal další kuličky vína. Příštího večera nakrájené jahody.

Toho třetího večera, dvě hodiny po krmení, se pták vrátil, poprvé po setmění.

Chlapec seděl ve světle lampy, hleděl na odvážného havrana na okně, havran se díval na něho a chlapec po chvíli pochopil, že mu ten tvor přišel něco nabídnout. Ale co? Asi půl hodiny čekal, přemýšlel a pak na to přišel. Pták mu přišel nabídnout noc.

Než havran přeletěl místnost, byl chlapec na nohou a kráčel k východnímu oknu. Okamžik poté, co pták proletěl otevřeným rámem, sevřel chlapec jednou rukou středový sloupek a vyklonil se tak daleko, že riskoval pád.

Když havran plachtil od věže, na jeho hladkých černých křídlech, letkách a ocasních perech se vlhce zaleskl svit měsíce, jako by pták byl kaňkou inkoustu, jímž byla do větru zapsána chlapcova budoucnost.

Spěchal k dubovým dveřím, rozrazil je a utíkal dolů po točitém schodišti. Jeho kroky byly duněním dračího srdce a jeho naléhavý dech se odrážel od kruhových kamenných zdí jako zášlehy ohně.

Přestože ráno dlouho spal a byl vzhůru dlouho do noci, kdy se mohl snadněji vyhnout těm, jejichž společnost mu byla upírána, nikdy neopouštěl dům a jeho nejbližší okolí. Teď však přišel havran se svou nabídkou noci a všech jejích možností.

Na sto čtrnácti hektarech patřících k sídlu byly louky a lesy. Údolí a kopce.

Skály a jeskyně. Dva potoky a rybník. I když nemohl vyjít mimo oplocené území, čekal na něho svět zralý k prozkoumání.

A protože rodina a sloužící spali, nemohli tušit, jak daleko jde a co dělá. Mohl si dělat, cokoliv chtěl, a oni si budou myslet, že se prochází místnostmi domu nebo se choulí ve své věži, pokud si na něho vůbec vzpomenou.

Vždycky býval jen belhající se postava, nemotorná konstrukce ze sukovitých kloubů a hrubých kostí pohybující se krokem kudlanky nábožné. Ale té noci, když spěchal přes východní trávník za havranem osvoboditelem, objevil ve svém neladném těle zvláštní půvab.

Přestože smrtka vefilmech byla jen kostra v kápi –jako ve slavném Kruhu zla Jillian Hathavoayové –, pohyboval se ten přízrak bez námahy, jako by plul, klouzal po cákaná krve. Teď, když mu nad hlavou kroužil havran a zastiňoval svými křídly měsíc, chlapec se také vznášel, klouzal po trávníku na louku a směrem k lesu.

Ten chlapec ještě nebyl mnou. Musel se naučit a udělat ještě jednu věc. Pak se stane mužem, jímž jsem teď.

19

Déšť se během noci zmírnil a za rozbřesku ustal docela. Tou dobou už John odbočoval z okresky na cestu v bukové aleji vedoucí ke státní nemocnici. Vrstva mraků už zeslábla, ale pořád byla příliš silná na to, aby odhalila modrou oblohu.

Instituce na vrcholku kopce připomínala pevnost, její střecha s nízkou zídkou vypadala jako hradby a okna nebyla o moc širší než hradní střílny, jako by ta budova byla postavena tak, aby se ubránila před příčetností vnějšího světa, spíš než aby zabránila vyšinutým nebo dokonce šíleným pacientům, aby vnesli chaos mimo její zdi.

Zaparkoval znovu pod krytým vchodem a položil na palubní desku kartičku s nápisem POLICIE.

Před několika hodinami mu Dennis Mummers, který měl noční směnu u bezpečnostního pultu ve druhém patře, pověděl o Billym Lucasovi do telefonu něco, co vyžadovalo druhou návštěvu. Když se John zeptal, jak mladík reagoval na prohlídku pokoje, nejprve mu dozorcova odpověď nepřipadala důležitá. Později už ano.

Neřekl nic. Něco se s ním stalo. Uzavřel se do sebe, s nikým nemluví.

Karen Eislerová, která byla cítit cigaretou vykouřenou o pauze a mentolovým osvěžovačem dechu, zapsala Johna do knihy návštěv v recepci.

Protože se už cestou, o necelých dvacet minut dříve, spojil s Colemanem Hanesem, nebylo třeba shánět zřízence přes pager. Už na Johna čekal.

Ve výtahu Hanes řekl: „Stejně bych byl radši, kdybyste se s ním setkal v konferenční místnosti, jako včera.“

„Pokud se úplně uzavřel do sebe, zeď z nerozbitného skla mezi námi by mi jenom ztížila práci.“

„Nemůžu s ním v pokoji nechat nikoho samotného, kvůli ochraně jak jeho, tak návštěvníka.“

„Žádný problém. Zůstaňte s námi.“

„Na dobu vaší návštěvy mu nasadíme pouta. Nemyslím, že je to v jeho současném stavu nutné, ale takové jsou předpisy.“

V bezpečnostním vestibulu odevzdal John služební pistoli.

Když kráčeli chodbou ve druhém patře, Hanes řekl: „Včera večer přestal jíst. Dneska ráno odmítl tekutiny. Jestli to tak půjde dál, budeme ho muset krmit násilím. A to není nic hezkého.“

„Nemáte na vybranou.“

„Stejně to není nic hezkého.“

Billyho pokoj – světle modré stěny, bílý strop, bílá kachlíková podlaha – obsahoval bezpečně vyčalouněné křeslo bez knoflíků nebo švů a metr čtverečný stolu z lisovaného plastu, který byl dost vysoký, aby se z něj dalo jíst. Jako postel sloužila metr dvacet široká betonová police trčící z jedné zdi, kterou pokrývala silná molitanová matrace.

Billy ležel na zádech, hlavu podloženou dvěma polštáři, a nijak nezareagoval na jejich příchod.

Bezpečnostní opatření představovala nylonovou síť obtočenou kolem jeho těla tak, že mu držela paže zkřížené na hrudi, a pouta na kotnících, k nimž byla síť připevněna.

John se na chvilku postavil nad Billyho v naději, že nespatří to, co očekává, že uvidí, ale zahlédl to okamžitě a ten pohled ho zasáhl tak, že se mu podlomila kolena a musel se posadit na kraj postele.

Coleman Hanes zavřel dveře a zůstal stát zády k nim.

Mladíkovy dříve planoucí oči byly vyhořelé, stále modré, ale bez hloubky jako skleněné bulvy laciné panenky, postrádající původní intenzitu pocitů, vzdor a aroganci. Billy zíral do stropu, ale možná ho ani neviděl. Přestože občas zamrkal, ani jednou nezaostřil, hleděl do prázdna jako slepec ztracený v myšlenkách.

Jeho tvář zůstala hladká jako předtím, ale smetanová pleť za necelý den zesinala. Pod očima měl šedé stíny, jako by po dvou uhaslých plamenech jeho očí zůstal jen popel.

Jeho vlasy se zdály být vlhké, asi potem, a bledé čelo vypadalo mastně.

„Billy?“ řekl John. „Billy, pamatuješ si mě?“

Pohled zůstal upřený na cosi na jiném místě a v jiném čase.

„Ten hlas včera byl tvůj, Billy, hlas ano, ale ne slova.“

Mladíkova ústa byla pootevřená, jako by naposledy vydechl a čekal s trpělivostí mrtvých, až mu zaměstnanec pohřebního ústavu sešije rozevřené rty.

„Ani slova, ani ta nenávist.“

Billyho tělo, bezvládné jako mrtvola před posmrtnou ztuhlostí, se nijak nevzpíralo svazující síti.

„Byl jsi jenom chlapec, když on… vstoupil. Teď jsi zase jen chlapec. Chápeš? Rozumím tomu. Vím to.“

Billyho mlčení a nehybnost nenaznačovaly pouhou lhostejnost, ale spíš smrtelnou apatii zrozenou ze zoufalství, úkryt před všemi pocity a nadějí.

„Byl jsi jen rukavice. On byl ruka. Už pro tebe nemá žádné použití a ani mít nebude.“

Byl to podivný pocit pronášet ta slova, snad ještě podivnější než jim věřit.

„Moc rád bych věděl, proč zrovna ty a ne někdo jiný. Co tě činilo zranitelným?“

I kdyby na temné podlaze chlapcovy paměti zůstal ležet jediný lesklý střep jeho bývalého já, i kdyby se jednoho dne rozhodl znovu žít a souvisle promluvit, možná by nevěděl, proč nebo jak se stal nástrojem zkázy ve službách té věci – dobře, řekněme narušeného ducha –, která kdysi bývala Altonem Turnerem Blackwoodem.

„Když ty, proč ne kdokoliv?“ uvažoval John, který už myslel na desátý prosinec, od toho dne za tři měsíce, kdy bude možná muset bránit svou rodinu proti celému světu. Každý, s kým se setká, by mohl být tou rukavicí, do níž se příště skryje ruka té zrůdy. „Když ty… proč ne já?“

Jeho největší obavy nepramenily z toho, že s ním předchozího dne přišlo domů něco z jiného světa.

Nejvíc ze všeho se bál, aby nějaká skulina nebo slabost v něm samém neposloužily jako dveře, kterými by se do něho dalo vstoupit stejně snadno, jako vrah s řezačkou skla může vstoupit do zamčeného domu.

Billymu řekl: „Teď musíš být naprosto zničený. Nemohl tě nechat vcelku. Jeden dobrý chlapec rozbitý na milion kousků.“

John položil Billymu ruku na čelo v očekávání, že bude rozpálené. Ale i když bledou pokožku pokrýval pot, na omak byla chladná.

„Jestli najdeš způsob, jak promluvit, a budeš chtít mluvit, pověz jim, aby mi zavolali,“ řekl John, aniž by doufal, že se to stane. „Vrátím se. Hned k tobě přijdu.“

Viděl svůj odraz v mladíkových očích, zdál se být průhledný, jak plul v těch duhovkách, jako by byl člověk se dvěma dušemi a strašil na dvou místech současně.

Odhrnul Billymu z čela zplihlé vlasy a zašeptal: „Bůh ti pomáhej. A mně také.“

Když vyšli na chodbu, zavřel Coleman Hanes dveře pokoje a zeptal se: „Co to sakra mělo být?“

John už kráčel k bezpečnostní hale a místo odpovědi řekl: Jak dlouho už je na tom takhle?“

„Od včerejšího večera. Co měly znamenat ty řeči o rukavici a ruce?“

„Stalo se mu to hned poté, co jsem odešel? Nebo až za hodinu, za dvě?“ naléhal John.

„Krátce poté. Co to bylo, co jste tam chtěl?“

„Pětadvacet minut po mém odchodu, deset, pět?“ John zaklepal na sklo dveří bezpečnostní haly.

Hanes odpověděl: „Myslím, že hned po něm. Na minutu to nevím. Tak povíte mi, co jste tam dělal?“

Když je dozorce pustil bzučákem do haly, John řekl: „Nemluvím o důkazech v otevřeném případu.“

„Tohle je uzavřený případ.“

„Technicky vzato nikoliv.“

Hanesova obvykle milá tvář se stala varováním před bouří. Udržel na uzdě hrozící hrom a viditelně se přinutil promluvit potichu. „Devětkrát bodl svoji sestru.“

John si vzal od dozorce pistoli a vrátil ji do pouzdra. Jestli se probere z toho transu, nebo co to je, jestli se mnou bude chtít mluvit, vrátím se.“

Hanes se výhružně napřímil. „On už ven nepatří. A nikdy nebude.“

„O to tady nejde,“ ujistil ho John, když stiskl tlačítko výtahu.

„Ale rozhodně to tak znělo.“

„No, nešlo o to. Zavolejte mi, jestli se probere. Zavolejte mi, ať už požádá o moji návštěvu nebo ne.“ Dveře výtahu se odsunuly a John vyšel z kabiny. „Cestu ven znám.“

„To je proti pravidlům,“ namítl statný muž a následoval ho v těsném závěsu. „Musím vás doprovodit.“

Po krátkém mlčení, mezi prvním patrem a přízemím, John řekl: „Můj syn chce být mariňák. Neporadil byste mu něco?“

„Pamatujete si na její fotku?“ zeptal se Hanes.

„Vaší sestry? Ano, pamatuju.“

„Ale její jméno asi ne, co?“

„Pamatuju si všechna jména. Byla Angela, Angela Davisová.“

Johnova úžasná paměť ani jeho slova zjevně nezmírnily zřízencovu podezíravost.

Když ve vstupní hale prošli kolem recepce k hlavnímu vchodu, ozval se Hanes znovu: „Po dvaadvaceti letech je pořád mrtvá – a ten chlap, co ji zabil, má svoji obdivovatelku, která o něm píše blog. Má fanoušky.“

„Billy Lucas nikdy fanoušky mít nebude.“

„Ale ano, bude. Všichni je mají. Každý ten zatracený magor, do jednoho.“

Hanes měl pravdu.

John řekl: „Můžu vás jenom ujistit, že o tohle tady nešlo. Nejsem jeho fanoušek. Nikdy nebude osvobozen od těchto zdí ani od toho, co se viděl udělat.“

Hanes nevypadal o nic klidněji, a když následoval Johna ven hlavním vchodem, strčil do něho – možná neúmyslně právě když lovil klíče z kapsy bundy.

Upustil klíčky na dlažbu a Hanes je zvedl. Stiskl je v pěsti.

Zřízenec přimhouřil oči ve svém zachmuřeném hnědém obličeji. „Co se ‚viděl udělat‘? To je zvláštní slovní obrat.“

John opětoval jeho pohled, ale jen pokrčil rameny.

„A co to, jak jste se k němu choval?“ zeptal se Hanes.

„Jak jsem se choval?“

„Smutně. Skoro jako byste ho litoval.“

John pohlédl na pěst svírající klíčky, pěst muže, který byl ve válce a nepochybně zabíjel v sebeobraně.

Pak se podíval na svoje ruce, které před dvaceti lety zabily Altona Turnera Blackwooda a během jeho služby u policie dva muže zranily a dalšího zabily.

Řekl: „Kdysi žil geniální umělec Caravaggio, umřel v roce 1610, když mu bylo pouhých devětatřicet. Ve své době to byl pravděpodobně nejlepší malíř na světě.“

„Co je mi po něm?“

„Co je vám po mně nebo mně po vás? Caravaggio vedl divoký život, jedenáctkrát stál před soudem. Zabil člověka a musel uprchnout. Byl hluboce věřící. Mezi jinými věcmi namaloval množství skvělých obrazů s náboženskou tematikou.“

„Pokrytec,“ utrousil zřízenec.

„Ne. Znal své chyby, pohrdal jimi. Mučily ho výčitky svědomí. A snad právě kvůli těm mukám odvrhl klasický idealismus Michelangela, kterého se stále drželi ostatní malíři. Portrétoval lidské tělo s realismem, jehož se nikdo před ním neodvážil. Postavy v jeho náboženských obrazech nejsou nadpozemské a idealizované. Jsou hluboce lidské, jejich utrpení jednoznačné.“

„Kam tím míříte?“ zeptal se Hanes netrpělivě.

„Potřebuju klíčky od auta. Snažím se vám vysvětlit, proč byste mi je měl vrátit. Jeden z Caravaggiových obrazů se jmenuje Ukřižování svatého Petra. Petr je vyobrazen jako vyhublý postarší muž se ztrhaným obličejem. Je přibitý na kříži, který zvedají tři muži. Z toho obrazu čiší temnota a úzkost, násilí. Výraz Petrovy tváře je složitý, podmanivý, nemůžete od něho odtrhnout oči. Člověk jako vy nebo já by měl ten obraz poprvé vidět sám, když se na něho nikdo nedívá. Prostudovat si ho, věnovat mu hodinu a umožnit Caravaggiovi, aby mu ukázal hrůzu toho, co jsme, ale i slávu toho, co bychom mohli být, projít s ním od zoufalství k naději a zase zpátky. Kdybyste se mu otevřel, rozplakal by vás.“

„Třeba ne,“ opáčil Hanes.

„Třeba ne. Ale možná ano. Jde o tohle. Obdivuju Caravaggiův talent, genialitu i pracovitost. Obdivuju víru, podle níž se snažil žít, i když často selhal. Ale kdybych byl polda v jeho době, pronásledoval bych ho z jednoho konce Evropy na druhý, dokud bych ho nedopadl, a dostal bych ho na šibenici. Ani stovka geniálních děl nevyváží vraždu jediného nevinného člověka.“

Hanes na něho upřel pátravý pohled a po mlčenlivě úvaze mu klíče vydal.

John obešel auto ke straně řidiče.

Zřízenec řekl: „Ten váš syn, co chce být mariňákem – jak se jmenuje?“

„Zachary. Zach.“

„Povězte mu, že to je to nejlepší, co by mohl udělat.“

„Povím.“

„Povězte mu, že nebude nikdy litovat, leda snad ve chvíli, až bude odcházet do výslužby. A ještě něco.“

John čekal u otevřených dveří.

Jednou bych se rád dozvěděl, o co tady šlo.“

Jestli budu o Vánocích ještě mezi živými, pozvu vás k nám na večeři.“

„Platí. Jak se píše ‚Caravaggio‘?“

John mu to odhláskoval, nasedl do auta a odjel.

Za pár týdnů získá listí buků červenolistých v aleji mezi dvěma pruhy silnice sytě měděnou barvu.

Do Vánoc budou stromy holé.

Vzpomněl si na jiné červenolisté buky v parku, jejich větve s měděným listím pokryté prvním sněhem, okouzlující pohled.

Willard byl tehdy ještě naživu, skotačil s dětmi v třiceti centimetrech prašanu. Retrívr a stromy měli stejný odstín mědi.

Znovu se zamyslel nad pořízením německého ovčáka či jiného ochranářského plemene. Potom mu však došlo, že by se třeba i zvíře, ještě snáz než člověk, mohlo stát rukavicí, ve které se skryje ruka Altona Turnera Blackwooda.

Unavený z nedostatku spánku si John pomyslel, jak na tom asi bude desátého prosince, na Záchovy narozeniny, až a jestli přijde mrtvý muž na návštěvu.

20

Ráno proběhlo pro Nicolette příjemně, plně ji zaměstnávala rodina.

Ta noční můra přišla o půl jedné, uprostřed bílého dne.

Rána byla v tom domě posvátná, začínala snídaní připravenou Nicky, u níž se sešli všichni Calvinovi, než odjel John do práce. Během těch časných hodin nikdo netelefonoval ani nepřijímal hovory. Porušení pravidel se povolovalo jen zřídka.

Ve tři čtvrtě na osm vzala Nicky děti do knihovny v prvním patře, kde do oběda dohlížela na jejich vzdělávání. Byla to veselá parta, stejně dychtivá se učit jako žertovat a popichovat se navzájem. Obvykle se až moc zabraly do těch posledních dvou aktivit, avšak pokaždé – často k Nickyinu překvapení – zvládly uspokojivý díl látky.

Toho rána se konverzace u snídaně lišila od obvyklého hlaholu, byla tišší, a děti byly během vyučování méně živé. Nicky přičítala jejich netypickou mlčenlivost pozdní večeři předchozího dne a také skutečnosti, že se pak následně musely uložit později ke spánku.

V poledne Walter s Imogene nabídli výběr jídel k obědu, a protože tohle denní jídlo nebylo rodinná událost, vzala si Nicky salát Caesar s plátky kuřecích prsíček a studenou láhev čaje do svého ateliéru v druhém patře. Nechtěla svá káčátka zadusit. Rozhodně potřebovala být chvíli sama, i kdyby jen proto, aby objevila, jestli se spořádaně o samotě najedí nebo po sobě budou nevychovaně prskat. Kdyby ale děti zadusily ji, nevadilo by jí to. Mohly posedávat v ateliéru, když pracovala, a kvákat bez ustání a ona by si vychutnávala každou minutu, ale toho dne si Zach vzal oběd do svého pokoje a děvčata se uchýlila také k sobě.

Odpoledne nebyly na programu žádné lekce hudby ani kreslení, na které děti chodily mimo domov, ale od dvou měl být v domě Leonid Sinyavski, jejich učitel matematiky. Se svými einsteinovskými vlasy, rozježeným obočím, baňatým nosem a velkým břichem, oblečený pokaždé v bílé košili a černých kalhotách, vypadal jako bývalý cirkusový klaun, který se rozhodl pro vážnější zájmy. Byl to milý muž, který ochucoval matematiku kouzelnickými triky, a ti uličníci ho zbožňovali, což bylo dobře, protože i když měla Nicolette slušné základy dějepisu, literatury a umění, matematikou nebyla dotčena o nic víc než Samson holičem.

Ve svém ateliéru postavila Nicky láhev čaje na stůl, na němž stály růže pokory, a posadila se na stoličku, aby si snědla salát a při tom si prohlédla triptych, který, jak si myslela, doufala a věřila, byl už více než z poloviny hotový. Vypadal jako mazanice, což bylo dobře, protože každý nedokončený obraz jí připadal jako mazanice, když se k němu příštího dne vrátila. Čím déle si zdánlivě zkažené plátno prohlížela, tím lepší se jí zdálo, až nakonec už vůbec nevypadalo špatně. Anebo, pokud se jeho kvalita nezlepšila, často to byl takový druh mazanice, který měl potenciál nechat se proměnit v něco úžasného, kdyby jen dokázala rozjet svůj lenivý talent na vyšší rychlost, najít to sladké místo mezi hořkými pochybnostmi a nebezpečně přehnanou sebedůvěrou a dokončit to.

Jedna z postav na obraze představovala Johna. Často se v jejím díle objevoval. Nejprve by se nepoznal – pokud vůbec někdy –, protože se obličej té postavy od Johnova lišil. Nicolette si představovala, že takhle by byl mohl vypadat, kdyby jeho mládí nerozdrtila hrůza a násilí, kdyby jeho rodina přežila. V průběhu let ho namalovala s mnoha tvářemi, protože nikdy nepoznala člověka, který v sobě skrýval takový potenciál pro dobro a snad i velikost.

U snídaně, než odešel do práce, byl John trochu zamlklý, stejně jako děti. Občas se hodně zabral do nějakého vyšetřování nebo se citově angažoval natolik, že žil půl kroku vzdálený od všech ostatních, někdy dokonce i od ní, rozptýlený rozsypanými dílky skládačky, které po sobě nechal vrah.

V poslední době se zabýval hlavně případem středoškolského učitele Edwarda Hartmana, kterého někdo utloukl v jeho chatě u jezera. Stopy vedly k učitelovým studentům, i když ne konkrétně k jednomu z nich. Johnovi rodiče byli také pedagogové – a také byli zavražděni –, takže Nicky předpokládala, že bude nějakou dobu méně sám sebou, dokud ho rozum a intuice nedovedou k podezřelému a k usvědčujícímu důkazu.

John se jí však o zavražděném učiteli překvapivě asi týden ani nezmínil, přestože si na ní v průběhu každého vyšetřování obvykle zkoušel různé nápady. Kdyby nevěděla, jak je oddaný své práci, snad by si i myslela, že v Hartmanově případu skončil ve slepé uličce.

Když Nicky dojedla salát, vyšla z ateliéru, přešla chodbu u schodiště a vstoupila do koupelny u manželské ložnice.

Před měsícem si nechala chirurgicky odstranit zub s abscesem, jehož kořeny vrůstaly do čelisti. I když si vždycky pečlivě čistila zuby, zážitek z ústní operace ji dovedl k posedlosti dentální hygienou a teď používala zubní nit po každém jídle.

Nicky nahmatala jazykem mezeru po vytrženém zubu. Později, až se kost zahojí, dostane implantát, který díru zaplní.

Protože se bouřkové mraky začaly trhat, střešní okna vysoko ve zdech propouštěla tolik slunečního světla, že nemusela v koupelně rozsvěcet.

Natočila si sklenici studené vody a postavila ji stranou.

Zatímco si čistila nití zuby skloněná nad umyvadlem, zavřela oči. Po dvou minutách je otevřela a s pocitem dobře vykonané práce pohlédla na drobné zbytky salátu a kuřete v porcelánovém umyvadle. Nabrala si do úst vodu, vykloktala si a vyplivla ji.

Když odložila sklenici, zvedla hlavu a vycenila zuby do zrcadla, aby se podívala, jestli jí tam ještě nějaký salát nezbyl, uviděla těsně za sebou v koupelně stát nějakého muže.

Nicky vykřikla a prudce se k němu otočila. Nikdo tam nebyl.

Přestože vypadal ve světle ze střešního okna jako přízrak, zdál se dost skutečný. Byl vysoký, měl shrbená ramena a podivně připomínal strašáka do zelí. V tom zlomku vteřiny, během něhož se k němu obracela, však nemohl z koupelny utéct.

Zhluboka se nadechla, vydechla a krátce, nervózně se zasmála, pobavená tím, jak sama sebe vylekala.

Když se otočila zpátky k zrcadlu, nebyl muž za ní jako předtím, ale teď se zdál být – temný obrys, zastíněný obličej – na tom místě v zrcadle, kde se měl nacházet Nickyin odraz.

Hrubý hlas řekl něco jako Polib mě, do Nicky udeřil závan arktického vzduchu, zrcadlo vybuchlo v tisíci střepů a ji si vzala tma.

21

Vysoké zrcadlo drželo na zadní straně dveří dívčí šatny šest šroubů.

Minette si klekla na kolena, začala se dvěma ve spodních rozích a jeden po druhém vyšroubovala.

Naomi už překonala hrůzu předchozí noci. Sestra strašpytlík na ni prskla bacil vyděšenosti, což bylo jedno z rizik společného bydlení se sourozencem, který je příšerně nedospělý a navíc má taťkovy zelené oči, kterýma vidí člověku až do žaludku a občas ho přesvědčí, že je jediná třeťačka na světě, která ví všechno. Myška toho samozřejmě věděla jen tolik, co by zaplnilo čajovou lžičku, byla typický osmiletý nevzdělanec, sice sladká sestřička, ale pořád tragicky naivní a bezútěšně jednoduchá. V jasném denním světle Naomi věděla, tak jako věděla vždycky, i v sevření paniky vyvolané Minnie, že se v zrcadle žádná zlověstná postava nepohybovala, že měla pravdu, když tvrdila, že to byl jen stín můry v pokoji za ní, můry, která teď seděla někde v koutě a spala.

Naomi se teď dívala do zrcadla, zatímco se její sestra potýkala se šrouby, a neviděla nic strašidelného ani neobvyklého. Vlastně ji potěšilo, když viděla, že vypadá docela – dokonce víc než jen „docela“ – hezky, ačkoliv by musela udělat něco zásadně úžasného se svými vlasy, pokud by měla okouzlit nějakého prince, protože princ by měl vysoce vytříbený vkus a byl by velice vybíravý ve věcech, jako je ženský účes.

„Jestli musíme vůbec něco dělat, což si nemyslím, co kdybychom to zrcadlo prostě zakryly?“ zeptala se Naomi. „Tohle je spousta práce. Jenom ho zakryjeme, abychom neviděly toho muže v zrcadle a on neviděl nás – ten chlap, který nejspíš ani neexistuje. To by snad mohlo stačit, ne?“

„Nemohlo,“ odpověděla Minnie.

„Co ty o tom víš?“ řekla Naomi. „Ani co by se za nehet vešlo. To já se vyznám v kouzelných zrcadlech. Četla jsem o nich asi šestnáct tisíc pohádek. Ty ani jednu.“

Jednou jsi mi jednu přečetla,“ připomněla jí Minnie. „Byla úplně pitomá.“

„Nebyla pitomá,“ opáčila Naomi. „Byla to literatura. Tys byla tenkrát ve druhý třídě, tak jsi ji nepochopila. Na druhačku byla moc složitá.“

„Byly to stránky a stránky a stránky pindů,“ trvala na svém Minnie a odložila stranou první šroub. „Myslím, že tu pohádku už nikdy nechci slyšet.“

„Můžeme přes tu věc prostě přehodit deku.“

„A ty bys ji pořád zvedala, aby ses do zrcadla podívala.“

„Nezvedala,“ odsekla Naomi. „Umím se ovládat. Jsem disciplinovaná.“

„Pořád bys ji zvedala, abys tam nakoukla, a dřív nebo pozdějc by tam ten muž byl, ty na něj začala mlít něco o tom, jestli není princ, on by tě vcucnul do zrcadla a byla bys mrtvá nafurt.“

Naomi si útrpně povzdechla. „Upřímně, drahá Myško, ty bys měla jít na léčení pro strašpytlíky.“

„Neříkej mi Myško,“ ohradila se Minette a odložila druhý šroub. Postavila se a dala se do práce na dalším páru.

„Co řeknou mamka s taťkou, až zjistí, že zrcadlo zmizelo?“ zeptala se.

„Řeknou:,Kde je to zrcadlo?‘“

„A co řekneme my?“

„Uvažuju o tom,“ odpověděla Minnie.

„Tak to bys teda měla.“‚

Minnie vytáhla třetí šroub a řekla: „Proč na to nenasadíš ten svůj obrovskej jedenáctiletej mozek?“

„Nebuď sarkastická. Sarkasmus ti nesluší.“

„Každopádně, třeba se nikdy nedozví, že jsme zrcadlo sundaly.“

Jak by jim to mohlo uniknout? Mají přece oči.“

„Kdo uklízí u nás v pokoji?“ zeptala se Minnie.

Jak to myslíš, kdo tady uklízí? My tady uklízíme. Má nás to naučit zodpovědnosti. Já osobně už jsem se naučila dost zodpovědnosti na celej život, takže by někdo klidně mohl nějakou dobu uklízet za mě, ale to se nikdy nestane.“

Minnie položila čtvrtý šroub k předchozím třem a řekla: „Když nám paní Nashová vypere a vyžehlí oblečení, kdo ho přinese sem nahoru a uklidí? Kdo nám stele postele?“

„My to děláme. O co ti jde? Aha. Chceš říct, že když necháme dveře šatny zavřený, bude to našim trvat sto let, než si všimnou, že je zrcadlo pryč.“

„Nebo aspoň pár měsíců,“ upřesnila Minnie a postavila před zrcadlo stoličku. „Až vyndám další šroub, sklouzne zrcadlo ke straně. Podrž mi ho.“ Vylezla na stoličku. „Drž ho pevně.“

Naomi chytila zrcadlo, pohlédla do něho a řekla: „Co s ním uděláme, až ho sundáme?“

„Odneseme ho chodbou do komory, kam mamka s taťkou ukládají všechny krámy, a zastrčíme ho za ně, aby ho nikdo neviděl.“

„Nebo si můžeme ušetřit spoustu práce a zastrčit ho obrácené sklem dolů pod tvoji postel.“

„Nechci toho chlapa ze zrcadla pod svojí postelí,“ namítla Minnie. „A nechci ho ani pod tvojí postelí, protože bys tam vlezla, aby sis s ním promluvila, a on by se vyplazil ze zrcadla do našeho pokoje. Už jenom poslední šroub. Držíš ho oběma rukama?“

Jo, jo. Pospěš si.“

„Dávej pozor, ať nespadne a nerozbije se. Kdyby se rozbilo, třeba by ho to pustilo ze zrcadla.“

Šestý šroub byl venku, Naomi nenechala zrcadlo spadnout, Minnie odstrčila stranou stoličku a společně spustily dlouhou skleněnou desku na koberec v pokoji.

Když Minnie zavřela dveře šatny, stanula Naomi nad zrcadlem obráceným nahoru a podívala se dolů do odraženého stropu zaujatá svým obličejem viděným z nezvyklého úhlu.

Na zrcadle se objevily důlky jako na hladině, když se na ni hodí oblázek. Po stříbrném povrchu se rozběhly soustředné kruhy.

„Jemináčku!“ vykřikla Naomi, jak to říkávala její babička, když už se jí omrzelo zvolání krindapána. „Minnie, podívej se na tohle!“

Minnie vyvalila oči na zrcadlo a sledovala dva, tři, pět nových důlků obklopených soustřednými kruhy, jako by zrcadlo bylo rybníček, do něhož prší.

„To není dobrý,“ poznamenala Minnie a došla ke hracímu stolu, na kterém čekal její sendvič k obědu na talíři s hroznem sladkých zelených kuliček vína.

„Nemůžeš se jen tak odejít naobědvat,“ zaprotestovala Naomi. „Děje se tady něco pořádně divnýho.“

Minnie se vrátila s hroznem. Utrhla jednu kuličku, podržela ji nad zrcadlem, zaváhala a pustila ji.

Šťavnaté zelené ovoce propadlo zrcadlem, jako by se potopilo pod hladinu rybníčku, a zmizelo.

22

V šatně svého pokoje zatáhl Zach za provaz otevírající poklop ve stropě a k nohám se mu rozložil žebřík.

Od chvíle, kdy předchozí noci viděl žebřík v této poloze, promýšlel všechny možnosti a usoudil, že vysvětlení celé záhady je čistě mechanické, jak se domníval na samém počátku. Sesedání domu lehce posunulo mechanismus poklopu a ten se teď mohl občas otevřít a žebřík rozložit vlastní vahou.

Nemusel žádat otce, aby mu pomohl prohledat technický prostor mezi prvním a druhým patrem, protože tam nebylo nic k nalezení. Předchozí noci měl napnuté nervy z toho strašidelného snu, ve kterém se mu veliké ruce snažily strhnout obličej a vydloubat oči prsty velkými jako polévkové lžíce. Sám ze sebe byl trochu zklamaný, že jím ten pitomý sen tak otřásl. Několikrát do roka se mu zdávalo, že umí létat jako pták a vznáší se vysoko nad městem, ale nikdy ho ani nenapadlo udělat takovou blbost, že by skočil ze střechy, aby se přesvědčil, že je opravdu lehčí než vzduch, a nikdy to ani neudělá, protože to byly jen sny.

Teď se chystal prohledat technické mezipatro ne proto, že se tam ukrýval nějaký darebák, který spřádal plány a chechtal se u toho jako Fantom opery, ale čistě z principu, aby si dokázal, že není srábek, strašpytel bez špetky kuráže. Vyzbrojil se baterkou a pořádně velkou vidličkou na maso s kostěnou rukojetí a byl připravený na průzkum.

Když si vzal od paní Nashové sendvič a nějaké ovoce a odnesl si jídlo do svého pokoje, počkal, dokud si nebyl jistý, že Nashovi odešli do společenské místnosti, aby se sami naobědvali. Pak se vrátil do kuchyně pro nůž. Otevřel špatnou zásuvku, která obsahovala vidličky na maso, jehlice a servírovací příbory, když vtom uslyšel přicházet paní Nashovou, která říkala: „To není žádný problém, zlato, přinesu to!“ Takže Zach popadl zabijáckou vidličku a zavřel zásuvku zlomek vteřiny předtím, než ho uviděla. Ten pitomý krám nebyl nůž, ale měl deseti– nebo dvanácticentimetrové bodce se zákeřně ostrými hroty, takže i když to nebylo nic, s čím by mariňáka vyslali do bitvy, nebyla to ani zbraň pro magory.

Sevřel držadlo vidličky v zubech s bodci na jedné straně jako nějaký idiotský pirát slídící po krocanovi, kterého by si rozčtvrtil k večeři, baterku vzal do levé ruky a vylezl po žebříku. Nahoře se posadil na rám otvoru a rozsvítil řetěz pracovních světel natažený přes mezipatro.

Prostor měl podlahu z dřevotřískových desek s umakartovým povrchem, takže se na ní mohl klouzat po zadku nebo po kolenou, případně se šourat v podřepu. Strop byl metr padesát vysoko, Zach měl metr šedesát pět a nejspíš bude mít přes metr osmdesát jako táta, takže musel prostor prolézat přikrčený.

Kromě girland žárovek a jeho baterky byly ve stěnách ventilační otvory s mřížkami, aby uvnitř nemohla vyrůst nebezpečná plíseň – a aby se tam občas mohly prokousat veverky. Nedalo se říct, že by se mřížkami přímo valilo denní světlo, spíš jen tak odkapávalo. Baterka zaháněla tmu tam, kam žárovky nedosáhly, ale její pohyb také způsoboval, že stíny klouzaly a poskakovaly na okraji zorného pole, takže měl člověk pocit, že se za ním něco kradmo plíží.

Mezipatro obsahovalo víc přístrojů, hadic, trubek a kabelů než strojovna nějaké kosmické lodi. Bylo to bludiště plné tiše hučících systémů, cvakajících relé a sykotu stlačeného zemního plynu hořícího v kotlích. Vzduch byl cítit prachem, horkým železem plynových hořáků a starým insekticidem, který nastříkal do koutů ten deratizátor s knírem jako švábí tykadla.

Zach držel v jedné ruce vidličku a ve druhé baterku a mohl být asi uprostřed bludiště, když žárovky náhle zhasly a on uslyšel, jak se zabouchl poklop mezi mezipatrem a jeho šatnou. Předchozí noci, když měl nervy napjaté k prasknutí a představoval si všechno možné, co by se mohlo stát, kdyby tam nahoru vylezl trochu se porozhlédnout, tenhle scénář nepatřil mezi ty, které ho napadly.

Jeho baterka selhala. Paprsek slábl, slábl a slábl, až nakonec zhasl úplně.

Zach nebyl takový pitomec, aby si myslel, že ztráta obou zdrojů světla najednou je pouze náhoda. Byla to smrtelně nebezpečná situace, to ano, a ve smrtelně nebezpečné situaci je potřeba zachovat klid a přemýšlet. Guadalcanal, Iwodžimu nebo hrůzy lesa v Belleau nepřežil nikdo, kdo jen ječel o pomoc a slepě pobíhal sem tam.

Technické mezipatro bylo sice bludiště, to ano, ale každé bludiště má východ a on si byl celkem jistý svou polohou vzhledem k poklopu. Ventilační průduchy nic neodhalovaly, ale slabá záře, která z nich na obvodu prostoru vycházela, mu pomáhala zorientovat se. Malé, červené, zelené, žluté a modré diody na kotlích a zvlhčovačích mu také pomohou najít cestu zpět k poklopu.

Největší obavy, větší než ze tmy a větší než z klikatosti zpáteční cesty do bezpečí, mu naháněl fakt, že v mezipatře musí být někdo s ním. Prostá gravitace může otevřít poklop s posunutým těžištěm, ale ani za milion let ho nemůže přitáhnout zpátky nahoru a zavřít. A gravitace nemá prsty, aby zhasla osvětlení.

Pokud se nějaký šílenec s pěnou u pusy rozhodl žít tajně v tomhle prostoru, nemohl to být neškodný šílenec.

Zach v levé ruce dál pevně svíral nefunkční baterku, protože mohla posloužit jako záložní zbraň, obušek, kterým by mohl praštit útočníka poté, co ho bodne vidličkou. V zápalu boje vojákovi někdy dojde munice a bodák se zlomí a on pak musí bojovat provizorními zbraněmi. Zach samozřejmě nikdy pušku s municí ani bajonet nevlastnil; on s provizorními zbraněmi začal, ale princip byl stejný.

Zach stál nějakou dobu bez hnutí a čekal, až nepřítel odhalí svou pozici. Slyšel jen tiché zvuky vydávané kotli a ostatním zařízením. Čím déle poslouchal, tím víc tikání, cvakání a syčení znělo jako hmyz domlouvající se mezi sebou, jako by se nacházel v nějakém příšerném úlu.

Pomyslel si, že předpoklad o nebezpečné situaci možná není správný, že si z něho někdo jen utahuje. Naomi by byla schopná pokusit se ho vyděsit. Třeba vylezla do mezipatra, zhasla světla, sestoupila a zvedla žebřík. Souboj mezi bratrem a sestrou o to, kdo z koho udělá většího troubu, střídavě sílil a slábl a v poslední době nabýval na intenzitě, ale jejich žertíky byly většinou dobrosrdečné. Tohle nahánělo strach. Kromě toho, pokud by pachatelem byla Naomi, nevydržela by to po zavření poklopu déle než vteřinu a teď už by seděla dole v šatně a chechtala se jako maniak, takže by ji slyšel.

Nečinnost začala vypadat jako špatná strategie. Třeba se v tom nízkém prostoru ukryl nabušený zabiják, dokonale zvládající starodávnou asijskou techniku neslyšného pohybu, nějaký nindža nebo něco podobného. Ten lehkonohý parchant mohl být teď v pohybu a blížit se k nic netušící oběti, tišší než chmýří pampelišky unášené větrem.

Zach toho hodně věděl o vojenské taktice, která vyhrála mnoho slavných bitev v různých válkách, ale aplikovat vojenskou taktiku na boj muže proti muži v temném mezipatře se rychle ukázalo být jako obtížné, ne-li dokonce nemožné.

Zach ke své nelibosti zjistil, že mu srdce buší čím dál hlasitěji a rychleji. Každou vteřinou bylo nesnadnější zůstat tak potichu, aby mohl zaslechnout nepřítele. Byl stále přesvědčenější, že se k němu někdo blíží – ať už zezadu, zepředu, zprava nebo zleva. Kdyby zůstal na místě, byl by v podstatě mrtvola čekající, co bude.

S temnou baterkou a dvojzubcem před sebou, skrčený, aby se vyhnul hadicím a trubkám upevněným pod stropem, se obrátil a začal se plížit zpátky tudy, kudy přišel. Něco se mu otřelo o vršek hlavy, ale věděl, že to nebylo nic živého, a narazil do plechového panelu kotle, který dutě zaduněl jako umělý hrom na divadelní scéně. Baterka bouchla o dřevěný sloupek. Pod nohama mu zapraskala podlaha. Ocelové hroty vidličky zaskřípaly o další kovový povrch. Čím víc se snažil být potichu, tím větší dělal kravál.

Zachovi dunělo srdce, to byl nejhlasitější zvuk, který podle svých vlastních uší vydával, i když dech neměl také zrovna tlumený. Skoro si kýchl. Zároveň ještě zoufaleji zatoužil uniknout z té tmy, čím dál víc se styděl za své špatné sebeovládání a bojoval proti čiré panice.

Poslepu nahmatal cestu mezi něčím a něčím jiným, intuitivně zahnul doprava, do černočerné odbočky bludiště, kde tíhu temnoty neodlehčovala ani jedna světelná dioda, a chladný vzduch náhle srazil teplotu o deset, možná patnáct stupňů, až se Zach roztřásl. Strnul, ne následkem studeného vzduchu, ale proto, že vytušil, že se někdo krčí přímo před ním, že stanul tváří v tvář svému neviděnému nepříteli. Přestože v té tmě nikoho neviděl, věděl, že tam stojí velký a silný muž, který se ho ani trochu nebojí.

Ne. Měj rozum. Uklidni se. Tohle je jen zdivočelá představivost. Určitě před ním nebylo nic než tma, což mohl snadno dokázat tím, že divoce bodl do prázdna vidličkou. Dva dlouhé hroty se do někoho zabořily, do hrozné zdi masa. Nikdo nevykřikl, nikdo nehekl bolestí a Zach chtěl uvěřit, že bodl do něčeho neživého.

Ta naděje se okamžitě rozplynula, když se mu kolem zápěstí sevřela ruka, kluzká a chladná jako leklá ryba, pohltila mu zápěstí, velká jako ruka, která se mu ve snu snažila strhnout obličej. Nedokázal se osvobodit. Vycítil, že ten muž sevřel dřík vidličky a vytrhl ze sebe hroty. Zach zoufale svíral držadlo. Kdyby ztratil vládu nad zbraní, byl by jí ubodán – nelítostně propíchán, roztrhán na kusy.

Několik centimetrů od Záchovy tváře se ozval krutý hlas mluvící tichým, chraptivým šepotem: „Znám tě, kluku, teď už tě znám.“

Záchovo volání o pomoc se nedokázalo prodrat rty a místo toho spadlo jako kámen do studny jeho hrdla, kde jako by mu ucpalo dýchací cesty, takže se nemohl ani nadechnout, ani vydechnout.

K Záchovu překvapení ho surovec odstrčil dozadu, s vidličkou stále v ruce, a on upadl na záda v okamžiku, kdy ledový chlad náhle ze vzduchu zmizel. Rozvěšené žárovky se rozzářily stejně jako paprsek z baterky, kterou stále svíral v levé ruce, a stíny uprchly do hlubokých koutů.

Zach zalapal po dechu, posadil se, živý a sám, s vidličkou namířenou před sebe v obranném gestu. Dřík zbraně byl ohnutý v ostrém úhlu k držadlu a dva dlouhé ocelové hroty byly zakroucené do sebe jako mašle.

23

Druhá kulička zeleného vína vypadla Minnie z prstů a beze zvuku pronikla povrchem zrcadla. Od místa dopadu se rozběhly kruhy, ale kulička se nevynořila na hladinu, jak by to udělala ve vodě.

Polekaná a zároveň nadšená Naomi vykřikla: „Tlustý prase! Minnie, tohle musíme ukázat mámě a tátovi, musí to vidět, v tom zrcadle je nějaký jinde, to je ta největší novina všech dob, to je fakt obrovský!“ Tlustý prase byl výraz, který vymyslela sama, aby se nemusela pokaždé spoléhat na babiččino krindapána a jemináčku. „Už to nejsou jenom pohádky pro mimina, co, když to máme přímo před nosem?“

Když se Naomi pohnula ke dveřím, Minnie řekla: „Počkej,“ tím tónem, který způsoboval, že vypadala na víc než na osm.

Naomi se vrátila k zrcadlu, stanula nad ním a zeptala se: „Co je?“

„Ještě uvidíme.“

Kromě kruhů vyvolaných kuličkou vína se na celé ploše zrcadla neustále objevovala malá zčeřená místa, jako když hladinu rybníčku krátce a jemně narušují kapky deště. Teď aktivita neviditelného deště zeslábla… a ustala. Stříbrný povrch byl klidný.

Minnie utrhla z hroznu třetí kuličku vína, podržela ji mezi palcem a ukazováčkem, zaváhala, dokud se Naomi nezačala netrpělivě vrtět, a konečně ji pustila. Zralé ovoce narazilo do zrcadla, nezvedlo žádné vlny, skutálelo se po tvrdém povrchu a zastavilo se o rám.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Naomi.

„Nic se nestalo.“

„Jo, super, já vidím, že se nic nestalo, mám dvě oči. A proč se nic nestalo, kam to kouzlo zmizelo?“

„Řekla jsi, že to ukážeme mámě a tátovi, a ono to nechce, aby to viděli.“

„Co nechce, aby to viděli?“

„To.

Jaký to?“

„To, co je v zrcadle, což by mohlo být v podstatě cokoliv, akorát si nemyslím, že to byl tvůj princ na bílým koni.“

Naomi se rozhodla, že nechá poznámku o princi bez povšimnutí, a řekla: „Proč to nechce, aby viděli to kouzlo?“

Minnie udělala pomalý krok k zrcadlu a potřásla hlavou. „Protože to kouzlo není kouzlo a je to moc, moc zlý. Kdyby to máma s tátou viděli, zrcadlo by nám vzali, a tohle si zrcadlo nepřeje.“

„Zrcadlo chce zůstat s námi? Proč?“

„Třeba nás chce sežrat,“ nadhodila Minnie.

„To je taková hloupost pro mimina! Zrcadla lidi nejedí.“

„Tohle jí hrozno.“

„Nesnědlo ho. Propadlo jím.“

„Propadlo na místo, kde je to snědlo,“ trvala na svém Minnie.

„Každá magie není černá magie, slečno Ustrašená. Většina magie je o zázracích a dobrodružstvích, nových obzorech a učení se létat.“

„Tohle není magie,“ nenechala se přesvědčit Minnie. Je to hodně divný, ale je to skutečný.“‚

Naomi natáhla ruku k zrcadlu.

„Nedotýkej se zrcadla,“ varovala ji Minnie. Jenom toho hrozná. Radši bys mě měla poslechnout, Naomi.“

Naomi chňapla po kuličce vína, strčila si ji do pusy a rychle na zrcadlo zaklepala.

„Nehloupni,“ napomenula ji Minnie.

Naomi rozkousala víno, polkla a znovu zaťukala na zrcadlo špičkami prstů, aby dokázala, že v sobě nemá ten strašpytlíkovský gen, který z její sestry dělal pověrčivé mimino, a že je schopná prozkoumat vědecký jev jako tenhle s jasnou myslí a zdravou zvědavostí.

„Přivádíš mě k šílenství,“ řekla Minnie.

Naomi s úsměvem poklepala na zrcadlo potřetí, déle než předtím: ťuk-ťuk– ťuk– ťuk– ťuk – ťuk – ťuk.

„Třeba tam plave žralok, který kouká po dalších kuličkách vína, a vyskočí a ukousne mi prsty.“

„Něco mnohem horšího než sebevětší žralok,“ prohlásila Minnie. „Ukousne ti to hlavu, a co já pak řeknu mámě a tátovi?“

Místo aby znovu zaťukala na sklo, položila Naomi na lesklý povrch pravou dlaň a přidržela ji tam.

Náhle jí ruka zchladla a zrcadlo nebo něco v něm promluvilo chraplavým, vlhkým, krvelačným hlasem, ostrým nenávistí: „Teď už tě znám, ty hloupá malá mrcho.“

Ta slova na Naomi doslova vylétla jako salva žhavých jehel vystřelených ze zrcadla, které se jí zabodaly do paže, ramene, krku a kůže pod vlasy. Vykřikla, odtrhla ruku a svalila se na záda na podlahu.

Minnie k ní přiběhla s výkřikem „Tvoje ruka, tvoje ruka!“, přesvědčená, že jí musejí chybět prsty, uvidí potrhanou kůži a odhalené kosti, ale Naomi zůstala celá: žádná krev, žádné popáleniny, dokonce ani tečky po hrotech jehel na dlani ruky.

Pálení bylo duševní stejně jako fyzické, protože Naomi se ještě nikdy nestala terčem ani původcem takového vzteku a nenávisti. Milovala svět a svět miloval ji a všechen hněv nebyl nic víc než krátkodobé podráždění, pomíjivá zloba, drobná mrzutost, která vyprchala krátce poté, co se vynořila. Dokud o ní ten hlas nepromluvil s takovou zuřivostí a pohrdáním, nikdy ji vlastně nenapadlo, že by mohl existovat tvor, jenž by jí z celého srdce přál ponížení, velkou bolest a dokonce i smrt. Všechna tato přání byla jasně zřetelná z hlasu toho neznámého, ze zloby, se kterou je pronesl.

Seděli s Minnie na podlaze, objímaly se, ujišťovaly jedna druhou, že jsou v pořádku, nedotčené a nezlomené, a Naomi jen pomalu docházelo, že její sestra krutý hlas neslyšela. Ten muž promluvil jen k ní, prostřednictvím kontaktu se zrcadlem, a intimita té komunikace jí ještě dodávala na strašidelnosti a výhrůžnosti.

Minnie nedala najevo žádné pochyby, že ten hlas byl skutečný a že řekl Naomi přesně to, co jí reprodukovala. Naomi už vůbec nezpochybňovala, že to zrcadlo musí být portál do nějakého druhu pekla spíš než dveře do Narnie, a stejně jako Minnie toužila dostat ho z jejich pokoje. Ve shonu každodenního života jim bylo osm a jedenáct let a lišily se od sebe jako sůl a pepř, ale v malé i velké krizi držely při sobě jako ty nejlepší sestry.

Naomi o tom znovu chtěla povědět rodičům, ale Minnie řekla: „Znělo by to jako další Naomina povídačka. A navíc mám vlastní důvod, proč nepobíhat kolem a nevykřikovat o duších.“

Naomi se už chtěla urazit, ale to druhé, co Minnie řekla, ji zaujalo víc. ‚Jakej důvod?“

„To ze mě nedostaneš ani mučením. A víš, že mluvím pravdu.“

Zrcadlo mělo vzadu hladkou dřevěnou desku a děvčata se dohodla, že ho položí a budou strkat po koberci, místo aby ho nesly, částečně proto, že bylo těžké, ale hlavně kvůli tomu, že ho mohly postrkovat špičkami bot a nemusely se ho moc dotýkat.

Bylo jim však jasné, že až se dostanou ke komoře, budou ho muset zvednout, aby ho mohly zastrčit za hromadu dalších krámů, kde si ho nikdo nevšimne. Neměly žádné pracovní rukavice, tak vyhrabaly bílé rukavice pro zvláštní příležitosti, jako návštěva kostela na Velikonoce, a natáhly si je, než se do té práce pustily, aby se nechtěně nedotkly zrcadla holým prstem.

Tatínek byl v práci. Maminka v ateliéru. Pan a paní Nashovi dojídali oběd nebo myli v kuchyni nádobí.

Jen Zach mohl vyjít ze svého pokoje a uvidět je, jak špičkami bot postrkují po chodbě zrcadlo, ale Naomi si byla jistá, že si s ním poradí nějakým šikovným bulíkem. Věšení bulíků na nos nebylo jako nehorázné lhaní, za které mohl člověk přijít do pekla. Věšení bulíků bylo lehké lhaní, něco jako dietní kola bez kofeinu, takže duši nezatížilo žádným zvláštním nákladem hříchu. Musely by použít bulíky, protože Zach by nikdy neuvěřil, že zrcadlem propadly kuličky vína nebo že něco v zrcadle Naomi vyhrožovalo. Zach si potrpěl na realitu, a když Naomi zvlášť vzrušila nějaká nová myšlenka nebo možnost a chtěla se o ni podělit se svým bratrem, Zach někdy říkal: „Drž se v realitě, Naomi, zůstaň nohama na zemi.“

Minnie otevřela dveře, rozhlédla se po chodbě, a když zjistila, že je prázdná, vysunuly zrcadlo z pokoje. Jen za použití nohou ho rychle hnaly do zadní části domu. Z odrazu stropu klouzajícího nad nimi se Naomi trochu zatočila hlava. Minnie řekla: „Nekoukej se na to,“ ale Naomi se dívala dál, protože čím víc přemýšlela o tom hlasu v zrcadle – Teď už tě znám, ty hloupá malá mrcho –, tím víc se bála, že tím, jak přitiskla dlaň na zrcadlo a neuposlechla Minniiny rady být opatrná, pozvala toho muže v zrcadle, aby přešel ze své strany na jejich, a teď se možná zvedne z lesklého skla.

Dřív se považovala za dívku naprosto prosycenou prozíravostí, ale teď jí to, co udělala, moc prozíravé nepřipadalo.

Komora vlastně vznikla z menšího ze dvou pokojů pro hosty. Byla ze tří čtvrtin plná krabic a malých kusů nábytku narovnaných do řad tak, aby mezi nimi zůstaly průchody. Konferenční stolky, křesla, skřínky a lampy, používané v předchozím domě, se do nového nehodily, ale matka se jich rozpakovala zbavit, protože to byly věci, které měla ráda a probouzely v ní nostalgické vzpomínky.

Postavily dlouhé zrcadlo na bok. Naomi táhla a Minnie tlačila, ruce chráněné velikonočními kostelními rukavicemi, takže zrcadlo klouzalo kolem ostatních krámů a ukrylo se za poslední řadu krabic.

Když splnily úkol, vrátily se do pokoje, prohlédly rukavice, jestli se neušpinily, a uklidily je.

Za hodinu a něco měl přijít profesor Sinyavski, aby je nějaký čas mučil s matematikou.

„Na matiku jsem citově vyždímaná,“ prohlásila Naomi. Jsem vyčerpaná, ten nápor byl příliš silný. Jsem vyždímaná, nezbyly ve mně žádný síly na matiku.“

„Sněz si sendvič,“ poradila jí Minnie a ukázala na talíř na Naomině stole. „Udělá se ti líp.“

Dveře šatny nechaly předtím otevřené. Absence zrcadla teď pro Naomi představovala problém.

„Nebudu vědět, jak vypadám. Nebudu vědět, jestli mi šaty ladí k sobě, jestli nejsem rozcuchaná, jestli v něčem nevypadám tlustá. Mohla bych si udělat šmouhu na obličeji a nevědět o tom, takže bych pak na veřejnosti vypadala jako blázen.“

„Ale bez zrcadla,“ opáčila Minnie, „získáš tak asi tři hodiny na nějakou jinou činnost.“

„Moc vtipný. K popukání. Jo, jen se hihněj jako blázen, užeň si velkou kýlu. Ale k civilizovanýmu životu je zrcadlo naprosto nezbytný.“

Minnie vyčerpala zásobu smíchu a řekla: „Zrcadla jsou v každý koupelně, jedno je v hale a jedno velký dole v obýváku. Je tady přece spousta zrcadel.“

Naomi se chystala vysvětlit, že ostatní zrcadla jsou mnohem méně vhodná, ale vtom ji zasáhla jiná a znepokojující myšlenka. Jak víme, že ten chlap z našeho zrcadla není i v těch ostatních?“

„To nevíme,“ odpověděla Minnie. Zjevně to pro nic nebyl vůbec nový nápad.

„Nemůže být.“

„Třeba může. Třeba nemůže.“

Naomi zavrtěla důrazně hlavou. „Ne. Ne každý zrcadlo může fungovat jako začarovaný dveře někam jinam. Magický věci jsou magický, protože jsou vzácný. Kdyby bylo magický všechno, magie by byla obyčejná.“

„Máš pravdu,“ připustila Minnie.

„Kdyby každý zrcadlo bylo dveřmi na nějaký fantastický místo… no, to by vypuknul zmatek, chaos, blázinec! Oblohu by zaplnili létající koně a po ulicích by pobíhali trollové.“

„Máš pravdu,“ zopakovala Minnie. Je to jenom tohle jedno zrcadlo.“

„Opravdu si to myslíš?“

Jo. A tohle je pryč, takže můžeme v noci klidně spát.“

„To doufám. Ale co když se pletu?“

„Sněz si sendvič,“ pobídla ji Minnie.

„Můžu si vzít tvoji okurku?“

„Ne. Už jsi jednu měla.“

„Škoda že jsem si neřekla o dvě.“

„Už jsi mi snědla jednu kuličku vína a zrcadlo spolklo dvě,“ řekla Minnie. „Moji okurku nedostaneš.“

„Tak si ji nech. Stejně tu tvoji scvrklou okurku nechci.“

„Ale chceš,“ opáčila Minnie a snědla svou okurku s provokativním chroupáním a mlaskáním.

24

Když se John vrátil ze státní nemocnice do města, zaparkoval před jedním obchodem na Čtvrté avenue. Stříbrný nápis nad vchodem se shodoval s nápisem na zelené krabičce od zvonků ve tvaru květů kaly: Galerie U Dudáka.

Ty dva bloky malebných cihlových domů nabízely nejrůznější specializované obchůdky. Kvalita aut parkujících u chodníku svědčila o movité klientele.

Ulici lemovaly bílé ořešáky s šedými kmeny pokrytými odlupujícími se šupinami kůry. Jejich tmavozelené listy budou za pár týdnů žluté, a až opadají, bude chodník vypadat jako dlážděný zlatem.

Po obchodě se procházeli tři zákazníci, dvě ženy něco přes čtyřicet v elegantních kalhotových kostýmech a mladý muž, jehož tvář se zdála být trvale nastavená na zasněný úsměv.

John očekával dárkový obchod a nemýlil se, ale bylo to ještě něco jiného, i když nedokázal zaměření krámku přesně vystihnout. Zboží vypadalo jako náhodná směsice, jenže předpokládal, že jednotlivé předměty spojuje jedno téma. Přestože se zdálo, že pravidelní zákazníci ten motiv chápou, Johnovi během rozhlížení po obchodě unikal čím dál víc.

Předměty na pultech byly vysoké kvality. Nádherná křišťálová zvířata: medvědi, sloni, koně. Stočení křišťáloví hadi, ještěrky, želvy. Nad ostatními savci měly převahu kočky. Bylo tam také mnoho sov. Kozy, lišky, vlci. Další pult nabízel čiré a barevné křišťálové tvary: obelisky, pyramidy, koule, osmiúhelníky…

Za stolem s úchvatnými geodami se nacházela sbírka pozlacených a stříbrných zvonků, malých a dokonale propracovaných. Všechny měly tvary květin, nejen kal, ale i tulipánů, náprstníků, fuchsií, narcisů…

Někdy to byl jen jeden zvonek, jindy trojice a náprstník měl sedm květů na ladně zahnutém stonku.

Prodávala se tam mýdla, svíčky, oleje a množství voňavek a stěny lemovaly police přechovávající tisíce malých zelených skleniček se sušenými bylinami. Děhel, maranta, kmín, bazalka, brutnák. Krtičník, majoránka a noholist. Rozmarýn, šalvěj, čechřice. Některé skleničky obsahovaly drcený plevel: lopuch, pryskyřník plazivý, vrbovku úzkolistou, kopřivu, kokošku pastuší tobolku a bodlák. Další měly divná jména: div světa, vysoký John dobyvatel, mombin franc.

Když se seznámil s obchodem, uvědomil si, že ho ženy v kostýmcích sledují a zajímá je, jaké zboží si prohlíží. Nenápadně po něm pokukovaly a rozmlouvaly polohlasem a šeptem, aniž by si uvědomovaly, že o jejich zájmu ví.

Nepatřil mezi muže, jejichž vzhled přitahuje ženské pohledy. Navíc postrádal auru autority a neustálé podezíravosti, jež mnohé policisty odlišovala od jiných lidí a kterou řadoví občané vnímali přinejmenším podvědomě. Jeho tuctovost byla vlastně pro práci detektiva výhodou, zvláště když prováděl sledování.

Jakmile John vzhlédl od kolekce stříbrných šperků znázorňujících zvířata, uviděl, že ho z druhé uličky pozoruje ten mladík, stále s úsměvem připomínajícím sviňuchu.

Usoudil, že Galerie U Dudáka patří mezi ty obchody, které vyvolávají u nakupujících pocit sounáležitosti. Někteří majitelé specializovaných krámků měli talent na to, jak vyvolat u svých zákazníků dojem, že jsou členy rozšířené rodiny. V tomto případě ti tři vycítili, že je v obchodě poprvé, a jako všichni zasvěcenci se bavili reakcemi nezasvěceného.

Poté, co se tam porozhlédl, došel k pokladně umístěné vzadu, proti vchodu, kde seděla na stoličce prodavačka. Četla si údý svazek poezie, a než zavřela knížku a usmála se na něho, dokončila jedno čtyřverší. „Přejete si?“

Byla to pohledná, nenalíčená pihovatá bruneta okolo padesáti. Lesklé vlasy měla svázané do ohonu, který vypadal, jako by jí sahal až do pasu. Na krku jí na krátkém řetízku visel stříbrný prstýnek obkružující stříbrnou kuličku.

Policejní průkaz obvykle vyvolal nepatrnou reakci, kterou John uměl číst stejně snadno jako novinový titulek. V tomto případě nevyčetl z ženiny odezvy vůbec nic; na odznak pohlédla tak lhostejně, jako by to byla průkazka do knihovny.

„Našel bych tu pana Dudáka?“

Její úsměv byl stejně svěží a blahodárný jako její vzhled. Johnovi se však zdálo, že v něm postřehl samolibost, slabou stopu nadutosti, tajné pohrdání bližší k lítosti než k averzi.

Nebo možná jeho stihomam dodal jejímu úsměvu vlastnosti, které neměl. Aby byl úspěšný jako detektiv, musel mít stále na paměti, že to, co vnímá, není pokaždé to, co vidí, že pozorovatel je součástí scény, kterou pozoruje. Jen dokonalá čočka nezkresluje a žádná lidská bytost nemůže dosáhnout dokonalosti.

„Dudák,“ řekla prodavačka, „není v tomhle případě ničí jméno. Je to profese. Jsem Annalena Watersová. Patří mi to tady.“

John vytáhl z kapsy bundy krabičku se zvonky ve tvaru květů kaly. Stříbrný stonek už očistil od krve, ale původní lesk mu tím neobnovil.

„Viděl jsem, že je to běžná součást vaší nabídky. Prodáte jich hodně?“

„Občas je někdo koupí, ale ne tak často jako ty druhé květiny. Je jich sedmnáct různých druhů a kaly jsou nejdražší.“

„Kdybyste v poslední době někomu prodala takovouhle sadu zvonků, dokázala byste toho člověka popsat?“

„Vám jde o Lucasovy, že?“ zeptala se Annalena Watersová.

„Takže tuhle sadu poznáváte? Zvonky se našly v pokoji té dívky. Myslím si, že je ten mladík nosil s sebou od jedné vraždy ke druhé.“

Její tvář jako by nebyla na zamračený výraz zvyklá a zestárla pod ním. „To je divné. Proč si to myslíte?“

„Nemohu mluvit o důkazech v tomhle případu. Ale vybavujete si, že jste mu zvonky prodala?“

Jemu ne, ale Šandy. Jeho matce.“

John předpokládal, že chlapec zvonky zakoupil pod vlivem Blackwoodova ducha, který do něho vstoupil. Byly nepřímým důkazem nadpřirozených rysů případu. Teď se z nich staly jen pouhé zvonky.

Annalena řekla: „Šandy byla moje zákaznice od té nehody, která ji upoutala na vozík. Byla moc milá. To, co se stalo její rodině – hrůza pomyslet.“

„Překvapilo vás, že Billy spáchal něco takového?“

„Pořád si nejsem jistá, že to udělal.“

„Přiznal se.“

„Byl to ale tak hodný a ohleduplný chlapec. Nebylo v něm žádné násilí, žádný hněv. Obvykle přicházel s matkou. Byl k ní opravdu úžasně pozorný. Zbožňoval ji.“

„Kdy koupila ty zvonky? Nedávno?“

„Ale kdepak. Tak před dvěma, třemi měsíci.“

John vrátil zvonky do krabičky a řekl: „Proč si Sandra Lucasová koupila sadu zvonečků?“

„Asi že byly krásné. Ten umělec odvádí skvělou práci. A vydávají tak sladký zvuk. Někteří lidé jim říkají vílí zvonky. My jim říkáme připomínáčky. Připomínají nám, jak je příroda krásná a dobrá a že by život mohl být lepší a my zdravější, kdybychom s ní žili v harmonii.“

„Ty sušené byliny a plevel jsou na homeopatické léky?“ zeptal se John.

„Ne přímo homeopatické,“ odpověděla Annalena. „Používají se ve všech odvětvích alternativní medicíny.“

„Takže tohle je hlavní zaměření obchodu. Alternativní medicína.“

„Přírodní terapie,“ vysvětlila. „Naplňte svůj domov – svůj život – krásou, vůněmi, obrazy přírody a jejími zvuky a budete všestranně prospívat. Nebo je to na vás příliš mnoho New Age, detektive?“

„Udržuju si otevřenou mysl, paní Watersová. Doširoka otevřenou.“

Navzdory upřímnosti jeho odpovědi se mu znovu zdálo, že zahlédl v jejím úsměvu velice jemnou aroganci, pohrdání podobné lítosti.

Když John venku otvíral dveře auta, pohlédl na obchod a přes širokou výlohu uviděl zákaznice a toho mladého muže se zasněným úsměvem shromážděné před pokladnou, ne ve frontě, aby zaplatili, ale jako by se radili s Annalenou Watersovou.

Dešťové mraky se už z velké části roztrhaly. Obloze vládlo slunce, ale pod bílými ořešáky se choulily stíny a odpoledne se zdálo být temnější, než bylo.

25

Nicolette se probudila z hluboké temnoty, v níž se pohybovala menší temnota, a zjistila, že je sama na dně studny, se světlem vysoko nahoře, ale tmou tam dole a chladným kamenem místo lože.

Poté co se trochu probrala, uvědomila si, že světlo vychází ze střešních oken obrácených směrem od odpoledního slunce klesajícího k západu. Vzpomněla si, jak explodovalo zrcadlo v koupelně.

V obavě z rozbitého skla se pohybovala rozvážně a očekávala cinkání střepů padajících z jejího těla na vápencovou podlahu. Skleněná hudba se však neozvala, a když se dotkla obličeje, nenašla žádné zabodnuté střípky, šrámy ani krev.

Když Nicky vstala, nekřupaly jí pod nohama žádné trosky. Zrcadlo objevila nepoškozené.

Živá vzpomínka na mohutnou postavu a podivnou, zastíněnou tvář tam, kde měl být její odraz, ji okamžitě zchladila jako předtím závan ledového vzduchu z rozbitého zrcadla.

Na desce z černého mramoru ležela smyčka voskované nitě, kterou si čistila zuby, a vedle ní stála sklenice vody na kloktání. Ta přízračná postava se zdála být stejně skutečná jako předměty denní potřeby.

Rozsvítila světla. V jasné hloubce zrcadla stála sama.

Při pohledu na hodinky jí došlo, že ležela na podlaze přes hodinu.

Tak dlouhé bezvědomí naznačovalo vážný úder do hlavy, nebezpečí otřesu mozku. Necítila se otřesená – netočila se jí hlava, neviděla rozmazaně, nebylo jí zle od žaludku, a když si prohmatala lebku, nenašla žádné citlivé místo.

Zatímco přemýšlela, co se to vlastně stalo, vypláchla sklenici a vytřela ji papírovými ručníky. Vrátila ji na polici, odkud ji předtím vzala.

Když vyhodila papírové ručníky a nit do malého odpadkového koše, našel její jazyk díru, odkud jí před měsícem vytáhli první stoličku vlevo dole. Okamžitě znala možné vysvětlení pro muže v zrcadle a vybuchlé sklo.

Ten zákrok trval pár hodin, než se z čelisti podařilo odvrtat všechny zbytky kořene ulomeného zubu. Její paradontolog doktor Westlake jí na pooperační bolest, která byla ostrá a vytrvalá, předepsal vicodin. Nicky si lék vzala jen dvakrát, než pocítila vážné vedlejší účinky, vzácně se vyskytující reakci: děsivé halucinace.

Ty vize se svou podstatou lišily, ale pocit z nich měla podobný jako z ducha v zrcadle. Nevzala si vicodin už šestadvacet dní, ale nějak musel být pachatelem v tomto případě.

Rozhodla se zavolat doktoru Westlakeovi, aby se ho zeptala, jestli je návrat halucinací po takové době možný. Věděla, že některé léky vydrží v těle, přinejmenším ve stopovém množství, ještě týdny po požití. Taková možnost ji zneklidňovala.

V knihovně seděli Zach, Naomi a Minnie každý u jiného stolu a Leonid Sinyavski kroužil mezi nimi, poskytoval výuku na různých úrovních a při tom v nich vzbuzoval dojem, že jsou třída sobě rovných.

Pro Zacha byla matematika sportem. Úlohy byly utkání, která musel vyhrát. A dobré matematické schopnosti by byly zásadní, pokud by se u mariňáků stal odstřelovačem zasahujícím nepřátele na dva tisíce metrů. I kdyby se ukázalo, že se na odstřelovače nehodí, nebo by se jím nakonec nechtěl stát, vojenská strategie je intelektuálně náročná a znalost vyšší matematiky by byla vždycky užitečná bez ohledu na specializaci.

Měl profesora Sinyavskiho rád: bílé vlasy jako z komiksů rozježené do všech stran, legrační obočí připomínající obrovské chlupaté housenky předpovídající silnou zimu, elastický obličej a přehnané grimasy, kterými je povzbuzoval, když nevěděli, jak dál a připadali si úplně pitomí. Ale tentokrát se Zach nedokázal na geometrii soustředit. Tak moc si přál, aby dvouhodinová výuka skončila, že se samozřejmě vlekla, jako by trvala dvacet hodin.

Dokázal myslet jen na to setkání v technickém podlaží. Na ohnutý dřík vidličky. Na propletené bodce. A na ten tichý, chraptivý šepot: Znám tě, kluku, teď už tě znám.

Ten incident se buďto stal, nebo nestal.

Pokud k němu došlo, ukrývalo se v mezipatře nějaké hrozné nadpřirozené stvoření. Žádný skutečný člověk by nepřečkal bodnutí bez krvácení. Žádný skutečný člověk by nezkroutil ocelové hroty velké staré vidličky na maso, jako by to byla stébla trávy.

Pokud k němu nedošlo, musel být Zach duševně nemocný.

Nevěřil, že je přímo šílený. Nebalil se do alobalu, aby zabránil telepatickým mimozemšťanům ve čtení jeho myšlenek, nejedl živé brouky – a ani mrtvé – a nemyslel si, že k němu mluví bůh a přikazuje mu zabít každého v modrých ponožkách nebo tak něco. Přinejhorším trpěl halucinacemi, krátkými delirii, třeba kvůli nějaké pitomé nerovnováze prvků v krvi. Kdyby to byla pravda, nebyl by ani z poloviny cvok, jenom nešťastná oběť svého zdravotního stavu, a nepředstavoval by nebezpečí pro nikoho kromě sebe.

Poškozená vidlička na maso však teorii o halucinaci popírala. Pokud si ji ovšem nevymyslel stejně jako všechno ostatní.

Aby přijal nadpřirozené vysvětlení, musel by připustit, že jsou věci, se kterými si člověk neporadí bez ohledu na to, jak je silný, chytrý, statečný a vycvičený v umění sebeobrany. A něco takového by Zach připustil moc nerad.

Ale aby přijal vysvětlení duševní nemocí, musel by přijmout podobnou a ještě nepříjemnější skutečnost: že ať je člověk sebechytřejší, sebeodvážnější a sebeodhodlanější, vždycky hrozí, že se nestane tím, kým by se rád stal, protože ho může zradit mysl nebo tělo.

Ať už šlo o invazi nadpřirozena do technického podlaží nebo nějaké pitomé šílenství, bude tu situaci muset dříve nebo později probrat s rodiči, což bude určitě stejně pekelně trapné jako rozhovor o sexu, k němuž ho otec přinutil asi před rokem.

Než se posadí s rodiči, aby jim odhalil, že je buďto pověrčivý idiot, nebo má našlápnuto stát se šílencem s pěnou u pusy, chtěl si Zach pořádně promyslet, co se stalo. Třeba najde třetí vysvětlení, které se ukáže jako správné a ušetří ho trapasu.

Aby upoutal jejich pozornost, vytáhl profesor Sinyavski Minnie z levého ucha malý červený balónek, proměnil ho před jejich očima na trojici zelených balónků a žongloval s nimi, až zežloutly, aniž by si všimli, kdy se to stalo.

Pro Zacharyho už podobné triky nebyly žádná magie. Jeho svět se krátce před tím trochu změnil a realita teď zahrnovala věci, které se dříve zdály nemožné.

Naomi pochybovala, že by nějaká lidská bytost mohla opravdu rozumět matematice. Všichni jen předstírali, že ji mají zmáknutou, ale ve skutečnosti byli stejně zmatení jako ona. Matika nebyla nic než jen obrovský podfuk a všichni se na něm podíleli, předstírali, že v matiku věří, jen aby se mohli zbavit těch příšerných hodin a dřiny s nenáviděnými úkoly a žít dál. Slunce vycházelo každé ráno, takže slunce bylo skutečné, a pokaždé když se nadechla, dostala vzduchu, kolik potřebovala, takže atmosféra byla zjevně taky skutečná, ale v polovině případů, kdy zkusila použít matematiku k vyřešení nějakého problému, matika nefungovala, což znamenalo, že nemohla být skutečná jako slunce a atmosféra. Matika byla ztráta času.

A nejen že byla ztráta času, byla taky neskutečně nudná, takže předstírala, že chápe to, o čem tam profesor Sinyavski tlachá, a předstírala, že toho dobrého muže opravdu poslouchá. Většinou ho dokázala oklamat, což naznačovalo, že by opravdu mohla mít v kartách budoucí hereckou kariéru. Zatímco zručně ošálila geniálního Rusa, aby uvěřil, že má její plnou pozornost, přemýšlela Naomi ve skutečnosti o začarovaném zrcadle, které ukryly v komoře, a napadlo ji, jestli nebylo příliš ukvapené odstranit ho z pokoje.

Teď už tě znám, ty hloupá malá mrcho.

V paměti, jasně jako z CD přehrávače, slyšela ten strašidelný hlas, který promluvil jen k ní samotné, a stále jí naháněl strach. Teď si však uvědomila, že by neměla posuzovat podstatu celé rozlehlé a báječné země ležící za zrcadlem jen na základě důkazu sestávajícího z pouhých osmi slov pronesených možná zlým, ale rozhodně hrubým jedincem. Na její straně zrcadla byla taky spousta hrubých a zlých lidí, ale celý tenhle svět hrubý a zlý nebyl. Pokud za zrcadlem skutečně čekalo magické království, ne jen další Disneyland, museli ho obývat všemožní lidé, dobří i zlí. Slyšela nejspíš hlas krutého černokněžníka, třeba zapřisáhlého nepřítele dobrého a ušlechtilého vládce království, který se ji pravděpodobně snažil zastrašit, odehnat od prince, jenž ji potřeboval na své straně, i od jejího úžasného osudu.

Víc let, než si pamatovala, celé věky, snila Naomi o tom, že najde dveře do magičtějšího světa, než je tenhle, a teď, když přesně takový portál objevila, dovolila typickému osmiletému děcku s nevyvinutým mozkem, aby ji odradilo od dobrodružství, k němuž byla stvořená. Na mladší sourozence je potřeba si dávat pozor. Navzdory svým legračním miminkovským způsobům umějí být tak přesvědčiví, že člověka nakazí svou strašpytlíkovskou chřipkou dřív, než by řekl švec.

Večer, až půjde Minnie spát a už nebude šířit svůj mor paniky, se Naomi vrátí do komory, aby zrcadlo lépe prozkoumala. Nepokusí se do něj vstoupit či na něj sáhnout. Ani se ho nedotkne. Ale dlužila to sobě, své budoucnosti, musela prostě zjistit, jestli dokáže kontaktovat prince, který na ni možná čeká v tom druhém světě. Ten čaroděj – nebo kdo to byl – jí v podstatě zatelefonoval zrcadlem a ona jeho hovor přijala. Třeba když zavolá ona, když se postaví před zrcadlo a požádá o prince, o právo-platného vládce té země, ozve se jí a její nový, kouzelný život započne.

Minnie poznala, že Naomi něco kuje. Viděla, že také Zachovi dělá něco starosti.

Blížil se nějaký velký malér. Minnie zalitovala, že už nežije starý dobrý Willard, nejlepší pes, jakého kdy země nosila.

26

Interiér domu Lucasových se zdál být temnější, než měl být, jako by vzduch tak zhoustl hříchem vraždy, že slunce dokázalo proniknout jen pár centimetrů za okenní tabule.

V jedné místnosti za druhou rozsvěcel John všechna světla, k nimž našel vypínače. Nedokázal by znovu projít domem v takovém šeru.

Obývací pokoj předělaný na ložnici pro invalidní Sandru ho předtím nezajímal, protože tam nebyl nikdo zabit. Teď v něm pátral po předmětech, které mohly pocházet z Galerie U Dudáka, a nacházel je všude.

Na nočním stolku stála křišťálová kočka. V půlkruhu kolem zvířete byly rozmístěné tři zelené svíčky, jaké Annalena prodávala.

Zásuvka nočního stolku obsahovala tucet lahviček s různými bylinami v kapslích. Byly tam vonné tyčinky, porcelánový držák, do něhož se daly upevnit, a krabička sirek.

John si všiml, že zpod dvou polštářů na Sandřině posteli vyčnívá něco tmavého. Červený váček nacpaný navoněnou látkou.

Předpokládal, že bude váček vonět sladce, ale ta vůně byla slabá a mírně nepříjemná. Nedokázal ji určit, a čím víc k váčku čichal, tím víc se mu zvedal žaludek počínající nevolností.

Krb, nad nímž byla připevněná plochá televize, obklopovaly police. Místo knih obsahovaly křišťálové kočky všeho druhu, křišťálové koule a obelisky.

Lucasovi měli dvě skutečné kočky, které té tragické noci uprchly z domu: britské skvrnité krátkosrsté jménem Posh a Fluff.

Na konferenčním stolku stála geoda, z jejíž tvrdé černé krusty trčely červené hroty krystalů. V obchodě by zářila, ale tady vypadala jako otevřený chřtán ježící se stovkami krvavých zubů.

To, co se v krámku na Čtvrté avenue třpytilo, v tomhle domě potemnělo. Co bylo tam veselé, bylo zde pochmurné.

Po celé šířce krbové římsy byly vyrovnané poháry z čirého skla držící silné svíčky, většinou zelené, ale i několik modrých a jednu černou.

V přízemí našel předměty z Galerie U Dudáka také v kuchyni. Jedna police ve spíži byla plná zavařovacích sklenic s exotickými sušenými bylinami. Uprostřed jídelního stolu stála na stojánku ze sekvojového dřeva křišťálová koule a kolem ní tři napůl vyhořelé svíčky.

V pracovně, kde byl ubit kladivem Robert Lucas, nebyly žádné svíčky, křišťálové kousky ani nic jiného z galerie.

Babiččin pokoj v prvním patře byl také prostý Annalenina zboží.

John se hrozil návratu do Celinina pokoje, kde byla podle jeho vnitřního sluchu postel nasáklá výkřiky stejně jako krví. Potřeboval však zjistit, zda Celine vlastnila nějaké věci z Galerie U Dudáka. Při první návštěvě by si jich nebyl všiml, protože ještě netušil, že by mohly být důležité.

Nic nenašel a jeho přesvědčení, že tam kvítky kaly nechal Billy poté, co jimi zazvonil nad sestřiným tělem, sílilo. Celine byla čtvrtá a poslední oběť.

Na policích v Billyho pokoji hnízdil mezi knížkami párek křišťálových ještěrek – jedna zelená a jedna bezbarvá – a modrý obelisk. Geoda ze sopečné horniny na nočním stolku předváděla fialové krystaly ametystu. Na stole stály ve skleněných svícnech dvě vonné svíčky o průměru asi sedm centimetrů.

Žádná z těch věcí Johnovi předtím nepřipadala důležitá. Teď ho naprosto fascinovaly.

Zjevně jen invalidní matka Sandra a její syn – který ji údajně zbožňoval – věřili Annalenině teorii o přírodních terapiích, které jim pomohou „všestranně prospívat“.

Bylo to důležité, ale John nedokázal přijít na to, proč by mělo. Vycítil, že ty předměty nepřivedly Lucasovy k větší harmonii s přírodou, ale naopak je nějakým záhadným způsobem ohrozily. Kdyby se mu podařilo přijít tomu na kloub, lépe by pochopil, co vlastně hrozí Nicky a dětem, a měl by větší šanci je ochránit. To mu radila jeho intuice a ta ho nikdy nezklamala.

Během druhé prohlídky domu napůl očekával, že zaslechne stříbrné cinkání květinových zvonků. Nic se však neozvalo, možná proto, že ono cosi, co si s sebou přivezl ze státní nemocnice, už nebylo jeho souputníkem, ale čekalo na něho doma.

Když se John znovu přehraboval obsahem zásuvek chlapcova stolu, řekl hlas, který byl rozhodně z tohoto světa: „Násilný vniknutí, Calvino?“

27

Ken Sharp byl jedním z detektivů, kteří přijeli po Billyho vraždění do domu Lucasových. Ten případ patřil jemu a jeho parťákovi Samu Tannerovi a všem z oddělení loupeží a vražd, které si žárlivě střežilo svůj píseček.

Když Sharp vstoupil do Billyho pokoje, zdál se být spíš dotčený než překvapený. Měl vyholenou hlavu, aby zakryl postupující pleš, sklon vzplanout netrpělivostí stejně jako vzteky a tvář mnohem vhodnější pro zastrašující grimasy než přátelské úsměvy.

„Co tady sakra děláš?“ zeptal se.

„Jedna sousedka měla klíč.“

„To mi říkáš, jak ses sem dostal. Já chci vědět proč!“

Před dvaceti lety chránila policie a soudy Johna před reportéry, kteří byli v té době o něco zodpovědnější a méně vlezlí než ta agresivní banda prahnoucí po senzacích, která řídí mediální cirkus teď. Jeho podíl na Blackwoodově smrti se spíš naznačoval než popisoval a jeho statut mladistvého mu zaručoval soukromí. Po své ztrátě se mohl uchýlit do žalu a pocitu viny a sirotčinec se stal zdí mezi budoucností a tou nocí hrůzy. Dokonce ani když šel na policejní akademii, nesahaly jeho osobní materiály dál do minulosti než k jeho odchodu z domova a školy svatého Kryštofa ve věku sedmnácti let a šesti měsíců, kdy byly jeho záznamy příkladné ve smyslu jak studijních výsledků, tak chování.

Kdyby vedení policejní akademie znalo celý příběh, mohl by někdo namítat, že je kvůli prožitému utrpení psychicky nevhodný pro kariéru detektiva oddělení vražd. Nesvědčí snad tato volba kariéry o posedlosti jeho ztrátou? Nenaznačuje, že by v pronásledování každého vraha mohl spatřovat symbolickou pomstu za vyvraždění své rodiny? A pokud ano, dá se mu věřit, že bude zacházet s každým podezřelým na základě presumpce neviny, nebo je pravděpodobné, že zneužije pravomoci úředního činitele?

V okamžiku, kdy by odhalil události té dávné noci, by se životy jeho ženy a dětí změnily. Jeho detektivní práce by byla zpochybňována, možná ohrožena ještě víc, než si myslel, způsoby, které nedokázal předvídat. A ze všech lidí z oddělení loupeží a vražd se od Kena Sharpa dalo nejméně čekat, že s Johnovým odhalením naloží diskrétně.

Sharp se posadil na kraj stolu v náladě mnohem méně bezstarostné, než jeho postoj naznačoval, a řekl: „A zrovna před chvilkou se ke mně doneslo, že jsi byl dvakrát ve státní nemocnici navštívit toho mladýho řezníka. Namluvil jsi jim, že na tom případu pracuješ.“

To byl větší zásah pro Johnovu důvěryhodnost než fakt, že se nechal nachytat při prohledávání Billyho stolu.

„Ne. Neřekl jsem jim, že na tom dělám. I když musím přiznat… že jsem v nich ten dojem vzbudil.“

„Takže takhle? A proč jsi to sakra udělal, Johne?“

Spíš dříve než později bude muset s někým promluvit o té strašidelné podobnosti mezi vyvražděním rodiny Valdaneových před dvaceti lety a nedávným masakrem Lucasových. Měl morální povinnost upozornit, že zločiny Altona Turnera Blackwooda možná někdo napodobuje půl kontinentu daleko od místa, kde byly spáchány. Nevěděl, jak by mohl pronést takové varování, aniž by se zmínil o svém podezření, že tento případ má nadpřirozené dimenze, čímž by si nejspíš vysloužil suspendování a nařízené psychiatrické vyšetření.

Sharp se tvářil naštvaně. „Jeden tamní zřízenec povídal, že si možná myslíš, že je Billy nevinný, že je sám něco jako oběť.“

„Ne. To je omyl. Vím, že to udělal. Ale není to tak jednoduché.“

„Hele, kámo, je to tak jednoduchý, jak to jenom jde. Seděl nahej na přední verandě, celej od krve. Řekl, že je všechny oddělal. Na všech zbraních byly jeho otisky. Ve zprávě z laborky se psalo, že se v jeho sestře našlo jeho sperma. Tohle je přímo definice naprosto jasnýho případu.“

Tohle nebyla ani správná chvíle, ani to pravé obecenstvo, před nímž by se John rozhodl přijít se svým odhalením, ale nemohl se vyhnout tomu, aby Sharpovi neprozradil alespoň něco ze své minulosti.

Zavřel zásuvku, kterou prohledával, zapnul Billyho počítač a řekl: „Mám důvod věřit, že ten vrah – ten kluk – zamýšlel povraždit ještě další rodiny kromě svojí.“

„To by byla bomba, kdyby to byla pravda. Co tě k tomu vede?“

„Zaprvé chci, abys pochopil, proč se ti pletu do případu. Moje rodina patří mezi ty další, které chtěl zmasakrovat.“

John nezvedl oči od monitoru počítače, aby se podíval na Sharpovu reakci, ale slyšel v jeho hlase jak překvapení, tak skepsi.

„Tvoje rodina? Jak by se dozvěděl o tvojí rodině? Nikdy se nezmínil o pobití rodiny nějakýho poldy.“

„V jeho počítači je dokument s fotografiemi mé ženy a dětí,“ vysvětlil John. Je to začátek vrahovy knihy výstřižků.“

V počítači byly dva zajímavé dokumenty – CALVIN0l a CALVIN02 –, z nichž ten první by otevřel zámek k Johnové minulosti, ať už by si přál ty dveře otevřít nebo ne. Ten druhý dokument Sharpovi ukázat musel, ale ten první nemohl.

„A proč jsi sem vlastně přišel?“ zeptal se Sharp. Jak jsi věděl, že to v tom počítači je?“

John prošel abecední adresář – a nenašel žádné dokumenty se svým jménem. Vyjel nahoru a postupoval zase dolů: A, B, C až po D.

„Není to tady. Včera večer to tu bylo, s mým jménem v názvu, ale už je to pryč.“

„Vrahovy poznámky o tvojí rodině, který najednou zmizely? Kam zmizely?“

John ze svého hlasu slyšel, jak může upřímnost znít jako vykrucování. „Někdo musel čistit adresář a vymazal je.“

„A kdo? Billy se sem rozhodně nevrátil.“

„Nevím, kdo to byl.“ John nemohl prozradit, že v tom má prsty skutečný duch. „Ale někdo to udělal.“

Sharp vstal z kraje stolu. Tvářil se zachmuřeně, ale jeho obličej se rozzářil do růžového odstínu čerstvě nakrájené šunky.

„Dej mi ty klíče od sousedky.“

Místo aby uposlechl, zavřel John adresář, vypnul počítač a řekl: „V úschovně důkazů máš kompletní zálohu toho harddisku. Stáhni si ji a hledej dva dokumenty – Calvino 1 a Calvino 2.“

„Proboha, Johne, to, co jsi udělal, je nejspíš trestnej čin. Dokonce ani já bych tady neměl být, když je vyšetřování uzavřený. Zdá se mi, že jsi našel v tomhle případu uvolněný šroubek, i když nevím proč. Ale je to můj případ, můj a Samův, a chci ty klíče.“

John vytáhl kroužek s klíčem a kočičím přívěskem, podal ho Sharpovi a řekl: „Stáhni si tu zálohu. Podívej se po těch dokumentech. Udělej to, ano? Další rodiny jsou v ohrožení, Kene. Nejen moje.“

„Tak zaprvý,“ řekl Sharp a strčil klíč do kapsy, „z přísně střeženýho poschodí státní nemocnice nikdy nikdo neutekl.“

„Všechno je jednou poprvé.“

„A zadruhý, Billy Lucas je mrtvej.“

Ta zpráva zasáhla Johna silněji, než by byl čekal. Vybavil si toho zlomeného mladíka, jak ho viděl ještě toho dne ráno: paže znehybněné sítí, strnulého zajatce žalu a zoufalství.

„Mrtvý – kdy?“ zeptal se.

„Ani ne před hodinou. Zavolal mi Coleman Hanes. Od něj jsem se taky dozvěděl o tobě.“

Jak se mu to podařilo?“

„On to neudělal. Nebyla to sebevražda. Proběhne pitva. Právě teď to vypadá nejspíš na krvácení do mozku.“

Minulost byla tíha, kterou John Calvino ponese navždy. Tohle však bylo horší než tíha, byla to smyčka a on cítil na krku její hrubý provaz.

„Co je to s tebou, Johne? Nehoníme balon stejným směrem, ale jsme v jednom družstvu a vždycky se mi zdálo, že hraješ docela dobře.“

„Omlouvám se, Kene. Neměl jsem se vám takhle plést do cesty. Jsem ve zvláštní situaci. Třeba ti jednou povím víc. Teď potřebuju přemýšlet.“

Prošel dolů tím neblahým domem se Sharpem v patách.

Na odpočívadle schodiště se John jen krátce zastavil, aby se podíval na obraz Karafiát, lilie, lilie, růže. Dvě holčičky v bílých šatech vypadaly šťastně v zahradě s lampiony, šťastně a v bezpečí, nic netušící o Zlu kráčejícím světem.

Z deníku Altona Turnera Blackwooda:

Ten chlapec nikdy neměl být v harmonii se světem, ale s nocí splynul v jedno. Chlapec proudil lesem a loukami noci a noc proudila jím.

Po první vzrušující výpravě, která skončila pár minut před rozbřeskem, si s sebou bral malou baterku, aby si mohl posvítit na místa, kam nedosáhlo světlo měsíce, nebo aby mu ukázala cestu za těch nocí, kdy byla obloha bezměsíčná nebo ozářená jen tenkým srpkem. Na dohled od domu baterku nikdy nepoužil.

V následujících několika letech se chlapcovo noční vidění zlepšilo nebývalou měrou. Čím víc času trávil ve světě mezi soumrakem a rozbřeskem, tím lépe viděl dokonce i tehdy, kdy byla obloha zatažená a hvězdy se staly pouhou legendou. Používal baterku méně a méně a noc odměnila jeho důvěru tím, že se mu postupně štědře otevírala.

Jednou, když klečel na břehu hlubokého rybníku, poslouchal, jak ryby chytají z hladiny hmyz, a přemýšlel, zda by byl tak rychlý, aby chytil jednu z těch nejblíž ke břehu, zahlédl na inkoustové hladině svůj nezřetelný odraz. Jeho oči však nebyly tak tmavé, jaké byly lidské oči za takových podmínek. Měly nazlátlý lesk zvířecích očí, vstřebávaly do sebe slabou záři čtvrtky měsíce a vzdálený třpyt hvězd a zesilovaly je, aby mu pomohly lépe vidět.

Ať zašel chlapec sebedál či se procházel sebedéle, havran byl stále s ním. Byl si tím jistý. Někdy ho uviděl ozářeného zezadu měsícem nebo rozeznal jeho siluetu plachtící přes hvězdnou klenbu. Čas od času postřehl, jak se na zemi vlní jeho stín.

A pokud občas nějakou dobu ptáka neviděl, vždycky ho slyšel. Třepotání letek. Svist pevných křídel při střemhlavém letu. Šustění listí, když poletoval před ním z větve na větev ponurým lesem. Jeho tlumené rezonující zaskřehotání, občasné zvonově čisté zvolání.

Havran byl jeho společník, jeho ochránce, jeho druh. Havran ho učil o noci a chlapec se začal dozvídat její tajemství.

Krajina chlapce vítala se stejně otevřenou náručí jako temnota. Pole, lesy, potok, rybník, každé údolí, každý kopec a každá skalní masa. Mohl chodit po stezkách vysoké, vyšlapávat vlastní pěšiny, prodírat se houštinami a přitom se za rozbřesku vracet bez trnů či bodláků v šatech, bez puchýřů od kopřiv či od škumpy. Žádný hmyz ho nikdy nebodl ani nekousl, had ho neuštkl. Mohl sestupovat po strmých svazích s kamennou sutí stejně potichu, jako když kráčel po travnatých stráních. Žádný šlahoun mu nepodrazil nohu, žádný ostružiník ho nechytil do smyčky. Nikdy nezabloudil. Potuloval se noční krajinou jako nějaký rohatý bůh s kozíma nohama a ušima, jenž vládne všemu divokému.

Po nějaké době začal dvakrát nebo třikrát do měsíce zabíjet. Většinou králíky. Ti se objevovali před soumrakem, vylézali ze svých nor do luk, aby okusovali svěží trávu a chutné byliny. Chlapec seděl na louce a čekal na ně a někdy zachytil jejich pižmový pach, ještě než se objevili. Jeho vlastní aroma bylo už tou dobou známé všemu, co běhalo, skákalo, plazilo se nebo lezlo. Uměl sedět na kameni nebo kmeni tak nehybně a dlouho, že se ho králíci nebáli o nic víc než toho, na co se posadil. Když se jeden z nich přiblížil, popadl ho a uškrtil, zlomil mu vaz nebo ho probodl nožem.

Nezabíjel je proto, aby je jedl nebo si bral jejich kožky jako trofeje. Nejprve zabíjel, aby si potvrdil svou vládu nad krajinou a vším, co v ní žilo. Později zabíjel čas od času zvířata proto, že se ještě neodvažoval vraždit lidi, i když věděl, že přijde čas, kdy se mu lovnou zvěří stanou všichni teplokrevní tvorové.

Chlapec, větší, silnější a rychlejší než kdy předtím, měl také moc vábit a uhranout. Vysoká k němu přicházela na úzkých stezkách, v těsných průrvách mezi strmými skalami a kmeny stromů s očima zářícíma jasněji než jeho – a podléhala jeho dobře nabroušené a rychle se míhající sekyře.

Rána následující po krvavém řádění, když se přiblížil rozbřesk, se svlékal, aby se umyl a přepral lovecké šaty v rybníku. Rozložil oblečení na skalní římsu nad vodou, aby uschlo, a znovu se oblékl do čistého oděvu, v němž se předtím vydal po setmění do lesa.

Jedné jasné měsíčné noci čtvrtého roku ve znamení havrana seděl už šestnáctiletý chlapec na trůnu větrem ošlehané skalky na louce, odpočíval po vražedné námaze a vychutnával si sytý pach čerstvé krve, když se z křoví do nižší trávy vyplížila puma a hladově na něho zírala. Ze všech predátorů v Severní Americe kromě ledního medvěda, jenž je bezohledným strojem na zabíjení ve svém polárním království, je nejnebezpečnější grizzly a puma.

Sebejistý chlapec opětoval pohled velké kočky beze strachu a nutkání uprchnout. V noci nad svou hlavou cítil kroužit havrana. Puma se po zevrubné úvaze rozhodla pro ústup a zmizela ve vysokém křoví, z něhož se vynořila.

Tehdy pochopil, že ať už je nebo není kozonohým bohem této země, je zcela jistě Smrtí s velkým S. Kočka ji v něm poznala, přestože na sobě chlapec neměl kápi a netřímal v ruce kosu.

Toho čtvrtého roku ve znaku havrana se naučil jedno: když se zcela poddá divočině a noci, povšimne si neviděných věcí, pradávných a neměřitelně mocných sil s divokým hladem a temnými úmysly, které neustále putují skoro jako ve snu, jsou nesmrtelné, a tudíž nikdy netrpělivé, a spokojí se s tím, až jim někdo neznalý zkříží cestu. Tušil, že existují i ve městech, kdekoliv, kde žilo nebo bude žít lidstvo, ale mnohem patrnější byly tady v tichu divočiny člověku, který byl schopný přiznat jejich existenci.

Nebál se těchto neviděných, ale nezměrných sil, stejně jako se nebál pumy. Ve skutečnosti byly stejné, jakým si jednoho dne přál být on sám: opravdová šlechta tohoto světa, jeho uživatelé a ničitelé, skrytí vládci sužované Země, princové tajného řádu. Byli všem ostatním predátorům tím, čím byla puma obyčejné domácí kočce. Kdyby se chlapec nemohl jednoho dne stát jedním z nich, spokojil by se s tím, že by ho některý využil k tomu, aby šířil násilí a chaos, v němž si libovali.

Několik týdnů po setkání s pumou chlapec nic nezabil. Když se v něm znovu začala probouzet touha, objevil hřbitov.

Měl se naučit ještě jednu věc, kterou potřeboval znát – a udělat ještě jednu věc, kterou musel udělat –, aby se vyloupl z kukly chlapectví a stal se mnou.

28

Později toho dne, dlouho po setmění a po večeři, ale zdaleka ne k půlnoci, se Naomi pod přikrývkami vrtěla tak netrpělivě, že se bála, aby neprobudila sestru v druhé posteli. Chtěla si být jistá, že Minnie tvrdě spí, než to riskne a vyplíží se navštívit zrcadlo – a prince! – v komoře, ale kdyby čekala ještě minutu, určitě by vybuchla. Většinu času byla příkladem trpělivosti, což musela být, když se jejích sukní věčně držela ta mrňavá sestřička, ale i svatí mají své limity a Naomi se za svatou nepovažovala. A nebyla ani zrůda. Podle většiny měřítek byla celkem hodná a nečekala, že stráví celá staletí – dokonce ani měsíc – v očistci, za předpokladu, že jednou umře.

Od odpolední hodiny matematiky s milým, ale nekonečně vytrvalým profesorem Sinyavskim přemýšlela Naomi o tom, jak se chopit při jednání se zrcadlem iniciativy. Místo aby čekala, až se v něm něco objeví nebo na ni promluví, jak to dělala dosud, měla by promluvit k princi, spojit se s ním a vyjádřit svou touhu pomoci mu zachránit jeho království od temných sil, které, zdá se, taková království pokaždé sužují. Jinak by dovolila temným silám, aby používaly zrcadlo samy pro sebe jako nějaké nadpřirozené BlackBerry nebo něco na ten způsob. Měla pocit, že je to od ní mimořádně bystré, když poznala, že by měla přestat přistupovat k zrcadlu pasivně a raději převzít aktivitu.

Nakonec odhrnula přikrývky, vstala z postele a tiše vytáhla baterku zpod hromady polštářů, kam si ji předtím schovala, takže ji už několik hodin tlačila. Nerozsvítila ji ani si neoblékla přes pyžamo župan v obavách, že její sestru Malé pivo – která někdy jako by měla ostré smysly hlídacího psa – probudí nějaký slabý šramot a ona se rozběhne za ní, aby všechno pokazila.

Obdivuhodně kradmo prošla Naomi skoro temným pokojem, aniž by do něčeho narazila, zlehka otevřela dveře, vstoupila bosá do chodby a zavřela za sebou s nejtišším cvaknutím západky. Pomohla si světlem baterky, a jak spěchala na východní konec chodby, zalitovala, že na sobě nemá plášť s kapuci, jaké často nosí hrdinky viktoriánských fikcí, protože nic nevypadá tak úžasně romanticky jako pláštěnka vlající za dívkou, která spěchá do noci za tajným posláním.

V komoře rozsvítila světlo pod stropem, i když si přála, aby mohla použít mnohoramenný svícen s tuctem tenkých svící, které by způsobily, že by po stěnách tajemně poskakovaly stíny. Tři kroky za prahem si uvědomila, že zrcadlo už není ukryté, ale někdo ho vytáhl na volné prostranství a opřel o hromadu krabic. O dva kroky dál uviděla, že hladká plocha nic neodráží, že je černá – černá! –, jako by to byly otevřené dveře, za nimiž se rozkládá bezměsíčná a bezhvězdná noc v zemi utlačované něčím… něčím… něčím tak strašným, že to ani nejde pojmenovat.

Naomi chvíli žasla nad tou naprostou černotou, než si všimla listu papíru na podlaze před zrcadlem, papíru tak smetanového a silného, že to mohl být pergamen. Na první pohled jí bylo jasné, že musí pocházet ze zrcadla, z toho kdysi šťastného království, jež teď trpí pod brutálním jhem něčeho… něčeho nepojmenovatelného. Nebylo pochyb, že obsah té zprávy otřese zemí – nebo si to aspoň myslela, dokud ho nezvedla a nepoznala Minniin úhledný rukopis, kterým tam měl být načmáraný nějaký blábol průměrného osmiletého dítěte, ale nebyl. Stálo tam: NEJDRAZŠí NAOMI, NATŘELA JSEM ZRCADLO NA ČERNO. VRAŤ SE DO POSTELE. SKONČILO TO. TVÁ ODDANÁ SESTRA MINETTE.

První, co Naomi samozřejmě chtěla udělat, bylo natočit si kbelík ledové vody, kterou by tu oddanou potvůrku probudila, ale udržela se. Protože rychle spěla k dospělosti a stávala se každým dnem pozoruhodně rozvážnější a úžasně vyzrálou, uvědomila si, že kdyby takhle dala najevo, že našla vzkaz té mazané mrsky, přiznala by se k smutnému selhání sebeovládání, které ji uprostřed noci vyhnalo k zrcadlu. Příliš snadno si dokázala představit Minniin smrtelně vážný výraz škodolibého uspokojení – tlustý prase! –, takže se na místě zapřísáhla na svou čest a život, že neposkytne slečně Prckovi uspokojení z toho, že vzkaz našla.

Položila smetanový papír na podlahu přesně, jak si pamatovala, že předtím ležel, potichu vyšla z komory a vrátila se chodbou s dobrým pocitem ze své mazanosti. Bez pomoci baterky vstoupila do pokoje, lehla si do postele a usmívala se do noci, dokud ji nenapadlo, že osoba v druhé posteli možná – a pak určitě – už není Minnie.

V Naomině nepřítomnosti mohlo chudince malé Minnie něco ublížit a ta věc, která jí to udělala, mohla teď ležet v posteli té roztomilé holčičky a trpělivě čekat, až přeživší sestra usne, aby ji také sežrala. Naomi se neodvážila ležet ve tmě jako jehně a trpně čekat, až bude sežrána zaživa, ale netroufla si ani rozsvítit lampičku, protože jakmile by potvrdila přítomnost stvůry, nezbyl by z ní zakrátko ani chlup. Jediné, co mohla udělat, bylo zůstat do rána vzhůru a doufat, že sluneční světlo příšeru noci zažene do nějakého hlubokého doupěte.

Půl hodiny nato Naomi usnula a pak se probudila nesežraná do ranního světla. Nový den se ukázal být méně bohatý na události než předchozí, který stanovil ráz celého následujícího měsíce. Ten duch s hrubým hlasem – Teď už tě znám, ty hloupá malá mrcho – se neobjevil ani v zrcadle v koupelně, ani v tom na chodbě, ani nikde jinde. Žádné další kuličky vína nepropadly zdánlivě pevnými povrchy.

Jak ubíhal jeden nezajímavý den za druhým, přemýšlela Naomi, že její jediná šance na skvělé objevy ve fantastickém paralelním vesmíru přišla a zmizela, aniž by se stačila příležitosti chopit.

Vynahradit jí to mohly fantastické příběhy v knihách, její flétna, dětský orchestr, výjimečná rodina, okouzlující podzimní listí v tomto nádherném polomagickém světě a její představivost. Jak dny míjely, ztrácely děsivé rysy nedávných událostí ve vzpomínkách na hrůzostrašnosti a Naomi si uvědomovala, že měla jednat odvážněji a odhodlaněji, než se tehdy zachovala. Přestala si dělat starosti s tím, že promarnila svou jedinou šanci na slavné skutky, a věděla, že se jí nakonec naskytne příležitost, kdy naplní svůj jedinečný potenciál dobrodruha.

Minnie věděla, že Naomi její zprávu našla. Jeden růžek měla ohnutý. A Naomi ji držela tak pevně, že prsty udělala na několika místech papíru důlky.

Sama odtáhla zrcadlo zpátky za krabice. S pánembohem.

Vzkaz přeložila a nechala si ho jako suvenýr.

Dny ubíhaly a nic divného se nedělo. A další dny a pořád nic.

Ty strašidelné události však neskončily navždy. Nacházely se teď v oku hurikánu. Ten klid byl klamný; bouře kolem nich zuřila dál.

Minnie měla na takové věci od přírody cit. Zdálo se, že se narodila se šestým smyslem; a to bylo vždycky její malé tajemství.

Od incidentu se zrcadlem měla občas pocit, že ji pozoruje něco, co nemá tělo, a proto ani oči, ale přesto vidí.

Myslela si, že to musí být duch, ale cítila, že to není obyčejný duch nebo možná ne jenom duch. Zpočátku tomu tedy říkala pozorovatel.

Někdy byl pozorovatelův pohled skoro jako dotek, ruka klouzající po krku, pažích, tváři a bradě.

Obvykle, ale ne pokaždé se tento pocit dostavil, když byla sama. Snažila se nezůstávat sama kromě chvil, kdy musela jít na záchod nebo se osprchovat.

Bezoký pozorovatel neslídil jen po domě. Byl i venku, na určitých odlehlých místech.

Jednoho dne na zahradě začala stoupat po žebříku do malého domku ve větvích obrovského starého cedru. Náhle věděla, že na ni pozorovatel tam nahoře čeká.

Odmítala uvěřit, že by jí mohla věc bez těla ublížit. Nechtěla s ní však být sama tak vysoko nad zemí, cítit ten pohled a přitom moci uniknout jen po žebříku. Mohla by spadnout a srazit si vaz. A přesně to si ta věc možná přála.

Besídka byla porostlá psím vínem a uvnitř ji halily stíny a vůně růží, posledních květů toho roku. Když tam jednoho odpoledne seděla, cítila, že pozorovatel vstoupil do tunelu.

Přestože nefoukal vítr, růže se roztřásly, jako by se jejich trnité šlahouny chtěly vymotat z dřevěných latí a natáhnout se k ní.

Uvnitř altánku, s třesoucími se růžemi ztrácejícími okvětní lístky, měla Minnie pocit, že se pozorovatel prosmýkl kolem ní, a z toho kontaktu se dozvěděla, že si říká Zmar. Zdálo se to být divné jméno, ale ona si byla jistá, že slyšela dobře. Zmar.

Co si Minette pamatovala, vždycky jednou za čas cítila přítomnost čehosi neviděného, co ostatní nevnímali. Sem tam to i zahlédla. Duchy. Lidi, kteří už nežili.

Ty přízraky nebyly pokaždé tam, kde by je člověk čekal. Nepotloukaly se po hřbitovech.

Dva z nich byly ve večerce, kam občas zašla s maminkou. Minnie je oba cítila a jeden i zahlédla, muže s ustřelenou částí obličeje. V tom obchodě se kdysi stalo něco zlého.

Minnie obvykle zůstala v autě.

Když byla malá, duchové ji někdy děsili. Ale naučila se je ignorovat.

Kdyby na ně příliš dlouho hleděla nebo promluvila, bylo by to pozvání. Pokud je nepozvala, kolikrát nikoho z nich nespatřila celé měsíce.

Zmar byl po letech první, který jí trochu nahnal strach. Zmar byl nějak jiný.

Byla zpravidla sama, když si uvědomila, že ji Zmar pozoruje, ale někdy se díval na ně všechny, když večeřeli nebo hráli společenské hry. To bylo nejhorší.

Přestože Minnie duchy vnímala, když byli poblíž, nikdy se nedozvěděla, co chtějí, co si myslí nebo cítí, pokud si vůbec něco mysleli a cítili.

Avšak v případě Zmaru, zvlášť když je pozoroval všechny najednou, věděla přesně, co duch cítí. Nenávist. Nenávist a vztek.

Zmar byl rozhodně duch, jakého ještě nepotkala, nový, ale pořád jen duch, který nemůže ublížit jí ani nikomu jinému. Pokud ho bude ignorovat, pokud neudělá nic, aby ho pozvala, odejde sám.

Po matematice s profesorem Sinyavskim, vpodvečer toho dne, kdy se setkal v technickém mezipatře s něčím, co otestovalo funkci jeho svěračů – Znám tě, kluku, teď už tě znám –, vrátil se Zach do svého pokoje a zjistil, že ta pitomá vidlička, kterou schoval pod nějaké krámy do spodní zásuvky, je zase v pořádku. Předtím ohnutý dřík se narovnal. Hroty byly přímé, už ne spletené dohromady. Naleštěná ocel nenesla žádné známky poškození.

To naznačovalo, že z těch dvou vysvětlení incidentu – nadpřirozeného a halucinačního – je pravděpodobnější to druhé. Byl cvok. Magor, pošuk, blázen, měl o kolečko víc.

Třeba by měl pro svoje dobro odejít do blázince, nechat si obléknout jednu z těch kazajek pro magory s dlouhými rukávy, které se zavazují za zády, a bavit se zatraceně pitomými myšlenkami honícími se jeho prázdnou hlavou.

Anebo ne.

To, že dokázal uvažovat o možnosti, že je šílený, šílenství docela nadějně vylučovalo. Nepříčetní blázni si nikdy nemyslí, že jsou šílení; považují za šílence šest miliard lidí na světě a sebe za opory zdravého rozumu.

Místo aby narovnaná vidlička Zacha přesvědčila, že to, co se stalo v technickém podlaží, musela být halucinace, naštvala ho a posílila jeho odhodlání dozvědět se pravdu o tom, co se v domě děje. Věděl, že si s ním někdo zahrává. Nebyl pitomý pes, který si nevšimne vodítka. Nebyl naivní idiot, který šťastně přežvykuje kravské lejno, protože mu někdo namluvil, že to je čokoládový dort.

Když smetl ze stolu šílenství, zbývalo jediné vysvětlení: něco nadpřirozeného. Pokud nějaká nadpřirozená síla dokázala jednou zkroutit vidličku na maso, nebylo nijak těžké si domyslet, že to může kdykoliv udělat znovu.

Každá alternativní teorie by teď vyžadovala odhalení pachatele, nějakého klauna se svými vlastními důvody, proč vyměnit zkroucenou vidličku za stejnou, ale nepoškozenou.

Zach si dal týden na to, aby to celé promyslel a zjistil, co se bude dít dál. Přemýšlel, to ano, ale nedělo se nic. Poklop ve stropě se už sám od sebe neotevřel a žebřík se nerozložil. Každý večer, i když si připadal jako pitomec, zabarikádoval dveře šatny židlí, ale klika nikdy nezarachotila a nic uvnitř se nerozsvítilo.

Jeho rodiče byli nejvyšší velení a on byl vojín. Vojín nemůže jít za nejvyšším velením s divokou historkou o duchovi v technickém podlaží, pokud nemá ten přízrak v řetězech.

Zach si dal ještě týden. A pak další.

Začínal si myslet, že to tou jedinou epizodou začalo i skončilo. Nějaký přiblblý duch si přiletěl z onoho světa, pohrál si s vypínačem a poklopem, zkroutil vidličku, opravil ji, začal se nudit a zmizel, aby prováděl svoje kousky jinde. Tenhle scénář byl ještě ubožejší než ty hloupé horory plné zabedněnců, kteří dělají všechno špatně, jen aby se nechali zabít.

Ale varianta, že to skončilo, Zachovi vyhovovala. Chtěl být mariňák, ne krotitel duchů.

Doktor Westlake silně pochyboval, že by se Nicolettina neobvyklá reakce na vicodin mohla opakovat tři a půl týdne po tom, co si vzala poslední dávku. Slíbil jí ale, že tu věc přezkoumá a ozve se jí příští den.

Johnovi o té halucinaci zatím nic neřekla. Doufala, že ho nebude muset zneklidňovat.

Když jí doktor Wesdake následujícího dne zavolal, zcela vyloučil možnost, že by její nedávný zážitek mohl souviset s vicodinem; doporučil jí však, aby si pro jistotu nechala udělat kompletní krevní testy.

Nicky si nikdy nedělala kvůli ničemu starosti. Rozjímat o možných kalamitách jí připadalo jako nevděčnost. Její život byl projasněný rodinou a láskou, její obrazy byly uznávané a prodávaly se za výborné ceny a mezi její minimální povinnosti na oplátku patřilo být spokojená a děkovat za své štěstí.

Vždycky, dokonce i za temnějších časů, byla veselá a plná naděje. Život byl prostě příliš krátký na to, aby promarnila byť jen jeho část očekáváním katastrofy. Dokonce i když byla Minnie nemocná a nedařilo se určit diagnózu, Nicolette se sice modlila, ale ani na okamžik neuvažovala o nějaké horší možnosti než o Minniině úplném uzdravení.

Nebyla naivní. Věděla, že hrozné věci se stávají i nejlepším lidem, lidem mnohem dokonalejším, než ona kdy bude, dokonce i lidem tak dobrým a nevinným jako Minette. Ale zároveň věděla, že síla představivosti může ovlivnit realitu. Každý den zhmotňovala na plátně scény, které by jinak uzavřela navždy ve své mysli; proto se jí zdálo celkem logické, že představivost může přímo ovlivňovat realitu bez jakéhokoliv fyzického zásahu umělce, že to, čeho se člověk posedle bojí, by se mohlo projevit ve skutečném světě. Bát se něčeho znamenalo riskovat následky toho strachu.

S nadšením se vrátila k malování a dokončila triptych během týdne, kdy čekala na výsledky krevních testů. Obraz se nakonec povedl, snesl srovnání s tím nejlepším, co dosud udělala, a testy potvrdily její dobrý zdravotní stav.

Pustila se do dalšího plátna. Uplynul druhý týden, třetí a ona neprožila žádné další halucinace. Spokojená se svou prací dospěla Nicky k závěru, že bez ohledu na to, co říkal doktor Wesdake, souvisela ta podivná epizoda v koupelně skutečně s vicodinem, s poslední křečí jeho účinku v jejím systému, a usoudila, že už se ty problémy nebudou opakovat.

Vnímala sice, že je John neustále napjatý, ale to se nestalo poprvé. Předpokládala, že až konečně dopadne vraha toho učitele a uzavře svůj současný případ, jeho stres poleví.

Když skončilo září a začal říjen, krásný podzim neměl sebemenší chybu až na ten Nickyin sen. Probouzela se z něho skoro každou noc, aniž by si pamatovala postavy nebo příběh, ale přesto si byla jistá, že to pokaždé byl stejný sen. Protože se nikdy neprobudila se strachem a bez problémů znovu usnula, nepovažovala ho za noční můru, ale někdy se po něm cítila tak nečistá, že musela vstát a umýt si ruce a obličej.

Měla nejasný pocit, že je v tom snu předmětem něčí touhy, že ji zoufale chce někdo, koho nechce ona. Náruživost a vytrvalost toho, kdo ji chtěl, a její nezlomný odpor způsobovaly, že se Nicky budila vyčerpaná, což byl možná důvod, proč jí nikdy nedělalo problém znovu usnout.

Když John dorazil domů poté, co odevzdal klíče od domu Lucasových, dozvěděl se od Waltera Nashe, že zápach v prádelně zmizel stejně náhle, jako se objevil. „Nezdá se, že by byl důvod rozebírat sušičku,“ řekl Walter. „Ať už tam smrdělo cokoliv, rozkládající se krysa to nebyla. Prozatím je to záhada, ale budu na to myslet.“

U večeře vypadala Nicky i děti nějak zaraženě, ale John usoudil, že na ten večer musí vrhat stín jeho vlastní duševní rozpoložení. Billy Lucas byl mrtvý a s ním zemřela i naděje, že bude jednoho dne schopný odpovědět na další otázky. A co hůř, John se nechal nachytat v domě Lucasových bez dobrého důvodu a odhalil své obavy, že by jeho rodina mohla být terčem vraha, strach, který musel Kenu Sharpovi připadat iracionální. Nemohl předvídat, jak události toho dne ovlivní jeho schopnost ochránit Nicky a děti, ale věděl, že se jeho možnosti omezí.

Následujícího rána se vrátil do práce a k případu Edwarda Hartmana, středoškolského učitele, kterého někdo ubil v jeho chatě u jezera. Lionel Timmins, parťák, s nímž na vyšetřování pracoval, pátral během jeho zdravotního volna po stopách a ve výslechové místnosti ho u kávy informoval o nejnovějším vývoji.

Timmins byl černoch, o čtrnáct let starší než John, o osm centimetrů menší, o dvacet kilo těžší a tak široký v ramenou, že mu ostatní policisté říkali Kráčející kredenc. Býval ženatý, ale jeho posedlost prací vedla k rozvodu, ještě než stačil mít děti. Bydlel se svou postarší matkou a jejími dvěma svobodnými sestrami, a přestože byl těm ženám oddaný, nikdo s dobrým pudem sebezáchovy by ho nenazval maminčiným mazánkem.

John a Lionel se v mnohém lišili, ale v jednom si byli podobnější než kteříkoliv dva detektivové na oddělení: vyšetřování vražd pro ně bylo spíš posvátné poslání než práce. V šestnácti letech byl Lionel obviněn z brutální vraždy ženy jménem Andrea Solanová, k níž došlo při vloupání. Stát ho soudil jako dospělého, porota ho shledala vinným a soudce ho odsoudil k doživotnímu vězení. Zatímco byl ve vězení, zemřel jeho milovaný otec. Poté co Lionel prožil šest let v cele s maximální ostrahou, byl v jiném případu zatčen skutečný vrah a spojen s vraždou Solanové důkazy, které se u něho našly, a nakonec se přiznal. Bez toho šťastného zvratu by Lionel shnil ve vězení. Po propuštění mu byl zločin vymazán z rejstříku, stal se policistou a nakonec detektivem se dvěma důležitými cíli: zaprvé, dostávat vrahy za mříže a do cely smrti, pokud si to zasloužili, a zadruhé, nepřipustit, aby alespoň v jeho případech zůstalo obvinění z vraždy viset na krku nevinného.

Jako parťáci byli přátelé, i když ne kamarádi, hlavně proto, že spolu trávili víc času než ostatní dvojice detektivů. Pracovali jako tým, ale nešlapali v tandemu. Oba dávali přednost rodinnému životu před tím mimo domov, ale v práci byli samotáři, každý se svým jedinečným stylem vyšetřování, každý nespokojený s kompromisy, které musejí parťáci nevyhnutelně dělat. Prověřovali každý své stopy, při čemž udělali dvojnásobnou práci, než kdyby táhli v jednom spřežení, podporovali se navzájem, když to úkol vyžadoval, na konci každého dne si porovnávali poznámky a měli největší úspěšnost na oddělení loupeží a vražd.

Hartmanův případ ho mohl zaujmout: oběť byla učitel, stejně jako Johnovi zavraždění rodiče. John se však nedokázal soustředit tak, jak bylo třeba. Rozptylovaly ho myšlenky na vraždy Lucasových a strach z pátého října, který měl být datem dalšího masakru, pokud někdo opravdu napodoboval zločiny Altona Turnera Blackwooda. Vyšetřování Hartmanovy vraždy bylo nejhůř vedené v celé jeho kariéře.

Šest dní po návratu do práce ho k sobě zavolal Nelson Burchard, velitel detektivů. Ken Sharp napsal hlášení o Johnové návštěvě u Billyho v nemocnici, nelegálním vniknutí do domu Lucasových a jejich rozhovoru v Billyho pokoji.

Jako velitel se Burchard uchyloval k roli moudrého starého strýčka a jen zřídka pozvedl hlas. V případě kázeňského přestupku rád vystupoval jako starostlivý náhradní otec, chápavý kolega nebo terapeut. Byl obtloustlý až na hranici limitů předepsaných pro jejich oddělení, měl bílé vlasy a obličej jako stvořený pro divadelní komedie o starších mužích se třpytivýma očima, které všichni považují za trochu hloupé, protože se prohlašují za Santu Clause nebo anděly, kteří si musejí zasloužit svá křídla.

Aby vysvětlil své chování, musel John odhalit, co se stalo jeho rodině, když mu bylo čtrnáct. Tím si vysloužil politování Nelsona Burcharda, o které nestál a které se zdálo být upřímné, i když přemrštěné. Šéfův příliš vážný a sentimentální přístup mu ztížil doznání ještě víc, než čekal.

Burchard byl šokovaný, ale hned také pochopil, že takový zážitek v mladém věku může zasít sémě psychických problémů, jež by mohly zásadně zkomplikovat kariéru v oddělení loupeží a vražd a vyvolat problémy, které vyraší a vyrostou, teprve až je takříkajíc pohnojí případ nepříjemně připomínající dávné trauma.

„Chápu vaše obavy, že Billy napodoboval Blackwooda. Ale přece se sám udal. Pokud by měl v úmyslu ve vraždění pokračovat, neudělal by to.“ Burchard se opřel v jednom křesle v konferenčním koutě své kanceláře. „Opravdu jste se obával, že mohl uprchnout z nemocnice?“

„Ne. Já nevím. Možná.“ Přestože se John nemohl vyhnout tomu, aby pověděl Burchardovi, co se stalo před dvaceti lety, nedokázal přijít s teorií, že prostřednictvím Billyho Lucase možná jednal vraždící duch. Posedlost nebylo slovo, které by kdy použil nějaký obhájce a připustil kterýkoli soudce. „Tak zásadní podobnost mezi vyvražděním rodiny Valdaneových a Lucasových jsem nemohl ignorovat. Já jen… Musel jsem se dozvědět… Nejsem si úplně jistý proč, ale musel jsem se dozvědět, jestli Billyho inspiroval Blackwood.“

„Řekl jste Kenu Sharpovi, že v chlapcově počítači byly nějaké dokumenty naznačující, že dalším terčem měla být vaše rodina.“

„Byly tam. Viděl jsem je, když jsem byl v tom domě poprvé. Ale někdo je smazal.“

Burchardova veselá tvář si zachovala vánoční výraz, jen jeho oči se teď neleskly moc dobrosrdečně, ale spíš jako patologův skalpel. „Ken prošel cédéčka, na kterých je uložený obsah harddisku toho počítače. Žádné dokumenty o vaší rodině na nich nebyly.“

John si začal připadat jako na elektrickém křesle. Měl chuť vstát a chodit sem a tam po kanceláři. Místo toho zůstal sedět a mlčel.

„Ta cédéčka byla bezpečně uložená ve skladu důkazů,“ pokračoval Burchard. „Nemyslíte si snad, že se k nim někdo mohl dostat?“

„Ne. Nemyslím. Nedokážu to vysvětlit, pane. A trvám na tom, co jsem viděl.“

Burchard obrátil svou pozornost k oknu a ocelově šedé obloze, jako by ho bolelo se na Johna dívat. „Ať byly úmysly toho mladíka jakékoliv, je teď mrtvý. K žádným dalším vraždám rodin nedojde.“

„Pátý říjen,“ řekl John. „To je ten den. Nebo by byl, pokud někdo napodoboval ty staré vraždy. Blackwood udržoval přesné intervaly mezi jednotlivými zločiny. Třiatřicet dní.“

Burchard na Johna znovu pohlédl a řekl: „Ale ten je mrtvý.“

„Co když to neudělal sám?“

„Ale udělal. Neexistuje jediný důkaz, že by byl v domě ještě někdo jiný, když se to celé odehrálo.“

Jenom mě napadlo, jestli –“

„Není to váš případ,“ přerušil ho Burchard. Jak to jde s tou Hartmanovou vraždou?“

John odpověděl po krátkém zaváhání: „Myslím, že Lionel dělá pokroky.“

„A vy?“

John pokrčil rameny.

Jste moje jedničky, vy a Lionel. Ale… ve státní nemocnici jste vzbudil dojem, že pracujete na Billyho případu. Dvakrát jste neoprávněně vnikl do domu Lucasových. Třeba vás to všechno vyvedlo z míry. Nemyslíte si, že je to tak?“

„Ne tolik, abych nemohl zase najít pevnou půdu pod nohama.“

„Děláte na každém případu naplno, Johne. Třeba potřebujete čas, abyste si odpočinul a zamyslel se. Čas, abyste se přes tohle mohl přenést.“ Když se John nadechl k protestu, zvedl Burchard ruku, aby ho zarazil. „Nemluvím o postavení mimo službu. O ničem, co by se objevilo ve vašich záznamech. Jenom požádáte o třicetidenní neplacené volno a já to hned schválím.“

„A když nebudu třicetidenní volno chtít?“

„Budu muset předat Sharpovo hlášení nahoru Parkeru Mossovi.“

Moss byl oblastní velitel, docela dobiý polda, ale občas i parchant zakládající si na předpisech.

„A co pak?“ zeptal se John.

„Mohlo by dojít ke slyšení před revizní komisí, ale spíš ne. Rozhodně bude chtít povinné psychologické vyšetření. Kvůli zatajenému traumatu z dětství.“

„Nehodlám se svěřovat psychiatrovi.“

„To chápu. Proto bych to radši vyřešil takhle. Ale Moss se bude řídit předpisy, jestli se to dostane až k němu.“

„Chcete můj odznak a pistoli?“

„Ne. Na neplacené dovolené se stále musíte řídit předpisy pro policisty mimo službu. Zůstáváte ozbrojený jako obvykle.“

Za daných okolností bylo pro Johna důležité, že může stále legálně nosit skrytou zbraň.

„Tak dobře,“ svolil. „Ale co řeknu Lionelovi?“

„To nechám na vás.“

„Rodinné záležitosti,“ rozhodl John.

„Bude o tom chtít vědět víc.“

‚Jo. Ale nemáme ve zvyku strkat si vzájemně nos do svých věcí.“

„Takže rodinné záležitosti,“ souhlasil Burchard.

„Má to tu výhodu, že je to pravda.“

„Vadilo by vám lhát mu?“

„Nedokázal bych to,“ odpověděl John.

Na neplacené dovolené neměl na práci nic jiného než vyhlížet pátý říjen. Nebylo žádné překvapení, že byl den ode dne neklidnější a ustaranější.

Protože chtěl ušetřit Nicolette a děti zbytečných obav, nepověděl jim o třicetidenním volnu. Každé ráno odcházel jako do práce, zabíjel čas v kinech na filmech, které ho nebavily, v knihovnách, kde se nemohl dozvědět nic z toho, co potřeboval, na patnáctikilometrových procházkách, které ho neunavily.

Nechoval žádné pochyby o nadpřirozené povaze té hrozby, už jen proto, že nic nemohlo vysvětlit, jak se Billy dozvěděl předposlední věc, kterou Alton Turner Blackwood řekl, než ho John zabil: Ta krásná sestra, ta Giselle, měla moc hezká drobná ňadra v dívčí podprsence.

Choval však malou naději, kterou udržoval na hladině modlitbou a svou dávnou vírou, že neexistuje nic jako osud. Když správně uplatní svou svobodnou vůli, podaří se mu bezpečně provést ženu a děti těžkými časy. Takové přesvědčení, i když slabé, bylo nezbytné pro zachování zdravého rozumu.

Pokud by pátý říjen minul bez vraždění podobajícímu se Blackwoodovu druhému řádění, pokud by se vzorec z minulosti změnil, John by nikdy nemusel prozradit dětem – i když by to nejspíš jednoho dne pověděl Nicky –, že si prožil třiatřicet dní čiré hrůzy.

Kdyby však k vraždám došlo, svěřil by se se vším Nicky a společně by rozhodli, co dělat. Ale v případě, že by se duch psychopatického vraha opravdu dokázal vrátit z hrobu a použít lidskou bytost jako loutku, těžko by se hledala zbraň, kterou by se proti němu dalo zasáhnout.

Při procházkách ulicemi města a parkem u jezera a při sledování filmů, které vnímal jen zpola, sžíral Johna pocit bezmoci nejen proto, že nedokázal ochránit své milované, ale také proto, že nemohl varovat rodinu, jež mohla být druhá v současné sérii vražd.

Před dvaceti lety byli po Valdaneových dalším Blackwoodovým terčem Sollenburgovi.

Jejich manželská ložnice se nacházela v zadní, opačné části domu než ostatní ložnice, mezi nimiž byly společné obytné prostory – jako stvořené pro vraha, který měl v plánu zabít své oběti v určitém pořadí a nechtěl varovat čtvrtou a poslední oběť, zatímco vraždil předchozí tři.

Rodiče Louis a Rhoda byli zabiti ve své posteli, manžel jako první. Vrah střelil Louise ve spánku jednou do hlavy. Přítomnost ocelových špon v ráně naznačovala, že si pachatel tlumič pro svou pistoli ráže 9 mm vyrobil sám.

Rhodu možná probudil tlumený výstřel nebo se probrala, když Blackwood rozsvítil. Střelil ji dvakrát, když vyskočila z postele, takže zemřela na podlaze.

Protože ani jedna oběť nevykřikla a střelba byla patřičně tichá, mohl Blackwood klidně projít domem, vychutnat si vraždy, které právě spáchal, a těšit se na temnou rozkoš z nadcházejícího masakru.

Podomácku vyrobený tlumič rychle dosloužil. Z ložnice rodičů si nesl polštář, aby ztlumil výstřel, kterým zabil Erika, patnáctiletého syna, v jeho posteli.

Po třech popravách zůstal Blackwood sám se sedmnáctiletou Sharon Sollenburgovou. Policejní lékař následně určil, že byla zastřelena více než čtyři hodiny po smrti svého bratra.

Z ponížení a krutostí, které si dívka podle pitevní zprávy v těch čtyřech hodinách vytrpěla, se udělalo zle dokonce i detektivům z oddělení vražd, kteří si mysleli, že už viděli všechno, ale teď narazili na ještě divočejší a vynalézavější zrůdu, než jakou kdy předtím poznali.

Její utrpení neskončilo, když ji Blackwood střelil. Procento serotoninu snižujícího hladiny volného histaminu v ráně naznačovalo, že trvalo nejméně hodinu, než zemřela.

Roztrhané celofánové obaly a šmouhy od čokolády na čalounění vypovídaly, že vrah seděl v křesle a snědl tři mandlové tyčinky, zatímco sledoval, jak z ní vyprchává život. Krev na obalech prozradila, že si mezi hrátkami s dívkou a jídlem neumyl ruce.

Jako oběti v domě Valdaneových se i všichni čtyři Sollenburgovi našli s černými čtvrťáky přilepenými epoxidem k očním víčkům, pečlivě vytvarovanými mincemi ze sušené stolice na jazycích a vyfouklými vejci ve svázaných rukou.

O dvacet let později musely v tomto velkém městě žít tisíce rodin skládajících se z otce, matky, syna a dcery. Nebylo možné zjistit, která by mohla být ocejchovaná pro smrt.

Navíc by byla chyba předpokládat, že si vrah nevyhlédne rodinu s pěti místo čtyřmi členy nebo nějakou se dvěma nebo třemi dcerami místo jedné. Koneckonců před dvaceti lety byla součástí rodiny Valdaneových ovdovělá teta, v současnosti žila v domě Lucasových babička a věková skladba jedné skupiny obětí se lišila od druhé. Metody vražd a jisté další detaily se shodovaly, ale scénáře nebyly do všech podrobností identické.

V celém tom státě nebylo dost policistů, aby mohli chránit každou rodinu ve městě, která by se mohla stát terčem.

Září přešlo v říjen a stromy se převlékly ze zeleně léta do pestxých barev podzimu. Červenolisté buky získaly jasný měděný odstín a akát zoranžověl ještě víc než jírovec žlutý. Stříbrolisté topoly splatily dividendu ve zlatě a obrovský šarlatový dub v jižní části pozemku Calvineových poprvé za celý rok dělal čest svému jménu.

Když John přišel pozdě odpoledne čtvrtého října, vpředvečer obávaného data, z předstírané práce, zjistil, že se dům změnil. Ucítil ten rozdíl, jakmile vystoupil z auta v podzemní garáži, jakousi čerstvost ve vzduchu, zvláštní pocit, že je všechno čistší než předtím, že se z jejich domova zvedl jakýsi mrak. Ten dojem ještě zesílil, když postupoval domem.

Už dlouho ho tížily obavy, takže mu unikalo, jak dusná atmosféra se usadila na domě samotném. Celé týdny mu místnosti připadaly méně harmonické ve svých proporcích než dříve, lampy a lustry vypadaly jako ztlumené, přestože byly všechny vypínače nastavené na maximum, obrazy na stěnách a jednotlivé kusy nábytku se zdály unavené a jakoby ve vzájemném konfliktu, a přestože už vzduch nepáchl Billyho močí, byl zatuchlý jako v rozpadajícím se starém muzeu, hustý prachem a minulostí. John si to všechno uvědomil až zpětně, teď, když byl dům znovu jasný a vlídný.

Možná nikdo necítil tu změnu tak silně jako John, protože jen on se domníval – no dobře, věděl-, že s ním před šestadvaceti dny přišlo něco domů ze státní nemocnice. Pokud si Nicky a děti neuvědomovaly, že dům byl zahalen jakýmsi mrakem, který se teď rozplynul, musely ten rozdíl cítit, protože byly u večeře živější a veselejší než v předešlých dnech. Rychlý rozhovor měl opět švih a přeskakoval od vtipu ke škádlení, k popichování a zpátky.

Jídlo také chutnalo lépe, stejně jako víno, ne že by se Walter a Imogene překonali, jejich úroveň byla vždycky vysoká, ale proto, že byla obnovena známá veselá atmosféra, která byla základním kořením, jež jako sůl zdůrazňovalo chuť všeho. Pokud tam v posledních třech a půl týdnech sídlilo něco nadpřirozeného, bylo to nepochybně pryč.

Jakmile John přesvědčil sám sebe, aby přijal fakt, že si do jeho světa a života možná našel cestu nějaký zlý duch, představoval si, že to bude celé pokračovat jako v knížkách a filmech. V nich se nejprve objevovaly jemné náznaky vysvětlitelné racionálními argumenty, které přešly v podivnější a děsivější projevy eskalující do třetího dějství, když hrůza odhalila svou skutečnou zuřivost a napadený dům se stal peklem na zemi. Doteď ho ani nenapadlo, že by strašení mohlo mezi prvním a druhým aktem ustat, že by vazby poutající strašícího a strašeného mohly stejně podléhat únavě a lhostejnosti jako mnoho jiných vztahů.

John se kochal tou nadějnou myšlenkou jen během polévky a prvního chodu. Dlouho před dezertem si uvědomil, že duch, který k nim vnikl, se nerozplynul ani nezmizel navždy. Ať už takoví tvorové cestovali jakkoliv, pomocí kouzla, po měsíčním světle nebo hnáni čirou zlobou, tenhle se vydal najít druhého Billyho Lucase, rukavici, do níž by se skryl, aby vyvraždil další rodinu. Až dokončí ten krvavý obřad, vrátí se.

29

Mace Volker je poslíček a zloděj. Teď třicetiletý doručuje od devatenácti let kytice pro jedno květinářství a od jedenácti krade. Nikdy nebyl dopaden a dokonce ani v podezření, protože má dar jemného a upřímného obličeje, příjemný hlas a nebojácnou povahu a to všechno používá jako nástroje klamu stejně umně, jako koncertní pianista používá své pružné, hbité prsty.

Mace krade v obchodech, vybírá kapsy, loupí v domech. Nekrade pouze ani hlavně z finančních důvodů, na prvním místě je pro něho vzrušení. Ukradené peníze a předměty pro něho mají mocnou smyslnou přitažlivost a jejich dotek ho vzrušuje víc než hedvábná pokožka krásné ženy. Nedokáže dosáhnout vyvrcholení pouze tím, že hladí ukradené peníze, ale silně ho sexuálně stimuluje jejich povrch a někdy se dráždí hodinu i déle do potu touhy pouze tím, že drží v ruce odcizené dvacky a stovky. Psychiatr by možná řekl, že je Mace fetišista. Měl několik přítelkyň, ale jen proto, aby zjistil, co všechno jim může ukrást: peníze a majetek, čest, naději a sebeúctu. Většinou hledá uspokojení u prostitutek a nejlepší sex má pokaždé, když jim ukradne peníze, kterými jim zaplatil za jejich služby.

Do Mace Volkera vede deset dveří: především citlivými bříšky jeho zlodějských prstů.

Dvakrát týdně doručuje květiny Calvinovým, růže do Nicolettina ateliéru a občas kytici na jídelní stůl. Teď, čtvrtého října, krátce před pátou, má pro umělkyni tři tucty žlutých růží s dlouhými stonky, každý tucet ve vlastním plastovém obalu. Ještě není polapen, ale tím, že položil ukazováček na zvonek, vzbudil pozornost a zájem.

Převzetí květin podepíše Walter Nash. Protože má Walter náruč plnou svázaných růží a zeleně, která se k nim přidává, Mace mu na odchodu pomůže tím, že zavře zvenčí dveře. A je lapen. Mace si neuvědomuje, že už není sám, že je teď kůň s jezdcem, který možná za čas sesedne, aniž by o sobě dal vědět – nebo se místo toho rozhodne uštvat ho k smrti.

Když dokončí rozvážku, vrátí Mace dodávku do květinářství, kde pracuje. Ellie Shawová, majitelka, stojí za pokladnou a počítá tržbu a Mace jí podá psací podložku s podpisy zákazníků, kteří květiny převzali. Ellie táhne na čtyřicet a je docela hezká, ale Mace v ní nikdy neviděl ženu, protože je to šéfová, a tak ji nemůže zneužít a okrást bez vážných následků. Zatímco se krátce baví o uplynulém dni, představí si ji Mace nahou, což ještě nikdy neudělal – jiné ženy ano, Ellie nikdy –, ale ke svému úžasu a zděšení si ji také představí uškrcenou proužkovanou kravatou, s našedlým oteklým jazykem trčícím z jejích úst a mrtvýma očima vytřeštěnýma v posledním pohledu plném hrůzy, kterým odměnila nadšeného vraha. Ta fantazie ho napumpovala touhou dotvrda.

Otřesen tou vizí a v obavě, aby si Ellie nevšimla jeho stavu, se zmíní o neexistující schůzce s mladou dívkou a uprchne do svého auta na parkovišti pro zaměstnance. Cestou, zatímco přemýšlí nad divokou jízdou své představivosti, zastaví Mace na semaforech, kde u přechodu čeká mladá žena držící za ruku asi desetiletou holčičku. Do nejmenších detailů a s intenzitou, která Mačem otřese, je náhle spatří obě nahé, jak vstupují do ulice – ale pak připoutané k židlím v hrubé místnosti, rudé od krve a křížem krážem pořezané.

Aby koně zbytečně nepoplašil, přitáhne jezdec otěže svým sklonům představovat si objekty své touhy ve stavu naprostého zotročení a tělesné zkázy. Mace Volkera po pravdě jeho halucinační epizody šokují, ale ne zcela odpuzují. Je koneckonců zloděj, jehož vzrušuje akt loupeže víc než zisk, který mu to přinese; a teď mu dojde, že nejvyšším aktem loupeže je vzít někomu život. Toto poznání bude možná mít zajímavý dopad na poslíčkovu budoucí zločineckou kariéru.

Poté, co o polední pauze vyloupil dům, z něhož si odnesl diamantové šperky, které by mu mohly vynést dvanáct až patnáct tisíc dolarů, jede teď Mace do jednoho hostince v části města, s níž to dřív šlo z kopce, ale která byla přestavěna. Je to ten druh čtvrti, kde bar pro úředníky není putyka a může posloužit jako spořádaná zástěrka pro překupníka s kradeným zbožím, který zároveň považuje ty ulice za dost bezpečné, aby se nemusel bát, že ho cestou tam nebo odtamtud někdo unese. Hostinec má průčelí z černého mramoru a mahagonu. Boxy a barové stoličky uvnitř obsazují častěji mladé páry než osamělí mladí lidé.

Mace dostane láhev heinekenu bez sklenice od barmana, který ho zná a požádá domácím telefonem o svolení pustit Mace do zadní kanceláře. Když mu dá barman signál vztyčeným palcem, projde Mace létacími dveřmi do malé kuchyně, kde se připravují jen sendviče, hranolky a cibulové kroužky. Dveře na protějším konci té voňavé místnosti vedou k úzkému schodišti s kamerou umístěnou na stropě v jeho horní části, která sleduje jeho výstup. Na horním odpočívadle chvilku počká u ocelových dveří, než se otevřou, a je uveden dovnitř.

Tohle je recepce. Kancelář Barryho Quista, majitele hospody a překupníka (kromě jiného), se nachází za vnitřními dveřmi. V tomto předpokoji stojí psací stůl, na jehož kraji sedí statný muž v košili s krátkými rukávy, podpažní pouzdro a pistole jsou jasně viditelné. Další muž s krátkými rukávy, stejně urostlý a ozbrojený, pustil předtím Mace dovnitř. Teď zavře dveře, a přestože ví, že Mace nenosí zbraň, prohledá ho a pak se vrátí k židli, na které leží otevřený výtisk Sports lllustrated. Tihle dva jsou s Barrym Quistem pořád, ale Mace nikdy neslyšel jejich jména. Pro sebe jim říká Jednička a Dvojka, přičemž Jednička je ten obr, který mu otevřel. Vypadají jako chlapi, kteří se v boji nezastaví před žádnou krutostí a je nezastaví nic menšího než kulka v mozku. Se šesti židlemi s rovnými opěradly srovnanými do dvou skupinek oddělených vysokou policí pokrytou lesklými časopisy ta místnost připomíná čekárnu u zubaře – pokud by někdo stál o dentistu, který mu vytluče zuby kladivem.

Na stole leží pistole s prodlouženým zásobníkem, zjevně patří muži, jenž má právě jednání s Bariym v překupníkově kanceláři. Vedle pistole je dumič, který se dá našroubovat na hlaveň.

Na jedné z židlí sedí okouzlující blondýna, která také patří muži, jenž je teď u Barryho. Dvojka vyšel zpoza stolu a posadil se tak, aby si s ní mohl povídat. Podle všeho se znají a ten muž, se kterým přišla, se jmenuje Reese. Dvojka s ní mluví jako starostlivý přítel: Jenom ti říkám, abys Reese co nejdřív pustila k vodě. Chce všechno, co vidí, a s žádnou nevydrží.“

Blondýna na to, že svého maníka zná, drží ho za ptáka a ví, jak ho přinutit, aby poslouchal jako cvičený pudl. Dvojka potřese hlavou a řekne: „Ten kdyby měl všechny prachy na světě a přefiknul všechny ženský, co za to stojí, najednou by začal chtít malý kluky. Nikdy nepřestane chtít, co nemá nebo nemůže mít.“

Na vnitřních dveřích je elektronický zámek, který zabzučí okamžik předtím, než Reese vstoupí do recepce. Je to krokodýl v obleku za pět tisíc dolarů, drápy má obroušené do civilizovaného tvaru a naleštěné manikérkou, široká ústa jako stvořená k polykání kořisti vcelku, oči neklidné hladem. Podívá se na své hodinky za dvacet tisíc dolarů tak, aby je ostatní mohli obdivovat. Zatváří se však kysele, jako by před chvilkou viděl mnohem dražší hodinky a teď je nespokojený s tímhle předmětem, který mu předtím dělal radost.

Do Reese vede mnoho dveří, kterými se do něho dá vstoupit, ale oči jsou nejsnazší. Je polapen.

Zatímco poslíček s květinami Mace Volker, teď už sám, pokračuje do vnitřní svatyně Barryho Quista, aby dojednal cenu za ukradené šperky, vyzvedne si Reese Salsetto svou pistoli i perfektně vyrobený tlumič, který zapadne do zvláštní přihrádky jeho podpažního pouzdra ušitého na míru. Jeho jezdec je momentálně spokojený, takže nepoužije otěže ani ostruhy, a Reese nemá tušení, že už není svým vlastním pánem. Řekne Brittany Zellerové, té blondýně: „Jdeme, kočko.“

Když procházejí kuchyní a rušným hostincem, je si Reese vědom faktu, že Brittany neodolatelně přitahuje pozornost všech přítomných mužů. Všichni po ní touží a závidějí mu.

Mají na půl osmou rezervovaný stůl v jedné z nejlepších restaurací ve městě, kde je vzácným hostem. Na ulici, u svého mercedesu S600, řekne Reese Brittany, že chce posunout rezervaci na osmou, aby se nejdřív mohli vrátit k němu domů. Prozradí jí, že jí koupil něco úžasného k narozeninám – které má za tři dny – a nemůže se dočkat, až uvidí, jak se jí dárek líbí, takže jí ho dá hned. Doma si vypijí martini a pak pojedou do restaurace.

K té změně plánu dojde na přání Reeseova jezdce, jenž mu ji však navrhne tak jemně, že Reese nepostřehne tlak uzdy nebo udidlo mezi zuby. Jezdec už ví o svém koni všechno: zná Reeseovu minulost, naděje, potřeby, touhy, všechna tajemství v zákoutí zkaženého srdce toho nastrojeného darebáka. Ve všech těch propletených stínech jezdec objevil rodinu, kterou bude potěšením krvavě zmasakrovat. Původně očekával, že bude muset směnit koně čtyřikrát nebo pětkrát, než najde rodinu, jež poslouží jako vhodný terč. Ale stačilo jen přesednout z Mace Volkera na Reese Salsetta.

Reeseovým domovem je okázalý střešní byt, podle jeho názoru zdaleka ne tak velký, jak by si zasloužil, ani ne tak vysoko, jak by si přál. Ale tenhle dům je jeden z nejlepších a on se příští rok přesune výš a do větších prostor. Byt je zařízený prvotřídním nábytkem ve stylu art deco. Interiér navrhla žena, kterou Reese hlavně na základě jejího britského přízvuku považuje za nejlepší designérku ve městě.

Zatímco Brittany jde rovnou k rohovému baru, aby namíchala dvě martini z vodky Grey Goose, pokračuje Reese do ložnice, aby přinesl náhrdelník s diamanty a smaragdy, který jí koupil k narozeninám. Neodolá a zastaví se v koupelně, aby se rychle podíval do zrcadla a ujistil se, že kapesníček ve vnější náprsní kapse je správně narovnaný, kravata dobře uvázaná a každý vlásek na svém místě.

Protože přišel čas převzít nad koněm naprostou kontrolu a potlačit každý projev jeho vůle, dovolí si jezdec trochu zábavy. Poté, co ten floutek spokojeně posoudí svůj vzhled, obraz se mžiknutím oka změní a on uvidí Altona Turnera Blackwooda, jenž má své přízračné nohy ve třmenech Reese Salsetta. Hrbatá záda, ostrá brada, brutální čelisti, krutá ústa a černé díry místo očí, které mají takovou gravitaci, že by mohly stáhnout celý svět do zkázy. Dokonce i Reese, nebojácný zločinec, vykřikne strachy, ale ve skutečnosti nevydá ani hlásku, protože už neovládá své tělo. Je vězněm ve své vlastní kůži, spoutaný kostmi, kterými dříve pohyboval, bezmocný pozorovatel za okny svých lačných očí.

Reese se připojí k okouzlující Brittany v obývacím pokoji, ne s darem v ruce, ale s tlumičem našroubovaným na hlaveň pistole. Když se k němu dívka obrátí a podá mu martini, střelí ji dvakrát do břicha a jednou do hrudi. Výstřely jen syknou, jako by Brittany připomínaly, že má zemřít potichu.

Přestože je jezdec labužník mučení a vychutnává si ponížení a bolest druhých, nemámí s Brittany Zellerovou čas, protože je na jeho vkus příliš tvrdá, příliš protřelá a už dlouho zhasíná své vlastní světlo. Jezdec raději rve na kusy to, co je něžné, kazí to, co je nevinné, a ničí to, co září.

Reese Salsetto – pod pevnou nadvládou svého jezdce – nechá mrtvou blondýnu v obývacím pokoji, vrátí se do ložnice, vezme si z nočního stolku krabičku munice a doplní prodloužený zásobník pistole, do něhož se vejde šestnáct nábojů.

Nějaká rodina prožívá své poslední hodiny. Otec, matka, syn a dcera. Matka, viděná v Reeseově paměti, je k nakousnutí a určitě i vzrušující, ale osmnáctiletá dcera je zářivá a nedotčená, vzácná květina, jejíž zničení bude skvělý úspěch. Zabije otce, pak zmrzačí syna a přinutí ho dívat se, jak zneužívá a deptá matku a tu dívku.

Reese řekne nahlas: „Vždycky jsi tu holku chtěl, Reesi, a teď ji dostaneš.“

Zhasne světlo v obývacím pokoji.

Repríza pokračuje a tentokrát se všechno odehraje správně, stejně jako se to skoro podařilo tehdy. Slib Johnu Calvinovi bude dodržen.

Reese řekne: „Být znovu v lidské kůži je tak příjemné. Je tu teplo a útulno. Co ty na to, Reesi? Není ti taky teplo a útulno?“

V kuchyni zůstane stát a zadívá se na stojan s noži. Určitě mají nože doma. Pořeže tu holku jejich kuchyňským náčiním.

Když Reese zhasne v kuchyni a projde chodbou do haly, řekne: „Tohle bude taková švanda, Reesi. Nemyslíš, že to bude zábava?“

30

Večer čtvrtého října seděl Zach ve svém pokoji a kreslil noční můru, když ve skutečnosti chtěl kreslit Lauru Leigh Highsmithovou, konkrétně její rty.

Po nedávných podivných událostech se život vrátil k normálu tak úplně, že Zach uložil vidličku na maso zpátky do zásuvky v kuchyni, odkud si ji tajně vzal. Vzpomínce na setkání v technickém podlaží se už obrousily hrany. Opustil obě svá původní vysvětlení – nadpřirozený jev i šílenství – a přesvědčil sám sebe, že se logická odpověď dostaví sama, pokud se přestane chovat jako pitomec a soustředí se na skutečné věci, jako je matematika, zajímavá vojenská historie a bohyně Laura Highsmithová, a nechá podvědomí, aby nakonec samo objevilo pravdu o tom, co se stalo.

Za svou idiotskou expedici do toho přiblblého mezipatra se teď už styděl, protože si připadal jako malý kluk, který si hraje na rytíře a draka s víkem od popelnice místo štítu a plaňkou z plotu místo meče. Takhle si hrál naposledy jako pětiletý usmrkanec. Jeho táta, ve vzácném, ale zásadním selhání rodičovské moudrosti natočil tu jeho hru na debilní video a čas od času, k Záchovu ponížení, přehrával ten odporný klip pro radost Naomi a Minnie, které mu samozřejmě ještě dlouho potom říkaly svatý Jiří. Zach někdy přemýšlel, kolik ponížení člověk může snést, než si konečně přestane myslet, že by se kdy mohl stát mariňákem.

Tak či tak, život se vrátil ke skoro otupující normálnosti až na noci druhého a třetího října, kdy se mu dvakrát zdálo o tom magorovi s obrovskýma rukama. Tentokrát se sen neodehrával v černočerné tmě, ale v noci na pouti, kde všechny atrakce zářily neony a blikajícími světly, osvícenými cirkusovými stany a girlandami barevných žárovek nataženými nad středovou cestou. Zach tentokrát viděl slizkou odpornost těch rukou a ten chlap byl tak ošklivý, že by si vedle něho normálně oškliví lidé připadali jako králové a královny.

V prvním snu se všechny atrakce točily, houpaly a vlnily, ale nikdo na nich nebyl a celé to pitomé klišé s přízračnou poutí bylo mrtvolně tiché, jako by se to všechno odehrávalo ve vakuu. Jediní lidé široko daleko byli Zach a Ošklivý Al. Netušil, jak přišel na to, že se ten chlap jmenuje Al, ale ve snu si to myslel, a Ošklivý Al ho samozřejmě honil celou přiblblou poutí a znovu a znovu ho skoro uchvátil. Ten sen měl být v podstatě nudný jako jogurt, protože Zacha v průběhu let v jiných nočních můrách pronásledovala spousta horších idiotských bubáků než Ošklivý Al, ale tahle byla čím dál děsivější, dokud Zach nevtrhl do jednoho stanu, kde se chtěl schovat, a najednou uslyšel hudbu.

Ocitl se na pochybném striptýzovém představení, na pódiu poskakovaly ženy v tangách a s hvězdičkami na bradavkách. Bylo to poprvé, co si pamatoval, že se v nějaké noční můře cítil trapně. Pohyby striptérek nebyly sexy, ale trhané a nemotorné, a pak si Zach uvědomil, že jsou to všechno mrtvoly, zombie, ženy, které Ošklivý Al zabil. Na tělech měly bodné, střelné i mnohem horší rány, a když se Zach obrátil na útěk ve shonu, stál Ošklivý Al přímo za ním, jen asi metr daleko.

Ta příšera měla na sobě khaki kalhoty a khaki košili se spoustou kapes a černé náckovské boty s lesklými ocelovými špičkami. Z jedné kapsy vytáhla nůž, který byl tak ostrý, že by člověka rozřízl, kdyby se na něj jen podíval. Ta příšerná odrhovačka hrála dál a Ošklivý Al promluvil tiše tak hrozivým hlasem, že si Zach přál, aby měl bodliny a uměl se sbalit do koule jako dikobraz. Řekl: „Pojď sem, fešáku. Ufiknu ti pinďoura a nacpu ti ho do krku. „Pak se Zach probudil zbrocený potem s hodně silnou potřebou utíkat na záchod.

Druhou noc byla pouť stejná a tichá až na jeden zoufalý hlas. Ošklivý Al tentokrát nehonil Zacha. Někde na středové cestě byla Naomi, volala na Zacha o pomoc vyděšeným a vzdáleným hlasem. Zach ji chtěl varovat, aby byla proboha potichu, ale nemohl najít hlas. Zoufale Naomi hledal okolo centrifugy, řetízkového kolotoče i nafukovacího hradu, pod neslyšně se otáčejícím ruským kolem, za stánky s ledovou tříští a cukrovou vatou, v postranních varietních stanech a hernách s automaty a její hlas se stále ozýval jinde, než byl on – a pak vykřikla.

Zach uviděl Ošklivého Ala, jak táhne Naomi za vlasy, vleče ji po pilinami vysypané cestě a Naomi teď mlčí, nebrání se. Zach už je skoro dohonil, dostal se tak blízko, že na místě Naominých očí uviděl ty mince, černé čtvrťáky a něco tmavého v jejích ústech, její ruce svázané k sobě, palec k palci, malíček k malíčku a mezi nimi slepičí vejce. A ze všeho nejhorší – nejprve si toho nevšiml, ale pak to uviděl – ze všeho nejhorší byl ten neskutečně ostrý nůž, zabodnutý po střenku v jejím hrdle. Zach se pokusil vykřiknout, ale nemohl, a Ošklivý Al rychle odběhl a mrtvou Naomi táhl za sebou. Cesta se teď prodloužila, náhle se táhla do nekonečna, a Ošklivý Al vlekl Naomi pryč celou věčnost, zatímco Zach za ním čím dál víc zaostával a bezhlesně volal, dokud se neprobudil a nezjistil, že křičí do polštáře.

Doufal, že se mu o té stvůře nebude zdát tři noci po sobě.

Toho odpoledne se domácí atmosféra změnila. Večeře byla po dlouhé době zábavná, každý měl na srdci něco zajímavého a vtipného. Zach věděl, že to ostatní cítí také, jako by ve vzduchu celé týdny visela bouřka a všichni čekali na první blesk a teď se počasí konečně obrátilo..

Nyní sám ve svém pokoji dokončil svůj čtvrtý přiblblý portrét Ošklivého Ala. Každý z těch čtyř se od ostatních trochu lišil a žádný plně nezachycoval podivnost toho chlapa. Když člověk kreslí postavu ze snu, je na tom ještě hůř, než když pracuje zpaměti, takže si Zach nemohl nijak zvlášť vyčítat, že ho vystihl jen ze tří čtvrtin správně.

Nastříkal portrét fixativem, vytrhl ho z bloku a začal kreslit rty Laury Leigh Highsmithové, její našpulená ústa od prohlubně pod nosem po náznak lícních svalů. Teď pracoval popaměti, nejen podle snu, a v tomto případě byla jeho paměť bystrá, jako by kreslil podle živého modelu.

Naomi si četla v posteli, seděla opřená o velkou hromadu polštářů tak nadýchaných, až se zdálo, že by se mohly vznést jako velcí, pomalí ptáci a vzít ji s sebou. Až donedávna si v posteli četla v pyžamu, směšném dětském oblečení, ale teď už ne. Teď si oblékala vietnamské ao dai, splývavou kombinaci tuniky a kalhot ušitou z pestrobarevného hedvábí, které objevila během jednoho holčičího nákupního odpoledne s matkou a Minette. Tento exotický oděv – k zbláznění úžasný a fantasticky šik – byl pro ni teď, když jí táhlo na dvanáct, nekonečně vhodnější než dětské pyžamo. Ao dai sloužilo jako denní i večerní oděv a nebylo na spaní, ale ona měla stejně v úmyslu v něm spát stejně jako ve dvou dalších ze svého šatníku. Obyčejné dítě spí ve zmačkané mase bavlny, uslintané a rozcuchané, ale mladá dáma ráda vypadá co nejlépe, i když je v limbu.

Minnie, která bude ještě celá léta jenom protivné dítě, seděla u svého hracího stolku navlečená samozřejmě do pytlovitého pyžama, které bylo navíc ozdobené medvídky. Zaujatě pracovala na jedné ze svých staveb z kostek lega plné podivných úhlů a visutých částí, které se měly zhroutit, ale nezhroutily.

„Co je ta srandovní věc?“ zeptala se Naomi.

‚Já nevím. Viděla jsem to ve snu.“

„Tak odtamtud ty stavby máš? Zdá se ti o nich?“

„O těch ostatních ne. Jenom o téhle. Ale není to stavba. Je to něco. Nevím co. A nemám to ani správně.“

„Copak tobě se nikdy nezdá o jednorožcích, létajících kobercích a kouzelných lampách?“

„Ne.“

Naomi si povzdechla. „Někdy mám o tebe hroznej strach, Myško.“

Jsem v pohodě. Nic mi není. Neříkej mi Myško.“

„Víš ty co? Mohla bych být tvoje trenérka snů! Naučila bych tě, jak správně snít o zlatých palácích a křišťálových hradech a úžasných barevných stanových městech okolo pouštní oázy, o moudrých starých mluvících želvách, husách, které létají pod vodou, ale neplavou vzduchem, a bruslení za svitu měsíce s nejhezčím klukem na světě, ze kterého se vyklube něco jako gryf, až na to, že je celej lev a z orla má jenom křídla, takže může lítat nad městem s tebou na zádech.“

„Ne,“ odtušila Minnie a dál se soustředila na tu věc z lega.

„Byla bych skvělá trenérka snů!“

„Copak ty si nečteš?“

Je to výborná kniha. Je o jednom velice kultivovaným drakovi, co učí malou divošku, jak být civilizovaná, protože se má stát něčím jako Johankou z Arku svých lidí. Mám ti číst nahlas?“

„Ne.“

„Tak co chceš? Někdy, drahé dítě, jsi dost nevyzpytatelná.“

„Chci ticho, abych mohla přemýšlet o týhle věci.“

‚Jo, jasně, být machr s legem je něco jako být šachovým velmistrem, taková komplikovaná strategie vyžaduje naprostý soustředění.“

„Naprostý,“ souhlasila Minnie.

Naomi, uvelebená na své hromadě polštářů, se vrátila k četbě knihy a přemýšlela při tom, proč se proboha vůbec snaží být zodpovědnou starší sestrou, proč usiluje o pozdvižení toho zaostalého děcka z pískoviště, když by něco takového zjevně nezvládl ani kultivovaný drak.

Nová nálada v domě Nicolette povzbudila, ale okolo drobného zrnka marnosti začala její mysl ukládat černou perlu obav. Intuice, silná, ale nekonkrétní, ji varovala, že její děti jsou v nějakém ohrožení. Tyto starosti přišly překvapivě s problémy, které měla se svým současným obrazem.

Jen zřídka se vracela k práci v ateliéru po rodinné večeři, ale toho večera si šla prostudovat rozpracované plátno, možná na několik hodin.

John byl chápavý, jako pokaždé. Řekl, že si bude číst v knihovně a že si nemá dělat starosti, když přijde do postele pozdě, protože je tak probuzený, že by asi stejně nemohl usnout.

Odnesla si do ateliéru sklenku brandy, přestože zřídka pila něco jiného než víno k večeři a přestože nikdy předtím nechtěla – ani nepotřebovala – pomoc brandy při posuzování problému s obrazem. Postavila sklenici na vysoký stolek se žlutými růžemi, které tam před několika hodinami naaranžovala Imogene.

Nad rozpracovaným obrazem byla na stojanu přilepená fotografie Zacha, Naomi a Minnie pořízená před dvěma týdny. Nicky je k té fotografii pečlivě rozestavěla do rámu tvořeného klenutým průchodem do obývacího pokoje a tento skupinový portrét byl tématem nejnovějšího díla.

Měla v plánu obraz inspirovaný Dcerami Edwarda Darleyho Boita od Johna Singera Sargenta: světlo v popředí přecházející do hlubokých stínů, hloubku plochy a záhadnost prostoru, které zdůrazní čistotu dětských postav.

Na obrazu stejně jako na fotografii byly děti v nečekaném pořadí, ne podle věku ani dívky pohromadě. Naomi stála na chodbě, v popředí, paže zkřížené a nohy od sebe, v sebejistém postoji, jako by vyzývala malířku i celý svět. Za Naomi a napravo od ní pózoval v průchodu ledabyle Zach, ruce v kapsách, sebejistý. Nejdál od výtvarnice, v obývacím pokoji, stála Minette v bílých šatech, zářící ve stínu, zcela čistá.

Prostor a podrobnosti oblečení byly skoro hotové a světlo přibližně takové, jaké si Nicky představovala, ale nedokončila ještě jemnou práci na tvářích, které teď tvořily jen náčrty lebek a pokryté svazky svalů, jinak strašidelně prázdné. Zasekla se, protože obraz nevyjadřoval to, co vyjadřovat měl.

Krom jiného zamýšlela ukázat osobnost zřetelně se projevující bez ohledu na vzdálenosti od diváka nebo na povaze svěda. Každé dítě mělo být stejně dobře odlišené svou osobitostí a půvabem. Nicky chtěla, aby obraz byl tichou, ale dojemnou oslavou individuality.

Místo toho měla pocit, že je to obraz o ztrátě. Jako by své děti malovala ne podle fotografie, ale zpaměti po jejich smrti.

Toto vnímání ji nejprve dráždilo, pak zneklidňovalo a nakonec naplňovalo trvalými obavami. Snažila se přesvědčit sama sebe, že důvodem toho neklidu jsou nedokončené tváře, ty holé kosti a svalstvo, ale věděla, že to není pravda. Už dříve si nechávala obličeje nakonec jako vrchol celé práce a s podobnými problémy se nesetkala.

V uplynulých třech dnech obraz čím dál silněji vyjadřoval téma ztráty, až si ho nakonec nemohla dlouho prohlížet, aniž by neklid zesílil v hlodavou úzkost. V tazích štětcem viděla – cítila – méně silný, ale o to vytrvalejší žal nazývaný smutek, jako by ten obraz malovala léta po nějaké nepředstavitelné tragédii.

Nikdy nepracovala na plátně, když byla v melancholické náladě. Přistupovala k obrazu s nadšením, sympatiemi a láskou. Vždycky tvořila s radostí, která často přecházela v potěšení. Tento olej však vypadal zoufale, jako by každou noc přicházel nějaký malíř s temnější povahou a portrét přemalovával.

Fotografie vytištěná z počítače na velký formát papíru se od plátna v mnohém lišila, protože Nicky neměla v úmyslu prostě ji reprodukovat barvami a štětcem. Teď ji odloupla ze stojanu a zblízka si ji prohlédla.

Při fotografování děti instruovala, aby se tvářily vážně, protože nechtěla malovat podle snímku, na kterém by se šklebily; měla v úmyslu dodat každému z nich jeho nejtypičtější výraz. Třeba lehce neuposlechly jejího přání a nasadily letmý výraz, kterým ji podvědomě ovlivnily. Ale ne, každé bylo tak vážné, jak jen dokázalo.

Pak si všimla té přízračné postavy.

Fotografie byla pořízená večer při rozsvíceném stropním světle v chodbě, ale jen se stolní lampou zářící v obývacím pokoji za průchodem. Za Minnie se všechno ztrácelo ve tmě a jediné, co v šeru viděla, bylo vysoké zrcadlo na protější zdi, které bylo patrné jen kvůli slabému odraženému světlu a jehož barokní rám se zcela ztrácel. V tom nezřetelném obdélníku se tyčila postava, která nemohla patřit žádnému z dětí ani Nicky, protože nikdo z nich nestál tak, aby se v zrcadle odrazil.

Odnesla vytištěnou fotografii na šikmý stolek pro náčrty v koutě ateliéru. Velká lupa připevněná ke stolu na otočném rameni jí záhadnou postavu o něco přiblížila. Silueta postrádala rysy, ale zdálo se, že patří vysokému, nahrbenému muži.

Fotografování nebyl přítomen nikdo jiný než ona a děti. Nikdo se nedíval z chodby a v obývacím pokoji nebyl nikdo jiný než Minette. Zach, který měl k Minnie nejblíž, stál v průchodu, na prahu pokoje.

Čím déle si Nicky siluetu prohlížela, tím silnější neklid pociťovala. Připomínala si, že možná nevidí člověka, ale hru světla nebo odraz nějakého kusu nábytku v obývacím pokoji.

Tehdy pořídila ještě pět dalších snímků, které zavrhla jako méně vhodné. Vyndala je vytištěné z psacího stolu a odnesla si je pod velkou lupu.

Na čtyřech z pěti fotografií se v zrcadle objevila jako stín ta postava. Nemohl to být odraz neživého předmětu, který náhodou připomínal obrys vysokého muže, protože od snímku ke snímku jemně měnil polohu.

Nicky zavzpomínala na onu vidinu ducha v koupelně a roztříštěné zrcadlo, které se ve skutečnosti nerozbilo, halucinaci, již stále přičítala nežádoucí reakci na vicodin. Cítila, že ta první postava a ta v zrcadle v obývacím pokoji spolu musejí nějak souviset, ale netušila jak. Ta první se objevila v okamžiku deliria, ale tuhle viděla na pěti ze šesti fotografií stejně skutečnou jako ty tři děti, přestože tam nikdo nebyl.

Po dalším přezkoumání snímků pod lupou zůstala Nicolette zmatená, ale její intuice se zabořila ostrým vrtákem do hloubky, kde narazila na obavy.

31

Brenda Salsetto Woburnová seděla se svým dvanáctiletým synem Lennym na pohovce v obývacím pokoji a dívala se na televizi. Lenny byl raději s maminkou než kdekoliv jinde a Brenda to cítila stejně. Byl to její chlapeček s Downovým syndromem, sladký a opravdový jako nikdo jiný na světě, svým vlastním způsobem chytrý, který ji vždycky dokázal překvapit svými postřehy, srozumitelnými a provokujícími k zamyšlení a zároveň jednoduchými.

Sedmnáctiletá Davinia se učila ve svém pokoji a Jack, Brendin manžel, zkoušel recept na vegetariánské lasagne, které, když se osvědčí, budou toho dne k večeři. Jack byl kontrolor správy národních parků, dobrý muž, který se stal fanouškem kanálu s pořady o vaření. Objevil v sobě dřímající kulinářský talent.

V rodinném filmu v televizi vystupovali mluvící psi a Lenny se často hihňal. Brenda by měla být uvolněná, ale nebyla. V uplynulých pěti dnech se snažila vymyslet, jak reagovat na něco, co její bratr už udělal, a na cosi příšerného, co má možná v plánu.

Brenda se svého mladšího bratra Reese bála. Věděla, že poté, co v osmnácti odešla z domova, zneužíval Reese jejich sestru Jean ode dne, kdy bylo té zakřiknuté holčičce sedm, až do jedenácti, kdy spáchala sebevraždu. Brenda neměla žádný důkaz, jen něco, co jí Jean řekla do telefonu, než se před mnoha lety oběsila. Měla víc důvodů svým bratrem pohrdat než se ho bát, ale její strach z něho byl velký.

S jistým úspěchem se v průběhu let pokusila omezit jejich styky. Věděla však, že kdyby ho z nějakého důvodu nebo bezdůvodně zcela zavrhla, považoval by to za urážku, která by tlela týdny nebo měsíce v jeho mysli, dokud by zahořklost nepotemněla ve zlobu, zloba v hněv, hněv ve vztek a vztek v zuřivost, která by odstartovala násilnou reakci. Chtěl všechno, co neměl, a chtěl to s děsivou úporností, nejen hmotný majetek, ale také obdiv a uznání, o nichž si myslel, že si je vynutí ponižováním a hrubou silou stejně jako penězi.

Před několik dny přišel Reese na návštěvu časně odpoledne o školních prázdninách, když byli Jack a Brenda v práci. Doma byli jen Davinia s Lennym. Přišel s komiksy a bonbony pro Lennyho a náramkovými hodinkami s diamanty pro Davinii. Nikdy předtím nebyl s dětmi sám a nikdy jim nic nepřinesl. Davinia věděla, že ty hodinky jsou nevhodný dárek, příliš drahý, že jejich hodnota je nepatřičná. Reese si hrál na milujícího strýčka, což ještě nikdy neudělal, hledal každou záminku, jak se dostat Davinii blíž k tělu. Držel ji za ruku, dotýkal se jejích holých paží, obdivně jí odhrnoval vlasy z obličeje. Místo aby jí dal letmou pusu na tvář, políbil ji na koutek úst, a kdyby se neodtáhla, jeho rty by se otřely o její.

Davinia byla chytrá, ale nezkušená dívka, která chodila jen zřídka na schůzky, a když už, tak s chlapci stejně nevinnými jako ona. Její krása byla okouzlující, zvlášť proto, že to byla krása těla, mysli i duše – a proto, že ve své skromnosti nechápala sílu svého vzhledu. Uměla nacházet radost v malých věcech, v letu ptáka nebo šálku čaje, a zmínila se svým rodičům, že si možná zvolí náboženský život v některém klášteře.

Brenda přemýšlela, k jaké hrůze by během Reeseovy neohlášené návštěvy možná došlo, kdyby se krátce po jeho příchodu nečekaně nezastavila Jackova sestra Lois. Davinia byla jeho neteř, ale takový vztah nic neznamenal pro muže, který považoval svou malou sestřičku za kořist a dohnal ji k sebezničení. Brenda už viděla, jak se dívá na Davinii s lascivním zájmem, ale odmítala si připustit možnost, že by své touze podlehl. Davinia nebyla tak jemná, jak vypadala, nebyla citově křehká; znásilnění by ji však mohlo víc než zdrtit, mohlo by ji zcela zničit. Brendě se z pomyšlení na něco takového dělalo fyzicky zle.

Ona a Jack v poslední době zvažovali, jestli by neměla odejít z práce, aby děti nebyly doma samy. Udělali i další kroky, jak zabránit nemyslitelnému. Ale Reese byl chytrý, lstivý, nestoudný, nepředvídatelný a postrádal morální zábrany.

Slabý průvan přiměl Brendu, aby si přinesla další deku z křesla na druhé straně pokoje. Když procházela kolem okna, vjel na jejich příjezdovou cestu Reeseův mercedes. Její bratr řídil příliš rychle a zastavil se zakvílením brzd.

Brenda ho okamžitě podezírala, že přijel dělat nějaké problémy. I kdyby to neměl v úmyslu, stejně něco vyprovokuje. Křikla směrem ke kuchyni: Jacku, Reese je tady!“

Poslala Lennyho spěšně za sestrou do pokoje a řekla mu, aby zamkl dveře. Třeba přehání. Třeba si Reese jen přijel pro ty hodinky s diamanty, které odmítl, když se mu je Davinia snažila vrátit.

Reese Salsetto – přesněji jezdec, který ho teď vlastnil – klepe zlehka na jednu ze tří skleněných tabulek v zadních dveřích a mává na Jacka, který dělá v kuchyni ženskou práci, chystá něco do trouby. Jack si utře ruce do zástěry a zamračí se, když zamíří ke dveřím, ale Reese mu věnuje pokorný úsměv a snaží se tvářit, jako by se přišel za něco omluvit, protože Jack a Brenda jsou pokrytečtí moralisti, kteří mají pokaždé tisíc důvodů, proč očekávají omluvu.

Jack otevře dveře a řekne: „Reesi, musíme si o pár věcech promluvit,“ a Reese na to: „Ne, nemusíme,“ a střelí ho dvakrát z pistole s tlumičem. Jako by tlumené výstřely vyžadovaly stejně diskrétní reakci, sveze se Jack na zem tiše jako pytel se špinavým prádlem a Reese mrtvolu překročí a zavře za sebou dveře. Je to jako u Sollenburgových, manžel, manželka a syn zastřeleni a dcera pak zneužita tak hrozně, jak by si nedokázala představit ani v nejhorším snu. Přestože útok začíná večer dvaatřicátého dne od vyvraždění Lucasových, Reese a jeho jezdec skončí s Davinií Woburnovou až ráno pátého října, za šest až osm hodin od téhle chvíle.

Brenda, svůdná matka toho tolik žádaného selátka, spěchá do kuchyně a Reese, který mluví za sebe i za svého břichomluvce, řekne: „Až s ní skončím, oběsí se jako Jean.“ Ale tenhle posměšek se mu nečekaně prodraží, když Brenda pozvedne v obou rukou revolver ráže .38 a třikrát vystřelí, potřetí do hrdla. Kůň zemře pod jezdcem.

Brenda je dobrá žena a určitě by svou sestru Jean zachránila, kdyby věděla, co Reese zamýšlí, ale fakt, že selhala a sestra zemřela, v ní zanechal hněv, který v ní celá ta léta doutnal. Hořký hněv je třmen, který by mu mohl pomoci na ni nasednout, a protože prokleje Reese, když ho zabije, vede cesta do jejího nitra ústy.

Cítí to, když do ní jezdec vstoupí, a zoufale se brání, zapotácí se dozadu na kuchyňskou linku a do zad a zadku se jí zaryjí úchyty dvířek. Jezdec rozdmýchává její hněv, protože když se hněv podaří rozfoukat v zuřivost a zuřivost s hrůzou potlačí ostatní pocity, může ji polapit. Na rozdíl od mnoha ostatních, kteří plně nechápou podstatu svého jezdce, pozná tato žena, co do ní vniklo. Okamžitě chápe následky polapení, ví, že ji vetřelec obrátí proti jejím dětem a bude ji nutit, aby je zneužívala, mučila a vraždila a nakonec ponížila sama sebe tolika způsoby, které dokáže vymyslet jen hodně bujná fantazie.

Právě když její páteř začne vypadat jako vhodné sedlo, najde Brenda další emoci kromě zuřivosti a hrůzy a vybaví si modlitbu svatého Michala, kterou nepronesla od puberty.

Ten náhlý výlev zbožných slov jejího nového pána nezažene, protože ten teď vládne její páteři a brzy převezme kontrolu nad jejími kostmi až do samého morku. Jezdec už už použije její hlas k triumfálnímu výkřiku, když tu Brenda obrátí revolver proti sobě a vypálí kulku, která jí pronikne hrudníkem, mine srdce, odrazí se od hrudní kosti, od klíční kosti a usadí se pod její levou lopatkou. Palčivá bolest zesílí její hrůzu, ale zcela vymaže zuřivost. A když dopadne na podlahu v pokorném přiznání vlastní smrtelnosti, shodí svého jezdce.

Syn a úžasně svůdná dcera lehkomyslně přiběhnou přilákaní zvukem výstřelů, jako by bezbranní mohli zabránit násilí, snad svými bezelstnými slzami a čistým srdcem. Jsou naivní a bezmocní, ten hřebeček a kobylka, myslící stroje z masa a kostí, kteiým to moc nemyslí. Jezdec chce chlapce, protože s jeho pomocí by se mu stále mohlo podařit udělat z toho šťavnatého selátka zneužitou, zlomenou, zoufalou věc. Jenže chlapci je teprve dvanáct a hlavně je ve stavu, kvůli němuž je takřka nevinnost sama a nemá chyby, kterých by se dalo využít k jeho osedlání. Plačící dívka se také nedá osedlat. Jezdec může jen sledovat se sílícím vztekem, jak Davinia radí chlapci, aby zavolal 911, a zatímco klečí vedle ležící matky, zdatná navzdory svým slzám, lehce zvedá matčinu hlavu, aby jí usnadnila dýchání.

Není zde nikdo, koho by si mohl osedlat, než samotný dům, jehož kosti bez masa jsou ubohou náhražkou živého hostitele. Brzy však dorazí další možní hostitelé a nehrozí, že by se ten dům stal vězením. Rozzuřený duch si vezme budovu s takovou silou, že zdmi pronikne silná rána, okenní tabulky se zatřesou, zavlají závěsy na tyčích, sklenice a talíře zazvoní na policích a dvoje dvířka trouby se otevřou jako zející tlamy.

32

Detektiv Lionel Timmins věděl, že mu někteří lidé z oddělení mezi sebou říkají Kráčející kredenc a jiní mu přezdívají Pes, protože má obličej jako buldok, a když se do nějakého případu zakousl, bylo těžké ho setřást. Do tohohle už zuby zaťal a jeho chuť se mu nijak nezamlouvala.

Protože tohle byl jižní okrsek uvnitř Lake Districtu a on bydlel jen dva bloky odtamtud, zachytil volání a dorazil na místo hned za záchrankou, právě když její sirény utichly a zdravotníci rozrazili dveře. Takhle brzy se ještě na žádné místo činu nedostal.

Zdravotníci stabilizovali zraněné – manžel byl raněn vážně, manželka o něco méně, ale i tak na tom nebyla dobře – a odvezli je, právě když na místo dorazili čtyři uniformovaní policisté. Lionelovi se podařilo položit té ženě několik otázek a získat odpovědi, ještě než ji odnesli.

Ta dívka, Davinia, už zavolala tetě, aby odvezla ji a Lennyho do nemocnice. Lionel čekal s nimi v obývacím pokoji.

Chlapec, zdrcený žalem, ale odhodlaný chovat se statečně, se pevně držel sestřiny ruky, dosud tak neznalý zla, že bylo bolestné dívat se, jak ho ta náhlá lekce poznamenala.

Dívka byla pozoruhodná, křehká a přitom pevná jako skála. Přestože byla štíhlá a měřila jen něco přes sto šedesát centimetrů, zdála se vysoká, silná a sebejistá. Ačkoliv se jí oči leskly slzami stejně jako jejímu bratrovi, v těch jejích se na rozdíl od jeho slzy nepřelily přes hráze. Lionel věděl, že v kráse je síla, ale její síla musela mít hlubší zdroj.

Davinia identifikovala mrtvého muže v kuchyni a upřímně, ale beze zloby popsala jeho návštěvu před pěti dny. Přinesla nechtěné diamantové hodinky, které mohly mít hodnotu ročního průměrného platu.

„Chci se toho zbavit,“ řekla. Je to hrozná věc.“ 

„Není to důkaz, nemůžu si to vzít,“ namítl Lionel. „Vaše matka ho zastřelila v sebeobraně. Nikdo před soud nepůjde.“

„Nemůžete to dát k jeho tělu?“

„Ne. Nejlepší by bylo darovat je nějaké charitě.“

Ani Davinia ani Lenny neviděli, co se v kuchyni odehrálo, ale podle časových údajů, které poskytli, Lionel určil pořadí, ve kterém ke střelbě došlo.

Dorazila teta, děti s ní odjely do nemocnice a na místo činu přijela parta kriminalistů.

Předběžná zpráva o Reesi Salsettovi odhalila jedno usvědčení a mnoho podezření. Odseděl si rok ve vězení, i když by si možná zasloužil celé století.

Kriminalisté rychle určili, že Reese střelil Jacka Woburna z devítimilimetrové pistole s připevněným tlumičem a že Brenda Woburnová zabila Reese svým revolverem ráže .38.

Podle ní se Brendy zapotácela, spadla zády na kuchyňskou linku a postřelila se poté, co zabila svého bratra. Lionelovi a chlapcům z laborky se však nechtělo věřit, že by si žena zacházející tak zručně s revolverem, že dokázala na pět metrů vpálit do člověka tři kulky s minimálním rozptylem, nešťastnou náhodou provrtala kulkou hrudník.

Navíc, přestože byl Reese horká hlava, měl za sebou více než desetiletou zločineckou kariéru jen s jedním zatčením a jedním usvědčením. I kdyby, jak tvrdila Brenda, zneužíval jejich nezletilou sestru Jean, rozum namítal, že by se pokusil dostat svou neteř stejně opatrně jako Jean – a pokračoval by ve strategii započaté diamantovými hodinkami. Reeseovi na sobě samém příliš záleželo, než aby se pokusil neteř získat tak neuváženým útokem na rodinu Woburnových.

Policisté přenechali kuchyni technikům, odháněli venku zvědavé sousedy a šířili klepy, zatímco Lionel prošel zbytek přízemí, ničeho se nedotkl a všechno si prohlédl. Znepokojovalo ho, že fakta o té střelbě jsou jako korálky na šňůrce iracionality, a proto, přestože jsou to fakta, nemají větší cenu než tenké vlákno, na němž jsou navlečena.

Ještě něco mu dělalo starosti, ale nedokázal určit svůj zdroj neklidu, dokud v obývacím pokoji nepostřehl koutkem oka nějaký pohyb. Obrátil se a pohlédl na křišťálové přívěsky pohupující se na lustru nad stolem.

Protože necítil žádný průvan a nepostřehl ani neslyšel žádné vibrace, nedokázal si kývání přívěsků vysvětlit. A ještě víc ho překvapil nesoulad jejich pohybů: některé se kývaly ze severu na jih, jiné z východu na západ a další mezi ostatními body na kompasu. Zatímco se díval, křišťály se zpomalily a zastavily – a pak se obrátil po zvuku za sebou. Byl to pouhý šramot, který mohlo způsobit cokoliv, ale bylo na něm něco, z čeho se mu zježily chloupky na krku. Uvědomil si, že to, co ho znepokojuje kromě slabin ve scénáři zločinu, je ten dům.

Nevěděl, co si o tom má myslet.

Minulost některých domů ovlivňuje to, co z nich člověk cítí: například domy, v nichž byli mučeni a zavražděni nevinní lidé. Střelba v kuchyni mezi takové zločiny nepatřila; na to byla příliš čistá, nedostatečně perverzní. Lionel o minulosti toho domu nic nevěděl, ale na základě dojmu, který na něho udělali Lenny s Davinií, pochyboval, že by tato rodina skrývala nějaké temné tajemství.

Budova může člověku jemně brnkat na nervy špatnými proporcemi místností, řvavými barvami, neladícími kusy nábytku. Ale tato architektura byla harmonická, barvy příjemné, nábytek útulný a sladěný.

Zatímco čekal, až se bude šramot opakovat, pochopil Lionel, co ho v tom domě zneklidňuje: pocit, že ho někdo pozoruje. Přestože byl neprávem odsouzen za vraždu a strávil šest let ve vězení, nebyl náchylný k paranoii. Ve své práci se spoléhal na střízlivý instinkt pro nebezpečí a jediné, co mu nahánělo strach, bylo pomyšlení, že by mohl ztratit svou matku nebo jednu z tet, s nimiž žil.

Nad hlavou mu zapraskala prkna, jak někdo přešel pokoj v prvním patře. Rodina byla v nemocnici. Kriminalisté pracovali v kuchyni a neměli důvod chodit nahoru.

Vrátil se do chodby, zastavil se pod schody, díval se nahoru a naslouchal. Uslyšel tlumený úder, který mohly vydat zavírající se dveře. A další.

Lionel vyšel do prvního patra a provedl letmou, i když zevrubnou prohlídku. Dveře do všech pokojů byly pootevřené a on si loktem nebo špičkou nohy otevřel tak, aby mohl projít. Cvaknutí vypínači zahnalo tmu, ale nic víc, žádného vetřelce.

Poslední pokoj na konci chodby vypadal na Daviniin. Výzdoba byla ženská, ale nijak přehnaná, skoro strohá. Její knihy byly mnohem serióznější, než by očekával.

Dělala u stolu domácí úkoly. Počítač nechala zapnutý.

Spořič obrazovky tvořily neustále se měnící tvary ve zlaté, červené a různých odstínech modré. Nikdy nic takového neviděl a bylo to vlastně krásné a skoro hypnotizující.

Přestože očekával, že tvary zůstanou záhadné, pohyblivé a proměnné, modrá a zlatá se náhle slily v otisk ruky na červeném pozadí, jako by někdo zevnitř na monitor přitiskl dlaň.

Lionel se náhle ocitl na židli u stolu, aniž by si pamatoval, že si sedal. Díval se, skoro jako by pozoroval počínání někoho jiného, jak se jeho pravá ruka zvedá, aby se spojila s otiskem na monitoru.

Při dotyku ucítil Lionel chladné zabrnění na dlani a roztažených prstech, zprvu jen zvláštní vibraci, která však rychle sílila v pocit, jako by přitiskl ruku na masu čerstvě narozených hadů. Právě když jeho zvědavost ustoupila úleku, něco ho lehce štíplo do bříška palce, jako by ho škrábl zubem jeden z plazů testujících sílu svého jedu. Odtrhl ruku od monitoru a vyskočil ze židle.

Na palci nebylo po kousnutí ani stopy.

Domnělé kousnutí ho znepokojilo stejně jako to, že očekával ranku. Odpor vyvolaný chladným svíjivým pohybem přetrvával, přestože se nedotkl ničeho horšího než hladkého skleněného povrchu. Rozumově chápal, že ten hnusný vjem z kroutících se hadů musel vyvolat jakýsi vzácný projev statické elektřiny, ale přesto měl pocit, jako by se dotkl něčeho cizího a zlého.

Na monitoru se znovu objevily amorfní tvary. Lionel je pět minut sledoval, čekal, až se ruka znovu objeví, protože předpokládal, že je součástí naprogramovaného spořiče, ale jeho čekání bylo marné. Nakonec počítač vypnul, aby náhodou nezpůsobil nějaké problémy s elektřinou.

Zůstal stát na chodbě v prvním patře a naslouchal.

Stále měl pocit, že je pozorován.

Lionela Timminse napadlo, jestli v poslední době příliš nepracuje.

33

Přestože John Calvino nemohl udělat nic, aby identifikoval a ochránil ohroženou rodinu, nesporně kvůli své bezmocnosti, věděl, že se mu spánek bude vyhýbat. Posadil se do křesla v knihovně a pokusil se ponořit do nejnovější knihy svého oblíbeného autora, ale jeho mysl nedokázala setřást svou posedlost. Četl stránku za stránkou, přecházel od kapitoly ke kapitole, ale příběh se mu stále neodvíjel před očima tak živě jako vzpomínka na to, co Alton Blackwood udělal Sollenburgovým, na vraždy, které se téhle noci možná zopakují.

V půl dvanácté odložil knihu a zatelefonoval službě na oddělení loupeží a vražd, aby se přesvědčil, jestli někdo během večera nenahlásil neobvyklou sto sedmaosmdesátku neboli vraždu. Tohle si ověřoval jen zřídka, ale jeho telefonát zase nebyl úplně neobvyklý. Zvednout telefon ho přiměla jen úzkost, ne intuice.

Třiatřicátý den měl začít až za půl hodiny, ale Blackwoodovy zločiny se před dvaceti lety také dvakrát přehouply přes půlnoc. Vrah, který se z nějakého důvodu držel třiatřicetidenního intervalu, někdy nedokázal počkat, až ten magický den přijde. Jeho touha, potřeba, hlad po násilí ho mohly dohnat k předčasnému začátku, i když práci pokaždé dokončil podle svého posvátného kalendáře.

Když se John od služby dozvěděl o střelbě u Woburnových, ke které došlo před několika hodinami, věděl, že to mohlo být ono, muselo to být ono, přestože to na Blackwooda tak úplně nesedělo. Sollenburgovi i Woburnovi byli čtyřčlenné rodiny, v obou případech byli rodiče zastřeleni a Woburnovi měli syna a dceru stejně jako Sollenburgovi.

Zhasl v knihovně a spěchal nahoru, aby řekl Nicky, že jede ven za případem, což nebyla lež, i když to nebyla tak úplně pravda. Nebyl to jeho případ, ale podle sloužícího policisty patřil Lionelovi. A John měl na něm legitimní osobní zájem, přestože uběhla teprve polovina jeho třicetidenního volna, o které se mu také podařilo neříct Nicky pravdu ani nezalhat.

V jejím ateliéru byla tma a John ji našel v ložnici, jak tvrdě spí v měkkém světle lampičky. Na nočním stolku stála prázdná sklenice od brandy vedle výtisku sebraných básní T. S. Eliota, které si často čeda.

Když zašeptal její jméno, ani se nezavrtěla. Napsal vzkaz a zastrčil ho do prázdné sklenice.

Ve spánku vypadala nevinně jako dítě, a pokud jediné hříchy, které se počítají, jsou ty spáchané úmyslně, byla nejspíš nevinná jako dítě právě přivedené na svět.

V půl jedné v noci, když John dorazil do čekárny pro návštěvy v nemocnici svatého Josefa, psala zrovna sestra Jacka Woburna Lois textovou zprávu příbuzným o stavu raněných. Vyčerpaný chlapec spal na tence polstrované trojmístné lavici.

Dcera stála u okna a hleděla na noční město. Obrátila se k Johnovi a on věděl nade vši pochybnost, že Woburnovi byli vybráni, aby je potkal stejný osud jako Sollenburgovy. Blackwood byl posedlý rituálním ničením toho, co bylo krásné a nevinné, což byly dvě vlastnosti této dívky stejně jako vlastnosti Johnových zesnulých sester Marnie a Giselle.

Když se představil Davinii, hlas se mu zatřásl a zlomil, takže ji muselo napadnout, proč v něm utrpení její rodiny – neznámých lidí – vyvolalo takové emoce. Nemohl jí povědět, že je vděčný za její přežití nejen tak, jak by měl být každý vděčný za ušetřený život, ale také proto, že mu její únik před nepřítelem z jiného světa dával naději, že jeho rodina bude zachráněna také.

Když Lois dopsala zprávu na BlackBerry, podělila se s Johnem o zprávy, které poslala příbuzným. Brenda Woburnová prodělala pětačtyřicetiminutovou operaci střelné rány, skvěle ji přečkala a už se probrala z narkózy. Ležela teď na jednotce intenzivní péče. Čekali, že ji budou moci za pár minut navštívit. Jack Woburn byl stále na sále a jeho vyhlídky byly chmurné.

John se posadil k nim v naději, že poté, co budou děti moci navštívit svou matku, dovolí mu lékaři strávit s ní také několik minut.

*

Čtyři uniformovaní policisté, kteří mají na starost čumily, se jeden po druhém vracejí do domu, aby se podívali, jak jsou technici daleko, nebo aby použili toaletu v přízemí. Strážníci, technici, fotografové z policejní laboratoře a zřízenci z márnice se všichni dotýkají klik, dveří a rámů, které přímo nesouvisejí s místem činu. Sahají na splachovadlo na záchodě, na kohoutky, na vypínače. Díky těmto kontaktům mohou být poznáni a posouzeni.

Všichni jsou mnohem přístupnější než Lionel Timmins, dva se nabízejí jako snadno zvládnutelní koně a nejvhodnější z nich je Andy Tane, uniformovaný strážník. Andy si občas pod pohrůžkou zatčení vynutí služby zdarma od prostitutek, dohazuje pasákům nezletilce uprchlé z domova a bere za to peníze. Když byl malý, maminka mu říkala Sladký Andy. Líbí se mu, když mu tak šlapky říkají při sexu. Přijímá také úplatky od jiných pachatelů trestných činů buď za to, že přimhouří nad jejich aktivitami oči, nebo za to, že jim aktivně pomáhá.

Sladký Andy Tane je zcela poznán, jakmile vstoupí do domu předním vchodem, aby si došel na záchod. Když spláchne toaletu, je polapen, což je v jeho případě ten nejvhodnější okamžik. Andymu je šestatřicet a je vysoký a silný, skvělý kůň pro plánovanou jízdu.

Poté, co dodávka z patologie odveze tělo Reese Salsetta, zůstane na místě už jen jedna dvojice policistů, aby počkala, až odejdou kriminalisté, a zamkla za nimi dům. Andy Tane a jeho parťák Mickey Scriver zmizí z místa činu jako první jednotka.

Andy s Mickeym pracují na noční směny a od šesti večer do čtyř ráno jezdí po ulicích, rozhlížejí se po lumpech a reagují na pokyny z dispečinku. V osm si obvykle udělají pauzu na večeři, pokud zrovna někoho nezatýkají nebo nereagují na prioritní kód.

Pracují spolu teprve dva týdny, a přestože se Mickey stále snaží přijít na to, jestli jejich partnerství bude fungovat, Andy už ví, že by ho nejraději vyměnil za poddajnějšího, pružnějšího parťáka. Mickey je bývalý voják s hlavou plnou omezujících slov jako čest apovinnost. Je ambiciózní, má v úmyslu při téhle práci v modrém zazářit a pak postoupit ke službě v civilu, nejlépe do protidrogového, ne proto, že se tam točí velké úplatky, což by byl argument pro Andyho, kdyby byl ambiciózní, ale proto, že je tam akce. Mickey Scriver má akci rád. Chce dělat práci, která „změní společnost“. Andy akci nesnáší stejně jako společnost a nesnášel by i Mickeyho, nebýt parťákova smyslu pro humor.

Andyho předchozí spolupracovník Vin Wasco také bral úplatky, což Andymu usnadňovalo jeho vlastní obchody. Jenže Vin šel pod kudlu kvůli zhoubnému mozkovému tumoru. Přestože doktoři tvrdili, že se plně uzdraví, Andyho by moc překvapilo a zklamalo, kdyby to Vin neuhrál na plný invalidní důchod.

O půl jedné je otevřených mnohem méně míst, kde by si člověk mohl dát něco k večeři, než v osm. Mickey navrhne jídlo přes ulici z italského bistra, kde dělají dobré sendviče, protože když se najedí v autě, budou připravení reagovat na volání z dispečinku. Mickey je samozřejmě pokaždé mnohem raději, když může kladivem mávat než ho leštit. Mickey jde do bistra sám, aby přinesl jídlo pro oba, protože Andy nechce, aby ho majitel restaurace v jeho okrsku viděl, jak platí za jídlo. On a Vin neplatili nikdy. Ale Mickey se chová, jako by neexistovala jiná možnost než účet vyrovnat, jako kdyby si ten upjatý parchant nebrousil zuby jenom na povýšení do protidrogového, ale přímo na svatořečení.

Když se Mickey vrátí se dvěma sáčky – jedním se sendvičem s maso-vými koulemi, sýrem a sicilským salátem a druhým se sendvičem se steakem, sýrem a obyčejným salátem –, dvěma porcemi hranolků a velkými kolami, nechce Andy, aby ho někdo viděl, jak jí na tom zatraceném parkovišti. V autech jedí stavební dělníci, instalatéři, zahradníci a jim podobní a Andy je přesvědčený, že když lidé vidí ochránce zákona, jak se cpou v autě jako obyčejní pracující, vyvolává to u nich neúctu k uniformě.

Tři bloky od restaurace, v Lake Parku, objede Andy sloupky s řetězem, které na noc uzavírají cestu, pokračuje po trávě zpátky na asfalt, zaparkuje na louce u břehu a nechá motor běžet, jen zhasne světla. Jezero není tak velké, aby bylo zcela černé. Na hladině se třpytí světla z pobřeží a je to docela hezký pohled, pokud se člověku něco takového líbí.

Andy prohlásí, že se potřebuje vyčůrat, řekne, že se hned vrátí, a odejde po kraji hráze. Tmavá tráva klesá tři metry hluboko na světlou pláž, na kterou zlehka šplíchá černá voda. V kolébce jezera se pohupuje měsíc. V tu hodinu a za tak chladného počasí je park opuštěný. Andy předstírá, že začíná močit, předstírá, že strnul úžasem, sejde dva kroky ze svahu a pak se rozběhne zpátky k hlídkovému autu a cestou si zapíná poklopec. Mickey už stahuje okénko na své straně.

„Myslím, že na pláži je mrtvola,“ prohlásí Andy.

„Třeba je to jen opilec,“ opáčí Mickey s pusou plnou sendviče se steakem a sýrem.

„A kolik jsi viděl nahých blondýn, co vyspávají opici na pláži? Dej mi baterku.“

Mickey vystoupí z auta se dvěma baterkami. Protože je celý žhavý vyměnit odznak na košili za ten v pouzdře, ujme se velení a spěchá k místu, kde Andy předstíral, že spaluje trávu svým býčím proudem.

Andy Tane, ovládaný pevně otěžemi jako všichni koně v dějinách před ním, tasí pistoli a vypálí dvě rány. Svědomitý a počestný strážník Scriver se po zásahu do zad svalí na obličej a jeho baterka se odkutálí v čerstvě posekané trávě. Andy k němu doběhne, pouzdro na opasku mu pleská o stehno, a bez míření vpálí třetí kulku svatouškovi Mickeymu do týla.

Tohle bude nejspíš poslední noc v životě Sladkého Andyho; proto není důvod, aby se zbavoval těla nebo vymýšlel alibi. Vrátí se k autu, vyhodí ven sáčky s jídlem a odjede z parku.

Některé koně dá víc práce ukočírovat než jiné. V hrůze se obrazně řečeno vzpínají a kopou kolem sebe, když vidí, jaká páchají zvěrstva. Jiní, jako Reese Salsetto, mají spíš pocit, že je jejich nový pán osvobodil, a reagují víc jako spolupachatelé než jako ovládaná zvířata. Vzrušuje je, že byli zbaveni zábran, které je svazovaly, strachu ze smrti, a stávají se bezohlednými apoštoly chaosu, kterými vždycky toužili být.

Andy Tane není ani vyděšený, ani vzrušený. Tisíce jeho zločinů – braní úplatků, obchodování s bílým masem, znásilňování pod hrozbou zatčení a poskytování ochrany zločincům jeho odznakem – byly spáchány bez zápalu a radosti, v nichž by jeho duše zkvasila v hustý, temný, opojný ďáblův nápoj. Páchal své zlo bez fantazie a upachtěně, jako odvádí svou práci tupý byrokrat, máčel lístky své duše ve vodě, dokud z nich nebylo nic než slabý čaj. Činy, k nimž jezdec Andyho Tanea nutí, v něm nemohou vyvolat ani pobouření, ani rozkoš, takže může reagovat jen jako zbabělec, kterým vždycky byl, stáhnout se do jakéhosi autistického transu a nechat se využít, aniž by si uvědomoval, co je nucen provádět.

Ví, do které nemocnice odvezli Woburnovy, a že tam najde i toho kluka a holku, nedokončenou práci, k níž je jeho jezdec odhodlaný se vrátit.

Poté, co bylo dětem Brendy Woburnové a její sestře dovoleno, aby s ní společně strávily deset minut, vrchní sestra na jednotce intenzivní péče váhala, zda k ní má Johna pustit. Jeho odznak na ni neudělal žádný dojem, ale jeho umění jemného nátlaku, dlouho trénované na svědcích, ji v kombinaci s upřímným ujišťováním přesvědčily, aby mu dala tři minuty.

„Ale budu vám to stopovat, takže tři a ani o vteřinu víc,“ varovala ho.

Když John odhrnul závěs u postele Brendy Woburnové a opět ho za sebou zatáhl, neotevřela oči. Zdálo se, že tvrdě spí.

Její srdce, dýchání a krevní tlak kontrolovaly přístroje, ale nebyla na dýchacím přístroji. Kapačka udržovala hladinu krevních tekutin a cukru. Z nosních kanyl vdechovala kyslík.

Prameny krátkých tmavých vlasů, zpocené a přilepené k hlavě, vypadaly jako křížky a fajfky z nějaké hry hrané černým fixem na jejím bledém čele. Oči měla propadlé jako zbloudilý cestovatel z filmu o přežití, kteiý se vleče pouští k oáze, jež je pouhým přízrakem. Rty měla bezkrevné.

John třikrát vyslovil její jméno, než otevřela oči. Když na něho upřela pohled, představil se. Měla v sobě léky proti bolesti, ale ten účinek se projevoval spíš ochablými svaly v obličeji a letargií než v jejích očích, které byly jasné, soustředěné a pozorné.

„Zřejmě často cvičíte střelbu,“ řekl. „Tři smrtelné zásahy. Ani jedna kulka nešla mimo. To je víc než štěstí. Policie vám nikdy neuvěří, že jste se postřelila nešťastnou náhodou, i když se v tom nejspíš nebude pitvat.“

Vytřeštila na něho oči. Pohled měla vyprahlý. „Co chcete?“

S ohledem na tříminutové omezení šel přímo k jádru věci: „Před dvaceti lety byly v mém rodném městě vyvražděny čtyři rodiny. Ta čtvrtá byla moje – přišel jsem o oba rodiče a dvě mladší sestry.“

Hleděla na něho bez mrknutí oka.

„Zabil jsem jejich vraha. Teď mám svou rodinu…“

Světlo zářivek nad její hlavou se jí od očí neodráželo, vpíjelo se do nich.

„Mám svou vlastní rodinu a bojím se, že se to děje znovu. O Lucasových jste nejspíš slyšela ve zprávách.“

Brenda Woburnová zamrkala.

„Byli povražděni přesně tak jako ta první rodina před dvaceti lety. V případě té druhé tehdejší rodiny, Sollenburgových, byli otec, matka a syn zastřeleni. V tomto pořadí. Dcera byla znásilněna. Mučena. Celé hodiny.“

Tiché pípnutí a zhušťující se vrcholy tepu na monitoru EKG vypovídaly o tom, jak se jí rozbušilo srdce.

„Nechci vás stresovat,“ řekl John. „Ale potřebuju něco vědět. Nejsem tady jako polda. Jsem tady jako manžel a otec.“

Automatický tonometr ukázal nárůst Brendina krevního tlaku.

„Proč jste se postřelila?“

Olízla si rty. Pohled jí sklouzl doleva, k zavěšené kapačce a kolem ní k monitoru srdeční činnosti.

„Billy Lucas svou rodinu nepovraždil,“ řekl John. „A váš bratr Reese nezabil vašeho manžela.“

Její pohled se vrátil k němu.

„Mně to můžete říct. Prosím. Povězte mi to. Proč jste se postřelila?“

„Sebevražda.“

„Chtěla jste se zabít? Proč?“

„Abych to zastavila.“

„A co?“

Zaváhala. Pak: „To, co si mě chtělo podmanit. Ovládnout mě.“

Odhalení bylo rázem venku. Čistá pravda, a přesto neobyčejná. Odhalení a zároveň potvrzení.

„Bylo to chladné a plazivé, kluzké. Nejen v mé hlavě. V celém těle. Od kůže až po morek kostí.“

„Reagovala jste tak rychle.“

„Nebyl čas. Poznalo mě to, celou. Vmžiku. Ale já to také zčásti poznala, věděla jsem, jak moc to chce zabít Lennyho a Davinii… i když tu ne hned.“

John pomyslel na své sestry, nahé a týrané, a podlomila se mu kolena. Oběma rukama se opřel o zvednutou bočnici postele.

Brenda se otřásla, jako by si vybavila chladného, slizkého vetřelce rýpajícího se prsty v morku jejích kostí. „Co to bylo?“

„Vrah, kterého jsem zabil před dvaceti lety.“

Zírali na sebe. Podezíral ji, že si možná přeje, skoro jako si přál i on, aby byli šílení, oběti klamu, než aby museli připustit, že je něco takového pravda.

„Už to skončilo?“ zeptala se.

„Pro vás ano. Pro mě možná ne. Pokud jste tím, že jste ho vyhnala, nezlomila kouzlo, nezastavila koloběh, něco takového. V tom případě by to snad skončilo i pro mě.“

Natáhla k němu levou ruku. Sevřel ji ve své.

34

Andy Tane, řízený spíš jako stroj než jako zvíře, s vlastní osobností uzavřenou v komoře pro zbabělce hluboko v mozku, zaparkuje hlídkový vůz nedaleko vchodu do nemocnice svatého Josefa. Polovina zářivek ve vstupní hale je zhasnutá. Na recepci v té noční hodině nikdo nesedí. Dárkový obchod je zavřený. Nikdo není v dohledu.

Třeba měl zaparkovat u vchodu na pohotovost. Ví však, jak najít cestu na pohotovost vnitřkem budovy.

Takhle pozdě v noci je dokonce i pohotovost opuštěná, až na tři pacienty. Za jedinou otevřenou registrační přepážkou trůní podsaditá žena. Pár ve středních letech, ona v modrobílé teplákové soupravě, on v hnědých džínách a bílém tričku, sedí a pozoruje krví nasáklý ručník omotaný kolem jeho levačky, zatímco čeká, až ho někdo začne brát vážně.

Slušně, protože slušností rychleji získá, co chce, ale s úřední vážností, se Andy omluví podsadité ženě za přepážkou – Elaine Diggsové, podle její jmenovky na hrudi – a zeptá se, kde by našel dvě postřelené oběti, Brendu a Jacka Woburnovy. Elaine Diggsová se poradí s počítačem a po stručném telefonátu odpoví: „Paní Woburnová je na jipce. Pana Woburna právě přivezli z operačního sálu a je na pooperačním.“

Jako policista se Andy Tane v nemocnici vyzná. Jednotka intenzivní péče je v devátém patře. Operační sály v prvním stejně jako pooperační oddělení, kde pacienti leží, dokud se neproberou z narkózy a jejich tělesné funkce se nestabilizují.

Tělesné funkce Jacka Woburna moc dlouho stabilní nebudou.

Po návštěvě u Brendy Woburnové na jednotce intenzivní péče se John Calvino zastaví v přilehlé čekárně pro návštěvy, aby dal Davinii Woburnové a její tetě Lois svou navštívenku s telefonními čísly domů na mobil napsanými na rubu. Lenny stále spí na nepohodlné lavici.

„Tvoje matka je statečná žena,“ řekl John dívce.

Davinia přikývla. Je to moje hrdinka. Vždycky byla.“

„Kdyby mi chtěla zavolat, ať se ozve kdykoliv, ve dne v noci.“

„Právě nám řekli, že taťku odvezli z operačního sálu,“ oznámila Davinia. Celá zářila. „Bude v pořádku.“

Johnovi se zdálo, že v sobě má něco z Minette i Naomi, i když by nedokázal vysvětlit proč. Chtělo se mu ji obejmout, ale stěží ji znal.

„Každopádně to vypadá nadějně,“ ozvala se Lois. „Do hodiny nejspíš přivezou Jacka sem nahoru, možná dřív.“

„To je skvělé,“ řekl John. „Báječné. Tak nezapomeňte – pokud by mi vaše matka chtěla něco říct, ať volá bez ohledu na denní dobu.“

Zamířil chodbou k výtahům. Šesterý dveře z nerezové oceli, troje na každé straně. Podle displejů dvě kabiny klesaly, jedna stoupala, jedna stála v suterénu a dvě v přízemí. Stiskl přivolávači tlačítko a kabina z přízemí zamířila nahoru.

Policista Andy Tane strčí do létacích dveří a vejde do pooperačního sálu. Panuje tam ticho a přítmí. Všude jsou cítit antibakteriální čisticí prostředky.

Momentálně je tam jen jeden pacient, Jack Woburn. Leží na posteli s prostěradlem vytaženým k ramenům. Spí, připojený na EKG a plicní ventilátor.

Jack nevypadá dobře, ale mohl by vypadat hůř.

Ve výklenku vedle pooperačního sálu sedí u počítače sestra a ťuká na klávesnici. Nevidí Andyho vcházet.

Poté co zastřelil Mickeyho Scrivera, nabil Andy znovu svou služební pistoli. Při pronásledování darebáků je dobré mít plný zásobník a pro darebáky samotné to platí dvojnásob. Přiloží hlaveň Jacku Woburnovi pod bradu a jednou stiskne spoušť.

Sestra se při ostrém třesknutí výstřelu prudce otočí na židli a vyskočí na nohy, právě když cákance krve a tkání znečistí bílé dlaždice na podlaze. Uvidí Andyho s pistolí v ruce a je tak šokovaná, že nedokáže ani vykřiknout. Uskočí mimo dohled a snaží se schovat v ubohém úkrytu, který představuje výklenek. Teprve pak se zmůže na křik, a to pořádný.

Protože Andyho jezdce sestra nezajímá, Andy se k ní obrátí zády a vyběhne z pooperačního sálu. Kabina výtahu, ve které vyjel z přízemí, je pořád v prvním patře. Dveře se otevřou, jakmile stiskne tlačítko. Uvnitř zmáčkne knoflík pro zavírání dveří, aby proces urychlil, potom devítku a výtah začne stoupat směrem k uspokojení.

Podle displejů vedle dveří byly dvě kabiny na cestě nahoru, jedna o patro pod druhou. Když dorazila jedna z nich, John do ní nastoupil a stiskl tlačítko označené HALA.

Právě když se dveře začaly zavírat, doběhla k výtahům zdravotní sestra v naději, že výtah stihne. John zmáčkl knoflík ovládající dveře, aby ji pustil dovnitř.

„Díky moc,“ řekla.

„Není zač.“

Jakmile se dveře s povzdechnutím zavřely, uslyšel cinknutí další kabiny, která dorazila do devátého patra.

Když procházejí kolem otevřených dveří čekárny před JIP, zahlédne Andyho jezdec sestru Jacka Woburna, tu otravnou mrchu, jak o ní smýšlel Reese Salsetto, ve společnosti té nádherné dívky, kterou má stále šanci zničit díky tomu sladkému zvratu událostí, a chlapce s obličejem jako měsíc spícím na lavici.

Dívka a žena si Andyho všimnou, ale nemají důvod o něm přemýšlet. Postará se o obě děvky, až bude ta hrdinská, obětavá matka přinucena dokončit to, co začala vlastní rukou: umřít.

Urazí dalších šest metrů na konec chodby, kde se nacházejí zamčené dveře jednotky intenzivní péče. Stiskne dačítko interkomu, aby přivolal sestru. Když se mu jedna ozve, požádá ji o pomoc, ohlédne se, aby se ujistil, že je chodba prázdná a nikdo ho nemůže slyšet, a pak dodá: „Jde o policejní záležitost.“

Sestra přijde ke dveřím, aby se na něho podívala okénkem. Andy netrpělivě poklepe na svůj odznak. Žena otevře dveře tak, že mu zablokuje vstup, a zeptá se: „O co jde?“

Andy jí položí ruku na rameno, a přestože se ji pokusí setřást, jezdec ji okamžitě pozná. V případě nutnosti by se jí mohl zmocnit. Jmenuje se Kaylin Amhurstová a je mimořádně opatrným andělem smrti, který už léta rozhoduje o tom, kteří pacienti jsou přílišnou zátěží pro systém zdravotnictví. Jedenácti už pomohla zemřít, naposledy jisté Charlain Oatesové.

Andy řekne: „Charlain Oatesové bylo jen šestapadesát a měla zatraceně dobrou šanci na uzdravení.“

Kaylin Amhurstová vytřeští oči, zalapá po vzduchu jako ryba na suchu a šokované před ním ucouvne.

Po obvodu sálu stojí šestnáct postelí. Uprostřed se nachází monitorovací pult, kde pracují další dvě sestry.

„Vraťte se na své místo, sestro Amhurstová, a počkejte na mě,“ přikáže jí Andy chladným tónem, který používá na všechny pachatele.

Z šestnácti postelí je sedm volných a kolem zbývajících devíti lůžek jsou zatažené závěsy. Ale Andyho jezdec ví, na kterém leží Brenda Woburnová, protože i to se dozvěděl od Kaylin Amhurstové, když si ji přečetl na jediný dotek.

Nechce moc používat pistoli, nejlépe vůbec, protože střelba by mohla vzbudit pozornost těch v čekárně, s nimiž si poradí pak. Nesmí zahnat tu půvabnou dívku, aby ji pak nemusel vyčmuchat jako pes slídící po hárající feně.

Když se Amhurstová vrátí k monitorovacímu pultu, ostatní dvě sestry překvapeně vzhlédnou. Jedna z nich se zamračí, jak přemýšlí, co tam Andy dělá, ale bezpochyby ji napadne, že by se nedostal přes anděla smrti, pokud by jeho návštěva nebyla oprávněná.

U lůžka Brendy Woburnové rozhrne závěs a pak ho za sebou znovu zatáhne. Brenda je vzhůru a ve střehu a obrátí k němu hlavu, ale nelekne se ho, protože je policista, který koneckonců odpřisáhl, že bude pomáhat a chránit.

Nakloní se přes nízkou bočnici a řekne: „Mám pro tebe skvělou zprávu, Brendo. Vycucnu Davinii ten její sladký jazyk rovnou z pusy.“

Andy je velký, svalnatý muž s velkými pěstmi. Žena se pokusí zvednout z polštáře, on ji však udeří vší silou do krku – jednou, dvakrát, třikrát –, rozdrtí jí hrtan a průdušnici, protrhne arterie.

*

Sestra z devátého patra vystoupila v sedmém a nastoupil zřízenec tlačící vozík naložený několika bílými krabicemi. Byl to asi třicetiletý hispánec s předkusem a bílými zuby hranatými jako karamelky, který vypadal povědomě.

Stiskl tlačítko pátého patra, pohlédl na Johna a řekl: „Pamatujete se na mě, detektive Calvino?“

„Ano, ale nevím odkud.“

„Můj bratr se jmenuje Ernesto Juarez. Očistil jste ho od obvinění z vraždy jeho přítelkyně Serity.“

Jo, jistě, vy jste Enrique, Ricky.“ Zřízenec s úsměvem přikývl a John řekl: „Jak se teď Ernesto má?“

„Má se dobře, díky. Už jsou to čtyři roky a pořád ještě truchlí, bylo to pro něho těžké, víte. Polovina rodiny si myslela, že to udělal, víte, a on se nikdy úplně nevzpamatoval z toho, že mu nevěřili.“

V pátém patře položil Enrique palec na tlačítko, které drželo dveře otevřené, zatímco si John poslechl, kde teď Ernesto pracuje a co by si přál od života.

Po letech práce na oddělení vražd John obvykle poznal svého člověka, jakmile se objevil na scéně, a bylo jen otázkou času, než přišel na to, jaké chyby pachatel udělal, aby ho mohl dostat za mříže. Nestávalo se mu často, aby dostal šanci očistit někoho, kdo byl nevinný, ale vypadal ze šestnácti různých úhlů jako pachatel, a bylo uspokojivé, když se to stalo.

S rozdrceným hrdlem nemůže dýchat, takže tep a tlak vylétnou nahoru. Přístroje spustí tichý poplach.

Andy se odvrátí od postele, a když sáhne po závěsu, sestra – ne anděl smrti – ho trhnutím odhrne, až ocelové pojezdy zarachotí v kolejničkách. Řekne: „Co tady děláte?“

Udeří ji pěstí do obličeje a překročí ji, když padne na zem. Jeho jezdec je nadšený, kráčí ke dveřím do chodby, nejvyšší cenu na dosah.

Kaylin Amhurstová se krčí u monitorovacího pultu bledá jako její pacienti poté, co jim pomohla na onen svět. Třetí sestra mluví do sluchátka a Andy ji slyší říkat „ochranku“, ale jde dál. Výsledek je nevyhnutelný.

Když vyjde do chodby s pistolí v ruce, zjistí, že nikdo v čekárně neslyšel nic z jipky. Ani jeden se nezvedl, aby zjistil, co se děje.

Zaujímají stále stejné pozice, v jakých je viděl naposledy. Jakmile vstoupí do místnosti, střelí dvakrát bez míření spícího chlapce a děcko umře ve spánku. Teta Lois vyskočí ze židle, jako by ho mohla nějak zastavit. Pistolí ji srazí na kolena a kopnutím ji přinutí lehnout.

Je mezi tou dívkou a dveřmi. Nemůže kolem něho proběhnout, ale nevzdává se, přestože je vyděšená a ve značné fyzické nevýhodě. Pokud je bojovnice, bude škrábat a kousat. I když je jezdci jedno, co se stane jeho koni, nemá čas na dlouhý souboj. Nechce ji zastřelit, protože má stále slušnou šanci, že ji bude moci zneužít, což je důležité pro to, aby to celé proběhlo správně.

Andy Tane tedy vytáhne z pouzdra na opasku deseticentimetrovou plechovku pepřového spreje a ze vzdálenosti dvou a půl metru na ni dvakrát stříkne. První proud ji zasáhne do vnějšího koutku pravého oka a přejede přes levé. Druhý proud jí pocáká nos, a když vykřikne překvapením, dostane se jí do úst.

Dívka je okamžitě dezorientovaná, doslova slepá, a pocit, že se dusí, ji nutí lapat po dechu, přestože tomu tak není. Andy si během výcviku vyzkoušel na vlastní kůži, jaké to je být zasažen tím sprejem, takže ví, jak je teď bezmocná.

Vrátí pistoli i sprej do pouzder a přistoupí k Davinii. Popadne ji zezadu, přitáhne si ji k sobě a obejme jí levou paží krk. Není to plně dusivé sevření, protože ho nedokončí tím, že by se pravou rukou chytil za levé zápěstí, ale drží ji pevně. Nikam mu neuteče.

Výpary z pepřového spreje ho pálí v nose, ale na to, aby nemohl dýchat nebo přestal vidět, by musel dostat přímý zásah.

Nad dívčiným zadkem popadne opasek jejích džin. Za pomoci tohoto držadla a tlaku na bradu, který vyvine paží okolo jejího krku, ji zvedne do vzduchu. Kope chabě dozadu a škrábe ho na předloktí, ale když ji trochu přidusí, zpanikaří, protože už tak má problémy s dechem, a podvolí se.

Přitáhne si ji pevně k sobě, drží ji nad podlahou a nese ven z čekárny. Na svých sedmnáct je drobná a neváží o moc víc než padesát kilo. Kdyby bylo třeba, mohl by ji nést okolo několika domovních bloků.

Dveře JIP na chodbě jsou zavřené. Ale napravo, asi patnáct metrů daleko, spěchá směrem k němu skupinka lidí v bílém – tři sestry, dva zřízenci – přivolaná výstřely a dívčím křikem. Jakmile ho spatří, zastaví se.

Aby je ještě víc zmád, vykřikne: „Policie! Držte se zpátky/“

Kdyby se na dívku podívali zblízka, neuvěřili by, že pro někoho představuje hrozbu, takže ji Andy Tane neponese kolem nich k výtahu. Kromě toho existuje mnohem kratší cesta, kterou ho jezdec chce vést. Přes chodbu naproti jipce se nachází požární východ. Dveře se otevírají stlačením dlouhého vodorovného držadla. Rozrazí je a proběhne jimi s dívkou ke schodišti.

Když zamíří dolů, nedostane se ke svému autu a neujede, než ho někde zastaví. Nejlepší šanci udělat s dívkou to, co zamýšlí, bude mít, když půjde nahoru.

Enrique Juarez se rozloučil s Johnem, sundal palec z tlačítka otvírajícího dveře a vyvezl vozík z výtahu do chodby v pátém patře.

Dveře se zavřely a kabina začala znovu klesat. Mezi třetím a druhým poschodím se výtahovou šachtou rozlehl nějaký hlas, zjevně z vedlejší kabiny. Někdo mluvil nahlas. Nervózně. Jako do telefonu. Kabina projela kolem a John odhadl, že nahoru. Hlas pomalu zeslábl.

35

Policista Tane, poháněný bičem a ostruhami svého neviditelného jezdce, napůl nese a napůl vleče dívku přidušenou pepřovým sprejem po dvou úsecích betonového schodiště k nejvyššímu poschodí budovy. Nahoře nejsou jen kanceláře správy nemocnice, ale také kanceláře mateřské společnosti a dvě konferenční místnosti. Jezdec se tohle dozvěděl ne od Sladkého Andyho, ale od Kaylin Amhurstové, anděla smrti a obdivovatelky propagátora eutanazie Jacka Kevorkiana.

Horní dveře se otevřou do dřevem obložené vstupní chodby bez oken, ve které není žádný nábytek. Proti požárnímu východu jsou dvojité dveře do haly s recepcí. V tuhle hodinu jsou zamčené. Úředníci nepracují na směny. Andy vytáhne pistoli a vypálí dvě kulky ne do křídla, v němž se nachází zámek, ale do toho, do něhož se zasouvá západka. Rozlétnou se třísky a mahagonové dřevo okolo západky se roztříští. Rozrazí dveře kopancem.

Dívka vykřikne, polekaná střelbou a sprškou pichlavých třísek. I ten slabý výkřik ji připraví o dech. Sípe, dusí se a dáví zároveň – a stále se brání, i když chabě.

Zazní alarm, ne siréna – koneckonců jsou v nemocnici –, ale tiché pípání následované nahraným hlasem: „Vstoupili jste do zakázaných prostor. Okamžitě odejděte. Policie už je na cestě.“

S levou paží stále kolem jejího krku Andy přinutí dívku projít dveřmi do recepce. Velký stůl s žulovou deskou. Židle. Konferenční stolek s časopisy. Velké reprodukce impresionistických obrazů.

Z místnosti vedou dvoje zavřené dveře. Ty nalevo se otevírají do chodby, která vede zbytkem desátého patra. Ty přímo před ním do konferenční místnosti. Provleče Davinii těmi druhými.

Nahraný hlas ho dál varuje před vážností jeho přestupku.

Andy Tane je kůň v přeneseném i doslovném smyslu, je stejně silný, ale jeho jezdec mu navíc předá nadpřirozenou sílu zuřivého a posedlého ducha. Jakmile se ocitnou v konferenční místnosti, odhodí Andy dívku stranou, z cesty. Davinia se svalí na podlahu a narazí hlavou do zdi.

Andy rozsvítí světla, zabouchne dveře a otočí knoflíky zámků. Řekne: „Teď je naše, Sladký Andy. Teď je celá naše.“

John vystoupil z výtahu a přešel opuštěnou vstupní halu zalitou tlumeným světlem zářivek. Slabé vrzání podrážek jeho bot na naleštěném mramoru znělo jako plačtivé kňučení raněného zvířete.

Pohlédl na několik vysoko umístěných kamer s vědomím, že hlavní veřejné prostory nemocnice sleduje čtyřiadvacet hodin denně ochranka u centrálního pultu. Chápal nutnost bezpečnostních opatření ve světě tak špatném jako tento, ale vyhlídka blížícího se neustálého sledování v něm vzbuzovala děs. Obával se, že společnost bude při takovém režimu paradoxně méně bezpečná než dřív.

Dveře ovládané fotobuňkou se otevřely. Vyšel ven, před krytý vchod, a chvilku tam postál, aby se nadýchal chladného nočního vzduchu, který mu při jeho momentální náladě připadal čerstvý jako na venkově.

Zopakování masakru u Sollenburgových v případě rodiny Woburnových překazila pohotově uvažující žena zručně zacházející se zbraní. Toto zlo, tato předem daná hrozba, nebo jak to měl nazývat, nepředstavovaly osud vytesaný do kamene. Pokud mohli být zachráněni Woburnovi, třeba přežijí i Calvinovi. Přerušení nového cyklu zločinů mohlo kletbu dokonce zlomit. I ty nejlepší plány se někdy nedočkají naplnění a kletba je svým způsobem také plán.

Ve vnějším ze dvou pruhů, mezi sloupy zastřešení vchodu, parkovalo policejní auto, které tam nebylo, když John přijel. Johnův ford stál těsně před ním.

Příjezdová cesta k nemocnici pokračuje rovně podél jejího průčelí. Na obou koncích se stáčí k silnici.

Budova je obrácená na východ. Vchod na pohotovost se nachází na západní straně. Na druhé straně se možná dveře netrhly, ale tady na východě, dlouho po návštěvních hodinách, byla noc podivně tichá, nejen v areálu nemocnice, ale i v budovách města tečkovaných světly, tyčících se za ní k obloze ovládané měsícem.

Stál tam a vychutnával si chlad a ticho města.

Davinia mrká, aby si vyčistila pálící oči, pláče, dýchá už o něco lépe, ale stále s obtížemi, a plive palčivou hořkost pepřového spreje. Přesto se nevzdává a plazí se podél konferenčního stolu. Zoufale osahává nohy židlí a snaží se najít konec jejich řady a něco jiného, třeba věc, kterou by mohla použít jako zbraň.

Andy Tane ale nemusí nic hledat. On sám je chodící zbraň díky svým pěstem, zubům a jedinečné brutalitě svého jezdce. Kromě toho dvě smrtící zbraně vlastní. Jednou z nich je pistole. Na jeho služebním opasku visí pouzdro s pistolí, dva kožené váčky, každý s jedním rezervním zásobníkem, držák na obušek, pouzdro s pouty, poutko na klíče, na kterém také visí blýskavá poniklovaná píšťalka, a cosi jako kožený penál s místem na dvě pera. Má v něm však jen jednu propisovačku a vedle ní tenký vystřelovací nůž, který nepatří ke standardní policejní výzbroji. Není dokonce ani legální. Nosí ho s sebou proto, aby ho mohl podstrčit podezřelému jako vysvětlení pro jinak neospravedlnitelnou střelbu.

Stačí lehký tlak na tlačítko v perlové střence, aby ostří vyskočilo. Dvanáct centimetrů ostrých jako břitva. Špička dost ostrá na to, aby probodla zvířecí kůži.

Otázkou je čas. Není dost drahocenného času na to, aby ji připravil o panenství a zároveň zaživa rozřezal na kusy. Jedno, nebo druhé. Ukojení, nebo vykuchání. Extáze, nebo řezničina. Obojí přinese jezdci rozkoš. Nahraný hlas alarmu stále poroučí. Policie je na cestě. Nemocniční ochranka dorazí ještě dřív, za pár minut, a bude také ozbrojená. Znásilnit, nebo rozřezat. Cílem je terorizovat. Zlomit ducha. Naplnit ji bezbožným zoufalstvím.

Odpověď zní rozřezat. Z mnoha věcí, které tvoří člověka, je na prvním místě obličej – vždy viditelný, nelze ho zakrýt. Obličej je to, co si lidé při vzpomínce na druhého vybaví, ať už je jako dělaný pro dům hrůzy nebo obdařený andělskou krásou. Rozřezat její obličej bude znamenat připravit ji o vnímání sebe sama, zbavit ji naděje. Zničení téhle nádherné tváře, jež se svou samotnou existencí posmívá všem méně sličným, bude výsměchem vší kráse, všemu, co je hezké, půvabné, ladné.

Dívka se doplazí k poslední židli, na konec dlouhého stolu, kde najde volnou podlahu a pak skříň, podle níž se vytáhne na nohy. Když se Davinia vztyčí, Sladký Andy a jeho jezdec k ní přistoupí s nožem a s příkazem k zohyzdění v mysli: nejprve uši, pak nos, potom rty a nakonec oči.

Zabušení na dveře zazní dřív, než očekával, a rychle přejde v kopání. Jezdec původně předpokládal, že několik minut bude věnováno vyjednávání o propuštění rukojmí. Ale tři zavraždění Woburnovi a teta zabitá pistolí o podlaží níž možná přesvědčili policii, že tohle není chvíle pro moderní metody, jako jsou debaty, kompromisy a další předepsané postupy. Přestřelku Andy nemůže vyhrát, takže už nemá na vybranou mezi znásilněním nebo rozřezáním. Teď už může jen zabít a tím splnit tuhle část slibu.

Vzdálený od dívky jen na krok odhodí nůž, tasí pistoli a obrátí se k oknům zabírajícím celou zeď, která skýtají panoramatický výhled na město. Jeden, dva, tři výstřely. Obrovská skleněná tabule se vysype směrem ven a mezi explodujícím sklem dýchne dovnitř noční vítr.

Obrátí se ke krásné Davinii, právě když se ona otočí k němu. Ve své slepotě nahmatala na skřínce údou, šedesát centimetrů vysokou bronzovou sošku Aeskulapova žezla, které je už dlouho znakem lékařské profese: hůl Merkura, posla bohů. Sice Andyho nevidí, ale vycítí jeho blízkost a máchne žezlem, zajisté v naději, že ho zasáhne do hlavy, ale místo ní trefí jen pravou paži. Prsty jeho ruky povolí a pistole upadne na podlahu.

Kdyby byl jen Andy Tane, zlomená paže by ho teď zradila. On je však také něčím jiným a jeho jezdec potlačí bolest. Dívka se rozmáchne znovu, žezlo prořízne vzduch, ale Andy se skloní. V předklonu se na ni vrhne, přirazí ji ke skřínce, chytí ji za zápěstí, ten štíhlý a pružný zázrak, a přinutí ji bronzovou plastiku upustit.

Zazní rána a zvuk praskajícího dřeva. Už vyrážejí dveře. Třiatřicátý den je sotva hodinu starý, práce je skoro hotová a oni vyrážejí dveře.

Andy vezme tu sladkou, vzlykající dívku do náručí. Přitiskne ji k sobě. Zvedne ji kousek nad podlahu. Oběma pěstmi lehkými jako pírka buší do jeho obličeje. Řekne: „Moje nevěsto v pekle.“ Doběhne s ní k rozbitému oknu a vrhne se vstříc městu a noci, vstříc temnotě za nocí, kde nesvítí žádné hvězdy a kde nikdy nevychází měsíc.

Když John odemkl dveře auta, uslyšel tlumený úder provázený zvonivým tříštěním skla a následovaný dvěma hlasitějšími ránami, které byly jednoznačně výstřely. Pohlédl k jižnímu konci nemocnice vzdálenému asi šedesát metrů, právě v okamžiku, kdy se u osvětlené fasády budovy zatřpytil skleněný déšť padající z nejvyššího patra. Instinkt a trénink ho přiměly rozběhnout se tím směrem, ještě když sklo padalo, a pokračovat v běhu, když se větší střepy dále tříštily o asfalt a vytvářely na něm ledové kaluže.

Skoro v polovině cesty na místo se v šoku zastavil. Viděl, jak z otvoru po obrovském oknu vyskočily dvě postavy, jako by byly přesvědčené, že umějí létat. John si však okamžitě uvědomil, že padající dívka je zajatcem toho muže a snaží se mu vytrhnout, přestože už bezohledná gravitace zajistila, že její boj o přežití bude marný. Jakmile ji poprvé spatřil ve výšce noci, poznal ji podle světlých vlasů, žluté blůzy a modrých džínů. Viděl už v životě mnoho hrozných věcí, ale tenhle pád překonává mnohé z nich. Po zlomek jejich cesty jako by se setrvačník času zpomalil a zdá se, že klesají k zemi se strašidelnou ladností. Skoro mu připadalo, že díky nějaké šťastné výjimce ve fyzikálních zákonech napodobí kámen ve vodě, ne kámen ve vzduchu, a přistanou jako cirkusoví artisté, en pointe a s úklonou. Tu krátkou iluzi zahnalo zrychlení, které John jasně viděl. Když dopadli na asfalt, ozvalo se cosi jako vzdálený výbuch, zadunění minometné střely, která otřásla zemí hned za kopcem.

V průběhu let John vyšetřoval několik sebevražd, které mohly být vraždami, a ve dvou případech šlo o skokany. Vrhli se z menší výšky než tato, v jednom případu ze sedmadvaceti metrů a ve druhém z třiceti, ale tohle muselo být nejméně čtyřicet. V každém případě byla mrtvola zjevně lidská, ale k nepoznání. V závislosti na úhlu dopadu se kostra rozlámala a rozložila – nebo rozkvetla – do nepředvídatelného tvaru. Prasklá pánev se mohla zarazit do hrudního koše. Páteř se mohla stát kopím a probodnout hlavu. Lámající se kosti se na okamžik staly šermujícími meči. Dokonce i když skokan nedopadl na hlavu, síla nárazu prošla nahoru tělem a proměnila obličejové kosti tak, že podoba s živým člověkem byla menší než u portrétu od Picassa.

Kdyby ta dvojice dopadla na písčitou zem nebo do hustého křoví, mohla mít jednu šanci z tisíce na přežití. Ale při nárazu na asfalt v takové rychlosti byli odsouzeni k smrti jako brouk, který se střetne s čelním sklem rozjetého auta. Na přítomnosti školeného lékařského personálu vzdáleného jen pár kroků nezáleželo o nic víc než na celém moři vzduchu, který protržené plíce nemohly zpracovat.

Přestože mrtvé nedokázala oživit žádná pomoc, Johna překvapila jeho reakce na závěrečné zadunění. Ve vzdálenosti více než třiceti metrů od místa dopadu a asi pětadvaceti od svého fordu se obrátil a rozběhl zpátky k autu. Neprchal před nepřijatelným faktem Daviniiny smrti ani před hrůzou, že bude muset pohlédnout na ni a na jejího stejně zohaveného vraha. Nedělaly mu starosti ani následky jeho přítomnosti na místě činu, když byl na neplacené dovolené a neměl se nijak podílet na žádné policejní práci. Ještě nikdy v životě před ničím neutekl.

Nechápal zcela důvod svého útěku, dokud se neposadil za volant a neotočil klíčkem v zapalování. Sebevrah, který se zabil, aby zavraždil Davinii, ten skokan, musel být ve stejném stavu jako Billy Lucas, když vraždil své blízké. Loutka. Rukavice ukrývající ruku Altona Blackwooda. Duch, který ho ovládal, ho při pádu nebo v okamžiku smrti mohl opustit. John netušil, jak se pohybuje, jaká pravidla omezují jeho cestování po tomto světě, pokud vůbec nějaká jsou. Přinesl si ducha ze státní nemocnice, aniž by se, aspoň pokud věděl, usadil v jeho těle. Zdálo se, že je duch schopen přichytit se na nějaké místo – nemocnici, auto, dům – stejně snadno jako vstoupit do člověka a ovládnout ho. Nebo alespoň do některého člověka. Předchozího odpoledne cítil ve svém domě jeho nepřítomnost, zlepšení nálady, návrat bývalého pocitu harmonie. Pokud se mu podaří uprchnout od nemocnice, aniž by ducha vzal s sebou, možná si ten podivný tvor najde cestu k němu domů, aniž by se na něho přilepil, ale aspoň nebude John za jeho návrat zodpovědný.

Bylo to šílené. Prchal před duchem, přestože nikdy neutekl před člověkem se zbraní.

Uvolnil ruční brzdu. Zařadil rychlost. Dupl na plyn. Auto vystřelilo po příjezdové cestě nemocnice svatého Josefa na sever. Poskočilo na kanálu. Ulice byla prázdná. Zabočil ostře doleva, až zahvízdaly pneumatiky.

Srdce mu probodávala hrůza a lítost. Všechen rozum byl pryč, ocitl se v horečnatém sevření divoké pověrčivosti.

Nebo je moderní společnost možná jeskyně plná hluku a horečného pohybu, ve které si její primitivní obyvatelé gratulují ke svým znalostem a rozumu, zatímco ve skutečnosti zapomněli víc pravdy, než se jí dozvěděli, opustili skutečnou moudrost pro lehčí břemeno strojené ignorance, vyměnili rozum za chladné pohodlí ideologie, za příslib, že zvuk a zběsilost života nic neznamenají.

I s přihlédnutím k té pozdní hodině se ulice zdály podivně klidné, jako by veškeré obyvatelstvo vymřelo. Žádné pohybující se vozidlo na dohled. Žádní chodci. Ani jeden ponocující bezdomovec tlačící nákupní vozík plný krámů z popelnic k nějakému úkrytu. Nehýbalo se nic než pára stoupající z kanálů, měnící se čísla na digitálních hodinách nad vchodem do banky, létající talíř otáčející se na obřím digitálním billboardu, kočka plížící se po chodníku a mizící ve vedlejší uličce a ford ujíždějící před něčím, čemu se nedalo uniknout…

Všichni museli zemřít, nejen Davinia. Jack, Brenda, Lenny, možná dokonce i ta teta. John si vybavil, že muž, který skočil s dívkou z okna, měl na sobě policejní uniformu. Před vchodem parkoval hlídkový vůz. Třeba se jeden z policistů, kteří přijeli na místo činu u Woburnových, stal Blackwoodovým dopravním prostředkem poté, co Reese Salsetto selhal.

Dvě rodiny vyvražděny. Dvě další označeny ke zničení. Šestašedesát dní na to, aby se připravil ochránit svou manželku a děti před neporazitelnou silou.

Sundal nohu z plynu, odbočil k chodníku a zaparkoval v ulici plné drahých obchodů a luxusních restaurací.

Náhle se v autě cítil jako v pasti. Otevřel dveře a vystoupil. Ušel několik kroků k dalšímu vozu a opřel se o parkovací hodiny.

Ve vzpomínce stála Davinia Woburnová před ním v čekárně jednotky intenzivní péče a on se vší silou snažil ten dívčin zářivý obraz zachovat. Čekárna se však nevyhnutelně změnila v déšť střepů a on měl před očima padající dvojici, za níž vlály Daviniiny vlasy, a potom brutální náraz těl, která se roztekla po asfaltu jako hustý olej.

Jednou rukou se přidržel parkovacích hodin, předklonil se a vyzvracel do kanálu. Mohl si vyčistit žaludek, nedokázal však zahnat z paměti obraz dívky řítící se vstříc smrti.

36

Jezdec pozorně sleduje Daviniin hrůzou zrůzněný obličej cestou z desátého patra a sesedne z policisty Andyho Tanea zlomek vteřiny před nárazem. Vylétne nahoru po trase jejich pádu jako jojo navíjející provázek a vrátí se dovnitř vyraženým oknem. Tři členové nemocniční ochranky, kteří mezitím vyrazili dveře konferenční místnosti, stojí ochromeni šokem, vyvedení z míry zjištěním, že strážník vyskočil vstříc smrti s dívkou v náručí.

Žádná lidská stavba na tomto světě není pro jezdce pevnou bariérou. Všechno, co vyrobil člověk, je porézní a prostupné. Jezdec vstoupí do poschodí s konferenční místností a rychle cestuje zdmi a stropy, skrz trubky a kabely, kudykoliv si zamane. Cokoliv, co postavila ruka člověka, je dostatečně nasáklé lidským duchem, aby se v tom mohl usadit. Tento jezdec se živí hlavně lidským duchem. Nemocnice se teď stává jeho náhradním tělem, dokud si nevybere dalšího muže nebo ženu, každý ocelový nosník je kost a sádrokarton představuje kůži. Bez koně nemá oči, ale přesto vidí, nemá uši, ale přesto slyší. Sleduje, poslouchá, učí se a slídí, nehmotný démon ve hmotném světě, nositel mnoha zvrhlých lidských tužeb, ale i jedné vlastní, mnohem divočejší tužby.

Pacient stiskne tlačítko, aby přivolal sestru – a je poznán. Sestra zavře dveře skříně s léky – a je poznána. Zřízenec otevře dveře skladu, uklízečka otře zrcadlo v koupelně, unavený internista na pohotovosti se posadí na židli a opře si hlavu o zeď, údržbář na noční směně poklepe na měřák kotle v suterénu – a všichni jsou poznáni lépe, než jak je může poznat kdokoliv na tomto světě, podrobněji, než se kdy poznají sami.

Někteří z těch lidí nejsou zranitelní, nemůže se jich zmocnit a jet na nich. Jiní mají dost slabostí – nebo jednu velkou slabost aby mohli být osedláni. Žádný z nich však jezdce nepřitahuje. Budova se hemží policisty a někteří jsou zajímaví. Pod zastřešeným vchodem se tlačí televizní, rozhlasoví a novinoví reportéři, potenciální stádo dobrých koní.

Ředitel nemocnice doktor Harvey Leopold dorazí s cílem zajistit, aby vraždy nepoškodily pověst Svatého Josefa. Jako odborník na práci s veřejným míněním nenechá Leopold čekat tisk v chladné noci, ale nařídí nemocniční ochrance, aby pozvala reportéry do haly na tiskovou konferenci. Nelson Burchard, velitel detektivů, se tiskovky zúčastní jen proto, že se mu nepodaří přesvědčit doktora Leopolda, aby ji o hodinu odložil, než se podaří lépe zpracovat a vysvětlit fakta.

Během proslovů obou mužů a následujících otázek a odpovědí prochází jezdec zástupci médií a využívá příležitosti, aby je poznal. Projde jich několik, než se rozhodne pro Rogera Hodda z Daily Postu.

Hodd je alkoholik se sklony k násilí, narcista a misogyn. Jeho dospělé děti se s ním přestaly stýkat. První dvě manželky jím pohrdají a nesnášejí ho a ty pocity jsou vzájemné. Očekává, že jeho současná manželka brzy požádá o rozvod. Nejsnadněji se do něho dá vstoupit ústy. Je polapen.

Jezdec má pro Hodda využití, ale prozatím nejde o nic krutého. Vede ho lehkou rukou. Reportér si ani neuvědomí, že už není ve své kůži sám.

37

Po zabezpečení domu Woburnových jel Lionel Timmins do bytu Reese Salsetta s klíči, které vzal mrtvému. Doufal, že tam najde fotografie nebo další důkazy, potvrzující, že byl Salsetto eroticky posedlý svou neteří. Ten muž byl mrtvý. Brenda nebude v případě tak zjevné sebeobrany z ničeho obviněna. Ale Lionel nesnášel otevřené konce ani v případech, které se nemohly dostat před porotu.

Vápencem obložený interiér budovy se vyznačoval obrubami oken z tesaného kamene a interiér vstupní haly nabízel mramor na všech plochách kromě falešného stříbrného táflování stropu. Tohle nebylo sídlo pro lidi se starými penězi, patřilo čerstvým zbohatlíkům, kteří se chtěli blýsknout.

Ronald Phipps, noční vrátný – něco přes šedesát, bělovlasý, s úhledným bílým knírem – měl tak distingovaný vzhled a způsoby, že Lionela rozesmutnilo, když ho viděl v nevkusné uniformě, která by se lépe hodila k fintivému plukovníkovi z banánové republiky v komické operetě. Vypadal jako zchudlý bankéř, který si po krachu přivydělává k důchodu.

Zdálo se, že Phippse vůbec nepřekvapila zpráva, že Reese Salsetto někoho zastřelil a byl za to zabit. Nevypadalo to ani, že by si dělal starosti o dobrou pověst domu, možná proto, že Salsetto nebyl jediný nebo dokonce ani nejsvéráznější obyvatel na této adrese. Dbal jen na to, aby byl dodržen správný postup. Zavolal na policii, aby se ujistil, že je průkaz, který mu Lionel předložil, pravý. Navzdory pozdní hodině zatelefonoval hlavnímu správci budovy, aby získal svolení pustit detektiva do Salsettova bytu.

Lionel mohl použít své zákonné právo, zamířit rovnou do jedenáctého patra a ponechat vrátného jeho postupům. Šest let ve vězení ho však naučilo trpělivosti a nechtěl starého pána ponížit.

V poslední době byla lidská důstojnost na celém světě pod palbou. Lionel se rozhodl nepodílet se na tomto válečném úsilí.

Když získal povolení a vyjel nahoru, našel dveře Salsettova bytu nezamčené a pootevřené, jako by Reese odešel ve spěchu.

Podle Phippse žil Salsetto se „snoubenkou“, slečnou Brittany Zellerovou. Přestože slovo snoubenka nevyslovil ani s nádechem ironického tónu, Lionel na základě zrychleného mrkání vrátného pochopil, že jí ten titul byl propůjčen v zájmu zachování dekora.

Zůstal stát na prahu a dvakrát zavolal. Nikdo neodpověděl.

Vstoupil do bytu a cestou rozsvěcel světla. Na podlaze obývacího pokoje ležela na zádech dobře oblečená blondýna a koberec pod ní byl nasáklý krví.

Opatrně, aby nezničil stopy, došel Lionel k té ženě tak blízko, aby se mohl ujistit, že je mrtvá. Její doširoka otevřené pravé oko strnule zíralo, levé bylo víc než zpola zavřené, jako by svůdně zamrkala na Smrt, když se před ní náhle zjevila.

Lionel se vrátil do chodby, zavolal na ústředí, nahlásil zločin a požádal dispečink o vyslání policejního lékaře a týmu z laboratoře. Měl před sebou dlouhou noc.

Během čekání na kriminalisty zašel Lionel do hlavní ložnice. Zdálo se mu to jako nejlogičtější místo pro hledání fotografií Davinie Woburnové nebo důkazů, že jí byl Reese Salsetto eroticky posedlý. Během několika minut objevil rozsáhlé důkazy jiných trestných činů.

Ponořen do toho, co našel, si Lionel nevšiml příchodu techniků, dokud na něho jeden nezavolal ze dveří ložnice. Ani jeden z nich nebyl předtím u Woburnových, takže je informoval a vysvětlil jim, jak spolu ty dva zločiny souvisejí. Když se tým policejního lékaře a technici pustili do práce, vrátil se Lionel do ložnice. Než však mohl pokračovat ve zkoumání důkazů, které našel, zazvonil mu mobil.

Volal mu Nelson Burchard, velitel detektivů. „Jsem v nemocnici svatého Josefa. Potřebuju vás tady rychleji, než se umí husa vysrat. Jeden náš polda, který byl v domě Woburnových, nějaký Andy Tane, sledoval rodinu do nemocnice a všechny je povraždil.“

Lionel pomyslel na toho milého chlapce s Downovým syndromem a tu andělskou dívku a měl pocit, jako by schytal ránu pěstí do žaludku.

„Co se to sakra děje?“ vybuchl Burchard. „Má snad naše město trhnout rekord v počtu vražd za jednu noc?“

Z deníku Altona Turnera Blackwooda:

Tři týdny poté, co puma potvrdila jeho postavení, našel chlapec na pasece obklopené zdí borovic hřbitov.

Za ta léta, kdy byl učedníkem noci, přešel tu mýtinu mnohokrát. Nikdy předtím ho tam nic nezaujalo.

Oválná paseka měřila z jednoho konce na druhý asi osmnáct metrů a v nejširším místě asi dvanáct. Divoká tráva bývá dlouhá a hedvábná. Tady však byla zakrslá a štětinatá a rostla všemi směry, místo aby dodržovala řád diktovaný deštěm, převažujícími větry a úhlem slunečního světla. Tráva nebyla dost agresivní, aby zadusila neodbytný plevel, a zem pod nohama byla měkká.

Vstoupil na paseku za broskvově šarlatového soumraku, a proto nemohlpřehlédnout místo nedávno rozhrabané nějakým zvířetem, možná vlkem nebo rysem, případně smečkou mývalů. V rozryté půdě byly rozházené lidské kosti. Kompletní kostra ruky, které chyběl jen poslední článek palce. Vřetenní a loketní kost paže.

Zatímco soumrak hasl, stál chlapec vedle jámy a zíral na kosti, které v těch purpurových stínech zářily, jako by byly radioaktivní. Vyšly hvězdy, než se odvrátil od těch důkazů – muselo to být něco víc než pouhé ostatky – a zamířil zpátky k domu.

Samostatně stojící budova s kamennými zdmi a okny v hlubokých výklencích, umístěná pěkný kus od hlavního domu, sloužila jako dílna sídla a skrývala truhlářské stroje, spoustu nářadí a zahradnické vybavení. Týdžej, stařešina a sportovec, tam měl také uložené své lovecké a rybářské náčiní.

Chlapec našel benzinovou lampu v přepravce s plechovkou paliva, rezervními punčoškami a krabičkou zápalek. Vzal si tu přepravku, rýč a krumpáč a pod vycházejícím měsícem se vrátil na vzdálenou paseku v lese.

Cítil, že se vysoko nad ní vznáší havran, ale slyšel jen shromáždění sov houkajících jedna na druhou ze svých pódií v okolním lese.

Vpřízračném světle syčící lampy vykopal chlapec opatrně mělký hrob. Postupoval obezřetně ne z respektu k mrtvým, ale z obav, že by mohl přehlédnout nebo zničit něco, co by pomohlo ostatky identifikovat. Neměl v úmyslu přivolat policii. Chtěl určit totožnost mrtvého, jen aby uspokojil svou zvědavost. Zdálo se, že tělo bylo pohřbeno do hloubky ne větší než metr, metr dvacet.

Aby se urychlil rozklad a zabránilo zápachu, který by přilákal zvířata, bylo tělo uloženo na silnou podložku z páleného vápna a zasypáno silnou vrstvou téhož materiálu. Vápno ztvrdlo, ve spojení s jinými minerály vytvořilo krystaly a bylo protkané žlutými a šedými žílami. Odvedlo však svou práci. Kosti byly čisté a vybělené.

Při pohledu zblízka bylo na kostech vidět jamky, důlky a zvláštní, jakoby vyřezané spirály. To naznačovalo, že vrahův recept zahrnoval i přidání nějaké kyseliny pro urychlení rozkladu.

Lebka odhalila, že smrt způsobil úder nějakým tupým předmětem, obě temenní kosti byly vpáčené dovnitř. Mozek, který probodly úlomky lebky, už dávno rozložily žíraviny. Zbylo jen pár útržků shnilých šatů. Ale možná bylo tělo pohřbeno o mnoho let dříve.

Ať už mývalové nebo jiná zvířata hroby rozhrabali z jakéhokoliv důvodu, nebylo to proto, že by je přilákal pach mrtvoly. Když chlapec kopal, necítil nic jiného než slabý, úporný zápach vápence, jiné a slabší ostré aroma, které možná vzniklo při rozpadu kyseliny, a pod tím vším vůni vlhké půdy.

S lampou v ruce prohledal paseku a postupně nacházel mírné prohlubně pravidelných tvarů, které čas, počasí a trsy ježaté trávy nedokázaly zcela zakrýt. Našel nejeden hrob, ne důkaz jednoho zločinu, ale celý hřbitov bez náhrobních kamenů a bez květin kromě malých kvítků na stoncích větrem ošlehaného býlí.

Byl teď mnohem silnější, než když si ho před lety havran vybral, a půda byla měkká. Kopal rychleji, ne tak opatrně jako předtím.

Hlína hojně smíšená s vápnem vydala ostatky těch, které předtím zakryla. Ani vjednom hrobě nebyly zbytky rakve, jen kosti, útržky látky, gumové podrážky shnilých bot.

Chlapec objevil tři rozpadlé lebky miminek zabitých tak brzy po narození, že sefontanely, měkká místa na vrcholku hlavy novorozenců, nestačily uzavřít a ztvrdnout. Dětské kosti byly příliš měkké, než aby se v hrobě zachovaly po dlouhou dobu. Bylo tam jen několik hladkých bílých kruhů a kosočtverců připomínajících kameny omleté vodou, možná pozůstatky kyčelních kostí a lopatek.

Třetí dospělá kostra nebyla na hřbitově poslední, ale čtvrtou už chlapec nevykopal. Ani na těchto kostech nezbylo žádné maso, ale on věděl, jak dlouho ležely v té díře. Sedm let, dva měsíce a několik dní.

Protože se jednalo o nejmladší z nalezených mrtvol, byly útržky látek větší a zachovaly si víc barev než ty v ostatních hrobech. Poznal šaty, které měla na sobě jeho matka v den, kdy ji viděl naposledy.

Chlapec nad tím nálezem chvíli stál, uvažoval o svém životě s matkou v domě pro hosty a srovnával ho s životem ve věži poté, co ho opustila.

Sovy už dávno odlétly nakrmit se na měsícem ozářená pole a okolní les zdánlivě spal a sn il.

Lampa syčela, jako by chtěla přivolat hady, a punčošky – nehořlavé váčky naplněné plynovým světlem – jemně pulzovaly.

Chlapec se nechvěl, přestože viděl, jak se jeho stín lehce třese na zakrslé trávě a hlíně vykopané z tajného hřbitova.

Světlo si pohrávalo s jeho zdeformovanými rameny a šišatou hlavou, oblékalo jeho stín do pláště s kápí. Když zvedl krumpáč, zdálo se, že jeho stín zvedá kosu.

Chlapec nebyl kozonohý, rohatý bůh, kterým si dříve přál být. Byl Smrt a cítil, že jako Smrt může prožít velice uspokojivý život.

38

John dorazil domů ve tři čtvrtě na tři ráno, zastavil před vraty garáže a zavolal mobilem na počítač zabezpečovacího systému, aby vypnul alarm.

Když v podzemním prostoru vystoupil z auta, stále cítil, že je dům prost skličující přítomnosti čehosi, co tam celé týdny sídlilo. Ale po smrti všech Woburnových si nenávistný duch brzy najde cestu zpět.

Duch. Došel k tomuto závěru logicky a teď se mu zdál nevyvratitelný. Přesto se proti němu občas vzpíral. Duch. Přízrak. Chtěl o tom uvažovat v jiných termínech. Zrůdnost. Infekce. Nemoc. Nebo se obrátit na psychology pro odpověď, která by ho přesvědčila, aby popřel to, o čem věděl, že je pravda.

A to byl nejpozoruhodnější rys jeho vzpoury: část jeho osoby by dala přednost útěše psychiatrické teorie a žargonu před pravdou, nejen proto, že pravda před něho stavěla nepřítele, kterého třeba bude nemožné porazit, ale také proto, že pravda byla v tomto případě pro moderní myšlení zahanbující. V současnosti je víra přijatelná, ale kdyby racionální člověk uznal existenci temných, nadpřirozených aspektů života, připadal by si jako naivní blázen. Zlu všech zel prospívalo popírání jeho existence.

Když naposledy zkusil skotskou, aby si zklidnil nervy, v noci prvního dne, kdy navštívil ve státní nemocnici Billyho Lucase, mu whisky nepomohla. Přesto teď šel nahoru do kuchyně a nalil si na kostky ledu dvojitou dávku. Ruka se mu třásla a hrdlo láhve s Chivas Regál cinkalo o okraj sklenice.

Za třiatřicet dní bude zničena další rodina. Nebylo možné určit předem terč ani osobu, do níž se duch před útokem ukryje.

Brenda Woburnová cítila, jak se jí to chtělo zmocnit. Chladné a plazivé, kluzké… V celém těle… Od kůže až po morek kostí. Podařilo se jí odolat – ale jen za extrémní cenu.

Duchovi se zřejmě nepodařilo uchvátit Lennyho ani Davinii. Kdyby ano, obrátilo by to jedno z dětí proti druhému, nejspíš Lennyho proti jeho sestře.

Faktorem, který je ochránil proti obsazení, nebylo mládí. Billymu Lucasovi bylo teprve čtrnáct, ale byl zranitelný.

John pochyboval, že Lennyho učinily imunním jeho omezené duševní schopnosti. Davinia byla vysoce inteligentní – a přesto nepodrobitelná.

Kdyby se John s chlapcem nesetkal a krátce si nepromluvil s dívkou, nevěděl by, jaké vlastnosti měli ti sourozenci společné. Domníval se, že jednou z nich musela být nevinnost. Dívka se zdála být výjimečná, jemná, laskavá. Třeba byl její bratr také takový.

Se skotskou v ruce prošel John přízemí. Postál u oken v temných nebo slabě osvětlených místnostech a prohledával noc, přestože věděl, že nenajde nic podezřelého. Nějakou dobu k dalšímu zabíjení nedojde. A v tomto místě se nebude vraždit dvaašedesát dní.

Nemohl však odolat nutkání stát na stráži. Věděl, že bude hlídacím psem až do konce svého života a že tomu tak je od té noci, kdy kvůli své hlouposti ulehčil vrahovi masakr své rodiny. Pokáním mu byla věčná bdělost; už nikdy znovu nepozná klid bezúhonných.

Minette, Naomi a Zach připadali Johnovi nevinní, v zásadě to byly dobré děti, ne morálně neposkvrněné, ale prosté zásadních slabostí. Nikdy by nedokázal připustit možnost, že by se jedno z nich mohlo stát rukavicí skrývající ruku Altona Turnera Blackwooda.

Žádný dospělý možná nemůže být nevinný. Ale Nicolette byla nejpočestnější ze všech lidí, které znal, šlechetná a laskavá. Byla dost silná na to, aby dokázala vzdorovat ovládnutí stejně jako Brenda Woburnová.

Nejslabším článkem řetězu Calvinových byl John sám. Tento odhad mu připadl stejně pravdivý jako děsivý.

Když se vrátil do kuchyně, nalil si další dvojitou skotskou.

Mezi odchodem z domova a ze školy svatého Kryštofa, když mu bylo sedmnáct, a seznámením s Nicky o rok později byl nějaký čas na tekutých obědech a večeřích: whisky zapíjená pivem byla spolehlivá cesta k zapomnění. Bez citové podpory personálu školy, bez rodiny a přátel se uchýlil k víře dávkované v lahvích s uzávěry zalepenými kolkem. Měl dědictví – životní pojistky rodičů, peníze za prodaný dům –, ale to mu připadalo jako krvavé peníze. Spatřoval ironickou spravedlnost v tom, že je utratí za sebezničení, sklenici za sklenicí. Nebyl dost starý na to, aby si svůj jed kupoval sám, ale v tom mu za štědrou odměnu posloužili tuláci a bezdomovci. Nazýval je svými laskavými popravčími, a kdyby mu byli dokázali obstarat kyanid, možná by ho připsal na nákupní seznam, který jim dával.

Naštěstí byl mizerný opilec, protože mu chyběla praxe i vrozené sklony. Zapomnění se nedalo dosáhnout tak snadno, jak doufal.

V opilosti byl groteskně melancholický, soustředil se na svou ztrátu víc než střízlivý. Panáky a pivo mu neposkytly rychlý únik před vzpomínkami, ale spíš přímou trasu k obsesivnímu a živému vybavení každého mučivého zážitku, který chtěl navždy vymazat z paměti.

Když byl sám ve svém bytě, ponořen do hlubin opilosti, vsedě u kuchyňského stolu nebo zhroucený v křesle v obývacím pokoji, podléhal žvanivosti a rozmlouval s milovanými duchy a sám se sebou. V určitém stadiu, kdy podlaha přestala být bezpečně vodorovná a naklonila se jako paluba lodi, kdy věci ztrácely své skutečné obrysy – zdi se u stropu zaoblovaly, stropy se prověšovaly dolů jako vytahaná břicha – a vysoká zahnutá baterie v kuchyňském dřezu začala vypadat zlověstně jako kobra připravená k útoku, rozmlouval mladý John s bohem.

Vnímal tyto monology jako proslovy teologického génia, jako útoky na moudrost stvořitele Vsehomíra, jako geniální obžaloby napadající samotné pojetí vlídného tvůrce, jako stížnosti tak logicky podložené, že se bůh nezmohl na uspokojivou odpověď.

Jedné noci, přestože nebyl o nic méně opilý než obvykle, uslyšel náhle sama sebe tak, jak by ho slyšel nestranný svědek, a zastyděl se nejen za prázdnotu a nesouvislost svých výlevů, ale i za pokulhávající logiku svých argumentů i obvinění. Zakryl si rukou ústa, aby se umlčel, ale ruka mu spadla ze rtů ve zlostném gestu. Mluvil dál, teď ještě méně inteligentně a souvisle. Jeho žvanění začalo být tak únavné, opakující se a ubohé, že jeho ponížení zhoustlo v pokoření. Blábolil však dál, jako by mu jazyk odmíd poslušnost; nemohl zastavit své šílené slovní výlevy. V každém projevu žalu slyšel naprostou zahleděnost do sebe, která ho děsila. V každém ukňouraném nářku poznal hlas sebelítostivého ubožáka. Každé otravné obvinění odhalovalo nedospělost vyřízeného kluka, který neměl odvahu přijmout vinu za své činy, který neměl sílu nést svoji vinu jako muž.

Když se pokoření prohloubilo do studu, našel konečně vůli zarazit ten příval slov. Postavil se na nohy a odpotácel se do koupelny, kde padl na kolena u záchodové mísy. Místo slov z něho vytryskly zvratky tak odporným proudem, že si ho druhý den pamatoval jako Černý, přestože takovou barvu určitě mít nemohl.

Od té noci se neopil. Víno k večeři v něm nikdy nevyvolalo rozjařenost. Sedmnáct let střízlivosti. Teď pohlédl na druhou sklenici skotské – a vylil ji do dřezu.

Věděl, že nebude moci usnout, se skotskou ani bez ní. Bál se, že se mu bude zdát o té padající dívce.

Netušil, co by měl udělat. Cítil se jako unášený proudem a neuměl si představit, jak by mohl zajistit bezpečí své rodiny.

Při hledání nějaké rady vyšel kuchyňskými dveřmi na kamennou terasu za domem. Snad mu studený vzduch vyčistí hlavu a pomůže přemýšlet.

Vzduch byl svěží, ale ne tak ledový, aby to bylo nepříjemné. Zhluboka se nadechl a vydechl bledou páru.

Ze severu se pomalu plazilo několik klikatých výběžků mraků. Měsíc se sklonil hluboko na západ, ale pořád slabě ozařoval zahradu.

John si přál, aby mohl jednoduše zachránit svou rodinu tím, že by ji prostě naložil na loď nebo do letadla a odvezl někam daleko. Ale stvoření, které urazilo dlouhou cestu zpátky ze smrti, by se nenechalo odradit pouhými horskými hřebeny nebo moři či státními hranicemi.

Sestoupil z terasy a kráčel po dlážděné cestě k růžovému altánku. Poslední květy sezony už zvadly, opadaly a zhnědly. Listí bylo suché. Trnité šlahouny potřebovaly ostříhat, aby příští rok mohly vyrašit čerstvé květy. V měsíčním světle tvořily prohnuté výhonky černostříbrnou síť pichlavých chapadel.

Tři kroky od popínavého oblouku Johna zarazil náhlý pocit, že by altánek mohl být nebezpečný. Chloupky na zátylku, na které předtím neměl noční chlad žádný vliv, se mu zježily, když se přiblížil k tunelu. Po páteři mu přeběhla chladná předtucha, od obratle k obratli, s rozechvělým chvatem stonožky.

Interiér šest metrů dlouhého altánu byl temnější než okolní noc. John však zřetelně viděl měsícem zalitý trávník na opačném konci. Nikdo v tunelu nečekal.

Po událostech v nemocnici měl John nervy napjaté k prasknutí a svíral ho pocit neustálého ohrožení, přestože do Zachových čtrnáctých narozenin zbývalo ještě šestašedesát dní. Kdyby připustil, aby ho vystrašilo každé temné místo, aby podezíral každé zavřené dveře a prázdné kouty, byl by vyčerpaný a k ničemu, až problémy nakonec nastanou. Musel odolat sklonu vidět Altona Turnera Blackwooda v každém stínu.

Udělal další krok směrem k altánku, ale znovu se znepokojeně zastavil, když se mu něco otřelo o nohu, ne zlehka, ale silně. Nízko, zprava doleva. Nějaké zvíře. Otočil se a pátral v šeru.

Opět se to o něho otřelo a on se okamžitě podíval dolů, ale nic nespatřil. Cítil to na kolenou i holeních, a přesto to zůstávalo neviditelné.

Když John couvl od altánu, na trávníku nalevo od něho zašustilo suché listí a zvedlo se do vzduchu. Dříve ho tam zavál vítr od dubu v jižní zahradě. Ale v tom okamžiku postrádal vzduch dech, který by listím vůbec pohnul, natož aby ho nadzdvihl z trávníku.

Oblak listí se pohyboval po zahradě, zakroužil zpátky k Johnovi, obletěl ho a znovu se vzdálil, jako malé tornádo často měnící směr, s tím rozdílem, že se listí netočilo ve víru, ale bylo náhodně rozptýlené. Zatímco ho sledoval, začal mít pocit, že v jevu je cosi hravého; nesouviselo to s jeho strachem z altánu a vlastně se mu zdálo, že tahle věc, která nebyla tornádem, ho před tunelem z latí varovala.

Díval se, jak záhadný úkaz slábne. Zvířené listí se usazovalo a noc opět ztichla.

Když se na trávu snesl poslední list, zdálo se Johnovi, že zaslechl povědomé radostné zafunění, které dlouho neslyšel. Pokud tohle byl duch, tak dobrý a přátelský. Naplněn náhlým úžasem si John vzpomněl na zlatého retrívra, který pošel před dvěma lety, a zašeptal: „Willarde?“

39

Roger Hodd sedí ve své kancelářské kóji a při psaní reportáže o událostech v domě Woburnových a nemocnici svatého Josefa se posiluje loky z placatky naplněné tequilou s limetovým džusem. Už dávno ztratil zájem o žurnalistiku, ale podivnost toho příběhu ho nutí zabrat se do psaní víc než obvykle.

Jeho jezdec, o němž Hodd stále neví, ho inspiruje k určitým slovním obratům a chytrým popisům, jež článek povyšují nad reportérova obvyklá díla. Jezdec chce, aby byla jeho práce dobře popsána, i když to není důvod, proč se Hodda zmocnil.

Krátce po setmění, poté, co článek odevzdá, jede Hodd domů ke své třetí ženě Georgii, která představuje neobvyklou kombinaci nevyléčitelné romanticky a rehabilitační terapeutky specializující se na léčbu závislostí. Protože si celý život idealizovala novináře, vzala si Georgia Rogera Hodda, i když věděla, že je opilec – domnívala se totiž, že ho právě ona dokáže z jeho závislosti vyléčit a inspirovat k napsání reportáží, za které získá Pulitzerovu cenu.

Hodd vždycky věděl, že její očekávání nenaplní, a ona to už ví také. Až po svatbě objevila, že by Hodd mohl vyhrát zlatou medaili za narcismus, kdyby to byla olympijská disciplína, a že není jen opilec, ale také surovec. Násilí, kterého se dopouští, je spíš psychické a slovní než fyzické. Georgii zvlášť rozčiluje, že ona se svým vzděláním a psychologickou praxí je tak zranitelnou obětí. Od jejich svatby před deseti měsíci už mnohokrát večer usínala v slzách a za tu dobu zhubla o pět kilo.

Někdy má strach, že by mohla být závislá na tom týrání, pokud ne přímo na Hoddovi samotném, což se jezdec dozví, když Hodd probudí Georgii kyselým polibkem páchnoucím tequilou. Reportér manželku neobratně osahává v předstíraném chtíči, ačkoliv je příliš opilý, než aby se zmohl na sex. Jeho stav ji odpuzuje a on to dobře ví, což je důvod, proč ji dál tahá za kabátek od pyžama ve snaze obnažit jí prsa.

Hodd si myslí, že se s ním Georgia brzy rozvede, ale jezdec se o ní dozví z toho polibku všechno, včetně faktu, že tráví méně času přemýšlením o rozvodu než o tom, jak by mohla svého manžela zabít, aniž by na ni padlo podezření. Georgia je snadný kůň a jezdec na ni přesedne během ledabylého polibku. Při odchodu povzbudí Hodda, aby usnul, a vloží mu do mysli přivolávači kletbu.

Georgia nemá o jezdci ani ponětí, stejně jako předtím její manžel. Osprchuje se, oblékne, nasnídá a vyrazí do své ordinace v léčebně závislostí Nová naděje. Má naplánovanou sérii sezení s pacienty, ale protože je tam o více než hodinu dřív, stihne jednomu z nich vypsat propouštěcí zprávu, kterou ho pustí z nemocnice tři dny před koncem třicetidenní léčby, k níž se dobrovolně přihlásil. Rozhodnutí pacienta propustit je jezdcův nápad. Georgia si nechá snadno namluvit, že k tomu došla sama a udělala správnou věc.

Když vstoupí do pacientova pokoje, aby ho informovala, že může odejít, překvapí Prestona Nashe informací, že jeho závislost je čistě psychická a že je zcela vyléčen. Vděčně sevře Georgiinu ruku do obou dlaní a jezdec ho pozná. Preston dychtí vrátit se do suterénního bytu v domě rodičů, zavolat svému dealerovi a znovu nasednout do vlaku závislosti. Pozorně však poslouchá, když mu Georgia dává propouštěcí informace a telefonní číslo, na kterém ji může kontaktovat čtyřiadvacet hodin denně, a přeje mu všechno nejlepší v čistém a střízlivém životě.

Jezdec vyzve Georgii, aby nabídla Prestonovi ruku, a při tom druhém potřesení přesedne z klisny na nového koně a nechá ji tam s přivolávači kletbou. Preston si sbalí a objedná taxík. Aniž by věděl, že teď sdílí své tělo s něčím jiným, celou cestu domů se usmívá.

Než tam dorazí, odjedou už jeho rodiče Walter a Imogene do práce u Calvinových. Prestona rozčílí zjištění, že mu pečlivě uklidili jeho dva pokoje a koupelnu v suterénu. Je schopný udržovat si doma pořádek sám. Skutečnost, že to nikdy nedělá, znamená jen to, že nesdílí jejich posedlost sterilně čistým obydlím. Antibakteriální čisticí prostředky, které nakonec skončí v kanalizaci – a pak v podzemní vodě –, znečišťují zemi.

Kromě toho, když člověk všechno neustále dezinfikuje a vyhýbá se kontaktu s mikroby, nevytvoří si proti nim imunitu a bude zaručeně mezi prvními oběťmi, až udeří nevyhnutelná morová epidemie.

Preston očekává, že mor přijde jako první, následován smrtí oceánů. Pak vypukne atomová válka vyvolaná krutými spory o docházející zásoby potravin a nakonec narazí do Země asteroid. Doufá, že se mu podaří přežít co nejvíce katastrof za předpokladu, že budou stále k dispozici jeho oblíbené léky na předpis a elektřina.

Těší se, až se vrátí ke svým videohrám, pornografii a drogovým koktajlům. Ale jezdec má pro něho nejprve úkol.

Prestona náhle napadne, že by se měl připravit na den, kdy se ho rodiče pokusí ovládnout tím, že mu začnou brát šeky s invalidním důchodem. Někdo venku je nejspíš dost velký blázen na to, aby zaměstnal šestatřicetiletého muže, který nic neumí, ale Preston není cvok, aby začal pracovat. Život je moc krátký, než aby si ho kazil prací, zvlášť když se blíží celosvětová morová epidemie. Jedním způsobem, jak nahradit příjem ze zabaveného invalidního důchodu, je začít krást. Krádež je každopádně jediné řešení, které mu dává smysl.

Domácnosti prosperujících lidí obsahují nejrůznější cennosti. Prestonovi rodiče spravují – ať už to znamená cokoliv – dům úspěšné malířky a jejího manžela. Mají klíče od domu svých zaměstnavatelů.

Prozatím, přestože byl sedmadvacet dní bez drog a chlastu, má Preston dostatečně čistou hlavu, aby dokázal sledovat řadu myšlenek, které mu jezdec vštěpuje. Dospěje však k neřešitelnému dilematu a je tak hluboce zklamán, že si nepřeje nic jiného než zdrogovat se a hrát videohry, dokud se mu oči nezalijí krví. Háček je v tom, že se ke klíčům od malířčina domu nemůže dostat. Jeho rodiče je střeží mnohem obezřetněji než ty od svého domu a všude je nosí s sebou. Walter a Imogene jsou posedlí zodpovědností a povinností stejně jako čistotou. Jsou tak neurotičtí, že by se podle nich dala napsat tisícistránková učebnice psychologie. Jsou cvoci, to opravdu jsou, a dohánějí Prestona k šílenství.

To je ten problém se životem. Nic není snadné. Jedna překážka následuje druhou. Cesta z místa, kde jste, na místo, kam se chcete dostat, není nikdy přímá a snadno schůdná. Vždycky jsou na ní zdi, jež je nutné obejít, ploty, které se musejí přelézt, a když člověk tohle všechno překoná, náhle se před ním otevře strž, kaňon, propast.

Protože se Walter a Imogene dotkli mnoha míst v domě Calvinových, když ho ještě jezdec obýval, zná je do posledního detailu. Ví, že vlastní náhradní klíč od sídla, které spravují, a že ho přilepili na spodní stranu zásuvky prádelníku ve své ložnici. Přestože nemá Preston o tom klíči ani ponětí, jezdec mu na něj vnukne vzpomínku a Preston se s obnoveným vzrušením vydá nahoru najít tento poklad.

S klíčem v ruce se Preston vypraví k nejbližšímu zámečníkovi, aby si nechal udělat kopii. Nemá dovoleno řídit druhé auto svých rodičů, ale ani on, ani jeho jezdec se to nerozpakují udělat. Protože je chlapec paní Nashové momentálně střízlivý a jeho jezdec jemně potlačuje Prestonovy sklony překračovat rychlost, ignorovat stopky a hrubě gestikulovat na ostatní řidiče, nedojde ke srážce s jiným vozidlem ani chodcem.

Přestože by jeho rodiče nebylo snadné osedlat, jejich syn se neřídí o nic obtížněji než dětský houpací kůň.

Poté co se Preston vrátí do domu, uloží ukradený klíč na místo, schová tři kopie u sebe v bytě a zatelefonuje svému dodavateli pilulek, doktoru Charlesi Burtonu Glockovi, který má na různá jména několik lékařských titulů ze zemí třetího světa. Objedná si recepty na své tři oblíbené prostředky na pozvednutí nálady. Doktora Glocka potěší, že je Preston doma z léčebny, a štědře mu nabídne dodat tuhle objednávku zdarma.

Prestonův vztah s doktorem Glockem je nejvýznamnější ze všech vztahů v jeho životě. Doktorovo jméno a telefonní číslo mu dal úředník z Úřadu sociálního zabezpečení a doktor potvrdil jeho invaliditu; a teď mu pomáhá od domnělých bolestí a všech starostí.

Doktor Glock má vlastnické podíly v několika lékárnách po celém městě a dodávka je rychlejší než objednaná pizza, i když farmaceut nemusí samozřejmě nic péct.

Upjatě oblečená mladá žena, která mu přinese zboží, vypadá spíš jako od Svědků Jehovových, ale když jezdec přiměje Prestona, aby se při placení dotkl její ruky, zjistí, že bude snadné se jí zmocnit. Jmenuje se Melody Laneová, ale v jejím srdci žádná melodie nezní, jen vzrušující kakofonie, a jezdec si uvědomí, že bude víc než pouhým dopravním prostředkem.

Na jezdcův pokyn požádá Preston Melody, aby chvilku počkala. Zajde do bytu pro jeden ze tří klíčů od domu Calvinových. Když se vrátí k Melody, klíč jí podá.

Při přesedání z jednoho koně na druhého zanechá jezdec přivolávači kletbu, ale Preston si není vědom ani kletby, ani toho, že na něm někdo jel.

Zmatená žena si od něho klíč vezme a Preston řekne: „Nevím, proč tohle dělám.“

„Já ano,“ opáčí Melody a strčí klíč do kapsy. „Určitě to není první nesmyslná věc, kterou jste kdy udělal.“

„To máte pravdu.“

„Zase za vámi přijdu,“ řekne, odejde z domu a zavře za sebou dveře.

Než jezdec Melody poznal, měl původně v úmyslu využít ji jen k tomu, aby se dostal zpátky do domu Calvinových. Je však tak zajímavá, že se rozhodne zůstat několik hodin s ní a také ji zahrnout do svého poslání.

Melody je hezká, i když ne výrazně krásná, má svěží obličej, přímočaiý pohled hnědých očí a přitažlivý úsměv. Je zdrženlivá, skoro stydlivá. Zdá se být skromná a jemná. Její tichý hlas lahodí uchu a spolu s jejím vystupováním vzbuzuje důvěru. Takové přestrojení by dobře posloužilo každé zrůdě, ale je mimořádně užitečné k odvrácení podezření od osoby, která je, jako Melody, vražedkyně dětí.

Možná bude zcela zásadní pro zničení rodiny Calvinových.

40

John, který celou noc vůbec nespal, u snídaně prohlásil, že je vyčerpaný a nesvůj, jako by na něho lezla chřipka, což byla koneckonců pravda. Dovolil Nicky, aby si myslela, že zůstal pro nemoc doma, ale on už samozřejmě byl na neplacené dovolené.

S termoskou kávy se uchýlil do své pracovny v přízemí. Chvíli postál u okna a hleděl do zadní zahrady.

Na trávníku zářily listy šarlatového dubu jako šupiny setřesené drakem. Dračí šupiny vypadaly jako Naomino přirovnání a John se při vzpomínce na ni usmál. Možná nezdědila všechnu svou bizarní představivost po matce.

Roztroušené listí leželo nehybně. Za denního světla si s ním žádný duch, dobrý ani zlý, nepohrával.

Nevěděl, co si má o té příhodě s listím myslet. V noci, po štědré dávce skotské, se přítomnost čehosi nadpřirozeného, nejprve varovná, pak hravá, zdála stejně skutečná jako oblak páry z jeho dechu v chladném vzduchu. Ale teď…

Přemýšlel, proč je snazší uvěřit v nenávistného ducha víc než v neškodného. Někdy se mu zdálo, že se lidské srdce bojí víc věčného života než smrti, světla víc než tmy, svobody víc než zajetí.

S šálkem kávy se posadil do křesla, položil nohy na podnožku a chvíli předstíral, že bude metodicky přemýšlet o tikající hrozbě Altona Turnera Blackwooda, dokud nepřijde na to, jak ji zneškodnit. Ale únava byla jako moře, pod jehož hladinu klesl, a přemýšlení se stalo stejně namáhavým jako chůze po dně oceánu s tíží vodního světa nad hlavou.

Zdálo se mu o neskutečné cestě světem padajících šarlatových listů, padajících dívek a padajících ostří gilotin, listy už nebyly listy, ale krevními destičkami vyvrženými do vzduchu z pahýlů po uťatých hlavách, jež se pak změnily ve stránky z knihy, na kterých stálo cosi důležitého, co si musel přečíst, jenže před ním odlétaly, když se je snažil pochytat ve vzduchu, klouzaly mu mezi prsty jako kouř, stejně jako mu dívky propadaly rukama, když stál na okraji útesu a snažil se je zachránit, Davinii, Marnie a Giselle, ty dívky, které se v jeho rukou měnily v kouř, ale pak se zase vracely ke své hmotné podobě, zatímco padaly a padaly, Minette a Naomi, všechny ty dívky se řítily pryč od něho, dolů a dolů v dešti šarlatového listí a stránek z knihy a lesklých, nemilosrdných čepelí, když najednou tam nebylo žádné listí, žádné papíry ani čepele, ale jenom sníh, dívky padaly noční vánicí a se smrtící silou narážely na zasněženou dlažbu, jedna po druhé, a ve sněhu na ulici ležel na zádech Lionel Timmins a zíral nehybnýma očima mrtvého na ty dívky řítící se všude kolem něho vstříc smrti, a do Lionelových nemrkajících, zmrzlých očí padal těžký sníh.

Johne?“

Někdo mu zatřásl ramenem, a když otevřel oči, napadlo ho, že pořád ještě sní, protože se nad ním nakláněl Lionel Timmins.

Johne, musíme si promluvit.“

Sněhový poprašek na Lionelově obličeji se při druhém pohledu změnil ve strniště vousů. Nějakou dobu se neholil.

John se napřímil v křesle, spustil nohy z podnožky a řekl: „Co tady děláš? Co se děje?“

Lionel se posadil na uvolněnou stoličku a řekl: „Přesně to potřebuju vědět, parťáku. Co se to sakra děje?“

John si oběma rukama otřel obličej, jako by spánek byl kokon, ze kterého se právě vynořil a teď se zbavoval zbývajících pavučinek. „Kdy ti zbělely vousy?“

„Už před lety. Proto se musím holit dvakrát denně, abych nevypadal, jako když na mně roste plíseň. Poslechni, ty jsi dal paní Fontenereové navštívenku se všemi svými telefonními čísly?“

Jaké paní?“

„Fontenereové. Lois Fontenereové. Sestře Jacka Woburna.“

„Aha, jasně. Tetě Lois.“

Johna se stále držela vlákna spánku a jeho myšlenky se do nich zamotávaly. Při rozhovoru s Lionelem potřeboval být zcela vzhůru.

„Dělal jsem na tom celou noc,“ řekl Lionel, „a teď jsem se od ní dozvěděl, že jsi byl v nemocnici.“

Jak se jí vede?“

„Mizerně, ale žije. Johne, ty jsi byl v nemocnici jenom pár minut před tím, než tam začal řádit Andy Tane.“

„Tak to byl on? Tane? To on vyskočil s tou dívkou?“

„Oddělal je všechny. Včetně Mickeyho Scrivera, svého parťáka.“

„Viděl jsem je padat. Sel jsem ke svému autu před zastřešeným vchodem a uslyšel výstřely a tříštění skla.“

Lionel používal svůj bezvýrazný pohled někdy na svědky a často na podezřelé, aby v nich vzbudil pochyby, kolik toho ví. „Tak ty jsi je viděl padat.“

„Bylo to dobré děvče.“

„Tak ty jsi je viděl padat – a pak jsi jen tak odjel?“

John vstal z křesla a Lionel se zvedl z podnožky.

„Dáš si kafe?“ zeptal se John. „Ne.“

„Něco jiného?“

„Ne.“

John došel ke galerii na stěně, kde visely narozeninové fotografie dětí. Lionel ho následoval, ale John se soustředil na snímky.

Jsi na dovolené, Johne. Je to tak, ne?“

„Ano.“

„Tak proč se šťouráš v tomhle případu? Proč jsi chtěl mluvit s Brendou Woburnovou?“

„Nebyl jsem tam jako polda. Bylo to osobní.“

„Po půlnoci. Na jipce. Ta žena se vzpamatovávala po operaci, ze střelné rány, a ty sis s ní zašel popovídat? Se ženou, se kterou ses nejspíš nikdy předtím nesetkal?“

John neodpověděl. Prohlížel si fotografii Naomi o jejích sedmých narozeninách. Měla na hlavě skotskou čapku. Pokrývky hlavy patřily k jejím stálým koníčkům. Miloval Naomi z mnoha důvodů, ale do první desítky rozhodně patřila její láska ke světu a to, že uměla čerpat potěšení ze zcela obyčejných věcí.

Johne, tohle je pořádně horký brambor. Náš člověk zabil svého parťáka a pak sebe. Tisk má pěnu u huby. Nedělám na tom sám. Případem se zabývá malá pracovní skupina, ve které jsou i Sharp a Tanner.“

John se odvrátil od fotografií. „Vědí, že jsem byl v nemocnici?“

Ještě ne. Ale možná jim to budu muset říct. Johne, proč jsi na třicetidenní dovolené?“

„Rodinná záležitost. Jak jsem ti povídal.“

„Nenapadlo mě, že bys mi zalhal.“

John neuhnul před jeho pohledem. „Není to lež. Jenom to není všechno.“

„Ken Sharp naznačil, že ses vměšoval do případu Lucasových.“

„Co přesně řekl?“

„Jenom to, že až se vrátíš z dovolené, nebude s tebou dělat na Taneově případu. Chtěl, abych v tom měl jasno.“

„To není problém.“

„Povídal jenom, že nechce, aby se zopakovala ta situace z domu Lucasových, nepřeje si přijít k Taneovi domů a najít tě tam, jak si vaříš večeři.“

To o „vaření večeře“ byl eufemismus, náznak, že John falšoval místo činu, podstrkoval tam důkazy. Ken mohl k takovému závěru dospět poté, co si ve státní nemocnici promluvil se zřízencem Colemanem Hanesem, který Johna podezíral, že navzdory Billyho doznání věří v jeho nevinu.

Lionel řekl: „Opravdu jsi byl neoficiálně v domě Lucasových?“

„Ano.“

„Cože? Proč?“

John pohlédl na chodbu za otevřenými dveřmi pracovny. Nechtěl, aby ho někdo slyšel. „Pojďme ven.“

Vzduch byl chladný, ale zima byla jen ve stínu. Posadili se na slunce, do tepaných zahradních křesílek u stolu na terase.

Stejně stručně, jako když byl nucen svěřit se Nelsonu Burchardovi, pověděl John Lionelovi o dvacet let starých Blackwoodových vraždách a o tom, jak ztratil svou rodinu.

Lionel nereagoval s falešným soucitem jako Burchard. Věděl, že lítost by mohla zapůsobit jako urážka. Řekl jen „Kurva!“ a tím vulgarismem vyjádřil upřímný soucit a dojemnou hloubku přátelství.

Když John vypočítával podivné podobnosti mezi nedávným vyvražděním Lucasových a masakrem rodiny Valdaneových před dvěma desetiletími, Lionel se zájmem naslouchal. Ale jakmile se debata stočila k faktu, že tři Sollenburgovi byli zavražděni stejně jako tři Woburnovi o dvacet let později, Lionel zmateně zamrkal a pak se zamračil.

„Ty si myslíš, že je mezi těmi případy nějaká souvislost?“

„Došlo k nim v rozmezí třiatřiceti dní, stejně jako tehdy. Varoval jsem Burcharda – třiatřicet dní.“

„To může být náhoda.“

„Není.“

Obloha byla bledá, slunce bílé místo žloutkové, jako by přírodní barvy tlumilo vysoké, jemně rozptýlené znečištění.

Lionel se opřel lokty o stůl a řekl: „Co se mi tím snažíš říct? Já to nechápu. Musíš mi pomoct.“

John sice riskoval, že bude znít jako člověk usilující o hospitalizaci na psychiatrii, ale zoufale potřeboval spojence. „Za dalších třiatřicet dní bude sedmého listopadu. Blackwoodova třetí rodina byli Paxtonovi. Matka, otec, dva synové, dvě dcery.“

„Domníváš se, že někdo napodobuje zločiny Altona Blackwooda?“

Slabý vánek čechral listí na zažloutlé podzimní trávě, ale povislé větve cedru himálajského ani šlahouny popínavých růží se ani nepohnuly.

„Pokud bude sedmého listopadu vyvražděna třetí rodina, čtvrtá bude následovat desátého prosince.“

Lionel potřásl hlavou. „Byli to dva různí vrazi. Billy Lucas, Andy Tane. Oba jsou mrtví.“

Skleněná deska tepaného stolu odrážela vybledlou oblohu a jestřába kroužícího ve zužující se spirále.

„A v případu Sollenburgových,“ pokračoval Lionel, „stejně jako v těch případech před lety, byla znásilněna a umučena nějaká dívka.“

„Billy Lucas znásilnil a umučil svou sestru Celine.“

„A Davinii Woburnovou tohle nepotkalo.“

„Reese Salsetto se chystal povraždit rodinu Woburnových. Kdyby ho Brenda nezastřelila, zabil by ji a jejího syna. Pak by té dívce udělal přesně to, co Alton Blackwood Sharon Sollenburgové.“

„Pořád to nechápu. Nechceš snad tvrdit, že se Billy, Reese a Andy spikli, aby zopakovali Blackwoodovy zločiny?“

„Ne. Nemuseli znát jeden druhého, pokud každý z nich měl tajného spolupachatele, který byl v každém případu týž.“

„V domě Lucasových se však nenašly důkazy o žádném dalším pachateli. A je jisté, že s tou chuděrou z okna nikdo jiný než Andy Tane nevyskočil.“

„Nikdo, koho bychom mohli vidět,“ opáčil John.

Podrážděný Lionel se opřel na židli. „Kdo jsi, člověče, a co jsi udělal s mým jasně se vyjadřujícím parťákem?“

John řekl s pohledem upřeným na jestřába odrážejícího se na desce stolu: „Dvakrát jsem v nemocnici navštívil Billyho Lucase.“

„No, to by Kena Sharpa pořádně vytočilo.“

„On to ví. Při té první návštěvě mi Billy říkal Johnny, i když mu řekli jenom moje příjmení.“

„Nemusel být Sherlock, aby na tohle přišel.“

„Ten večer mi zavolal na tajné číslo, které mu nikdo nedal. Použil telefon, i když mi tvrdili, že žádný nemá. Řekl mi něco, co bylo slovo od slova stejné jako to, co řekl Blackwood těsně předtím, než jsem ho zabil. Něco, co jsem nikdy nikomu nepověděl, něco, co mohl vědět jen Alton Blackwood.“

Lionel byl dlouhou chvíli potichu jako bledá obloha, bílé slunce a kroužící jestřáb.

Nakonec řekl: „Nedělám případy na Aktech X a ty taky ne. Vrať se do tohohle světa, dobře?“

John mu pohlédl do očí. „Jak bys ty vysvětlil něco tak divného jako to, co udělal Andy Tane?“

„To ještě nevím, ale nakonec na to přijdu. Našel jsem spojení mezi Reesem Salsettem a Andym. Odpověď je tam. Jenom ji musím najít.“

„Jaké spojení?“ zeptal se překvapeně John.

„Salsetto byl zloděj, lupič, překupník drog, podvodník a pouštěl do oběhu falešné peníze. Dělal do každé lumpárny, na kterou si vzpomeneš. A měl seznam prostředníků dlouhý jako King Kongovo péro – poldů a všemožných městských úředníků. Pod falešným dnem v zásuvce jeho nočního stolku jsem našel účetní knihu. Zaznamenal si každý úplatek, který dal – částku, datum, čas, místo a příjemce. V polovině případů, když předání proběhlo na parkovišti, v parku nebo někde jinde venku, s sebou Salsetto měl někoho, kdo vyfotografoval, jak si podplácený bere obálku. Kdyby někdy musel tyhle důkazy odevzdat policii, aby si zachránil krk, měl by spoustu špíny na tolik lidí, že by mu prokurátor nejenom nabídl, že pro něj nebude požadovat vězení, ale navíc by ho adoptoval a říkal mu synu. Andy Tane je na tom seznamu stejně často jako jeho bývalý parťák Vin Wasco. Myslím si, že se Salsettova sestra Brenda a její manžel nějak zapletli do něčeho s Reesem a Taném.“

„Takoví nebyli.“

„Třeba byli. Třeba jeli s Reesem a Andym v něčem, co se ošklivě zvrtlo. Reese ztratil nervy, což se mu stávalo běžně. Když byl Reese mrtvý, uviděl Andy Tane, jak se mu jeho svět rozpadá na kusy, a rozhodl se pro pomstu a rychlý útěk nebo něco takového.“

John vzhlédl k obloze a jestřáb už tam nekroužil. Předtím viděl jen jeho odraz na stole. Napadlo ho, zda vůbec byl skutečný.

„Vím, že ti to teď zní přesvědčivě,“ řekl, „ale tahle teorie se ti brzo sesype jako domeček z karet.“

„Radši budu věřit na nepravděpodobné souvislosti než na duchy, nebo o čem to mluvíš.“

„A co budeme dělat, pokud bude sedmého listopadu povražděna další rodina?“

„Dál hledat souvislosti. Kdyby bylo tvoje vysvětlení správné, co bychom nadělali?“

„Asi nic,“ připustil John.

Lionel se rozhlédl po velké zahradě a jeho pohled se zastavil na cedru. Vypadal unaveně a ztrhaně, jako by prací na oddělení vražd předčasně zestárl.

Když se opět podíval na Johna, řekl: „Poslechni, člověče, to je hrozná věc, kterou s sebou tolik let neseš, to vyvraždění tvojí rodiny. Svěřil ses s tím někomu?“

„Nicky to ví. Od začátku. Děti ne. Svěřil jsem se jenom Nicky, Burchardovi a tobě. Ale před Burchardem jsem nezašel tak daleko, že bych naznačil… že je to znovu Blackwood osobně. Musíš mu to říct?“

Lionel zavrtěl hlavou. „Ne. Ale jak dlouho ještě budeš na dovolené?“

„Asi deset dní.“

„Třeba by sis ji měl prodloužit, dokud si tohle nevyřešíš. Dokud si to nesrovnáš v hlavě. Víš, jak to myslím?“

Jo. Možná požádám o dalších třicet dní.“

Lionel začal odsunovat židli od stolu, pak si ji ale znovu přitáhl a ještě jednou se opřel lokty o silnou skleněnou desku. „Mám pocit, že jsem tě zklamal.“

„Nezklamal. Ani nikdy dřív, ani teď.“

„Muselo být zatraceně těžké říct, co si opravdu myslíš, když je to něco tak neuvěřitelného.“

„Musel jsem se zhluboka nadechnout a ztěžka polknout,“ připustil John.

„Víš, problém je v tom, že si pamatuju všechny ty filmy, které byly staré, už když jsem byl kluk. Odehrávaly se v noci, vždycky v nich něco bouchlo, a i když to nebylo nic nadpřirozeného, nějaký černoch tam pokaždé řekl: ‚Vezmu nohy na ramena,‘ a rychle se odšoural někam do bezpečí. Když jsem to viděl, bylo mi z toho hrozně trapně.“

„Mně taky.“

„Takže nebudu něčím, čím nemůžu být.“

„Vyřiď ode mě svojí mámě, že odvedla skvělou práci.“

„Myslíš vzhledem k tomu, s čím musela pracovat.“

John se usmál. „V tom případě se jí podařil zázrak.“

Když vstali ze židlí, zvedl se vánek. Listí po celé zahradě se dalo do pohybu a vršilo se v závějích u altánku a plotu mezi zahradou a zarostlou strží. Byl to jenom vánek.

41

Po dopoledním vyučování se Nicolette uchýlila do svého ateliéru ve druhém patře s úmyslem zásadně pokročit s obrazem, jehož hlavními postavami byli Zach, Naomi a Minette. Měla za sebou skvělou noc bezesného spánku. Cítila se odpočatá a plná života. Přesto když se vrátila k nedokončenému plátnu, zneklidnilo ji stejně jako předchozího večera. Stále z něho cítila děsivou ztrátu a zoufalství, čehož ve skutečnosti docílit nechtěla.

Rozhodla se nechat problematické plátno několik dní bez povšimnutí a místo toho udělat několik předběžných náčrtů kompozice dalšího obrazu. Přenesla vázu se žlutými růžemi pokory a termosku s posilujícím čajem z vysokého stolu u stojanu na jiný vysoký stůl u kreslicího prkna.

Nejčastěji pracovala v tichu. Při malování nenaplňovaly její mysl jen obrazy, ale i jakási melodie a skutečná hudba ji někdy rušila při poslechu té vnitřní.

Když se však toho rána při oblékání dívala na zprávy, viděla hrozný příběh o běsnícím policistovi a povražděné rodině a nedokázala na něj přestat myslet. V tichém ateliéru se jí v hlavě stále zjevovala fotografie Davinie Woburnové, kterou ukázali v televizi, jako tvář ducha zhmotňující se z mraku ektoplazmy. Naprogramovala v přehrávači několik hodin monotónní keltské hudby v podání Connie Doverové, aby vyhnala z mysli vracející se obličej té nešťastné dívky.

Navzdory těm zprávám a zneklidňujícímu obrazu dětí zůstala nálada v domě radostná. Tísnivý příkrov, který už nějakou dobu halil celý dům, se předchozího dne nevysvětlitelně zvedl a byl pryč – až do dvou hodin a deseti minut.

Když Nicky dokončila třetí verzi předběžného náčrtu, změnila se atmosféra v domě tak výrazně a náhle, že se podívala na hodinky, jako by to možná udělala, kdyby si chtěla poznamenat přesný okamžik autohavárie nebo první notu kvílivého pádu letadla odsouzeného ke zkáze.

Začala se zvedat od kreslicího prkna, jako by si její pozornost vyžádala nějaká naléhavá situace, ale pak zaváhala a znovu se posadila. Neslyšela žádné znepokojivé zvuky. Žádný křik. Dům byl stejně tichý jako devět minut po druhé.

Zamyslela se nad tím a usoudila, že ta změna atmosféry musela být pouze její, vnitřní. Dům nemůže změnit náladu o nic víc, než může změnit svou mysl.

I tak se jí ale náhlost té proměny zdála divná. Nicky nebyla maniodepresivní. Nepadala zničehonic z útesu emocí ani neměla pocit, že její srdce letí nahoru jako balon naplněný heliem.

Místo aby zvedla tužku, seděla a poslouchala Connie Doverovou, jak zpívá píseň „The Holly and the Ivy“, která ji tón po tónu čím dál víc okouzlovala. Když však začala znovu kreslit, nedokázala se zbavit pocitu, že někde v domě není něco v pořádku.

Poté, co Lionel Timmins odešel, si John myslel, že se mu už nepodaří usnout. Když se však posadil do křesla s Daily Postem, odložil brzy noviny stranou.

Ve spánku se procházel podzemními komorami a nekonečnými chodbami z chladného kamene, stoupal a sestupoval po vytesaných schodištích, která se kroutila jako Mobiova páska, a tato nekonečná architektura říkala: Tvé hledání je marné, tvá síla nedostatečná, tvůj únikový plán nepoužitelný. Pachtil se tam sám až na jeden okamžik, kdy na něj z labyrintu promluvil krutý hlas: „Zmar.“ Zazněl stejně blízko jako předtím Lionelův hlas, když se naklonil nad křeslo, aby Johnovi zatřásl ramenem, a i teď se probudil, i když jen na tak dlouho, aby se podíval na hodiny na psacím stole. Spal necelou hodinu. Byly dvě hodiny deset minut. Spadl zpět do bludiště vytesaného v hoře žuly.

Protože to odpoledne neměla být ani hodina matematiky s profesorem Sinyavskim, ani lekce kreslení mimo dům s Laurou Leigh Highsmithovou a jejími zářivě dokonalými ústy, šel Zach dolů do malé tělocvičny na úrovni garáže, aby si zacvičil s činkami. Přestože měl větší svaly než většina třináctiletých, za dva měsíce mu mělo být čtrnáct, takže se za tři a půl roku možná bude hlásit k námořní pěchotě, a proto nemohl polevit. Musel pumpovat s těmi pitomými činkami jako hladová opice při experimentu, ve kterém dostane pochoutku za každé zatahání za držadlo.

Činky jsou přiblblé, ale člověk musí dělat spoustu přiblblých věcí, aby dostal to, co chce. Přepnul mozek na úroveň neandertálce, takže se mohl soustředit jen na jednoručky a vzpěračské činky a na to, aby si při určitých cvicích nepřekroutil chámovody. Nedávno se o překroucení chámovodů někde dočetl a znělo to stejně lákavě jako nechat si udělat obřízku nůžkami na živý plot.

Asi čtyřicet minut cvičil skvěle, pumpoval jako hladová, ale opatrná opice, dokud nebyl zpěněný páchnoucím potem, jeho pohyby plynulé a rytmické, jeho forma dobrá. Ten ponižující a strašně divný okamžik nastal, když ležel na vzpěračské lavici, činku vysoko nad hlavou, paže napjaté a strnulé při osmém vzepření ze série deseti. Začal činku spouštět na hruď a náhle se mu zdálo, že váží třikrát tolik, než by měla.

Paže se mu roztřásly, nemohl činku zvládnout, zabral ještě víc, paže se změnily v gumu a činka mu dopadla na krk místo na hruď, přímo na ohryzek. Ostuda.

Zach si byl naprosto zatraceně jistý, že si na tu blbou tyč nenaložil moc velkou váhu. Takové pitomosti nedělal. Zvyšoval zátěž, jen když byl nablízku otec, aby na něho dohlédl a pomohl mu novou váhu zvládnout. Připadalo mu, jako by mu nějaký hajzl tlačil na činku dolů, aby mu rozdrtil průdušnici. V hlavě napůl slyšel šílený zlý smích, ne svůj, ale odporný smích nějakého tyrana. Takhle by se mohla smát ta věc v technickém podlaží – Znám tě, kluku, teď už tě znám.

Zach zabral tak silně, až cítil, jak mu ve spáncích tepe pulz, oči mu vylezly z důlků a hrdlo se mu sevřelo námahou, protože mu bylo jasné, že tak asi do dvou minut umře buďto na rozdrcenou průdušnici, nebo na prasklou cévu ve svém idiotském mozku. Už tu tíhu nemohl dál udržet. Zkontroloval na nástěnných hodinách čas své smrti – dvě deset. Kdyby vydržel ještě dvě minuty, umřel by ve dvě dvanáct, protože tohle nebyl San Quentin, aby v poslední minutě zavolal ten pitomý guvernér jako v nějakém přiblblém filmu z vězení. Zach se rozplakal, sakra-sakra-sakra, ne strachem nebo sebelítostí, ale protože bojoval tak silně, až mu slzy vytryskly z očí jako pot z pórů.

Když hodiny přeskočily z 2.10 na 2.11, vrátila se váha činky náhle k normálu. Zach ji odsunul od svého krku, se zazvoněním ji zavěsil a posadil se na kraj lavice, lapal po dechu a třásl se. Přejel si překvapivě studenýma rukama po obličeji, aby setřel pot, a zjistil, že se pachtil tolik, až se mu spustila krev z nosu.

Naomi si někdy ráda četla v královnině hnízdě. Tak říkala sedátku v okně v prvním patře v pokoji pro hosty. To místo bylo asi dva a půl metru dlouhé a skoro metr široké, vyložené měkkou matrací a hromadami ozdobných polštářů, na které se mohla elegantně, královsky uložit, jako by byla francouzská panovnice na sofa během více než zasloužené přestávky mezi namáhavými povinnostmi laskavé královny milované svými poddanými. Tři francouzská okna skýtala výhled na statný dub na jižním trávníku, který ten strom nedávno začal pokrývat šarlatovými listy. Trés belle.

V knížce o ochočeném drakovi, který měl za úkol civilizovat mladou divošku a udělat z ní jakousi Johanku z Arku, jež zachrání ohrožené království, zbývalo už jen šedesát stran. Naomi ji dychtila dočíst a pustit se do pokračování. Příběh trochu připomínal My Fair Lady, ale byla v něm spousta šermování a místo profesora Higginse v ní vystupoval drak jménem Drumblezorn, který knize úžasně dodal na zajímavosti, aniž by přišla o literární kvality.

Naomi ponořenou do příběhu surově vrátil do reality náhlý závan větru, který zamával dubem a vrhl oblak listů podobných šarlatovým netopýrům. Polekaně pohlédla ven do toho rudého chaosu a napůl očekávala, že uvidí trychtýř tornáda. Vířící listí šustilo a ťukalo na sklo asi minutu a bylo to krásné, i když trochu zneklidňující představení. Tohle byl jeden z okamžiků, kterým moudrý Drumblezorn říkal je-a-není, kdy obyčejné předměty a síly – listí a vítr – vytvoří efekt, jenž vypadá naprosto obyčejně, ale není, a skrytá realita pod zjevnou realitou našeho světa je skoro na dohled.

Před oknem stál konferenční stolek se dvěma křesly a vytvářel okouzlující konverzační kout, kam se Minnie stále snažila někoho nalákat, aby si s ní hrál na čajový dýchánek a improvizované debaty o životě. Vířící vítr ustal stejně rychle, jako se zvedl, a když listí odlétlo od okna, obrátila Naomi pozornost znovu ke knize – a koutkem oka zahlédla ženu sedící v jednom z blízkých křesel. Naomi sebou trhla a naklonila se dopředu z hromady ozdobných polštářů.

Neznámá měla na sobě jakési starodávné šaty: prostou tuniku sahající ke kotníkům s nabíranými rukávy, vysokým límečkem, šedé s modrými proužky. Byla hezká, ale nijak nezdůrazňovala své přednosti. Nebyla nalíčená, neměla nalakované nehty a neupravené hnědé vlasy jí volně visely na ramena, jako by patřila k sektě Amenitů.

Žena řekla tichým, jemným a kouzelně melodickým hlasem, který Naomi hypnotizoval: „Stydím se a hluboce se omlouvám, jestli jsem vás vylekala, má paní.“

Má paní. No tedy! Naomi okamžitě věděla, ještě dřív než okamžitě, že tohle je víc než pouhý je-a-není okamžik, že se přihodilo Něco Velkého, právě když si začínala myslet, že neprožije žádné dobrodružství mimo ta, která nacházela v knihách.

„Raději bych k vám nechodila cestou větru a stromů, tak dramaticky. Ale zrcadlo je zamalované, má paní, takže mi jiné dveře nezbyly.“

„Mé sestře,“ řekla Naomi, „je teprve osm, však to znáte, lebku nemá ještě plnou mozku a je strašpytlík. Ale co mi zbývá, i tak ji mám ráda.“

Uvědomila si, že blábolí. Měla položit miliony otázek, ale žádná ji nenapadala; honily se jí v hlavě jako vířící listí a nezastavily se na tak dlouho, aby mohla nějakou chytit.

„Jmenuji se Melody,“ řekla ta žena, „a až přijde ten den, bude mi velkou ctí posloužit vám jako váš strážce a odvést vás domů.“

Ctí? Strážce? Odvést? Domů?

Naomi odložila knihu, spustila nohy ze sedačky v okně, aby se posadila na její kraj, a řekla: „Ale můj domov je tady. Nebo ne? No, jasně že je. Bydlím tady od tý doby… od tý doby, co tady bydlím.“

Melody se k ní spiklenecky naklonila a řekla: „Má paní, pro vaši bezpečnost byly vaše vzpomínky na skutečný domov potlačeny kouzlem, stejně jako totožné vzpomínky vašeho bratra a sestry. Špehové Impéria by vás už dávno vypátrali, kdybyste věděla, odkud pocházíte, a zabijáci Apokalypsy by vás už uštvali.“

Všechno to znělo napínavě, romanticky a přesně tak strašidelně, jak bylo třeba, a z Melody přímo vyzařovala upřímnost, její pohled byl přímý a neochvějný a její prosté způsoby nepatřily k těm, které by očekávala u nějakého podvodníka. Ale přestože Naomi nedokázala určit, v čem je problém, cítila, že s tím scénářem není něco úplně v pořádku.

Jako by cítila pochyby své paní, Melody řekla: „Vaším skutečným domovem je království zářící magií, jak už dlouho tušíte.“

S tímto prohlášením zvedla žena jednu ruku a namířila ukazováček na strop, jako by přivolávala nějakou sílu z výšin.

Všechny zásuvky prádelníku, toaletky a nočních stolků se vysunuly tak daleko, jak jen mohly, aniž by spadly na podlahu, a kniha o Drumblezornovi se vznesla metr vysoko ze sedátka v okně. Když žena sevřela zvednutou ruku v pěst, všechny zásuvky se s bouchnutím pozavíraly, kniha přeletěla pokoj, narazila do zdi a spadla na podlahu.

Uchvácená Naomi vyskočila na nohy.

Melody také vstala a řekla: „Za měsíc a kousek, má paní, budou už okolnosti v království zralé pro váš návrat, všichni nepřátelé budou zničeni a cesta bude bezpečná. Dnes jsem přišla jen proto, abyste se připravila na tu noc, kdy se znovu objevím, abych vás odvedla s sebou. V té chvíli se vám vrátí vzpomínky a bude nezbytné, abyste udělala, o co vás já, vaše služebnice, požádám.“

Celá ta léta, po která snila o okamžiku, kdy jí bude odhalen podobný osud, si Naomi tisíckrát vymýšlela tisíce chytrých odpovědí takovému poslu, ale nikdy by ji nenapadlo, že se nezmůže na slovo. Slyšela se, jak vykoktává nesouvislé slabiky, které mohly být začátky slov, a pak se konečně zmohla na celá slova, ale nedokázala je poskládat do smysluplných vět. S pocitem, že není žádná paní, ale spíš směšná osmiletá hlupačka, konečně řekla: „Vědí Zach a Minnie, co jste řekla mně, pověděla jste jim to, a mým rodičům?“

Melody ztišila hlas v šepot. „Ne, má paní. Jste nejvyšší vládkyně království a jen vy musíte být připravena na cestu. Bylo by příliš nebezpečné, kdyby o tom věděli všichni ostatní, dokud nebude připraven o moc i ten poslední zabiják Apokalypsy. Musí to zůstat naším tajemstvím, které budete chránit až do noci mého návratu, jinak by vaši milovaní mohli zemřít.“

„Krindapána!“ vyhrkla Naomi.

Melody ukázala na okno a řekla: „Pohleďte na ten strom, má paní. Pohleďte na strom.“

Když se Naomi obrátila k oknu, vtrhl do klidného dne znovu vítr a opřel se do velkého dubu, jako by ho chtěl vyvrátit a vrhnout jeho zlámané větve proti domu. Chomáče šarlatového listí vzlétly k oknům a divoce bušily do průzračné tabule, až to znělo jako pleskot křídel. Bylo to strašidelné, ale zároveň krásné představení: hra slunečního světla a stínů na skle, třepotání stovek listů jako rudých motýlů.

Když vítr zničehonic utichl, vzpomněla si Naomi na Melody a obrátila se k ní, ale žena byla pryč. Zjevně odešla cestou větru a stromu, ať to znamenalo cokoliv.

Dveře do chodby v prvním patře byly pootevřené. Naomi si nemohla vybavit, jestli je tak nechala, ale nezdálo se jí to.

Vyběhla z pokoje pro hosty, pohlédla doleva a doprava a zjistila, že je chodba prázdná. Zaposlouchala se, zda neuslyší rychlé kroky na schodech, ale bylo ticho.

Zpátky v pokoji spěchala ke knize, která se vznášela a spadla. Zvedla ji z koberce. Pospíšila si k sedátku v okně a klekla si na polštáře, aby mohla sledovat, jak se poslední list z toho úžasného množství snáší na zem. Přitiskla čelo na chladnou tabuli skla a snažila se zahlédnout zmenšující se Melody, jak klouže mezi větvemi směrem k nějakému magickému království nebo fantastickým dveřím v kmeni dubu, ale neviděla nic než velký, krásný starý strom připravující se na zimu.

Srdce jí divoce bušilo a zdálo se jí, že snad nikdy nezpomalí. Byla nadšená, i když zmatená, potěšená, ale vystrašená, naprosto přesvědčená, ale plná pochyb, užaslá, udivená, dychtivá, ale ostražitá, zbrklá, opatrná, veselá, ale také smutná a nejblíž k šílenství v celém životě.

Naomi si neuměla představit, jak by dokázala udržet takové tajemství jeden týden, natožpak přes měsíc. Na druhou stranu ve svém srdci věděla, že hraje hlavní roli, není jen vedlejší postava, která by mohla přejít na temnou stranu a jež by postrádala předvídavost nutnou k tomu, aby udělala správnou věc. Byla skutečná vůdkyně, opravdová Johanka z Arku, kterou mohli draci učit, ale nikdy porazit. Třeba by se měla nechat ostříhat na pážecí účes, se kterým byla občas zobrazována Johanka, nebo třeba ještě víc nakrátko jako Amelia Earhartová, ta zmizelá pilotka. Měla hodně o čem přemýšlet, musela zvážit spoustu možností. Jemináčku!

O něco dříve odjede Melody Laneová od domu Nashových k sídlu Calvinových ve své hondě s plným vědomím, že je ovládána a kým přesně. Nebrání se. Nebojí. Melody svého jezdce vítá ještě víc než Reese Salsetto. Těší ji vyhlídka na spolupráci s ním, raduje se z výhod, které jí přináší jeho ochrana a moc.

Ve čtyřiadvaceti zabila Melody své tři děti ve věku čtyři, tři a jeden rok, poté co usoudila, že ji mateřství omezuje a nudí, a poté co se dozvěděla, že lidstvo je odporná celoplanetární morová epidemie, kterou Země nemůže přežít. Viděla to v televizi, v dokumentu o nevyhnutelném konci světa. Všichni máme svůj díl zodpovědnosti. Když každý ten spratek umřel, Melody ho políbila, vdechla jeho poslední výdech, což symbolizovalo, že se podílí na záchraně planety prostřednictvím snížení množství dýchajících, kteří při každém výdechu znečišťují vzduch kysličníkem uhličitým. Planeta je živoucí organismus a my jsme jen vši, které na něm parazitují.

Zavraždila své vši a manžela Neda a podařilo se jí to zaonačit tak, aby to vypadalo jako sebevražda. Našla si to na internetu: spoustu způsobů, jak udělat z vraždy sebevraždu. Její úsilí hodit vraždy dětí na Neda oklamalo ty nejlepší odborníky na průzkum místa činu s veškerou jejich supermoderní technikou a vědeckými kouzly. Nakonec to zas takoví chytráci nebyli. Její alibi bylo neprůstřelné.

Tento úspěch posílil Melodyino sebevědomí. Sebevědomí je nejdůležitější věc. Člověk nedosáhne takového života, jaký si zaslouží, když nemá dost sebevědomí.

Příliš dlouho věřila tomu, že je obyčejná, nedůvtipná, nijak zvlášť chytrá bytost, bezbarvá jako voda na mytí nádobí. Ale pak jí prošly čtyři vraždy a udělala tím zároveň něco společensky prospěšného, dokonce důležitého. Uvědomila si, že je přece jen zajímavá, přesně jak jí tvrdil doktor Phil a tolik dalších slavných televizních konferenciérů.

V uplynulých čtyřech letech zabila další tři děti ve dvou různých městech. Přeje si jich utratit celé tucty, ale je opatrná při výběru svých obětí. Ropné společnosti potřebují nové generace, které by mohly vykořisťovat, a kdyby zjistily, že zmenšuje jejich budoucí zákaznickou základnu, zuřily by.

Celý život Melody všichni až na Neda ignorovali. A Ned byl tyran. Měl ji rád jen proto, že se mu nikdy nedokázala postavit a pokaždé jen sklonila hlavu a nechala, aby jí nadával a zneužíval ji – až do jedné noci. Říká se, že je člověk tím, co jí, a Ned jedl hodně šunky, vepřového a slaniny. Teď věděla, že je stejně zajímavá jako většina lidí, a zajímavější než mnoho dalších díky svému tajnému životu.

V bibli se píše, že pokorní zdědí zemi, ale jestli je to pravda, tak v době, až dojde na předání dědictví, nebude už země stát ani za zlámanou grešli, bude sežehlá jako Mars. V televizi dávají všechny ty taneční soutěže, kuchařské soutěže, návrhářské soutěže a bez ohledu na to, jaká soutěž to je, pokorní nikdy nevyhrají. Cena pokaždé připadne tomu nejagresivnějšímu, nejsebejistějšímu účastníkovi, který si váží sám sebe. Toho už si Melody všimla.

Zaparkuje před domem Calvinových, odvážně dojde ke dveřím a odemkne si klíčem od Prestona Nashe. Nebojí se odhalení. Její jezdec ví, kde všichni v domě jsou, a provede ji těmi chodbami a pokoji bez setkání, které by ohrozilo její misi.

S pomocí krátkého větrného víru, který zařídí jezdec, se Melody podaří dramaticky se zjevit před Naomi Calvinovou. Jezdec dívku zná až do morku kostí, ale Melody ví, jak s dívkou mluvit. Vždycky uměla mluvit s dětmi na jejich úrovni, okouzlit je, zaujmout je pohádkami, rozesmát je. Vypadalo to jako zbytečný talent, dokud nezačala děti zabíjet, aby zachránila svět, protože si dokázala získat důvěru své oběti. Každé z jejích vlastních dětí se potěšené hihňalo, když je začala zabíjet, jako by to byla nějaká zábavná hra. No, ona to byla zábava, jenom ne pro ně. Jsou jenom mor. Ona je antibiotikum. Všichni máme svůj díl zodpovědnosti.

Melody dokončí svůj úkol s malou Calvinovou a odejde z prvního patra po předním schodišti potichu jako duch. Když položí ruku na kliku domovních dveří, jezdec ji opustí, aby zůstal v domě.

Melody si je vědoma, že ji jezdec povolá zpět, ani na okamžik o tom nepochybuje. Přijde na zavolání a uvítá jeho obnovenou přítomnost ve své krvi a kostech. Doufá, že až přijde čas zabíjet, bude Naomi její, a že se jí podaří nasát poslední výdech z dívčiných úst.

Mezitím jí jezdec dal několik úkolů. Musí získat a připravit určité předměty a ona přesně chápe jak. Melody nepotřebuje být osedlána, aby plnila pánova přání. Pro potěšení z účasti na povraždění Calvinových a zvlášť jejich dětí je ochotná sloužit z vlastní vůle.

Minnie si právě vzala z lednice láhev džusu a otvírala ji, když se obrátila k francouzskému oknu mezi kuchyní a terasou – a uviděla, jak se na ni zvenčí dívá zlatý retrívr.

Willard byl už dva roky mrtvý, ale stále si přesně pamatovala, jak vypadal. Tohle byl Willard, ano, nebo to spíš byl Willardův duch, přesně jako ty přízraky ve večerce, jen s tím rozdílem, že Willard neměl ustřelenou polovinu obličeje.

Byl krásný stejně jako zaživa, nejlepší pes ze všech. Minnie se při pohledu na něho rozbušilo srdce.

Pak si ale uvědomila, že se Willard nevrátil z nebe, aby si s ní hrál nebo ji rozplakal, ale aby jí něco ukázal. Škrábal tlapou po skle, sice to nevydávalo žádný zvuk, ale dělal to stejně. Nevrtěl ocasem, jak měl ve zvyku, když chtěl běhat pro míček nebo žebral o pochoutku. A výraz jeho očí a to, jak zvedal levou stranu horního rtu, znamenaly přesně to samé jako za starých dobrých časů, když ještě žil: Snažím se ti něco povědět. Je to tak jasné, že by to pochopila i kočka. Mohla bys prosím dávat pozor?

Minnie postavila džus na kuchyňskou linku a spěchala ke dveřím. Willard odběhl, jakmile se přiblížila, a když otevřela dveře a vyšla na terasu, čekal na ni na severním trávníku.

Přední nohy měl Willard roztažené a hlavu vystrčenou dopředu a skloněnou v částečně hravé úkloně, která znamenala Dohoň mě, dohoň mě! Můžeš to zkusit, ale stejně mě nechytíš. Jsem pes, jsem rychlejší než vítr!

Utíkala k němu a on zmizel z dohledu a běžel podél severní zdi domu, směrem k ulici. Když zahnula za roh, uviděla ho, jak stojí v přední zahradě a dívá se na ni.

Jak spěchala k Willardovi, retrívr bledl: nejprve byl rudozlatý a krásný, pak zlatý a krásný, pak bílý a krásný, pak poloprůhledný a krásný, až nakonec byl pryč. Minnie cítila, jak se jí znovu rozbušilo srdce, ale tentokrát smutkem, ne radostí. Chtělo se jí padnout na kolena a rozplakat se. Šla však dál, dokud nestála přesně na tom kousku trávníku, kde Willarda viděla naposledy.

Na veřejném chodníku, jako by právě sešla z jejich dlážděné cesty vedoucí k přední verandě, kráčela k autu u obrubníku žena v dlouhých šedých šatech. Vypadala, jako by přišla cpát někomu do hlavy Ježíše, ale nenesla žádné časopisy ani letáky, dokonce ani kabelku. Zjevně slyšela Minnie běžet na to místo na trávníku, kde zmizel Willard, protože se zastavila a ohlédla se po ní.

Byly od sebe jen čtyři nebo pět metrů. Minnie jasně viděla ženin obličej. Byl docela příjemný, ale vypadal nějak nedokončeně, jako by postrádal jemné detaily, které by umožnily, aby si ji člověk po pár minutách vybavil, tak jako tváře na matčiných rozpracovaných obrazech. Žena se trochu nepřítomně usmála, jako by Minnie viděla, ale přemýšlela o něčem jiném a nechtěla se nechat rozptylovat.

Dívaly se na sebe možná čtvrt minuty, strašidelně dlouho, aniž by něco řekly. Minnie nevěděla, proč se na ni ta žena stále dívá, ale neodvrátila od ní zrak, protože cítila, že s ní není něco v pořádku. Minnie měla pocit, že na to každým okamžikem přijde, ale stále jí to unikalo.

Nakonec žena řekla: „Líbí se mi tvoje růžové boty.“

To prohlášení vyvedlo Minnie na chvilku z míry, protože žádné růžové boty nevlastnila. Kdyby jí někdo růžové boty dal, neodvážila by se říct dokonce ani Vezmu si je, až zamrzne peklo, protože jeden nikdy neví, co může od počasí čekat. Nechtěla k námořnictvu jako Zach, ale na rozdíl od Naomi nesnila o tom, jak bude po zbytek života nosit čelenky s drahokamy a růžové skleněné lodičky.

Minnie se zpožděním pochopila, co má žena na mysli, a podívala se dolů na své tenisky, které byly tmavě korálové, vůbec ne růžové. Musela být částečně barvoslepá.

„Připomínáš mi holčičku, kterou jsem kdysi mívala,“ pokračovala žena. „Byla moc roztomilá.“

Minnie vždycky učili, že nemá být hrubá, a ke slušnému chování patřilo také odpovědět, když je oslovena. Ale v tomhle případě mlčela. Kromě jiného nevěděla, co říct, ale hlavně měla pocit, že promluvit na tu ženu by byla chyba ze stejného důvodu, jako byl špatný nápad oslovit ducha: Jediné slovo by znamenalo pozvání.

Neznámá nevypadala jako duch, ale měla s duchy společného něco, co Minnie cítila a neuměla pojmenovat.

Po dalším, kratším mlčení udělala žena první krok k Minnie, ale pak se zarazila.

Přestože to bylo veřejné místo, začala se Minnie cítit sama a nebezpečně opuštěná. Blízkou ulicí neprojíždělo žádné auto. Před domy si nehrály žádné děti. Obloha byla bledá, vzduch nehybný a větve stromů svěšené, takže to vypadalo, jako by se pro všechny na světě kromě jich dvou zastavil čas.

Minnie si přála, aby se Willard nerozplynul. Přála si, aby se znovu zjevil, nejen jí, ale i té ženě. Když pes ještě žil, uměl naprosto předstírané, ale i tak hrozivé vrčení, a jeho duch měl stále velké zuby, i když nemohly nikoho kousnout.

Ženin zasněný úsměv, který byl předtím docela milý, připomínal teď strnulý úšklebek hada, jenž nebyl skutečným úsměvem, jen jeho náznakem.

Právě když se Minnie chystala obrátit a vzít nohy na ramena, žena se od ní odvrátila a šla k autu u chodníku. Než nastoupila, ohlédla se, ale pak zabouchla dvířka a odjela.

Minnie sledovala auto vzdalující se ulicí a tu jí náhle došlo, co měla ta žena v šedém společného s duchy. Smrt. Stejně jako duchové byla poznamenaná smrtí.

Z deníku Altona Turnera Blackwooda:

Poté, co strávil noc vykopáváním koster z neoznačeného hřbitova na mýtině obklopené borovicemi, vrátil se chlapec do svého pokoje ve věži a strávil dopoledne a odpoledne rozjímáním o svých objevech.

Hodinu před soumrakem, kdy se od něho stále čekalo, že se bude držet stranou a vyhýbat rodině i služebnictvu, aby nikoho nevyvedl z míry svým nelákavým vzhledem, šel do domku pro hosty. V polovině této velice pohodlné rezidence, kde žil kdysi se svou matkou Anitou, teď bydlela matčina sestra Regina se svou dcerou Melissou.

Chlapec tam nešel s úmyslem dopustit se násilí. Chtěl se jen dozvědět pravdu. Ale v případě nutnosti byl připravený použít hrůzu a bolest, aby si pravdu vynutil.

Při zabíjení králíků a vysoké se naučil, jaké potěšení přináší připravovat o život hezké tvory.

Teta Regina a sestřenice Melissa seděly u stolu na zadním nádvoří, ve stínu obrovského jinanu a hrály karty. Když chlapec náhle stanul před nimi, znechutilo je to, ale nevylekalo.

Část služebnictva zneklidňoval jeho zdeformovaný obličej a nesouměrné tělo a mnozí se ho dokonce báli, přestože až do té chvíle žádnému člověku neublížil. Regina však před ním nikdy nedala najevo strach a Melissa také ne, jen když byla ještě malá. Teď bylo dívce čtrnáct a měřila si ho pohledem plným posměchu a pohrdání, který pochytila od své matky.

Poté, co se naučil zabíjet zvířata a puma ho uznala za ztělesnění smrti, viděl věci novými a čistšími čočkami. Když byl ještě naivní chlapec, myslel si, že Regina a Melissa jsou samolibé, nebojácné a nepříjemné, protože jsou krásné. Domníval se, že krása není jen jejich síla, ale také brnění, že když je někdo tak krásný jako ony, všichni ho uznávají a nemusí se ničeho bát, jelikož je od přírody privilegovaný a nezničitelný. Teď si uvědomil, že jejich nadřazené vzezření, pohrdání a nebojácnost vycházejí také z tajné znalosti, z něčeho, co ony vědí a on ne. Na Crown Hillu byl zavržencem nejen kvůli svému grotesknímu vzezření, ale také kvůli své nevzdělanosti.

Když pověděl Regině, že vykopal z neoznačeného hrobu matčinu kostru, očekával od ní, že dá najevo šok, žal nebo hrůzu nad tím, že její sestru potkal takový osud. Místo toho zůstala sedět u karet, jako by na ni ta děsivá zpráva neudělala žádný dojem. Řekla mu, že je hlupák a bude litovat, že vyhrabával kosti jako pes.

Chlapec si uvědomil, že pravda, kterou před ním tají, je ještě strašnější, než si představoval, a očekával, že ji bude muset z Reginy dostat bitím nebo škrcením. Ale přestože ho nechala stát, neupřela mu pravdu tak, jako mu upřela židli. Vychrlila ji na něho s chladným, palčivým potěšením, a čím déle mluvila, tím víc chlapci docházelo, že je šílená.

Melissa, která se během toho odhalení usmívala, byla stejně šílená jako její matka. A Týdžej, Terrence James Turner Blackwood, patriarcha klanu, musel být nejšílenější ze všech.

Vzhledem k tomu, že podědil velké bohatství a ještě ho znásobil, nevzýval Týdžej peníze. Byl to mimořádně pohledný muž, marnivý na svůj vzhled. Vzýval krásu, čímž částečně vzýval i sám sebe.

Uctíval krásu, ale neuměl ji stvořit, jak hojně potvrzovaly jeho filmy a falešný zámek. Už v pubertě se jeho zaujetí krásou změnilo v planoucí posedlost jeho o rok mladší sestrou Alissou, k níž zahořel nepřirozenou vášní. Regina mohla jen hádat, kdy Alissu svedl, ale nakonec se ukázalo, jaký dopad to mělo naAlissin zdravý rozum.

Po čase si mladá Alissa vydobyla slávu jako hvězda něméhofilmu pod pseudonymem Jillian Hathawayová. V té době bylo kino považováno za zábavu pro nižší vrstvy stejně jako poutě a kabaretní burlesky. Některé herečky pracovaly pod uměleckými jmény a studia, s nimiž měly smlouvy, pro ně nechávala napsat vymyšlené životopisy.

Jillian si údajně vzala Týdžeje v roce 1926 během oslnivého obřadu vAcapulku, když jí bylo dvacet pět a jemu dvacet šest. Ve skutečnosti se však nikdy nevzali, protože byli sourozenci a nemohli dokázat opak.

Zatímco Regina míchala karty a zjevovala pravdu vysokému chlapci podobnému strašákovi do zelí nepochopil hned, proč tato dávná nemravnost, ohavný svazek uzavřený jednatřicet let před jeho narozením, zpečetil jeho osud a zaručil mu život plný samoty, trpkosti a násilí.

Během rozdávání karet pro novou hru žolíků mu Regina vysvětlila, že Týdžejovo a Jillianino jediné dítě – Marjorie, narozená v roce 1929 – bylo samozřejmě plodem incestu. Jeho otec mu byl také strýcem. Matka mu byla zároveň tetou.

Když dívka vyrostla, byla dokonce ještě krásnější než její matka – což potvrdilo Týdžejovu teorii, že z menší krásy se dá vydestilovat krása větší. Věřil, že určitý lidský rod by se dal vylepšit, stejně jako když se kříží plemeno psů, aby se zdůraznily jeho nejžádoucnější vlastnosti. Zabráněním přístupu podřadným genům a omezením páření jen na jedince se stejnými požadovanými vlastnostmi by rodina mohla za čas vyprodukovat jedince s úchvatnou krásou, které nebylo na světě nikdy dřív rovno.

Když se Jillian čtrnáct let po narození Marjorie dozvěděla, že její dcera čeká Týdžejovo dítě, oběsila se v místnosti na vrcholku jižní věže. Pro Týdžeje nebyla její sebevražda zas tak nevítaná, protože to znamenalo, že mu manželka nebude bránit v jeho šlechtitelském úsilí.

V roce 1942, když bylo Týdžejovi čtyřicet dva, porodila mladá Marjorie dvojčata Anitu a Reginu, jejich otec jim byl zároveň dědečkem a pradědečkem. Dvojčata vyrostla do ještě větší krásy než jejich matka, což Týdžejovi zcela ospravedlnilo jeho počínání a dokázalo jeho teorii.

„Do tvého narození zbývalo ještě patnáct let,“ řekla Regina nevítanému chlapci na nádvoří, když na stůl vynesla křížového kluka, královnu a krále.

A kvůli tobě budeme já a moje dítě jedinými dědici Crown Hillu a všeho ostatního.“

Chlapec začal chápat nevyhnutelnost svého narození v podmínkách, které musel snášet. Nacházel se na pokraji objevu, čím se musí stát a co musí udělat se svým životem. Chlapci chybělo jen pár hodin do okamžiku, kdy se měl stát mnou.

42

Plískanice bušící do okna připomínala drápky krys nebo ostré zuby netopýra hryzající krovky brouka.

Dny po vyvraždění rodiny Woburnových se Johnova nálada ještě zhoršila. Nemohl proti tomu nic udělat. Návrat tísnivé přítomnosti do jejich domu, nad kterou nedokázal mávnout rukou jako nad pouhým produktem představivosti, mu vnukal očekávání porážky a smrti, které se marně snažil překonat.

Ponurá nálada ho neopouštěla, ani když právě nebyl doma, jako teď. Často se mu zjevovaly znepokojivé obrazy – krysy, netopýři, hmyzí krovky – inspirované nevinnými věcmi jako třeba mokrým sněhem ťukajícím na okno.

Tady v kanceláři otce Billa Jamese na faře kostela svatého Jindřicha John očekával, že ta bezútěšnost poleví, kdyby pro nic jiného, tak kvůli svatosti toho místa. Ale úporná předtucha nepolevila.

Stál u okna, k němuž ho možná přilákal pochmurný výhled. Pod šedou oblohou se valila řídká mlha jako štiplavý kouř z pohasínájících uhlíků. Černé kmeny a holé větve stromů odhalovaly ošklivý pokřivený chaos, který dříve skrýval příkrov listí.

Otec William James dorazil s omluvou za pětiminutové zpoždění. Otec Bill, jak si nechával raději říkat, byl asi čtyřicetiletý, měl krátké hnědé vlasy a podsaditou, ale mrštnou postavu, a spíš než jako kněz vypadal jako učitel tělesné výchovy na střední škole. Takhle doma, i když pořád tak trochu ve službě, měl na sobě sportovní boty, šedé kalhoty a modrou mikinu místo kněžského obleku a kolárku, které samozřejmě nosil, když to situace vyžadovala.

Energicky potřásl Johnovi rukou a vedl ho ke skupince čtyř černých kožených kancelářských křesel od firmy Herman Miller – ergonomických, pohodlných a stylových – stojících okolo konferenčního stolku se základnou z matné oceli a skleněnou deskou. Další okno skýtalo stejný výhled na stromy podobné kostlivcům, řídkou mlhu a plískanici.

Kancelář na faře vypadala úplně jinak než před dvěma lety, kdy odešel do důchodu otec Albright. Spolu s viktoriánským nábytkem zmizely i starobylé obrazy a sochy. Za knězovým stolem visel abstraktní bronzový krucifix, který Johnovi připomínal hadr omotaný okolo křížového klíče na utahování kol.

Teď to bylo místo pro vážné podnikání. Tento kněz chápal, že kromě pastýře svého stáda zároveň dohlíží na prostředky farnosti, je strážcem veřejného blaha a dbá, aby se energie farnosti spravedlivě distribuovala ve prospěch řešení různých společenských problémů.

Otec Bill ukázal na vytrvalý déšť za oknem a řekl: „Takhle studený říjen nepamatuji.“

John přikývl. „Říká se, že zima letos přijde brzy.“

„Počasí asi nehraje ve vašem oboru žádnou roli.“

„Myslíte ve vyšetřování vražd? Počet hrdelních zločinů trochu stoupne za mimořádného horka a klesne za extrémní zimy. Teď na konci roku máme stejně práce jako kdykoliv jindy.“

„A v těžkých dobách jako tato ještě víc.“

„Počet sebevražd v těžkých dobách ve skutečnosti významně klesne a zase stoupne, když se vrátí prosperita.“

Otec Bill se zamračil a řekl: „To zní nelogicky.“

„Překvapuje to všechny od teoretiků po lidi v terénu, jako jsem já. Ale je to tak. V poslední době samozřejmě zkreslily statistiky vraždy Lucasových a Woburnových.“

„Takové tragédie. Hrůza. Vypadají nevysvětlitelně. Pracujete na těch případech?“

„Ne,“ odpověděl John. „Ale souvisejí s tím, proč jsem s vámi chtěl mluvit, otče.“

V posledních týdnech vyprávěl John příběh zločinů Altona Turnera Blackwooda častěji než za uplynulých dvacet let, ale opakování mu to nijak neusnadnilo. Stejně jako Nelsonu Burchardovi a Lionelu Timminsovi popsal zničení těch čtyř rodin včetně své bez emocí, jen se základními podrobnostmi, jako by popisoval před soudem místo činu. I tak se mu však nedostávalo slov.

Se soucitem tak uměřeným, že Johna nepřivedl do rozpaků, reagoval otec Bill občas vhodně voleným výrazem, který nikdy nebyl cítit lítostí, a projevy soustrasti tak elegantně rezervovanými, že byly zjevně upřímné. Když John vypočítal podobné rysy vražd spáchaných před dvaceti lety a současných zločinů, otec Bill užasl a zhrozil se. Zároveň ho polekala představa, že ve městě řádí imitátor dávno mrtvého vraha.

Poslední slova Altona Turnera Blackwooda, jediná část příběhu, kterou John zatajil Nicolette, vyvolala na knězově tváři zamračený výraz jiného druhu. Tvářil se čím dál zarputileji, když mu John odhalil svůj strach, že Blackwood mohl nějak být uvnitř Andyho Tanea a předtím uvnitř Billyho Lucase. John metodicky předkládal své důkazy, že skutečným viníkem by mohla být nějaká nadpřirozená síla – poprvé někomu, kdo by mu vzhledem ke svému povolání mohl uvěřit a otec Bill se tvářil jako fotbalový trenér, jehož tým má za sebou sérii porážek a on neschvaluje pesimismus hráčů.

Já doufám,“ řekl John, „že se mi podaří zajistit pro svou rodinu bezpečný úkryt, kde by přečkala desátý prosinec. Pokud je něco v mém domě, nějaká nadpřirozená síla, duch, či co, a já upřímně věřím, otče, že tam něco je, potřebuji vědět, jak se toho zbavit, jak dům zabezpečit, udělat z něj pevnost. Myslím si totiž, že jestli přežijeme desátý prosinec, je šance, že to celé skončí. Alespoň v to musím doufat. Nevím, co jiného si počít.“

Kněz zamyšleně přikývl, otočil svou židli k oknu a zahleděl se na déšť bičující sklo, zatímco uvažoval o tom, co bylo řečeno.

Poté, co to ze sebe všechno vysypal a odhalil své nejhlubší a nejpodivnější obavy před posluchačem, který měl být schopný vzít je vážně, se Johnovi ulevilo víc, než čekal. Nezbavil se strachu, ale cítil, jak se z něho zvedl pocit naprosté bezmoci, která byla příčinou jeho pochmurné nálady.

Otec Bill se obrátil zpátky k Johnovi a řekl: „Roosevelt měl pravdu, když řekl, že se nemáme čeho bát než strachu samotného. A náš strach náš může zničit, pokud mu čelíme sami. Mohu vám s tím pomoci, Johne.“

John, vděčný za ten slib, řekl: „Děkuji, otče. Nevím, co by se mělo udělat. Je to dům, ne člověk. A duch, domnívám se, ne nic ďábelského. Takže možná nejde o vymítání v klasickém smyslu slova…“

Otec Bill zavrtěl hlavou. „Pokud věříme v učení církve a jeho výklad v této oblasti, nevěříme na duchy. Duše zemřelých nemohou prodlévat v tomto světě. Odcházejí k Bohu nebo do očistce a v žádném případě se sem nemohou vrátit. Seance a podobné věci jsou rouháním, nezdravým a nebezpečným mysli a duši.“

„Ano, chápu, ale pokud je ďábel vládcem tohoto světa, jak tvrdí církev... nemohl třeba osvobodit duši z pekla, aby dokončila něco, co započala za svého života?“

Výraz otce Billa byl bolestný a jeho oči se zdály být plné smutku. Ale i když stále mluvil se soucitným znepokojením, obsahoval jeho hlas slabý tón netrpělivosti. „V uplynulých sto letech jsme ušli dlouhou cestu, ale plný rozkvět církve v naší době stále brzdí středověké myšlenky, které činí církev beznadějně důvěřivou. Víra není pověrčivost, Johne. Pověrčivost je skvrnou na víře, jejím překroucením a osudným zkreslením.“

Knězova slova Johna zmátla. Pokusil se objasnit zjevné nedorozumění. „Ujišťuji vás, otče, že nepohřbívám na zahradě sochy svatého Antonína hlavou dolů, abych přilákal kupce těžko prodejného domu, nebo něco takového. Vím, že někteří lidé míchají s vírou trochu vúdú a neuvědomují si, co dělají. Ale pokud kdy žil člověk, jenž by si vysloužil obdiv a pomoc démonů, byl to Alton Blackwood. Byl to –“

Otec Bill odvětil, nikoliv netrpělivě, ale střízlivým, možná trochu pobaveným tónem: „Ve věku nukleárních zbraní nepotřebujeme peklo a démony, sukuby a inkuby a hladové upíry číhající na našem prahu. Potřebujeme potravinové banky, Johne, obchody s levným zbožím, útulky pro bezdomovce a odvahu použít svou víru ve prospěch společnosti. Bývaly časy, kdy každá diecéze musela mít kněze vyškoleného v technikách vymítání ďábla. V téhle diecézi takového člověka nemáme už osm let a ta ubohá ztracená duše, která ten post předtím zastávala, už ani není knězem.“

Světlo ve farní kanceláři zesláblo natolik, že John už ani neviděl svůj odraz na skleněné desce stolu.

Řekl: „Ale otče, copak nemůžeme mít potravinové banky i peklo?“

Kněz se úlevně zasmál. „Pokud o tom dokážete žertovat, budete si s tím umět poradit.“

John tu otázku myslel vážně, ne jako vtip. „Povídal jste, že mi můžete pomoct. Jak jste to myslel?“

„Žijete se strachem z Blackwoodova návratu už dvacet let. Trauma z vyvraždění vaší rodiny a přímé konfrontace s vrahem bylo tak mučivé, že vás psychicky poznamenalo. Když došlo k těm současným vraždám, které se náhodně podobají zločinům té zrůdy, byl jste prakticky naprogramován, abyste viděl znamení a předzvěsti i v těch nejobyčejnějších věcech, jako je třeba ťukání ve vodovodním potrubí nebo zápach v prádelně.“

Zatímco mluvil, vytáhl otec Bill peněženku a našel v ní nějakou navštívenku. Položil ji před Johna na stůl, jako by zahajoval partii pokeru.

„Tohle je skvělý odborník, Johne. Prvotřídní. Mnohokrát jsem ho už doporučil a nikdy jsem neměl důvod toho litovat.“

Na světle žluté vizitce bylo jméno, adresa a telefonní číslo psychiatra jménem M. Duchamp.

Před touto schůzkou si John myslel, že to nejtrapnější, co se může stát, je, že se otec Bill zeptá, proč se Zach, Naomi a Minnie už nepodílejí na aktivitách farnosti jako dřív a proč se Calvinovi účastní mše jen dvakrát měsíčně, když chodívali ke svatému přijímání každý týden.

K tomuto rodičovskému selhání došlo po odchodu otce Albrighta do důchodu a John o něm občas přemýšlel a dělalo mu starosti. Otálel však se snahou posílat děti do kostelních lavic častěji a nedokázal přijít na důvod, co ho vede k tomu, že bohoslužby zanedbávají. Teď mu to bylo jasné.

Kdyby byl tlačen k častější účasti na mši, nebylo by to ani zpola tak trapné jako tohle, když mu bylo jemně a laskavě naznačeno, aby zavrhl hysterickou pověrčivost a svěřil se do péče psychiatra. Johnovi nebylo trapně za sebe samého, ale za otce Billa.

Nějak se stalo, že už zase mluvili o počasí a pak o poslední ropné krizi a cenách benzinu.

John byl brzy vyprovozen ven z kanceláře a chodbou k domovním dveřím v oblaku vážné sofistiky, upřímně míněných banalit a srdečného povzbuzování.

Na přední verandě zůstal stát nad schodištěm, zapnul si límec pláště do deště a natáhl kapuci.

Mokrý sníh se začal usazovat na holých stromech jako bílý povrch kostí obklopující temnou dřeň uvnitř.

Plískanice okolí nijak nerozjasnila, jako by sněhové vločky vznikly z tmavé vody.

Jen třiadvacet dní do sedmého listopadu. Jen šestapadesát dní do desátého prosince.

43

Jak ubíhaly dny po setkání v pokoji pro hosty, ztrácelo Naomino tajemství postupně svůj třpyt, přestože ho leštila představivostí tak pravidelně a urputně, že mělo zářit jako čelenka posázená diamanty. Prožívala tu událost znovu a znovu, někdy přikrášlenou fantazií a tak žhavým vzrušením, že se vzpomínka roztekla jako lojová svíčka a zbyla z ní jiskřivá kaluž nesoudržné fantazie a čirého potěšení. Jindy jí události v pokoji pro hosty připadaly při bližším přezkoumání příliš jednoduché, skoro jako špatně sehraná scénka na jevišti.

Ale nebylo ostudně nevděčné snít celý život o okamžiku magického odhalení a pak pochybovat o jeho platnosti, když k němu konečně došlo? Nenazvala snad Melody lhářkou, když se bála, že její povídání o zabijácích Apokalypsy a ohroženém království bylo trošku otřepané? A když si začala klást podobné otázky, jako by byly detektiv a podezřelá, nebyla to jasná známka, že už znala odpovědi a ani za mák se jí nelíbily? No, nebylo to tak? No?

Ráno šestnáctého října, dvanáct vyčerpávajících dnů s tajemstvím od Melodyiny návštěvy, si Naomi uvědomila, že všechny její pochybnosti vycházejí z jediného zdroje: z kouzel, která Melody předvedla. Když se nad tím pořádně zamyslela, nebylo na zavření a otevření zásuvek a vznášející se knize zas nic tak úžasného.

Vlastně to ani nebyla magie. Proměnit dýni v elegantní kočár, to byla magie. Změnit chameleóna v maličkou lidskou bytost sedmislovným zaříkáním byla magie. Události v pokoji pro hosty byly jev. Nadpřirozený, to ano. Ale ne magický. Stejně jako najít vodu proutkem je jev, ale ne magie.

Melody nebyla žádný Merlin ani Gandalf. Měla samozřejmě jistou moc, to se nedalo popřít, ale nedisponovala takovým talentem pro magii, aby ji za každou cenu chtěli do školy v Bradavicích. Ta věc se zásuvkami a hrubá síla, s níž kniha přeletěla pokoj a narazila do zdi, vypadaly spíš na práci poltergeista. Nadpřirozené jevy postrádají eleganci a obratnost skutečné magie.

Odpoledne šestnáctého, když ji Walter Nash vezl na zkoušku dětského orchestru v městské hudební síni, byla Naomi celá rozhozená. Samozřejmě to na ní nebylo vidět. Ať už se stane dědičkou magického království nebo ne, stále si bude česat vlasy stovkou pohybů denně, dbát o čistotu zubů a podobně. Oblečení měla upravené jako vždy. Na sebe si vzala modrou sukni a stejně barevné sako s jasně bílou blůzkou a na hlavu parádní modrý baret se zářivě červenou bambulí, takže si připadala elegantní, ale ne příliš nastrojená. Věřila, že vypadá přesně jako první flétnistka, což byla její pozice v dětském orchestru. Byla rozhozená duševně, protože nedokázala přestat trhat na kusy historku, kterou jí pověděla Melody, a kriticky ji kousek po kousku zkoumat, přestože jí chtěla věřit.

Zkouška proběhla dobře, ale Naomi necítila hudbu až v kostech jako obvykle. V jedné skladbě měla skromné sólo a dirigent pan Hummelstein její výkon pochválil. Ale pan Hummelstein byl starý, a i když na stáří není nic strašně špatného, byl to jeden z těch starých mužů s úplným lesem chlupů rostoucích v uších. Takže když někomu pochválil výkon, nemohl se ten hudebník nijak koupat v pocitu uspokojení, protože si nemohl být jistý, zda ho dirigent dobře slyšel.

Během dvacetiminutové přestávky mezi pětadvacetiminutovými zkouškami si hudebníci povídali mezi sebou. Dokázala se otáčet v upovídaném davu se vší energií kroužícího derviše, i když s mnohem větší společenskou elegancí. Tentokrát však byla zakřiknutá a stejně zabraná do myšlenek o Melody jako během zkoušky orchestru.

Když si po konci druhého sezení sbalila flétnu a vydala se nahoru prostřední uličkou hlediště, kráčela Melody náhle po jejím boku. Žádný vítr. Žádný dub. Jen Melody.

Překvapeně řekla: „Kde jste se tady tak najednou vzala?“

„Prosím, má paní, pojďme dál,“ vyzvala ji Melody. „Vidím právě teď svým vnitřním zrakem Waltera. Musel zaparkovat na tom hnusném zákazu zastavení. Nechcete přece, aby dostal pokutu.“

„Vnitřním zrakem?“

„Dýni v kočár proměnit neumím.“

Tohle prohlášení Naomi nezarazilo, ačkoliv i tak na Melody překvapeně zírala, zatímco šly dál uličkou.

Potichu, aby je nikdo poblíž neslyšel, Melody řekla: „Neumím ani proměnit chameleóna v lidskou bytost, ale vzpomeňte si, prosím, má paní, že jsem se nikdy nevydávala za čarodějku.“

Naomi zavzpomínala na jejich rozhovor v pokoji pro hosty před dvanácti dny a uznala, že by to mohla být pravda.

Melody pokračovala: „Řekla jsem jen, že jste jedinou a skutečnou dědičkou království jasné magie. Ve vašem království právě vy nabudete magických schopností. Ale já nejsem královské krve. Lidé se stejným skromným postavením v království mají jen určité nadpřirozené schopnosti jako vnitřní zrak, jistou jasnozřivost a trochu psychokineze, což je schopnost pohybovat malými předměty – jako vaší knihou – silou mysli.“

Na konci uličky ustoupila Melody z cesty odcházejícím hudebníkům do poslední řady sedadel.

Když se k ní Naomi připojila, pozvedla žena hezké zavazadlo, které předtím nesla u boku. Jsem zde, abych předala do vaší péče tento atašé kufřík, má paní.“

Každý jiný by to nazval jen kufřík a z elegantního slova atašé Naomi příjemně zamrazilo. Její důvěra, že se blíží úžasné dobrodružství, byla obnovena.

Když si Naomi kufřík vzala, Melody řekla: „Obsahuje předměty magické povahy, které budete potřebovat té úžasné nocí, kdy se vydáme na cestu. Musíte je střežit a nedovolit, aby je spatřil někdo jiný.“

„Smím se do kufříku podívat?“

„Později doma ano. Teď ne. Ale nesmíte odšroubovat víčko z relikviáře – to je ta zavařovací sklenice. Cenné předměty ve sklenici nesmí přijít do styku se vzduchem až do okamžiku, kdy je budete potřebovat. Jinak budou ztraceny.“

„Můžete se spolehnout, že s nimi budu zacházet zodpovědně,“ ujistila ji Naomi potichu.

„Musíte přísahat, že toto tajemství zachováte, má paní.“

„Přísahám.“

„Na vaší mlčenlivosti závisejí životy zástupů.“

„Ano. Zástupů. Přísahám.“

„A nakonec, má paní, musíte zavrhnout pochyby. Mě vaše pochybnosti neurazí. Ale až přijde čas podniknout velkou cestu, budete mi muset plně důvěřovat. Ten, kdo pochybuje, není schopen proletět mezi světy. Ten, kdo pochybuje, se nemůže vrátit na svůj trůn. Pokud budete pochybovat, budete ztracena a vaše rodina také, stejně jako všichni lidé ve vašem království.“

Naomi znepokojeně řekla: „Zdá se, že všechno může být ztraceno tak snadno.“

„Ano, tak snadno, má paní. Vaše pochyby by nás mohly zabít. Najděte odvahu věřit. A teď rychle jděte, než váš vozka utrpí potupu v podobě vypeskování od nějakého četníka.“

Ze slova vozka, potupa, vypeskování a četník Naomi zamrazilo přesně jako z výrazu atašé. Ze všech úžasných vlastností, které odlišují magické bytosti od obyčejných smrtelníků, vzrušoval Naomi jejich slovník skoro stejně jako kouzelné schopnosti.

„Mám otázku,“ řekla Naomi. „Kdy prolétneme mezi světy?“

„Odvážím se odpovědět jen brzy, má paní.“

A pak Melody udělala velmi zneklidňující věc. Jejich hlavy byly blízko, protože si spiklenecky šeptaly. V ženiných očích se objevil zvláštní pohled a pak políbila Naomi na rty.

Byl to letmý polibek, jako by se Naominých úst dotkla křídla motýla. Nebyl to však jen polibek, ale také něco jiného, pro co Naomi neměla jméno. Naomi, která se právě nadechla, než ji vylekalo to intimní gesto, překvapeně vydechla – a cítila, jak Melody její výdech nasála, jak se zdá úmyslně, jako když kolibřík saje nektar z květiny.

Melodyin pohled Naomi přinutil, aby ho opětovala, ponořila se do těch hnědých očí barvy melasy jako do temných vod. Právě když se zdálo, že by se mohlo stát něco šokujícího a snad i strašného, žena řekla: „Má paní, teď rychle běžte. Šípková růže se bělá jinovatkou a blížící se soumrak není naším přítelem. Rychle, běžte!“

Naomi se rozběhla z hlediště a přes halu, kde už postávalo jen několik hudebníků.

Když otevírala jedny z dveří vedoucích z budovy, ohlédla se, ale Melody zjevně zůstala v sále.

Na zákazu zastavení čekal Walter Nash s matčiným SUV. Naomi často jezdila na sedadle spolujezdce, aby si mohla s panem Nashem povídat, ale tentokrát nasedla dozadu, protože jí nebylo do řeči. Zoufale potřebovala ticho a soukromí, aby mohla přemýšlet o tom, co se právě stalo.

Šípková růže se bělá jinovatkou a blížící se soumrak není naším přítelem.

Naomi neměla tušení, co ta slova znamenají, ale zdálo se jí, že musejí znamenat všechno. Bylo naprosto úžasné slyšet od někoho něco takového, zvlášť od tak záhadné osoby, která umí létat mezi světy.

Ten polibek byl podivný, skoro bláznivý, a pohled Melodyiných očí byl tak pronikavý, až se Naomi zdálo, že jí zapálí obličej. Když se nad tím však teď zamyslela, došlo jí, že nemůže vykládat význam toho polibku podle měřítek tohoto světa. Melody pocházela z úplně jiných končin, z místa ovládaného okultními a magickými silami. Kultura jejího světa se musela lišit od této stejně, jako se tahle lišila od kultury kmene rudovlasých trpasličích kanibalů z odlehlé jihoamerické džungle. Tam v Melodyině světě mohla dvorní dáma klidně projevovat svou nejhlubší úctu takovým polibkem následovaným nádechem, jakého se právě dostalo Naomi.

Cesta domů se jí vlekla, jako by byla tažena na saních po suché zemi polomrtvými koňmi.

Jakmile tam dorazila, vyskočila Naomi z auta s pouzdrem s flétnou, malou kabelkou a úžasným atašé kufříkem, utíkala ke schodům do prvního patra a přeběhla chodbu ke svému pokoji. U dveří si uvědomila, že by mohla narazit na Minnie, která by hned začala vyzvídat, co je to za kufřík a co v něm je.

Naomi udělala odbočku do pokoje pro hosty, kde upustila kabelku a flétnu na koberec. Potichu zavřela dveře a zamkla. Položila kufřík na jeden konec sedátka v okenním výklenku a klekla si před něj na podlahu.

Zavazadlo vypadalo jako potažené nějakou hadí nebo krokodýlí kůží. Samozřejmě nebylo vyrobeno v tomto světě, ale v jejím království, kde mohl kůži poskytnout třeba drak.

Ačkoliv to Naomi teď měla o pár dní blíž k dvanácti než k jedenácti a přestože byla předčasně vyspělá, ocitla se pro jednou v situaci, kdy její cválající představivost byla jako uvázaná na provaze, dupala kopyty, ale jen zvedala prach. Naomi neměla nejmenší tušení, co by v kufříku mohlo být, a nepomohla jí ani bujná fantazie.

Cvakla sponami a zvedla víko. Uvnitř ležela deset centimetrů vysoká bílá krabice, která zaplňovala většinu kufříku a okolo byla utěsněná zmačkaným balicím papírem.

Zvedla krabici, jako by obsahovala posvátný poklad nepředstavitelné ceny, a položila ji vedle kufříku. Víko držely na místě čtyři proužky izolepy. Nehtem jednu po druhé sloupla a otevřela krabici.

Uvnitř bylo deset mincí v malém igelitovém uzavíratelném sáčku. Čtvrťáky. Byly natřené na černo.

V hnízdě z měkkého papíru stála malá zavařovací sklenice, která mohla dříve obsahovat olivy. Teď v ní bylo pět suchých, kulatých, hnědých koleček, jen o málo větších a v průměru dvakrát tak silnějších než černé čtvrťáky. Spočívala na podložce z vatových tamponů.

Dostalo se jí přísného varování, aby sklenici neotvírala. Její obsah nesměl přijít do styku se vzduchem až do okamžiku, kdy ho bude třeba.

Jinak bude vše ztraceno.

V druhém igelitovém sáčku se nacházela tuba epoxidového lepidla, klubko provázku a nůžky. Tyhle věci vyhlížely podezřele obyčejně. Naomi napadlo, jestli se tam nedostaly nedopatřením, ale Melody nevypadala jako člověk, který by dal do kufříku omylem takové věci místo, řekněme, čarodějova monoklu, jímž vidí budoucnost.

Poslední předměty byly nejzajímavější a docela záhadné. V hnízdech ze zmačkaného papíru spočívalo pět slepičích vajec. Na každém bylo červeným fixem napsané jméno: JOHN, NICOLETTE, ZACHARY, NAOMI, MINETTE.

Naomi zvedla opatrně vejce se svým jménem a zjistila, že je lehké, prázdné. Na každém konci mělo malou dírku. Žloutek a bílek byly vyfouknuté ze skořápky.

Když vejce obrátila, ozval se uvnitř šepotavý zvuk. Zvedla ho k uchu a pozorně naslouchala, ale nedokázala určit obsah, i když to znělo jako kousek papíru – nebo možná mrtvý hmyz s křehkými křídly.

Naomi nedokázala uhodnout, k čemu mají ty předměty sloužit a jaké úžasné účinky by mohly mít. Zdálo se jí, že začnou každým okamžikem praskat a zářit okultní energií. Slovo okultní pro ni znamenalo nadpřirozené, divné a strašidelné zároveň. Stalo se jejím oblíbeným novým slovem, když jí táhlo na jedenáct, a znamenalo konec nevýslovné trapnosti deseti let věku. Nějakou dobu ho nepoužila, ale teď jí připadalo dokonale vhodné.

Neochotně vrátila všechno do krabice přesně tak, jak to našla. Krabici uložila do kufříku, který zavřela a zacvakla spony.

Melody ji výslovně upozornila, že musí ty magické předměty schovat až do noci, kdy odvede rodinu Calvinových do nového světa. Naomi zvážila asi tucet míst, kam by se zavazadlo dalo ukrýt, ale ani jedno se jí nezdálo dost bezpečné.

I když se pokoj pro hosty nevyužíval, pan a paní Nashovi tam jednou týdně uklízeli. Byli tak pečliví, že kdyby sloužili nějakému egyptskému faraonovi, byla by jeho mumie ještě po třech tisících let v dokonalém stavu. Kufřík by určitě našli.

Nakonec zamířila Naomi do šatny, vylezla na schůdky a zasunula cenné zavazadlo na nejvyšší polici. Pohřbila ho pod náhradními dekami zabalenými do igelitu na ochranu před prachem.

V blízké budoucnosti se k nim nikdo na návštěvu nechystal. Pan a paní Nashovi se přikrývek nedotknou, dokud je nebudou potřebovat pro hosta.

Když u dveří do chodby zvedala z koberce flétnu a kabelku, pomyslela znovu na ten zvláštní polibek a ostrý pohled, který jí pronikl tak hluboko do očí, že měla pocit, jako by jí smažil šedou hmotu někde uprostřed mozku.

Do Naominy mysli se začaly znovu vkrádat pochybnosti, přestože věděla, že když bude pochybovat, bude vše ztraceno. Pak si však vybavila to záhadné varování – Šípková růže se bělájinovatkou a blížící se soumrak není naším přítelem –, pomyslela na vznášející se knihu a hroznové víno mizející v zrcadle a byla vržena zpět do úžasné dokonalosti toho všeho, až ji zašimralo v žaludku a zježily se jí chloupky na zátylku.

Naomi vyšla do chodby a zamířila do svého pokoje.

Minnie vzhlédla od svého projektu na hracím stole. Jednou jsem viděla klauna, co měl na hlavě baret s červenou bambulí.“

„Posměšky prostě nejsou tvoje silná stránka, drahá sestřičko. Neměla by ses ztrapňovat tím, že se o ně budeš pokoušet.“

„Ne, opravdu jsem viděla klauna v takovým baretu.“

Naomi položila kabelku a flétnu na stůl, sundala si kabátek a utrousila: „Když to říkáš.“

„Byl na zkoušce koncertu pan Hummelstein?“

Je přece dirigent. Je tam pokaždé.“

„Už si ostříhal uši?“

Naomi se svalila na postel a řekla: „Ne, pořád tam má to dvoje hustý křoví, až by člověk čekal, že z něho vyběhnou vyplašený káčata.“

„Hrála jsi sólo?“

Jo. Dvakrát.“

„To je všechno?“

Naomi, která se v duchu zaobírala obsahem kufříku, opáčila: „Co všechno?“

„Žádný ovace vestoje, hromovej potlesk ani dav obdivovatelů u vchodu na scénu?“

Naomi přemýšlela o těch vejcích. Byly to velice symbolické předměty. Co může představovat prázdné vejce?

Minnie došla k její posteli. „Co máš za lubem?“

„Jak to myslíš? Jenom tady ležím, jsem utahaná.“

„Máš něco za lubem,“ zamračila se na ni Minnie.

„Moje paranoidní sestro, jestli si nedáš bacha, vyroste z tebe Nejvyšší lord inkvizitor a mučitel nějakýho šílenýho diktátora.“

„Kuješ nějaký pikle, to poznám.“

Naomi si rezignovaně povzdechla.

„Něco se stane,“ řekla Minnie.

„No, možná se stane něco úžasnýho.“

„Ne. Něco moc špatnýho.“

„Helemese, zas tady mám paní Sejčkovou.“

„S domem je něco v nepořádku,“ trvala na svém Minnie a zvedla oči ke stropu. „Začalo to tím zrcadlem.“

„Přece jsi ho natřela na černo.“

„Třeba to nestačilo.“

Minnie došla pomalu k oknu a zůstala tam stát s pohledem upřeným do soumraku.

Naomi se posadila na pelest postele a řekla: „Šípková růže se bělá jinovatkou a blížící se soumrak není naším přítelem.“

„Co to znamená?“

„Nevím,“ odpověděla Naomi, „ale nepřipadá ti to naprosto nádherný?“

„Ne. Nahání mi to strach.“

Naomi šla k oknu a položila Minnie ruku na rameno. „Nemusíme se ničeho bát, zlatíčko.“

Aniž by odtrhla pohled od tmavnoucí oblohy, Minnie řekla: „Musíme se bát všeho.“

„Někdy to tak vypadá, když ti je osm. Ale když je ti jedenáct, vidíš věci z úplně jiný perspektivy.“

44

Po nějakou dobu běželo všechno hladce, sice ne úplně normálně, ale aspoň ne přímo podivně, a pak se Zachovi začalo zase zdát o Ošklivém Alovi – i když jinak. Tyhle nové duševní filmy byly o pořádný kusanec horší než noční můry. Byly tak zásadně skutečné, že Zacha několikrát probudilo zvracení a sotva to stihl na záchod.

Tyhle sny se už neodehrávaly na té přiblblé pouti. Byly zasazené do jejich domu nebo zahrady, a přestože to byly hororové kusy, neměl z nich pocit, že jsou pro pitomce. Spíš vypadaly jako dokumenty.

V prvním z nich vylezl Zach do toho pitomého domku v koruně toho pitomého cedru, kde ve skutečnosti nikdy nebyl, protože byl jenom pro holky. Padal sníh, pokrýval příčky žebříku a on byl bos, polonahý, jen v džínách. Cítil vločky bičující obličej, kluzký led pod nohama, který praskal, opadával z tmavých větví a rachotil mezi nimi. Nikdy předtím ve snu nic necítil tak intenzivně: povrch každého předmětu, chlad, necitlivé nohy, které přesto pálily z dlouhého kontaktu s ledem.

Vnímal také pachy, což se mu v jiných snech nikdy nestalo. Cítil vůni cedru, když stoupal mezi jeho větvemi. Čichal mokré dřevo domku – a krev, když vlezl dovnitř.

V mihotavém světle lampy stála na stole Naomina uříznutá hlava v kaluži krve. Ze stínu se vynořil Ošklivý Al a řekl: Její pěkné mladé tělo jsem použil na spoustu způsobů, ale hlavu jsem nepotřeboval. Klidně si hlavu té malé coury vezmi.“ Zach se pokusil couvnout, ale nemohl. Ošklivý Al mu strčil hlavu do rukou. Zach cítil, jak je kluzká a pomalu vychládá, vlasy ho lechtaly v dlaních. To všechno ho víc než vyděsilo. Byl zdrcen žalem a vzlykal, až ho bolelo v krku. Jeho sestra byla mrtvá. Třeba by to nebylo tak zlé, kdyby mu to mělo jen nahnat strach, ale Naomi byla mrtvá a ani kůl zaražený do hrudi by Zacha nebolel víc než její ztráta.

Chtěl hlavu odnést někam do bezpečí a zakrýt ji, aby úžasnou Naomi nikdo takhle neviděl, krásnou Naomi, z níž zbylo jen tohle, ale Ošklivý Al chytil Zacha za ruce a přinutil ho zvednout hlavu blíž k obličeji, ještě blíž, a pak řekl: „A teď ji pěkně vášnivě polib.“

Potom se sny ještě zhoršily.

Zach věděl, že by o tom měl povědět rodičům, protože ty sny byly tak příšerně intenzivní a divné, že měl možná mozkový tumor velikosti pomeranče nebo něco podobného. Zamýšlel se jim svěřit, ale pak sny začaly být jinak odporné než předtím, pořád plné násilí, ale také perverzní. V těch nočních můrách se děly tak odporné zvrhlosti, že by o nich Zach nemohl nikomu povědět ani za milion let, protože by si o něm mysleli, že je pořádný sviňák, že se musel pomást po kousanci od vzteklého netopýra, když si může představovat něco tak groteskního. Ve skutečnosti si nemyslel, že si něco z toho představuje, měl pocit, že ten hnus přijímá, jako by to stahoval do mozku místo filmu z internetu, ale věděl, že o téhle domněnce by žádného psychiatra nepřesvědčil.

V noci osmnáctého října se jakékoliv úmysly svěřit se s těmi nočními můrami otci nebo matce rozplynuly jako lžička vody v epicentru atomového výbuchu. Přihodilo se něco, co ho tak zahanbilo, že nemohl dělat nic než mlčky snášet tohle mučení, dokud buďto nepřestane, nebo se mu mozek nerozpadne na kaši.

V tom snu se Ošklivý Al pokusil Zacha přinutit udělat něco tak zlého a odporného, že kdyby to udělal, zavrhlo by ho dokonce i samotné peklo. Když odmítl, vytáhl Ošklivý Al sekáček na maso a jednou, dvakrát, třikrát ho sekl do rozkroku.

Zach vykřikl suchým bezdechým šepotem a posadil se na posteli s klínem plným teplé krve. Když po nekonečném hmatání našel vypínač lampičky, zjistil, že nebyl samozřejmě vykastrován skutečně, jen symbolicky: pomočil se do té pitomé postele. Jako malý kluk se ve spánku nikdy nepočurával a teď, skoro ve čtrnácti, proměnil svoji postel v zatracené jezero.

Vyskočil z postele, jako by to byla pánev plná rozpáleného oleje, stáhl ze sebe promočené spodní prádlo a hodil ho na povlečení. Rychle postel svlékl, než matrace utrpí újmu, a hodil všechno na hromadu na svůj stůl poté, co smetl na zem piják a skicák. Raději by navršil ten páchnoucí ranec na svou židli, ale protože se z něho stal odporný paranoidní pitomec, podpírala židle dveře šatny, aby nešly zevnitř otevřít.

Ve 2.20 v noci, v čistém spodním prádle a džínách, se tak superkradmo, že ani nerozsvítil v chodbě nebo na schodech, doplížil se znečištěným povlečením a oblečením do prádelny v přízemí. Tam už musel rozsvítit, aby přišel na to, jak naplnit tu pitomou pračku a rozběhnout ji.

Teď, v naprosto zadrátovaném jednadvacátém století, kdy má každá řiť třetího světa atomovou bombu a mobil dokáže všechno kromě čtení myšlenek, by si jeden myslel, že se hromada prádla dá vyprat za minutu a usušit za dvě, ale ne. Proseděl na podlaze prádelny celou věčnost a celou dobu myslel na to, jaká to bude ostuda, až ho tam někdo najde – třináctiletého budoucího mariňáka a pochcánka.

45

Večer devatenáctého října si John postěžoval, že v poslední době trpí nespavostí, a prozradil, že zašel za doktorem Neimeyerem, internistou, kteiý mu předepsal lunestu. Vzal si jednu pilulku a šel si brzy lehnout.

Nicolette si o něho dělala starosti. Zdálo se, že ho současný případ zaměstnává mnohem víc než předchozí vraždy. Ztratil dokonce svou obvyklou chuť k jídlu. Byla si jistá, že shodil aspoň tři kila, on však tvrdil, že se cítí dobře a váží stejně jako dřív.

Když se poprvé zmínil o problémech se spaním, navrhla, aby zašel za doktorem Neimeyerem, ale na celkovou prohlídku, ne pro prášky. Obvykle medikamenty odmítal. Jeho nespavost musela být horší, než jí řekl.

Protože John šel brzy do postele a děti se zabývaly svými zájmy, vrátila se Nicky do ateliéru. Měla v úmyslu věnovat dvě nebo tři hodiny problematickému obrazu Naomi, Zacha a Minnie.

Když rozkládala své štětce a barvy, uvědomila si, že by Johnúv stav mohl nějak souviset s roční dobou. Jeho rodiče a sestra byli zavražděni pětadvacátého října, což je za pouhých šest dní. Každý rok začal být před tímto datem zadumaný, poněkud se uzavřel do sebe. Přestože se John o tomto temném výročí nikdy ani slovem nezmínil, Nicky věděla, že ho velice tíží. Tentokrát byl možná nešťastnější než jindy, protože od hrůzné události uplynulo právě dvacet let. Není pravda, že čas zahojí všechny rány. Přestože mučivá naléhavost žalu nakonec poleví, trvalý smutek, který ji nahradí, může být svým způsobem ještě intenzivnější.

Když Nicky dokončila přípravy k malování, zavolala jí mladší sestra Stephanie z Bostonu. Stephanie přišla právě předčasně domů z práce v restauraci, kde byla zástupkyní šéfkuchaře. Při současném stavu ekonomiky měli už nějakou dobu poloprázdno. Nicky se posadila na vysokou otočnou stoličku, obrátila se k váze s broskvově zbarvenými růžemi pokory a se sestrou se znepokojovaly nad různými ekonomickými katastrofami ze zpráv, bavily se o jídle a vyměňovaly si historky o svých dětech.

Ani jedna z nich se nikdy necítila před tou druhou trapně, ale Nicky vycítila, že její sestra krouží kolem nějakého tématu, které váhá nadnést. Její podezření se ukázalo jako správné, když Stephanie konečně řekla: „Asi si budeš myslet, že jsem trochu praštěná, když ti tohle povím..

„Zlato,“ opáčila Nicky, „tys mi vždycky připadala trochu praštěná. O co jde?“

„Jde o tohle – vy máte v domě hodně dobrý alarm, že?“

„Poplašný systém? Ano. Určitě si pamatuješ, jak jsi ho při své poslední návštěvě omylem spustila.“

„Takže ho nevypínáte nebo něco takového. Víš jistě, že funguje, jak má?“

„Všechny dveře a okna vedoucí ven jsou teď hlídaná. John by ho v žádném případě nezapomněl na noc zapnout. To ten jeho policejní výcvik.“

„Takže předpokládám, že vaše bezpečnostní agentura systém pravidelně kontroluje?“

„Stephie, o co jde? O ty hrozné vraždy, o kterých se teď píše v novinách?“

„Ne. No, možná. Já nevím. Včera v noci se mi o vás zdálo. O tobě, Johnovi a dětech.“

„A co?“

„Byla to hrůza. Ještě nikdy jsem neměla tak strašný sen a doufám, že už nikdy mít nebudu. Podrobnosti si nechám pro sebe, nevadí?“

„Nejspíš se bez nich obejdu.“

„Ta hrozná věc se myslím stala částečně proto, že vám nefungoval alarm.“

„Funguje.“

„Nouzové tlačítko,“ řekla Stephanie. „Váš systém tahle tlačítka má, že?“

„Je na každém číselníku a telefonu.“

„Tak tohle tlačítko nefungovalo. Není to divné, tak konkrétní detail ve snu?“

Nicky se otočila na stoličce a pohlédla na obraz Naomi, Zacha a Minnie. Na jejich nedokončené obličeje.

Stephanie nevěděla nic o tragédii, která Johna potkala před dvaceti lety, a přesto se po dalším váhání zeptala: Jak je na tom John?“

Jak to myslíš?“

„V práci, víš. A zdravotně. A co mezi vámi dvěma – klape to?“

„Stephanie, mezi námi to vždycky klapalo skvěle. John je miláček.“

„Ach, tak jsem to nemyslela. Mám Johna ráda, opravdu. Já jen… nevím. To ten zatracený sen, Nicky. Celý den jsem o něm přemýšlela a snažila se najít v něm nějaký smysl. Víš, jak to chodí se sny. Nedávají smysl, člověk si nikdy není jistý, co vlastně viděl.“

Nicolette pohlédla za děti na obrazu, k napůl rozeznatelnému zrcadlu v temném pozadí. Přízračnou postavu, kterou spatřila na pěti fotografických studiích, do něho nenamalovala, ale napůl očekávala, že ji na portrétu uvidí.

„Hned ráno zavolám do bezpečnostní agentury a nechám je ten systém zkontrolovat,“ slíbila. „Uklidní tě to?“

„Jo, uklidní,“ odpověděla Stephanie. „Je to jenom sen. Tohle je tak hloupé. Ale budu se cítit líp.“

„To já taky, teď když jsi mi nasadila brouka do hlavy.“

„To je mi líto, Nicky. Nechtěla jsem tě vylekat. I když trochu možná ano. Ten sen mě opravdu dostal. Nezlob se na mě, prosím.“

„To rozhodně ne, Stephanie. Mám tě k smrti ráda.“

„Proboha, takhle to neříkej.“

„Promiň. Jak se má Harry?“ To byl Stephaniin manžel. „Pořád ještě nosí matčiny šaty?“

„Co jestli nosí?“

„Matčiny šaty – a pak ubodává sexy ženy ve sprše.“

„Aha, chápu. Odplata za Johna. Zasloužená. Ne, Harry sice pořád nosí šaty po své mámě, ale aspoň už nechal toho bodání.“

Pár minut poté, co zavěsila, seděla Nicky s pohledem upřeným na obraz svých dětí. Johna Singera Sargenta nebylo možné napodobit. To byl možná jediný problém. Odložila barvy a štětce.

V ložnici zůstala stát u postele a prohlížela si tvář spícího manžela v slabém světle lampičky. Vypadal klidně. Prášek na spaní zabral.

V poslední době se moc nemilovali. Když není správná nálada, je třeba ji změnit.

Po předním schodišti sešla do prvního patra. Zaklepala na Záchovy dveře, pak na Naominy a Minniiny. Děti byly v bezpečí a dělaly si domácí úkoly, i když se zdály být nějak zaražené.

Přestože už John prošel celý dům a zkontroloval dveře a otvíratelná okna, udělala to Nicky ještě jednou. Nenašla žádné přehlédnutí.

V obývacím pokoji se na chvíli zastavila před vysokým zrcadlem v barokním rámu. Její odraz byl o hodně menší než přízraěná postava na fotografiích.

Měla z domu divný pocit už tak dlouho, že si na novou atmosféru zvykla a nevnímala ji tak silně jako dřív. Ale rozdíl zůstal. Nicky tu změnu nedokázala nikomu popsat; prostě to cítila a žádná slova neměla tu moc ji vystihnout.

Náhle ji napadlo, že nejdivnější na tom všem je, že se o tomhle pocitu nezmínila Johnovi, bez ohledu na to, jak těžko se dal popsat. Bylo to, jako by se je dům za pomoci nějaké podivné síly, kterou by žádný neživý předmět neměl vládnout, snažil izolovat jednoho od druhého v jejich pokojích.

46

Ten dvoupodlažní dům ze žlutých cihel stál ve čtvrti svědčící kdysi o středostavovskěm úspěchu, jenž byl teď příkladem zatuchlých snů několika generací a důkazem destruktivní lakoty politiků, kteří slibovali prosperitu, zatímco okrádali bohaté i chudé zároveň. Holé stromy v ulici, neprořezávané tak dlouho, že by je žádný zahradník už nikdy nedal do pořádku, hrozily pochmurné obloze znetvořenými pažemi a hrbolatými pěstmi.

Dům se tyčil za plotem z železných kopí, ve kterém několik zbraní chybělo. Trávník musel být v létě téměř stejně mrtvý jako pětadvacátého října.

Pokoje a chodby uvnitř nabízely úzké průchody mezi těžkým starým nábytkem. Přestože ve vzduchu visela léta cigaretového dýmu, napadlo Johna, že to tam vypadá až úzkostlivě čistě.

Peter Abelard, dříve kněz, byl stále oblečený jako duchovní v černých botách, černých kalhotách, černé košili a tmavošedé vestě. Z nějakého důvodu měl na každém zápěstí jedny hodinky.

V šestapadesáti měl hubený asketický obličej a popelavě šedé vlasy sčesané dozadu z bledého čela a byl tak vychrtlý a vysušený, že to vypadalo, jako by byl živ jen z cigaret, které si připaloval jednu od druhé.

Dům patřil jeho devadesátileté matce. Ta momentálně umírala v nemocnici na rakovinu. Abelard tam žil od té doby, co ho církev zavrhla.

Po setkání s otcem Billem čtrnáctého října zabralo Johnovi osm dní, než přišel na to, kdo byl poslední exorcista diecéze, a podařilo se mu ho najít. Pátrání se zkomplikovalo, protože Abelardova matka se po manželově smrti znovu vdala a žila teď pod jménem Mary Domová.

Další tři dny trvalo přesvědčit Abelarda po telefonu a přes prostředníka, aby souhlasil s rozhovorem. Pokud se policistů přímo nebál, rozhodně si k nim vypěstoval averzi.

V kuchyni, kde se posadili, byly světlě zelené skříňky a žluté laminátové desky. Starý sporák s troubou byl těžký, jako kdyby pocházel z nějaké slévárny v dávno zaniklém Sovětském svazu.

Stůl, u něhož seděli, pokrýval žlutobílý kostkovaný ubrus. Před Abelardem se nacházel skleněný popelník, balíček cigaret, laciný výtisk knihy Podvodník od Livia Fanzagy a skleněný hrnek s tmavou kávou. Jeho paže odřely ubrus na místě, kde seděl, což naznačovalo, že tráví málo času někde jinde v domě.

Nenabídl Johnovi ani kávu, ani cigaretu. Po telefonu dal jasně najevo, že to nebude dlouhý rozhovor.

Počtvrté za necelé dva měsíce odříkal John příběh o Altonu Turneru Blackwoodovi. Nic nevynechal, chtěl, aby Peter Abelard znal všechna fakta.

Promluvil také o nedávných vraždách a svém vyšetřování a začal svou první návštěvou ve státní nemocnici u Billyho Lucase.

„Blackwood za třináct dní vyvraždí další rodinu. Pokud se mi ho nepodaří zastavit, desátého prosince pozabíjí tu mou. Dnes je to právě dvacet let, kdy jsem ztratil své rodiče a sestry. Už se to nesmí stát. Udělám cokoliv, abych Nicky a děti zachránil. Klidně zaprodám svou duši.“

Abelardovy oči byly stejně šedé jako jeho vlasy, jako by měly kdysi jinou barvu, ale byly celé ponořeny do kouře jako všechno ostatní, dokud nezbledly na tento ponurý odstín. Byly to zakalené studny žalu a trvalého strachu.

„Nikdy nenabízejte svou duši, ani v žertu, ani v zoufalství. Myslíte si, že nikdo neposlouchá nebo nepřistoupí na nabídku. Ale někdo poslouchá a přistoupí.“

„Takže stále věříte.“

„Selhal jsem jako kněz a jako člověk. Ale i tehdy jsem věřil a teď věřím ještě víc. V tom je hrůza mého postavení.“

Napil se inkoustové kávy, zhluboka potáhl z cigarety a vydechl oblak kouře, který mu zahalil hlavu.

„Otec Bill má v jednom pravdu,“ pokračoval Abelard. „Vaším skutečným nepřítelem není duch. Jen zřídka je duši trpící v očistci umožněno božím svolením vrátit se do tohoto světa, aby vyhledala přímluvu, která jí zkrátí dobu v očistci, než bude moci vstoupit do nebe. Ale žádná duše v pekle se nevrátí z vlastní vůle.“

Protože bylo Abelardovo vystupování autoritativní, ale beze stopy po pýše nebo přetvářce a protože se jeho hlas zdál být poznamenaný lítostí stejně jako nasáklý kouřem, John nic nenamítal.

„Blackwoodův rituál nám říká, proti komu ve skutečnosti stojíte.“

„Ten rituál musí mít stovky vysvětlení.“

Abelard vyfoukl nosem dva proudy kouře. Jen jeden výklad je správný. To ostatní jsou teorie psychologů. Ty čtvrťáky byly symbolická platba Smrti za převoz Blackwoodových obětí do pekla, kam je měl jednoho dne v úmyslu následovat. Kroužky z výkalů jsou výsměch eucharistii, prosba o službu od jeho satanského pána. Každé vejce symbolizuje duši oběti. Ty vejce obsahují latinské slovo pro ‚služebníka‘, protože Blackwood posílal své oběti do pekla, aby mu tam později sloužily. Mají být po celou věčnost jeho družinou, doprovodem a otroky.“

Johnovi zhrubl hlas. „Mí rodiče a sestry nejsou v pekle.“

„Neřekl jsem, že tam jsou. Blackwood svým rituálem jen klamal sám sebe. Ale není pochyb, že on šel do pekla hned poté, co jste ho zabil.“

Vyšetřování vražd přináší každodenní kontakt se šílenstvím. John někdy přemýšlel, jestli to nemůže mít ničivý vliv na jeho příčetnost.

„A co ty tři zvonky, které měl s sebou?“

Abelard odpověděl: „Ty vypovídají o identitě našeho skutečného nepřítele. Vzal si s sebou Blackwooda, ale jen on sám má v této hře skutečnou moc. Věříte v démony, pane Calvino?“

„Před třemi měsíci bych nejspíš odpověděl záporně.“

„Byl jste jedním z ‚ubohé generace osvícených lidí‘, jak ji nazval Eliot. Ale teď?“

„V mém životě jde o důkazy – musím poznat, který je pravý a který falešný a jak bude fungovat u soudu. V tom jsem dobrý. A s důkazy o Blackwoodově návratu bych klidně šel před soud.“

S obratností získanou mnohaletým tréninkem vyklepal Abelard jednou rukou z balíčku novou cigaretu, překulil ji mezi prsty jako kouzelník manipulující s mincí, dal si ji mezi rty a zapálil od žhnoucího nedopalku, který pak zamáčkl v popelníku.

Jména významných démonů pocházejí z bible nebo k nám doputovala ústním podáním. Asmodeus, Belzebub, Bélial, Lucifer, Mefisto, Meridian, Zebulun… Ale při exorcismu, kdyžvymítač požaduje jméno zlého ducha a nakonec uspěje, bývá to jméno také jeho cílem nebo názvem hříchu, který zastupuje – jméno jako Neshoda, Závist, Žárlivost či Zkáza, Nemoc, Zmar.“

„Zmar,“ řekl John. „To slovo bylo vyryté na Blackwoodových zvoncích.“

„Požádal o přímluvu démona Zmaru, aby se ujistil, že duše jeho obětí budou přijaty v pekle. Je pravděpodobné, že jediná duše, která tam byla poslána, byla jeho, ale možná Blackwoodův život plný vražd a nihilismu tuto entitu jménem Zmar potěšil a ta si teď třeba přeje, aby vrah splnil slib, jejž mu dal.“

„Proč?“

„Proč ne? Zlo neexistuje proto, aby ospravedlnilo samo sebe. Existuje pro potěšení ze zkažení a zničení nevinných. Hlavním lákadlem jsou vaše děti, mladé a jemné.“

John napůl cítil, že se topí v tom zakouřeném vzduchu jako plavec stahovaný ke dnu plícemi plnými vody. Dýchal zhluboka a častěji, aby si zachoval jasnou mysl.

„Jde o to, že tenhle Zmar je v mém domě. Vím to. Nešlo by ho vypudit vymítáním?“

„Někdy se provádí vymítání v budovách, ale ne moc často. Přítomnost démona v budově nemůže napáchat velkou škodu. Hluk v noci. Kroky. Otevírání a zavírání dveří. Zápach. Přinejhorším jevy přisuzované poltergeistovi – levitující nábytek a tak podobně. Tak jednoduchá hra démona na dlouho neuspokojí.“

Jeho gestikulující ruka byla bledá jako ruka ducha až na skvrny od nikotinu na prstech, které měly zelenožlutou barvu tkání mrtvoly v časném stadiu rozkladu.

Peter Abelard pokračoval: „Když se však démon usadí v těle, může způsobit neomezené škody, jak posedlé osobě, tak jiným. Pokud tento démon přivedl Altona Blackwooda z mimočasí zpět do času, aby vrah dodržel svůj slib, nepovraždil by vaši rodinu za použití domu, pane Calvino. Udělal by to s pomocí nějakého člověka z domu, do kterého by vstoupil.“

John by nejraději vstal od stolu a vyšel z té znečištěné atmosféry na verandu. Předchozího dne přišla ze severu fronta studená jako led, který přinesla. Přestože obloha byla tmavá jako železo, vzduch byl čirý, osvěžující. Ale zoufalá naděje ho udržela na židli.

„Komu to hrozí?“ zeptal se.

„Komukoliv,“ odpověděl Abelard. „Možná ne tomu, kdo žije jako skutečný světec. Ale i kdybych takové lidi znal, spočítal bych je na prstech jedné ruky.“

„Ale zkaženého člověka jako Andy Tane musí být snazší ovládnout, přinutit ho, aby spáchal vraždu a dokonce i sebevraždu.“

„Teď mluvíte o dvou různých věcech. Když je účelem posedlosti zničení posedlé osoby, stačí jediná charakterová vada, aby otevřela démonu dveře.“

Abelard se na něho díval popelavýma očima, zatímco zamačkával marlborku ve skleněném popelníku.

Pokračoval: „Démon může někoho ovládnout tak naprosto, jak říkáte, jen v případě, že se ten člověk zcela odvrátil od boží milosti a vzdal se šance na vykoupení.“

„Billy Lucas byl čtrnáctiletý kluk. A podle všeho vůbec ne zlý.“

„Jak musí být vrah podle zákona starý, aby mohl být souzen jako dospělý?“ otázal se Abelard.

„Ve většině jurisdikcí se předpokládá, že je dítě schopné zločinného úmyslu od čtrnácti let.“

„Takže předpokládejme, že do té doby není ani plně schopné správného morálního soudu. A ani pak, pokud se mu nedostalo předchozího spirituálního vedení, by nemohlo podlehnout tak naprosto jako ten Andy Tane, o kterém jste mluvil?“

„Ale nevinné dítě by přece –“

„Většina dětí je možná nevinná. Ne všechny. Určitě jste poznal vrahy mladší než Billy Lucas, nebo jste o nich aspoň slyšel.“

„Dělal jsem na takovém případu, před několika lety. Bylo mu jedenáct.“

„Koho zabil?“

„Desetiletého kamaráda. Brutálně.“

Abelard sebral palcem a ukazováčkem z jazyka kousek tabáku, který se mu tam přilepil. Odhodil ho do popelníku.

„Zmínil jste se o víře paní Lucasové v léčivé vlastnosti bylin, obelisků a geod. Jisté byliny je možná mají, ale křišťálové figurky zvířat a tak podobně ne. Jak hluboce v to věřila?“

John pokrčil rameny. „Nevím. Nakoupila toho spoustu.“

„Někdy to hraničí s vúdú.“

„Ne. Neviděl jsem tam důkazy ničeho tak bizarního.“

„Neříkal jste, že se v tom obchodě prodával div světa a dlouhý John, tedy ženšenový kořen a jalapový kořen?“

„Prodávají stovky různých bylin. Ta jména mi utkvěla, protože byla tak neobvyklá.“

„Oba ty prášky se používají při vúdú. Jsem si jistý, že ten obchod je hnízdo bláznivých vyznavačů vúdú a jeho majitel nemá žádné zlé úmysly. Vypadá to, že prodávají zlaté tele ve spoustě podob a bezpochyby s upřímným přesvědčením, že dělají dobrou věc.“

Události několika posledních týdnů rozbily svět, který John znal, na pestrobarevné úlomky připomínající skleněné střípky v kaleidoskopu, které se stále přemisťovaly a vytvářely čím dál složitější realitu.

Abelard řekl: „Ale pokud paní Lucasová hluboce věřila v účinnost těch předmětů, třeba její syn tu víru sdílel.“

„Možná ano,“ připustil John. „Měl několik z těch předmětů ve svém pokoji, na rozdíl od své sestry a babičky. Proč na tom záleží?“

Abelard dlouhou chvíli sledoval kouř klikatící se z konce cigarety, jako by mohl nabýt nějakého tvaru, stejně jako se z dýmu lampy zhmotnil džin.

Nakonec řekl: „Slyšel jste někdy, že je používání vyvolávací desky nebezpečné, protože snaha navázat komunikaci s duchy může otevřít dveře temným silám?“

„To jsem slyšel často. Napadlo mě, že by se to varování mělo přikládat do krabice s deskou.“

Abelard se pousmál. „Neřekl bych, že státní správa už došla tak daleko, že by požadovala něco takového. Existuje mnoho způsobů, jak otevřít dveře do té čekající temnoty. A občas děláme věci, které nejen otevírají dveře, ale také nás činí zranitelnými vůči ovládnutí, ale i ztrátě sebekontroly. Ten Reese, o kterém jste se zmínil…“

„Reese Salsetto.“

„Uctíval peníze a moc,“ řekl Abelard. „To otevřelo dveře, ale také ho to učinilo zranitelným vůči úplnému zotročení. Fanatická slepá víra v hmotné předměty – krystaly, bylinky, geody – může mít někdy stejné důsledky jako používání vyvolávací desky. A pokud věříte, že vás může spasit jen nějaký obelisk a kořen div světa, pokud přičítáte nadpřirozené schopnosti věcem, které je samozřejmě nemají, nejste jen zranitelný. Jste naprosto bezbranný.“

Jako by všechny ty řeči o dveřích otevřely oblohu, zavál do zahrady náhlý vítr, povolal do služby armádu listí a zaútočil jí na blízké okno tak silně, až se John polekal, i když Abelard zůstal klidný. Druhý dech větru byl méně silný než ten první, a když odvál listí pryč, přilepily se na sklo první sněhové vločky nadcházející zimy. Byly velké jako stříbrné dolary a složité jako krajkové mantily.

John řekl: „Kdybych toho démona nevědomky pozval, mohl by mě ovládnout?“

Abelard zamumlal s pohledem upřeným na sníh na okně: „To není otázka, kterou chcete položit ze všeho nejvíc.“

Po chvilce mlčení, které k němu přitáhlo pohled bývalého kněze, John řekl: „Kdybych byl posedlý, mohl bych být ovládán tak naprosto, že bych mohl být použit… dokonce k zabití lidí, které miluju ze všech nejvíc?“

Abelard zkoumavě pohlédl Johnovi do očí skrz oblak cigaretového kouře. „Na to vás neznám dost dobře, pane Calvino.“

„Desátého prosince, až bude, jak jsem přesvědčený, celá moje rodina v ohrožení…“

„Ano?“

„Strávil byste těch čtyřiadvacet hodin s námi, u nás doma?“

„Před osmi lety jsem byl zbaven kněžství. Nebyl jsem exkomunikován, ale přišel jsem o všechny pravomoci.“

„Rituály exorcismu znáte pořád.“

„Znám je, ale bylo by ode mne svatokrádežné je ve svém současném stavu použít.“

Hbitými prsty volné ruky vytáhl Abelard z krabičky na stole novou cigaretu, dopravil ji mezi rty a zapálil od nedopalku předchozí.

John mu naslouchal, jako by poslouchal třetího muže u stolu. „Děsí mě představa, že bych mohl být stejně bezbranný jako Billy Lucas. A stejně bezbranný jako Andy Tane, když vyskočil z okna s Davinií. Co když ucítím, jak to do mě zarývá své drápy… a nebude mi to myslet tak jasně, abych mohl udělat to, co udělala Brenda Woburnová, tak jasně, abych se zabil, než mě to bude moci… použít?“

Peter Abelard si vychutnal novou marlborku a vyfoukl ke stropu oblak kouře. Pak se předklonil na židli, opřel se lokty o voskové plátno na místech, kde bylo odřené, a konečně řekl: „Nejste sám. Nezapomínejte, že síly temnoty vyrovnává světlo.“

„Modlím se,“ řekl John.

„To je dobře, pane Calvino. Já také. Ale kromě toho – nedovolte, aby vás strach oslepil natolik, že přehlédnete každou spásu, která vám je nabízena.“

„Jakou třeba?“

„Jakoukoliv.“

„Proboha vás prosím, potřebuju víc než hádanky.“

Abelard si ho dlouho měřil pohledem očí, které se teď zdály být spíš ocelové než popelavé. Nakonec promluvil: „Naprostá většina lidí, kteří si myslí, že potřebují exorcismus, nebo působí takovým dojmem, trpí jen nějakou duševní nemocí.“

„Tohle není jen nějaký můj blud.“

„To netvrdím, pane Calvino. Provedl jsem v životě mnoho vymítání, kdy byla ďábelská přítomnost skutečná. A v některých případech byl démon tak silný a tak pevně usazený ve své oběti, že bez ohledu na to, kolikrát jsem provedl rituál, jak upřímně jsem se modlil a jaké sakramentálie jsem použil – vodu, olej, sůl –, nepodařilo se mi přimět ďábla k odchodu. Ale pak…“

Mluvil stále tišším hlasem a poslední dvě slova pronesl šeptem. A jeho pohled se přesunul od Johnových očí ke kouři stoupajícímu z cigarety.

„Ale pak?“ pobídl ho John.

„V každém z těch případů, když se všechno zdálo být ztraceno, jsem byl svědkem božího zjevení, které vyhnalo démona z postižené osoby. Božího zjevení, pane Calvino. Je vaše ochota věřit dost pružná, aby obsáhla něco takového?“

„Zjevil se mi ďábel. Pokud bylo to zjevení skutečné, tohle je jeho opak.“

Abelard řekl: „Nežijeme v biblických časech. Bůh se nezjevuje v hořících keřích a tak podobně. Andělé se už nezhmotňují ve vší své okřídlené kráse. Myslím, že všechno božské couvlo o pár kroků před lidstvem, možná v odporu, možná proto, že si už nezasloužíme pohlédnout přímo na svatá stvoření. Ze zkušenosti vím, že když teď bůh vstoupí do našeho světa, projevuje se skrytě prostřednictvím dětí a zvířat.“

John čekal, až se Abelard sám probere ze zamyšlení, ale nakonec řekl: „Pokračujte, prosím.“

„I přes několik opakování rituálu se mi nepodařilo vyhnat ďábla z dvacetiletého muže, jemuž démon způsoboval hrozné neduhy a hluboké deprese. Pak na dveře zaklepal chlapec ze sousedství, který trval na tom, že mi pomůže, přestože se rodiče posedlého nikomu ani slovem nezmínili o mojí návštěvě a jejím účelu. Tomu dítěti bylo teprve pět, ale mělo obrovskou sílu osobnosti. Přineslo s sebou pocit míru, jejž nedokážu popsat slovy – a také obyčejnou sklenici. Chlapec došel k posteli, položil sklenici dnem vzhůru na hruď posedlého muže a řekl jen: „Vyjdi ven.‘ Díval jsem se, jak z mužovy hrudi vystoupila temnota a naplnila sklenici. Chlapec ji obrátil, temnota vystoupala ven a ani ne půl minuty zůstala viset ve vzduchu, než se rozplynula. Oběť se okamžitě zbavila dlouhodobých depresí a hrozná, bolestivá vyrážka, se kterou si neporadila žádná antibiotika, se jí během minuty zahojila přímo před mýma očima. V dalším případě vstoupil do domu krásný toulavý pes, kterého tam nikdo dříve neviděl, položil posedlému hlavu na hruď a došlo k podobnému uzdravení.“

Když se mu Abelard po dalším mlčení podíval znovu do očí, John řekl: „A co z toho vyplývá?“

„Nedovolte, aby vás strach oslepil natolik, že přehlédnete každou spásu, která vám bude nabízena,“ zopakoval Abelard. „Rozhlédněte se po dětech ve vašem okolí, po zvířatech, pokud nějaká máte. Mohlo by mezi nimi být ztělesnění boží přítomnosti.“

Když Abelard zvedal k ústům cigaretu, ruka se mu třásla, jako by ho vzpomínka na ty zážitky vyvedla z míry.

John to zkusil ještě jednou: „I kdybyste nemohl provádět vymítání nebo něco takového, mohl byste snad toho dne zůstat s námi, jen abyste nám pomohl radou.“

Zatímco potahoval z cigarety, pohlédl Peter Abelard Johnovi znovu do očí, tentokrát jako by ho vyzýval, aby odvrátil zrak. Nakonec řekl: „A vy víte, proč jsem byl zbaven kněžství, detektive Calvino?“

„Ano,“ odpověděl John a s úžasem si uvědomil, že i když se snažil zachovat neutrální výraz, člověku tak vnímavému jako Abelard určitě nemohl uniknout náznak znechucení.

„To, že jsem porušil slib čistoty, je dost zlé samo o sobě. Ale mnohem horší je, že mě tolik přitahovali nezletilí – chlapci i dívky.“

John pohlédl k oknu. Venku se hnala první nadýchaná oblaka sněhu.

Když se dokázal znovu podívat na Abelarda, vysvětlil: Jde o to, že se nemám na koho jiného obrátit.“

„Ty hodinky na mém pravém zápěstí,“ řekl Abelard, „ukazují přesný čas i datum. V těch na levém není baterie.“

Natáhl levou paži k Johnovi, aby mu ukázal zastavené hodinky na útlém zápěstí.

„Datum v okénku se musí čas od času vynulovat. Vidíte – teď ukazuje datum před osmi týdny a třemi dny. Vynuluji ho pokaždé, když selžu. Připomíná mi to, jak jsem slabý. Ukazuje datum, kdy jsem měl naposledy sex s nezletilým.“

John řekl chladněji než den za oknem: „Osm týdnů, ne osm let.“

„Přesně tak. Nezískávám už to, co chci, manipulací a zrazováním důvěry. Platím za to. Snažím se odolat. Modlím se a postím, způsobuji si bolest jehlami, usiluji svést svou mysl z cesty, na kterou bych se tak rád vydal. Někdy uspěji. Někdy ne.“

Bolest v hlase Petera Abelarda ještě zesiloval odpor k vlastní osobě. John stěží snesl pohled do mužových sklíčených očí, když naslouchal jeho doznání, ale věděl příliš dobře, jak mučivé je nenávidět sám sebe, a nemohl odtrhnout zrak.

„Pak se vypravím do těch částí města, kam za tím muži chodí,“ pokračoval Abelard. „Víte, která místa myslím. Všichni policisté je znají. Vyhledávám ty mladé, uprchlé z domova. Chlapce nebo dívky, je to jedno. Už se tam prodávají, takže je nepřipravím o nevinnost. Jen je zkazím ještě víc, jako kdyby na tom v účetních knihách pekla záleželo.“

John odsunul židli od stolu. Náhle neměl sílu vstát.

„Mě neřídí žádný démon, pane Calvino. V sobě jsem jen já. Nedokážu se napravit. Máte třináctiletého chlapce. Moje oči si bloudí, kam chtějí, nedokážu je ovládat. Nevypadá vaše jedenáctiletá dcera o něco starší na svůj věk? Ve mně není žádný démon, ale ve svém domě byste mě nechtěl, pane Calvino. Bůh vám pomáhej.“

John se postavil.

Abelard vyfoukl nad stůl dračí oblak kouře a zeptal se: „Myslíte, že trefíte ven sám?“

„Ano.“

Když John došel ke dveřím mezi kuchyní a chodbou, Abelard řekl: „Pokud se opravdu modlíte –“

„Ano, pomodlím se za vás.“

„Za mě ne,“ řekl Abelard. „Za mou matku trpící rakovinou. Pomodlete se za ni. Od vás to určitě bude mít větší váhu než ode mě.“

Když John procházel průrvami přeplněného domu, připadal mu vysoký nábytek ještě strašidelnější než předtím, mohutný a hrozivý, a pach cigaretového kouře na jazyku mu připomněl hořký sirup proti kašli.

Venku ho čekala mrazivá obloha a ledový vítr. Očistná záplava padajícího sněhu. Černé pavouci údy dřímajících stromů v padajícím sněhu. Holý dvůr, rozlámaný plot, popraskaný beton a snášející se sníh.

Zůstal stát u svého auta zaparkovaného u chodníku a nemohl se odhodlat usednout za volant. Chlad ho štípal ve tváři a sníh usazující se na řasách ho nutil mrkat.

Dvacet let na den.

Dvacet let chýlících se ke konci.

Vdechoval sníh a vydechoval zatuchlý pach cigaret, kterého se stále nemohl zbavit.

Nad hlavou mu šeptal vítr v holých větvích a chrastil těmi tenkými, připomínajícími křehké kosti mrtvolky nějakého zvířete.

Dvacet let na den.

A on se neměl na koho obrátit pro pomoc.

Přišel čas posadit se s Nicolette a podělit se s ní o své zdánlivě iracionální obavy, že se Turner Alton Blackwood vrátil na tento svět, povědět jí to jediné ze svého dávného setkání s vrahem, co jí zatajil. Přišel čas vymyslet nějaký plán na desátého prosince, pokud bylo něco takového vůbec možné. Nasedl do auta, nastartoval a vyjel do ulice.

Večer se pomodlí za matku Petera Abelarda i za Abelarda samotného. Pomodlí se za svou ztracenou rodinu, za rodinu, která ještě žila, za sebe a za každého, kdo poznal bolest, tedy za všechny, kdo nosí lidskou tvář.

Z deníku Altona Turnera Blackwooda

Nemotorný chlapec stál na nádvoří ve stínu velkého jinanu a díval se na ta dvě andělská stvoření, která hrála karty na stole před ním: krásnou Reginu, jeho tetu, a její ještě krásnější dceru Melissu.

Samolibá Regina chlapce se škodolibým potěšením poučila o minulosti jeho rodiny, která byla částečně pohřbena na tajném hřbitově, na lesní pasece. Jillian tedy porodila Marjorii a té se narodily Regina aAnita, chlapcova matka. Otcem jich všech byl Týdžej. Když přišla řada na dvojčata Anitu a Reginu, porodila Regina Melissu, jejíž výjimečná krása se zdála být dalším důkazem Týdžejovy šílené teorie o selektivním chovu. Ale chlapcovo narození o měsíc později ji dramaticky vyvrátilo.

Týdžej chtěl novorozeného chlapce zabít a pohřbít v lese – nebo aspoň odložit do ústavu, ale Anita se vzepřela s tím, že pokud Týdžej chce pokračovat v experimentu s ní, pokud s ní chce zplodit další děti, musí nechat jejího syna naživu. A tak chlapci jeho matka vykoupila přežití.

V následujících deseti letech zplodila Regina tři syny, ale Týdžej neměl o syny zájem, protože mu nemohli porodit děti a tak kultivovatjeho jedinečné geny do dokonalé krásy, jakou ještě svět nespatřil. Po narození je zadusil a pohřbil v lese.

„Proč jste mu to dovolila?“ zeptal se chlapec.

„A k čemu by mi byli synové?“ opáčila Regina.

„Myslel jsem, proč jste mu dovolila, aby se vás dotkl?“

„Věděla jsem, že to tak bude. Nepoznala jsem nic jiného. Je to jeho náboženství stejně jako mé. Co bych z toho měla, kdybych odešla? Co bych z toho měla, kdybych promluvila a všechno zničila? Na Crown Hillu se žije v přepychu a já jsem na přepych zvyklá.“

Chlapec se domníval, že o tom personál sídla musel vědět, ale Reginu jeho naivita rozesmála. Lidé běžně zavírají oči před pravdou, řekla. Kromě toho se na Crown Hillu každý rok konalo několik třídenních oslav a mezi hosty byli muži, kteří by mohli svést mladou dívku. Týdžejovy dcery s ním také čas od času cestovaly a on na ně třeba nedával dobrý pozor. Týdžej se narodil na přelomu století, kdy byly u každého porodu přítomny porodní báby, a on osobně dohlížel na každý porod na Crown Hillu; žádný lékař nikdy nespatřil „mrtvě narozené“ chlapce, kteří byli ve skutečnosti zadušeni v kolébce. Pokud nějaký člen personálu pojal podezření, odešel buďto předčasně do důchodu se štědrou penzí, každoměsíčním tučným šekem, jenž mu zajistil pohodlný život výměnou za mlčení, nebo třeba odešel z práce bez podání výpovědi – aby vyměnil svůj pěkný pokoj s koupelnou v pohodlném křídle pro služebnictvo za nové lože a dlouhý spánek na lesní pasece.

„Tam v lese leží moje matka, vaše sestra,“ řekl chlapec.

„Moje konkurentka,“ opravila ho Regina.

Pod jinanem, ve zlatém světle slunce sklánějícího se k obzoru, stál nemotorný chlapec, jako by vrostl nohama do země, ošklivý, vysoký chlapec s drsným a nesouměrným obličejem, a sledoval elegantní ruce těch krásných žen s pletí tak dokonalou jako figurky z čínského porcelánu ve vitríně v salonu, jak rozdávají a berou si karty, kapky rosy na vysokých sklenicích s ledovým čajem, plátky citronu a listy máty, a ošklivým chlapcem projela bodavá touha ne po těch ženách, ale po něčem, co nedokázal pojmenovat, když viděl, jak Melissa rozložila na stole tři trojice každou od jedné barvy, čímž vyhrála hru, díval se, jak Regina sčítá jejich body, pak elegantně míchá karty a rozdává je kočičími pohyby a jak se jim lesknou oči, když Regina vyprávěla, jak její sestra, matka ošklivého chlapce, sešla z tohoto světa a byla pohřbena na lesní pasece.

47

Město už poznalo říjnový sníh, ale obvykle jen přeháňky, při kterých nenapadlo víc než pět šest centimetrů. Meteorologové předpověděli, že při této vánici napadne až patnáct centimetrů, což z ní dělalo jednu z největších sněhových bouří v říjnu.

Zatímco děti byly v knihovně a potýkaly se s matematikou pod vedením Leonida Sinyavskiho, seděli John s Nicolette v křeslech v jeho pracovně v přízemí, kde mu galerie narozeninových fotografií bolestně připomínala, co by mohl ztratit. Obloha za oknem byla teď neviditelná, zakrytá miliony vířících sněhových vloček, a cedr vzadu na zahradě se začal odívat zimou.

Tiše a bez výmluv pověděl John Nicky, že je na druhé třicetidenní dovolené, i když předstíral, že chodí do práce jako obvykle, ale místo toho prováděl vyšetřování osobní povahy. Předložil jí všechna fakta stejně odměřeně, jako by je sděloval Nelsonu Burchardovi nebo zástupci okresního prokurátora, a začal se svou první návštěvou u Billyho Lucase ve státní nemocnici.

Porozuměla, proč doufal, že ji ušetří obav, dokud nepochopí situaci tak detailně, jak to jen jde, a jeho tajnůstkářství ji ani neurazilo, ani nezklamalo. Jako všichni dobří umělci se i Nicky dokázala vcítit do strachu a úzkosti druhých. A jako všichni skvělí umělci, kteří si dokázali zachovat lidskou perspektivu, nevěřila, že je středem světa, že ve všem vyčnívá nad ostatními; místo toho žila s přesvědčením, že od ní její talent požaduje pokoru a štědrost ducha.

A nakonec jí pověděl tu věc, kterou před ní celá léta skrýval, to, co mu Blackwood řekl těsně předtím, než ho John zastřelil: Taky budeš jednou otcem. Pak přijdu a zneužiju tvoji ženu a děti hůř, než jsem dnes v noci zneužil ty děvky tvoje sestry.

„Nikdy jsem ti neřekl víc, než že jsem ho zastřelil. No… střelil jsem ho zblízka do obličeje. Byl mrtvý, už když padal na zem. Ale já se postavil nad něho a vyprázdnil mu do hlavy celý zásobník. Střílel jsem a střílel, Nicky, dokud neměl vůbec žádný obličej.“

„Dobře,“ řekla Nicky. „A dobře že jsi mi neřekl to poslední, co ti pověděl. Proč bych to měla mít v hlavě celou dobu, co jsem nosila Zacha, Naomi a Minnie? Miluju tě ještě víc za to, že jsi mě ušetřil toho šílenství – až do chvíle, kdy už jsi to nemohl tajit.“

Přestože John čekal, že bude chápavá, překvapila ho Nicky tím, jak byla připravená přijmout možnost nadpřirozené hrozby, ale pak ho šokovala odhalením, že i ona cítí v domě cosi podivného, ne-li přímo zlovolného a že i ona měla zážitky, které by mohla označit za okultní. Muž, kterého spatřila v zrcadle – Polib mě-, než jako by jí explodovalo do obličeje. A pak obrys možná téhož muže na fotografických studiích pro portrét dětí.

Nickyina neschopnost ten obraz dokončit, její znepokojující pocit, že z něj čiší ztráta a zoufalství, otřásly Johnem tak silně, že se mu zdálo, jako by se mu po zátylku plazila nějaká příšera s množstvím nohou. Když si tam instinktivně sáhl, aby ten neexistující hmyz polapil, zjistil, že jeho ruce jsou studené a lepkavé.

Byl tak neklidný, že nedokázal sedět a musel vstát ze židle. Přistoupil k oknu a pozorně se zahleděl na zasněženou zadní zahradu, napůl v očekávání, že tam uvidí nějakou ďábelskou příšeru se šupinami, rohy a očima jako lucerny, jak se potlouká bouří, aby si o sedmačtyřicet dní později pochutnala na jeho dětech.

Nicky řekla: ‚Je to, jako by se dům – nebo něco, co je v něm – usilovně snažil oddělit nás od sebe a hrál si s naším strachem – a láskou – tak, abychom se stáhli do svého nitra.“

Slyšel, jak vstala ze židle. Když znovu promluvila, znělo to, jako když stojí u zdi s fotografiemi, ale neobrátil se k ní. Bouře ho z nějakého důvodu čím dál víc zneklidňovala a on od ní nedokázal odtrhnout pohled.

„Nikdy jsi nečetl Blackwoodův deník?“ zeptala se.

„Ne. Byl mrtvý. Nechtěl jsem číst jeho ospravedlňování, jeho šílené výlevy. Nechtěl jsem dovolit, aby se mi dostal ještě hlouběji do hlavy. Nevím… bylo by to jako ocitnout se znovu v tom domě, kde byli všichni mrtví.“

„Nemohl o tom napsat ještě předtím, než jsi ho zastřelil.“

„Ne. Nemohl. Ale tak jsem to cítil. Psychoterapeut v sirotčinci dostal kopii deníku od policie. Přečetl si ho, aby Blackwooda lépe pochopil, aby si uměl představit, jaká mohla být moje konfrontace s ním. Něco mi o něm pověděl, ale nikdy mi z něj nepředčítal.“

„Chci si ho přečíst,“ řekla Nicky. „Tedy… vlastně nechci, ale musím. Jak bychom mohli získat kopii? Nemohl by ji ještě mít ten terapeut, co myslíš? Nebo tamní policie?“

„Možná. Netuším. Ale na internetu jsou stránky, ze kterých Billy Lucas získal fotky mých rodičů a sester. Jsou věnované sériovým a masovým vrahům. Třeba by ses mohla podívat tam.“

„Pamatuješ si tu webovou adresu?“ Když ji nadiktoval, řekla: „Použijeme tvůj počítač,“ a on slyšel, jak jde k jeho stolu.

John se odvrátil od okna a řekl: „To všechno je dávná minulost. Jediné, co tím získám, budou ještě napnutější nervy. Už teď jsem tak nervózní, že mi to ani pořádně nemyslí. A já zatraceně potřebuju, aby mi to myslelo.“

U stolu zapnula Nicky počítač. „Povím ti, co najdu.“

„Najdeš jen šílenství. Zlo, odvrácenou stranu Měsíce. Nebudeš mít chuť na večeři.“

Když otevřel dveře na chodbu, zavolala na něho a on se obrátil.

„Zatím jsme všechno společně zvládli,“ řekla. „Tohle taky nějak zvládneme. Otec Bill ani Peter Abelard nejsou celá církev. Máme sedmačtyřicet dní. Vymyslíme plán. Ty a já proti celému světu – to mi připadá jako férové utkání.“

Její úsměv byl dokonce i teď okouzlující.

John řekl: „Miluju tě,“ a jen v duchu dodal: Miláčku, to není ty a já proti celému světu. To je ty a já proti samotnému peklu.

Ta webová stránka měla volnou a placenou část. Ta volná se samozřejmě ukázala být pouhou návnadou a ta placená obsahovala rozsáhlý archiv.

Když Nicky zjistila, že ručně psaný deník Altona Turnera Blackwooda je přístupný jen pro platící návštěvníky, použila kreditní kartu, aby se zaregistrovala.

První, čeho si na dokumentu všimla, bylo, že vrahův rukopis byl tak úhledný, až byl skoro puntičkářský, jako by si myslel, že krasopis dodá tomu šílenému blábolení na racionalitě. A nad každým i dělal místo tečky malý kroužek.

Poté, co poslal Waltera a Imogene domů, přestože namítali, že jim tam zbude příliš mnoho nedodělané práce, měl v úmyslu navrhnout profesoru Sinyavskimu, aby také odjel dřív a vyhnul se tak nejhorší vánici. Místo hodiny matematiky v plném proudu však našel knihovnu prázdnou, světla zhasnutá.

V jeho současném rozpoložení ho každá odchylka od běžné rutiny dětí znepokojila. Spěchal chodbou k pokoji děvčat, zaklepal, a když se nedočkal odpovědi, zaklepal znovu a otevřel dveře. Nikdo tam nebyl.

Přešel chodbu k Zachovým dveřím, ostře zaťukal a ulevilo se mu, když uslyšel syna zvolat: „Dále!“

John otevřel dveře, naklonil se do pokoje a uviděl Zacha nad skicákem. „Tak ty už umíš všechnu matiku, co existuje?“

„Skoro všechnu. Ale profesor Sinyavski chtěl odjet dřív. Nerad řídí ve sněhu. Pamatuješ, jak ho v loni v zimě vozila jeho přítelkyně, ta s dlouhými vlasy a –“

„Kde jsou holky?“

„Naomi byla jako obvykle celá pryč z prvního sněhu. Myslím, že Minnie šla ven s ní.“

Dole pobíhal John od okna k oknu a hledal dívky v obou zahradách – ale našel je v převlékárně, kde si právě zuly vysoké boty a pověsily bundy. Měly červené nosy, růžové tváře a rozzářené oči.

„Toho sněhu je zatím jenom troška, je to jen ubohej poprašek, takže se nedá dělat nic pozoruhodnýho,“ vysvětlila Naomi. „Nedá se ani udělat andělíček a na koulování můžeš rovnou zapomenout.“

„Já jí to povídala,“ poznamenala Minnie.

Jo, povídala mi to. Pořád mi něco povídá.“

„Čekám, až mě začneš poslouchat,“ řekla Minnie.

„Tak to doufám, že máš spoustu trpělivosti, Myško.“

„A budu muset žít nejmíň do sta, než se dočkám. Neříkej mi Myško.“

„Už nechoďte ven beze mě. Dobře?“

„Chceš se koulovat?“ zeptala se Minnie.

„Vždycky vyhraju, ne?“ řekl John.

„Vloni jsme byly ještě malý,“ namída Naomi. „Ale teď už ti to natřeme.“

„Třeba natřete. Ale do té doby zůstaňte doma.“

Naomi, osvobozená o něco dříve od nevýslovného utrpení na hodině matematiky, měla pocit, jak její nálada vzlétá až do nebeských výšin. Ale pak ji znovu srazilo dolů drtivé zklamání z příliš pomalého sněžení a ponížení způsobené tím, že její mladší sestra měla zase pravdu. Nebyla deprimovaná, to nikdy, na něco takového neměla čas, ale neměla zrovna takovou náladu, aby si uvázala do vlasů tucet mašlí a dělala na chodbě hvězdy.

Uplynulo devět dní ode dne, kdy se záhadná Melody zjevila v hudební síni, aby jí dala ten naprosto úžasný kufřík plný takzvaných kouzelných předmětů, které skutečně vypadaly docela magicky. Jinovatka klidně mohla být na nudné šípkové růži, ale zdálo se, že Melody neví vůbec nic o tom, jaké tempo by mělo mít opravdu vzrušující dobrodružství. Melody nikdy nebude Louisa May Alcottová. Pokud to takhle půjde dál, bude Minnie opravdu stovka, než proletí mezi těmi nudnými světy, a Naomi bude příliš senilní na to, aby se mohla stát princeznou čehokoliv.

Poté co se vrátily domů z té zbytečné vánice, nevěděla Naomi dobrých čtyřicet minut, co dělat, jen se potloukala po domě jako pořádně otrávená můra hledající otevřené okno. Ale pak, dvacet minut po čtvrté, zabloudila náhodou do knihovny a rozhodla se, že bude nejlepší, když si přečte třetí román ze série o draku Drumblezornovi a jeho už vůbec ne divoké mladé studentce, budoucí Johance z Arku.

Když knihu našla a sundala z police, zaťukal jí někdo na rameno. Otočila se a – my o vlku – stála tam Melody. Oděv měla stejně jednotvárný jako obvykle, ale její obličej se zdál být živější, než když ji Naomi viděla předtím, a oči jí doslova zářily vzrušením.

„Má paní, jsem na vás pyšná – postavila jste své království nad svou rodinu a uchovala tajemství atašé kufříku.“

To se Naomi moc nezamlouvalo. „No, jsem šampionka v zamykání pusy na zámek, ale nepostavila bych království nad rodinu. Proč bych taky měla?“

„Ale udělala jste to, a to je skvělé. Protože… čas nadešel. Dnes v noci přijde ta chvíle. Už brzy proletíme mezi světy.“

48

Nicolette seděla za Johnovým stolem a četla z monitoru počítače Blackwoodův deník, nejprve s vědeckým zaujetím, ale pak s ponurou fascinací. Jak obracela elektronické stránky, čím dál pevněji ji svírala hrůza. Vzrůstal její respekt k působivé hrozbě, kterou ten znetvořený muž představoval za svého života a možná i po smrti.

Nečekala, že ji ta četba tak vyděsí. Ano, věřila každému slovu, které jí John pověděl. Navíc měla vlastní tajuplné zážitky. A Stephaniin telefonát večer devatenáctého, před šesti dny, musel být jakýmsi předběžným varováním od Prozřetelnosti. Přesto Nicky doufala, že při četbě deníku ke své úlevě zjistí, že Blackwood, stejně jako většina psychopatických vrahů, disponoval jakousi hmyzí inteligencí, byl sice chytrý a nebezpečný, ale soustředil se na kořist úzce jak kudlanka nábožná nebo pavouk, jehož svět je omezen na vlákna pavučiny. Kdyby byla jeho vnitřní krajina stejná jako u nesčetných vraždících maniaků před ním, bylo by těžší uvěřit tomu, že ze všech těch krvelačných brouků s lidskou podobou má zrovna on moc vrátit se z onoho světa, ať s pomocí ďábla nebo bez ní.

Byla věřící, ale byla to víra v moderním slova smyslu, která připouštěla nebe, ale pochybovala o peklu, vítala teorii o andělech, ale odsouvala ďábly do komiksů a hororů. Po půlhodině četby Blackwoodova odporného popisu svého původu však cítila v kostech, že by měla brát vážně možnost přetrvání jeho ducha na tomto světě. Nebylo tak snadné zavrhnout ho jako yettiho, upíry nebo lochneskou příšeru. Jeho přítomnost bylo cítit ve tmě, a přesto ho nebylo vidět, když se rozsvítila lampa. Dokázal povzbudit představivost člověka za soumraku na osamělém místě natolik, že měl pocit, jako by se mu pod kůží svíjeli červi.

Za počítačovým monitorem, na druhé straně místnosti, koutkem oka zahlédla, jak někdo rychle prošel kolem okna sněhem na zadní terase.

Třeba Nashovi ještě neodjeli a Walter dokončoval nějakou práci, aby mohli zamířit domů, než se vánice spustí naplno.

Minutu nato se zavřely dveře tak potichu, že to Nicky skoro neslyšela. Pak zaslechla tiché kroky chodbou.

Vzhlédla, napůl v očekávání, že někdo otevře dokořán dveře pracovny, které byly ze tří čtvrtin přivřené. Když kroky přešly a pak utichly, zavolala: Johne?“

Ať to byl kdokoliv, zjevně ji neslyšel. Nevrátil se, aby se zeptal, co chce.

Přestože ji Blackwoodův deník morbidně fascinoval, strávila na prvních stránkách až příliš mnoho času. Kdyby chtěla, mohla by se k textu později vrátit a pročíst si ho pozorněji. Teď přebíhala zrakem po zdánlivě nekonečných linkách úzkostlivého krasopisu a hledala, co vrah napsal o svých důvodech přejít z jednotlivých vražd k likvidaci celých rodin.

Preston Nash sedí sám ve svém suterénním bytě, jí kukuřičné čipsy se salsou, pije pivo a hraje hru Velká automobilová loupež, skutečně tu akci prožívá, když najednou zcela bezdůvodně řekne nahlas: „Pojď ke mně.“

Pak už ví jen to, že má v kapse kalhot klíč od domu Calvinových a řídí druhé auto svých rodičů, které má zakázáno používat, přestože mu je šestatřicet. Preston už dříve zažil duševní stavy zvané dissociativní fuga, způsobené léky nebo alkoholem, při kterých jako by opustil své tělo. Pak dělá věci, které vnímá ani ne zpola, a na celé hodiny aktivity si později pamatuje jen mlhavě nebo vůbec ne. Teď do sebe však nenalil tolik piva ani nenaházel dost pilulí, aby se do takového stavu dostal.

Kromě toho, tohle je jiné než fuga. Divnější. Je si vlastně vědom toho, co dělá, a nechce to dělat, jenže nemůže přestat. Je nucen dostat se do domu Calvinových. Má pocit, jako by na tom závisel jeho život, jenže neví proč. Navzdory vánici není svět kolem něho rozmazaný a vzdálený. Je však černobílý, což nijak nesouvisí se sněhem a holými větvemi, protože všechna ostatní auta na silnici jsou buď černá, nebo bílá nebo mají nějaký odstín šedé, stejně jako vývěsní štíty obchodů a oblečení chodců. Zdá se, že jediné, co je teď barevné, je Preston, to, co má na sobě, a auto, které řídí.

Není vystrašený. Myslí si, že by měl být strachy zbrocený potem a klepat se jako ty masážní postele na mince v laciných motelech, ale něco mu říká, aby zachoval klid, že je všechno v pořádku. Kdykoliv se předtím bál, byl pokaždé střízlivý. To, co teď prožívá, není jako být opilý, jen se to podobá opilosti natolik, aby neměl nervy napnuté k prasknutí.

Zaparkuje blok od domu Calvinových. Dojde k jejich domu tak rázně jako dochvilný muž, který míří na důležitou schůzku. Nemívá nijak ladné pohyby. Svět Prestonovi většinu času připomíná palubu lodi za bouře a on je na sebe pyšný, když se dokáže udržet na nohou a nespadnout přes palubu. Teď však kráčí po zasněženém chodníku bez jediného zaškobrtnutí. Vstoupí na trávník a pokračuje podél severní zdi hezkého domu z bílých cihel. Přes zadní terasu ke dveřím bez okna. Jsou zamčené. Použije klíč.

Je polapen.

Jezdec si svého koně osedlá poprvé od pátého října, kdy jel na Prestonovi tajně. Teď o sobě však dá vědět. Preston se mu okamžitě podvolí a poslouchá svého pána ještě lépe, než poslouchá avatár ve videohře člověka, který svírá joystick, a do světa okolo něho se vrátí barvy.

Preston nechá klíč v zámku a vstoupí do převlékárny. Boty dívek stojí na gumové podložce, která se leskne roztátým sněhem, a na věšáku visí jejich bundy. Preston za sebou zavře dveře. U jedné stěny stojí skříň se zásuvkami v dolní části. Preston, který tam nikdy předtím nebyl, vytáhne přesně tu správnou zásuvku a vyndá z ní kladivo s vidlicí na vytahování hřebíků.

Z převlékárny vedou dvoje dveře, jedny do kuchyně, druhé do chodby v prvním patře. Preston vstoupí do chodby a tak tiše, jak jen dokáže, spěchá k hlavnímu vchodu do domu.

Když míjí pootevřené dveře, zavolá Nicolette Calvinová: „Johne?“

Mohl bych vejít do pracovny a rozmlátit jí hlavu na kaši. Ale chápe, že je to velice žádoucí čubka, takže musí být nejprve zneužita. Teprve později, až bude škemrat o smrt, by mohla být zábava rozbít jí obličej kladivem.

Preston nemá žádný problém s tím, co jeho jezdec chce. Bude to jako v jednom z jeho pornofilmů zkříženém s horory série Saui jen s tím rozdílem, že tohle bude ve 3D a mnohem intimnější.

K vstupní hale přiléhá malá šatna. Preston do ní vejde a tiše za sebou zavře dveře.

Jezdec použije Prestonův hlas a řekne mu „Zůstaň“, jako by to byl dobře vycvičený pes. Ve svém stavu je však spíš jako auto než pes, spolehlivá honda ponechaná na parkovišti s nastartovaným motorem. Teď je jen Prestonem, ne Prestonem, Altonem a Zmarem, ale je to jen Preston v naprosté nečinnosti, jako postava ve filmu na DVD, když divák stopne přehrávání. Ví, že je Prestonem, chápe, že se nachází v šatně na kabáty, a je si vědom, že drží v ruce kladivo. Ví také, že ať se stane cokoliv, nebude za to zodpovědný, bude spíš divák než přímý účastník, i když divák se skutečným zájmem o děj, jenž ho zaručeně pobaví. Preston byl celý život spíš divákem než účastníkem, takže pro něho tato role není ničím nová, jen s tím rozdílem, že si nemůže dojít pro pivo, kdykoliv na ně dostane chuť.

Minnie stála ve svém pokoji vedle hracího stolu a zírala na svůj objekt z lega. Byl bílý, necelých osm centimetrů silný, měl asi patnáct centimetrů v průměru a připomínal velký pufovaný rýžový chlebíček jen s tím rozdílem, že byl hladký a stál na hraně jako mince. Neměl vůbec držet pohromadě. Měl se rozpadnout na spoustu dílků, ale neudělal to.

Stavěním z lega se zabývala už dva roky; nevěděla proč. Začalo to, když se vrátila domů z nemocnice poté, co byla tak nemocná, že se všichni báli o její život.

No, vlastně to začalo, už když byla v nemocnici…

Měla vysokou horečku, kterou se nedařilo srazit obvyklými léky. Horečku, ale také zimnici spojenou s pocením a bolestí hlavy. Skoro nejhorší na tom byla žízeň. Někdy měla takovou žízeň, jako by snědla půl kila soli, a nemohla dostat dost vody. Většinu času jí doplňovali tekutiny jehlou zavedenou do žíly v paži, ale to žízeň nezmírnilo. Museli kontrolovat její přívod tekutin, protože někdy pila, až se jí bolestivě nafouklo bříško, a navzdory bolesti zoufale chtěla pít ještě – dokonce i ve snu.

Na jednotce intenzivní péče se jí zdála spousta podivných snů, některé dokonce, i když byla vzhůru. Než šla do nemocnice, nevěděla, co znamená delirium, ale když se uzdravila a vrátila domů, dokázala by ho už přesně popsat. Ty sny, ať už byla vzhůru nebo spala, často souvisely s žízní: zdálo se jí o poušti, kde se každý příslib vody ukázal být přeludem, o džbánech a kohoutcích, z nichž vytékal jen písek, o pronásledování nějakou příšerou vyschlým korytem řeky za horkého dne, o lese suchých stromů obklopujících prašnou paseku, kde byly ve vyprahlé trávě poházené bílé kosti a kde se jediná voda nacházela na dně otevřeného hrobu, ale když do toho hrobu sestoupila, i tahle voda se ukázala být přízrakem a něco na ni začalo házet lopaty vápenaté hlíny, totéž napůl viděné monstrum, jež se za ní hnalo suchým korytem.

Deliria byla opravdu podivná. V deliriu byla přesvědčená, že se ji snaží zabít nejen příšery, ale i lidé, kteří se jí ve skutečnosti pokoušeli pomáhat, jako Kaylin Amhurstová, sestra na jipce. Minnie si ve svých halucinacích a nočních můrách myslela, že se ji sestra Amhurstová snaží otrávit.

Někdy, obvykle ke konci Minniiných nejhorších nočních můr a halucinací, se objevil otec Albright. Měla otce Albrighta moc ráda. Byl to nejlepší člověk, kterého znala, hned po mámě, tátovi, Naomi a Zachovi. Nedlouho předtím, než Minnie onemocněla, odešel do důchodu a na jeho místo nastoupil otec Bill, takže mu možná dala roli ve svých horečnatých snech, aby se s ním mohla znovu setkat. Byl tam jedinou dobrou věcí. Pokaždé jí dal vodu, která se nikdy nezměnila v písek nebo sůl.

Byl to špatný rok, nejen kvůli její nemoci. Měsíc předtím, než odešel otec Albright do důchodu, zemřel Willard. Tátu a Lionela Timminse navíc málem zabil nějaký darebák, a přestože taťka dostal medaili za chrabrost, málem umřel, což Minnie dlouho děsilo. Jediná dobrá věc za celý ten rok bylo možná Záchovo rozhodnutí, že se prostě musí stát mariňákem.

Minnie nevěděla, jestli jsou ty objekty z lega dobré nebo špatné. Poprvé je spatřila ve svých horečnatých snech, jen s tím rozdílem, že nebyly z kostek lega. Byly to jen tvary viděné z dálky, pak zjistila, že chodí okolo nich, jako by to byly stavby, a nakonec se procházela jejich útrobami. Při těchto procházkách věděla, že se musela zmenšit jako Alenka v říši divů, dokud nebyla nejmenší ze všech tvorů, a že ty podivné tvary, které zkoumala, leží na dně vesmíru a podpírají ho.

Její matka říkala, že vesmír udržují v pohybu tři mocné síly. První a nejmocnější je bůh. Dvě další síly jsou obě stejně mocné: láska a představivost. Z těch tří jsou bůh a láska vždycky dobré. Představivost však může být dobrá nebo špatná. Mozartova představivost dala vzniknout skvělé hudbě. Hitlerova přinesla tábory smrti. Představivost je tak mocná, že je nutné zacházet s ní opatrně, aby jejím prostřednictvím člověk nepřinesl do reality něco, čeho by pak litoval. Všechno ve vesmíru bylo původně pouhou myšlenkou. Když se Minnie ve svých delirických snech procházela těmi objekty, věděla, že jsou to myšlenky, z nichž všechno začalo, ačkoliv tehdy ani teď nevěděla, co znamenají. Koneckonců jí bylo jen osm.

Odvrátila se od svého výtvoru z lega, došla k oknu a dívala se na sníh padající mezi holými větvemi šarlatového dubu. Předpověď počasí se zmýlila. Vypadalo to na víc než na třicet centimetrů sněhu, nejen na patnáct. Nevěděla, kde tu jistotu bere, ale vsadila by se, že je její odhad správný. Byla to prostě jedna z věcí, které věděla.

Krátce poté, co se s Naomi vrátila domů ze sněhu, padla na Minnie ponurá nálada. Byla to jedna z těch chvil, kdy cítila neviděné přízraky tak silně, až věděla, že je dříve nebo později spatří, jako v té večerce toho chlapa s ustřelenou polovinou obličeje. Tušila, že tentokrát to bude ještě horší.

Na jižním trávníku se něco pohnulo, nejprve částečně zakryté větvemi dubu. Pak to vyšlo na otevřené prostranství a ona uviděla, že je to Willard. Vzhlédl k ní do okna.

„Hodný pejsek,“ zašeptala. „Hodný Willard.“

Willard tam chvíli stál a díval se skrz padající sníh. Pak zamířil k domu.

Minnie ho ztratila z očí. Napadlo ji, jestli nešel dovnitř.

Roger Hodd, reportér Daily Postu, má schůzku se svou ženou Georgií. Jsou domluvení na večeři, až Georgia skončí v práci. Navrhla jeho oblíbenou restauraci, přestože to není místo, které by měla nějak zvlášť ráda. Hodd podle toho soudí, že nad dezertem požádá o rozvod. Už dlouho se od něho touží osvobodit. Zná jeho popudlivost a sžíravý humor a doufá, že na veřejnosti ji slovně nenapadne tak divoce jako v soukromí. Hodd ji však nenapadne vůbec, protože ji chce nechat sedět v restauraci samotnou tak dlouho, dokud jí nedojde, že se manžel vůbec neobjeví. Poskytne jí rozvod, ale teprve až po něm bude zoufale toužit.

Je teď v hotelovém pokoji s prostitutkou, které zaplatil dopředu, a sotva si rozepne první knoflíček na manžetě košile, řekne: „Pojď ke mně.“ Dívka na posteli na sobě nemá nic než kalhotky a opáčí se svůdným kouzlem slečny Piggy z Muppetů: „Proč nepřijdeš ty ke mně? Jsem fakt připravená.“ Najednou si znovu zapne manžetu, sebere z křesla těžký kožený kabát, řekne: „Právě jsem zjistil, že ošklivost snáším hůř, než jsem si myslel,“ a dívka ho prokleje, když odchází z pokoje.

Spěchá hotelovou chodbou, aniž by si plně uvědomoval, co právě udělal, a nemá tušení, proč to udělal. Nebyla ošklivá. A i kdyby byla, snáší ošklivost pozoruhodně dobře, pokud žena jinak má všechno, co má mít. Pije od jedenácti dopoledne, ale nijak moc. Jen tak usrkává. Není opilý. Pije už tak dlouho, že se opije jenom zřídka, nebo si to aspoň neuvědomuje.

Když už sedí v autě a řídí skrz kypící vlny sněhu, připadá si jako Richard Dreyfuss v tom starém sci-fi Blízká setkání třetího druhu. Jako posedlý se snaží někam dostat, ví, že ne do nějaké odlehlé díry ve Wyomingu, kde má přistát kosmická loď, ale na místo, které nedokáže pojmenovat. Měl by se bát, ale nebojí se. Jedním důvodem je, že se nebojí nikdy. Je drsný parchant. Koneckonců se už léta snaží zabít pomocí chlastu a neurotických ženských, což je mnohem krutější způsob než polít se benzinem a zapálit. A navíc pokaždé když se mu z toho nepochopitelného nutkání zrychlí dech a rozbuší srdce, zazpívá mu utišující hlas v hlavě ukolébavku beze slov a on se znovu uklidní.

Zaparkuje v luxusní čtvrti nedaleko domu z bílých cihel, který je zjevně jeho cílem. Zasněženou zahradou ho obejde dozadu a přes terasu dorazí ke dveřím, v jejichž zámku je zastrčený klíč. Jakmile otevře dveře a vytáhne klíč, udeří ho do hlavy cosi černého, nebo má aspoň takový pocit. Pak je to uvnitř jeho hlavy, ale lebka zůstane nedotčená. Vykřikne, jenže je to neslyšný výkřik, protože už není pánem svého hlasu.

Když vstoupí do převlékárny a zavře za sebou dveře, stále se snaží křičet, protože je na rozdíl od cesty sem k smrti vyděšený. Hrůza ho zachvátí, zatímco kráčí z převlékárny do kuchyně a přes obývací pokoj do přední části domu a studené moře strachu se mu přelévá přes hlavu, protože teď už není drsný Roger Hodd, ale něčí děvka.

Naomi vyšla ze šatny v pokoji pro hosty a podala Melody atašé kufřík. „Uvidíte, že je všechno přesně tak, jak jste mi to dala. Ty vejce – na co jsou a proč jsou na nich jména? A něco v nich je, nepřišla jsem na to, co.

Vejce jsou hodně symbolický, můžou představovat tisíce věcí. Jsou to symboly? Co je na nich magickýho, jak fiingujou? Je jinovatka pořád na šípkový růži a co to vlastně znamená?“

„Má paní, všechny vaše otázky budou brzy zodpovězeny. Dnes v noci budeme cestovat na bouři.“

„Na bouři?“ opáčila Naomi, které se líbilo, jak to zní – cestování na bouři.

Melodyin docela hezký obličej byl teď tak živý, že byla opravdu krásná, mnohem víc plná života než předtím. Její melasové oči byly úžasně jasné, jako by zářily vnitřním světlem. A její hlas, vždycky podmanivý, melodický a překypující záhadností, zněl ještě čarovněji než kdy jindy: „Tohle není obyčejná vánice, má paní. Je to vykouzlený sníh, kteiý padá tady, ale také se shromažďuje v prázdném prostoru mezi světy a pohybuje se napříč časem, dokud nevytvoří most vedoucí odsud do našeho království, takže budeme moci doklouzat domů stejně hladce jako olej po skle a rychle jako rtuť.“

Naomi nadchlo každé její slovo až najedno. „Doklouzat? Myslela jsem, že mezi světy poletíme!“

„Budeme dělat obojí zároveň, má paní, což pochopíte, až uvidíte časoprostorové saně s plachtami nafouklými a napnutými větrem času.“

Naomi se tak točila hlava z toho jazyka, fantazie a nastíněných možností, že nemohla mluvit. Pak si vzpomněla na slovo, které často říkala jedna ne moc chytrá holka z Příběhu o Zoufálkovi, když byla zmatená, a Naomi ho s oblibou používala pro vyjádření svého ohromení: „Paß“

„Teď mě musíte hned doprovodit na vrchol domu, abychom mohli udělat další přípravy, má paní. Pojďme, dokud tu není žádná kočka, která by mohla vyslídit cíl naší cesty.“

Melody letěla ke dveřím pokoje pro hosty a Naomi spěchala za ní. Cestou ji napadlo, jestli bude také umět mluvit tak úžasně, jak to zjevně uměli všichni lidé v jejím království.

Pospíchaly chodbou v prvním patře k zadnímu schodišti a po něm do druhého patra, prolétly kolem matčina ateliéru a dalšími dveřmi do chodby nad hlavním schodištěm.

Když si Naomi uvědomila, že Melody má v úmyslu vstoupit do hlavní ložnice, řekla: „Moment! To je soukromý prostor mých rodičů. Potřebujeme pozvání, abychom tam mohly vejít.“

„Musíme provést přípravy v nejvyšší části domu. Později budeme moci odejít jenom tudy.“

.Ateliér je taky v nejvyšší části domu.“

„Ale ateliér je nevhodný.“ Ukázala na dveře ložnice a dodala: „Kromě toho tam nikdo není.“

Jak to víte?“

„Prostě to vím.“

„Tak aspoň zaklepáme,“ řekla Naomi. „To je pravidlo.“

Melody se šibalsky usmála, sevřela pravou ruku v pěst a tiše zaklepala do vzduchu. Dveře před ní se kouzlem otevřely.

Naomi se navzdory obavám z porušení pravidel potěšené zahihňala, následovala Melody do ložnice rodičů a zavřela za nimi dveře.

Teď na konci odpoledne, na počátku soumraku, byl svět venku bílý vířícím sněhem, ale ložnici rodičů halily stíny. Když Melody přistoupila s kufříkem k posteli, obě lampičky na nočních stolcích se rozsvítily, jako by se o to postarala nějaká neviditelná pokojská, a vrhaly právě dost měkkého světla.

„Tyhle věci mě budete muset naučit,“ poznamenala Naomi.

„Vaše schopnosti se vám vrátí spolu s obnovenou pamětí, má paní. A dnes večer se toho naučíte spoustu. Spoustu úžasných věcí. Dnes večer se toho naučíte víc, než jste se naučila za celý svůj život.“

Melody položila kufřík na přehoz postele a poplácala místo vedle něho, aby se tam Naomi posadila.

Naomi si sedla na kraj postele a nohy nechala viset dolů. „Co teď?“

„Teď počkáte přesně tady, kde sedíte, zatímco já půjdu dolů, dramaticky se zjevím každému členu rodiny, přesvědčím je, že tohle je noc magie, a přivedu jednoho po druhém sem.“

„Nemůžu jít taky? Chci vidět, jak se dramaticky zjevíte!“

„Musím to udělat tak, jak je psáno,“ odvětila Melody se slabým náznakem napomenutí. „Vše je třeba provést podle pokynů královského mága.“

S těmi slovy svižně přešla pokoj, vyšla na chodbu, zavřela dveře a nechala Naomi samotnou.

Naomi si přála, aby mohla na pět minut vypnout přetížený mozek a nechat legie myšlenek zpomalit na rychlost, ze které by se jí netočila hlava.

Úvah se jí tam honilo snad tisíc, každá rotovala okolo své osy, ale také se otáčela okolo středu její mysli jako planety okolo Slunce. Všechny byly oslnivé a okouzlující kromě dvou nebo tří strašpytlíkovských, které se zrodily z Minniina nakažlivého pesimismu. Naomi byla odhodlaná nedovolit těm jo-ale a co-kdyby vyrůst ve velké ošklivé bradavice, které by jí zkazily náladu a kouzlo. Byla pozitivní člověk věřící v neuvěřitelné a první flétnistka, a přestože toho nevěděla moc o matice, měla obrovské znalosti o magii.

Sledovala šikmo padající sníh za oknem. Vichr se ztišil v mírný vítr. Na sypající se vločky byl uklidňující pohled.

Ložnici rodičů naplnilo hluboké ticho. Naomi se pokusila vsáknout ho do své hlučné mysli.

S rostoucím neklidem procházel John přízemím a suterénem. Nehledal nic konkrétního, ale napůl očekával, že najde něco důležitého nebo dokonce zlověstného, přestože neměl ponětí, co by to mělo být.

Nakonec, zpátky v kuchyni, nastavil na klávesnici bezpečnostního systému vedle zadních dveří domovní alarm. Večer měl přijít až za hodinu, ale nikdo z nich neměl důvod chodit v takovém počasí ven. Dcerám už řekl, aby zůstaly doma. Zach se zdál být zabraný do kreslení. Při zapnutém alarmu se John cítil lépe, nedovolil si však luxus iluze, že jsou v naprostém bezpečí. Nikdo není nikde dokonale bezpečný.

Do desátého prosince zbývalo sedmačtyřicet dní. John ještě neměl pocit, že by hodiny naléhavě tikaly, ale stejně cítil, jak plyne čas. Skoro ho slyšel.

Až padne soumrak, promění se osvětlený dům pro kohokoliv venku v akvárium s rybičkami. Rozhodl se zatáhnout všechny závěsy a žaluzie a začal v kuchyni. Přitom zkontroloval, jestli jsou okna pevně zavřená.

Bylo to výročí nejhorší noci jeho života a každé okno, které prověřil, mu připomnělo, že jeho rodiče a sestry zemřeli, zatímco on přežil díky svému sobectví a slabosti.

Když byla škola, chodily Marnie a Giselle nahoru spát v devět hodin. Johnovi rodiče byli učitelé, vstávali brzy, a tak chodili obvykle spát v deset.

Protože bylo Johnovi čtrnáct, měl dovoleno zůstávat vzhůru déle, ale toho večera se vymluvil na ospalost a odešel se svými sestrami, v devět. Seděl potmě, dokud neuslyšel, jak rodiče v devět čtyřicet zavírají dveře ložnice.

Jeho pokoj ležel na opačné straně chodby, naproti ložnici rodičů. Z okna viděl na střechu verandy.

Vyklouzl oknem z pokoje a zasunul dobře navoskovaný okenní rám. Protože nebylo zevnitř zajištěné kličkou, mohl ho při návratu domů snadno otevřít.

Během uplynulých několika měsíců se vyplížil ven často. Měl v tom takový cvik, že by to nikdo neprovedl tišeji než on.

Na severním konci terasy vyčnívala nad střechu silná větev stromu. Chytil se jí, zvedl nohy nad střechu a ručkoval tak dlouho, až byl mimo dům. Pak seskočil do trávy. Dostat se zpátky znamenalo vylézt na strom, po větvi na střechu verandy a oknem do pokoje, kde padl na postel tak unavený, že okamžitě usnul.

Jmenovala se Cindy Shoonerová. Bydlela o dva bloky dál a po odchodu z domova se k ní mohl dostat za tři minuty.

Pan a paní Shoonerovi byli dysfunkční, jak říkala Cindy: Nenáviděli svou práci, nenáviděli své příbuzné a neměli rádi ani jeden druhého. Když nepili, hádali se, a tak, protože ani jeden nemíval popudlivou opici, začínali pít už vpodvečer, aby zachovali doma klid. Většinu dní už kolem desáté usínali, spali nebo se dívali v posteli na wrestling na kabelovce, protože se jim oběma líbili spoře oblečení svalnatí muži.

Jejich ložnice se nacházela ve druhém patře a Cindyina v přízemí. Mohla vyklouznout z domu ještě snáz než John.

Na začátku srpna, když to začalo, si s sebou brali deku na blízkou louku a leželi pod hvězdami.

Pak pana Bellinghama, který bydlel dva domy od Shoonerových, požádala jeho společnost, aby vzal devítiměsíční práci v jiném státě a pomohl vyřešit problémy nějaké továrny. Paní Bellinghamová se rozhodla jet s ním. Nechtěli dům pronajmout, tak ho zavřeli a nabídli Cindy pár dolarů za to, že na něj dohlédne a jednou za pár týdnů tam utře prach a vyluxuje.

Od té doby už s Johnem nepotřebovali louku. Mohli mít svíčky, hudbu a skutečnou postel.

Bylo jí šestnáct, o rok a půl víc než Johnovi. Byla jeho první láska. On její první nebyl. Přestože Cindy byla ještě dívka, měla v sobě už hodně ženského. Byla sebejistá, měla ženské vystupování, choutky a brala antikoncepci, kterou dostávala od své matky, jež nenáviděla představu, že by měla mít vnoučata, ještě víc než svou práci nebo manžela.

Cindy nebyla pro Johna ta pravá, přestože si to tehdy nemyslel. Kdyby mu vlastně nějaký nevhodný člověk řekl, že pro něho není ta pravá, okamžitě by se začal ohánět pěstmi.

Ve skutečnosti nebyl ani on ten pravý pro ni. Měl ji docela rád a rozhodně byl rád s ní, ale nemiloval ji. Když dívka není aspoň trochu milována, když k ní muž necítí alespoň náklonnost, která by se dala zaměnit za lásku, je vlastně zneužívána.

Té noci s ní zůstal o něco déle než obvykle, do tři čtvrtě na čtyři. Poté, co se pomilovali, na chvíli v domě Bellinghamových usnuli.

Když se rozloučili, spěchal domů, vylezl na strom a ve čtyři se vrátil do svého pokoje.

Mohl se svléknout, padnout do postele a okamžitě usnout. Mohl se probudit až ráno, spokojený se svou tajnou eskapádou, a zjistit, že spal v domě mrtvých.

Když potichu zasunul spodní díl okna, uslyšel někde v druhém patře zvonit zvonky. Byl to stříbřitý, strašidelný zvuk, u nich doma cizí. Po chvilce se ozval znovu. Došel potmě ke dveřím, aby naslouchal, právě když zvonky zazněly potřetí.

Pootevřel dveře a uviděl na chodbě světlo. Vycházelo z pokojů rodičů a sester.

Na podlaze stála černá kabela. Vedle ní ležela pistole.

John tu zbraň znal. Jeho otec, dobrý střelec, lovil v sezoně vysokou a učil svého syna střílet. Tohle nebyla otcova zbraň.

Na hlavni byl našroubovaný podomácku vyrobený tlumič. Sundal ho.

Podivné zvuky z pokoje sester mu prozradily, kde se vetřelec nachází.

Neslyšel pláč ani křik a věděl, co mlčení dívek musí znamenat. Kdyby o tom přemýšlel, byl by strnul nebo by nenašel sílu jednat, takže se soustředil na pistoli a na to, co s ní musí udělat.

Se zbraní v ruce pootevřel dveře ložnice rodičů. Leželi v zakrvácené posteli. Zastřeleni ve spánku. Něco měli na očích a něco v rukou.

Přepadl ho zaječí strach, rychlý a naléhavý. Ale neutekl.

Po chvilce ticha zazněly zvonky znovu.

John se kradl chodbou a pistoli svíral v obou rukou. Zaváhal krok před pokojem sester.

Znovu ty zvonky.

Vstoupil do dveří, za světlem, za ponurou budoucností.

Giselle na podlaze. Mrtvá. Hůř než mrtvá. Marnie. Malá Marnie. Trpěla. Nepředstavitelně. Slepota by pro něho byla požehnáním.

John chtěl zemřít. Přikrýt každou dívku dekou, lehnout si mezi ně a skonat.

Vrah hrbící se nad Giselle ještě jednou zatřásl zvonky. Byl vysoký, divný jako šváb a klepal se vzrušením. Jen kosti a ruce. Hrubé kosti a chamtivé ruce.

Zatímco se ozvěna zvonků stále odrážela od zdí, zvedla zrůda hlavu, vzhlédla od Gisellina těla, pokřivený obličej ozářený odporným vytržením, ústa zakrvácená od krutých polibků, oči jako černé díry přitahující celé světy do zkázy ve svých drtivých hlubinách.

Zlověstný hlas Johnem otřásl slovy: „Tahle holčička říkala, že jsi odjel na týden k babičce.“

Kdyby vrah věděl, že se John vrátí, počkal by si na něho v jeho temném pokoji. Giselle však byla i přes prožívanou hrůzu natolik duchapřítomná, že zachránila bratra chytrou lží. Umřela s tím, že John možná přežije.

Vrah vstal z podřepu, roztáhl složené kosti do přízračnosti pterodaktyla a řekl: „Tahle tvoje krásná sestra, ta Giselle, měla moc hezká drobná ňadra v dívčí podprsence.“

Johnovy paže byly přímo před ním, lokty zaklesnuté, pistole ve správném pevném sevření, ale jeho bušící srdce jím třáslo, a s ním se chvěla i zbraň, neschopná zacílit.

Vrah udělal krok k Johnovi a řekl: „Taky budeš jednou otcem. Pak přijdu a zneužiju tvoji ženu a děti hůř, než jsem dnes v noci zneužil ty děvky tvoje sestry.“

První výstřel zaduněl v uzavřeném prostoru jako úder bucharu či rána z děla, zvukové vlny se odrážely ode zdi ke zdi, kulka zarazila nosní chrupavku do šíleného mozku a vrah se zapotácel a zhroutil.

John vstoupil do pokoje, postavil se nad padlou zrůdu a vyprázdnil zásobník pistole do té odporné tváře, zničil oči, které viděly utrpení jeho sester, rozsekal ústa, jež je znesvětila. Po prvním výstřelu už žádné další neslyšel, jen se díval, zdánlivě v naprostém tichu, jak obličej toho psychopata přechází od znetvoření k chaosu.

John si nepamatoval, jak sešel dolů do pracovny. Další, co věděl, bylo, že nabil jednu z otcových pistolí s úmyslem prostřelit si patro v ústech, aby vystřelil svou hanbu a žal z hlavy spolu s mozkem.

Jeho sestra zemřela bez naděje, ale John přežil díky její lži o návštěvě u babičky. Zbabělým odchodem ze světa by jí její lásku nesplatil. Jeho pokání nemohlo být o nic menší, než že zůstane naživu.

Na jazyku cítil chuť a tíhu chladné oceli, když uslyšel sirény, které přivolala střelba.

Našli ho, jak klečí na zemi a pláče.

Nicolette našla Johna ve společenské místnosti, kde Walter a Imogene obědvali a plánovali si práci, právě když zatahoval závěsy.

Přečetla si v počítači deník Altona Turnera Blackwooda. V obličeji byla bledá jako sochařská sádra, kterou používala při přípravě plátna.

„Tvoje rodina neměla být čtvrtá. Calvinovy chtěl povraždit jako třetí a Paxtonovyjako čtvrté.“

Zíral na ni, aniž by plně chápal, co říká, ale instinktivně se polekal.

„Ten terapeut, co deník četl, ti to neřekl. Tvoje rodina byla na Blackwoodově seznamu třetí. Když přijel té noci k vašemu domu, parkovalo náhodou v ulici policejní auto se dvěma strážníky. Nejspíš si jenom udělali pauzu, ale Blackwood se lekl. Místo toho jel k Paxtonovým. A třiatřicet dní nato se vrátil pro tvoji rodinu.“

John měl náhle pocit, že na něho někdo míří pistolí. S nábojem v hlavni.

„Pokud jsme třetí,“ pokračovala Nicky, „nemáme čas do desátého prosince. Máme jenom třináct dní.“

„Ale proč by měnil původní pořadí?“

„Proč ne? Chce to udělat tak, jak to mělo proběhnout tehdy. Ale Johne… proboha.“

„Co?“

„Pokud by změnil pořadí, proč by trval na těch třiatřiceti dnech?“

„Pravidelnost sériových vrahů. Kdo ví proč? Sami tomu nerozumějí.“ Zavrtěla hlavou. „Ale dnes. Dnes, Johne. Dneska je to na den dvacet let. Jestli může změnit pořadí a dát nás na třetí místo, může změnit i den. Dnešek pro něho může být sladší než čekání.“

Z deníku Altona Turnera Blackwooda:

Zatímco Melissa rozkládala karty lícem dolů na stole na terase, posbírala Regina ty svoje nejednu po druhé, ale teprve poté, co byly rozdané všechny pro novou hru, a chlapci se zdálo, jak tam tak stál a naslouchal příběhu vraždy své matky, že ta krásná dívka rozložila svůj osud v sedmi kartách a že ta krásná žena drží svůj osud v ruce ve vějíři čísel a figur.

Poté, co porodila Melissu, dala plodná Regina život třem synům, z nichž byly tedjen dětské kosti v rozházené hlíně z vykopaných hrobů. Avšak Anita po porodu znetvořeného chlapce v následujících devíti letech znovu neotěhotněla, přestože se ji Týdžej neúnavně snažil oplodnit. Starý pán s ní postupně ztratil trpělivost, a když na něho Anita jedné noci příliš naléhala kvůli větším privilegiím pro svého chlapce, kterého by Týdžej nejraději stále držel pod zámkem, udeřilji železným pohrabáčem, kterým postrkoval polena v krbu ve své ložnici. Jakmile spatřil, jaké škody napáchal na Anitině obličeji v okamžiku nekontrolovaného vzteku, použil pohrabáč, aby ji dorazil.

Takže matka chlapce nakonec neopustila a to, co mu pověděli o jejím vzrůstajícím odporu k jeho vzhledu, byla jen další z pralesa lží, v němž žil celý Crown Hill a rod Blackwoodových.

Když byla Anita mrtvá a nemohla syna chránit, Týdžej možná uvažoval, že chlapce konečně zabije, ale místo toho svého jediného žijícího syna – který byl v pokroucených větvích rodokmenu také jeho vnukem a pravnukem – vykázal do samoty místnosti ve věži, aby mu neustále připomínal, že snaha vytvořit dokonalou krásu pomocí příbuzenského křížení s sebou nese riziko neúspěchu v podobě trnu na dokonalé růži.

Když rozdala karty, vybrala Regina ze svých osmi karet tři královny a položila je na stůl.

„Tohle všechno ti povídám proto, žeMelissa i já jsme v prvním měsíci těhotenství. Dospěla jsem k závěru, že jsem udělala dost – víc než dost –, abych si zasloužila to, co mám dostat.“

Nemotorný chlapec stál, zíral na ty tři královny, které v jeho ocích měly tváře jeho krásné matky, krásné tety a ještě krásnější sestřenice.

Regina ještě neskončila s vykládáním; na stůl přidala dvě trojice s žolíkem.

„Zatímco budeš přemýšlet, co pro tebe z toho všeho vyplývá a co bys měl udělat,“ pokračovala, „musíš mít na mysli tři věci. Zaprvé, jsem sestra tvé matky. Zadruhé, Melissa není jen neteř tvé matky, ale také její poloviční sestra. Zatřetí, ze všech lidí na Crown Hillu včetně tvé matky jsem ti jen já pověděla pravdu.

Později chlapec pochopil, že čekala, že zabije Týdžeje. On si však té noci sbalil do batohu jen to, co považoval za nezbytné – kromě jiného i fotografii nahé Jillian oběšené na trámu. Vnikl do Týdžejových soukromých pokojů a s nožem v ruce požadoval peníze. Neměl v úmyslu starému pánovi, který byl ve svých třiasedmdesáti ve skvělé formě, ublížit, protože tím by se z něho stal pronásledovaný uprchlík. Víc než pomstu chtěl svobodu. Týdžej měl v trezoru ve zdi dvaadvacet tisíc dolarů. Chlapec si také vzal starožitné mince v ceně možná dalších padesáti tisíc.

O půlnoci se chlapec vydalpo příjezdové cestě k hlavní bráně Crown Hillu. Havran mu dal noc a noc byla jeho učitelkou.

Chlapec teď znal všechna tajemství noci a to, co se naučil o životě, později využil pro sebe. Všechno se rodí, aby to zemřelo. Sex je smrt. Smrt je sex. Být dravec je lepší než být kořist. Peklo musí existovat, protože je ho naléhavě a nezbytně třeba. Nepotřebuje nebe, protože se mu dostane čestného a privilegovaného místa v pekle.

Jen pár minut po půlnoci prošel chlapec hlavní branou do světa mimo Crown HUL V tom okamžiku se stal mnou. Jsem Alton Turner Blackwood a jsem Smrt.

49

Poté co nechá Naomi v ložnici rodičů, sestoupí Melody – talentovaná vypravěčka pohádek o jiných světech a časoprostorových saních s plachtami, ochotná a dychtivá služebnice Zmaru a tím i jakási duchovní sestra Altona Turnera Blackwooda – po zadním schodišti do přízemí. Když otevře dveře mezi schodištěm a kuchyní, uslyší hlasy té nervózní matky a otce, které vycházejí ze společenské místnosti. Zůstane na schodišti, za dveřmi, které drží pootevřené, a poslouchá. Když John s Nicolette někam odběhnou, vstoupí Melody do kuchyně.

Mají tam na výběr spoustu hezkých a skvěle nabroušených nožů: nůž na chleba, dranžírák, kudlu na krocana, na dušené maso… Jsou to dobří zákazníci firmy Williams-Sonoma a kupují tu nejlepší kvalitu. I když obdivuje jejich vybavení, věří, že konzumují víc, než dělá jejich spravedlivý podíl. Všichni máme zodpovědnost. No, dnes večer jejich konzum skončí. Otevře zásuvku, vybere si v ní sekáček na maso s naplocho broušenou čepelí a vychutná si odraz světla na naleštěné oceli. U ročního nebo mladšího dítěte dává Melody přednost utopení ve vaně. U dítěte mezi dvěma a čtyřmi udušení nebo rychlému uškrcení. Tupé předměty se hodí pro jakýkoliv věk. Ale na silného třináctiletého chlapce, kterého už varovaly předchozí zážitky, jí přijde vhodnější ostrý, s nímž může agresivně mávat.

Jakmile zavře zásuvku s noži, ještě než pustí její držadlo, požádá o radu, protože teď není osedlaná, a proto nesdílí vědomosti Zmaru o pohybech členů rodiny. Chlapec je ve svém pokoji – a právě teď k němu přišla ta mladší dívka. To křehké děvče je nutné zachovat na později a Melody se dostane pomoci s Minettiným nekrvavým zadržením. Ten kluk je její a ta odměna ji vzruší. Bude to nejstarší dítě, jaké dosud zabila, a až vdechne jeho poslední výdech, vylíže všechny zbytky z hlubokých zákoutí jeho skoro dospělých úst.

*

S kruhovým objektem z lega přitisknutým levou paží k hrudi zabuší Minnie pravou pěstí na Záchovy dveře. „To jsem já a je to důležitý.“

Pozval ji dál a ona ho našla, jak sedí u šikmé kreslicí podložky na svém stole a právě zavírá skicák.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Stane se něco zlýho.“

„Co jsi provedla? Rozbila jsi něco?“

‚Já ne. Já nic neprovedla. Je to v domě.“

„Cože? Co je v domě?“

„Zmar. Jmenuje se to Zmar.“

„Co je to za jméno, Zmar? Děláš si srandu?“

„Copak ty to v domě necítíš? Je to tady celý týdny. Nenávidí nás to, Zachu. Mám strach.“

Zatímco mluvila, vstal ze židle. Prošel kolem ní a zavřel dveře, které nechala pootevřené.

Obrátil se k ní a řekl: „Měl jsem nějaký… zážitky.“

Přikývla a zopakovala po něm: „Zážitky.“

„Myslel jsem, že se zcvoknu.“

„Čekalo to na správnou chvíli.“

„A co čekalo? Kdo je ten Zmar?“

„Není to člověk jako ty, já a Naomi. On… to… myslím, že je to nějaký duch, ale taky něco víc, nevím co.“

„Duchové. Duchařský historky mě moc neberou, víš. Celý mi to připadá pitomý.“

Minnie poznala, že si ve skutečnosti nemyslí, že by duchové byli tak pitomý nápad, jak by si myslel ještě v září nebo srpnu.

„Co to máš?“ zeptal se a ukázal na výrobek z lega, který svírala levou paží na hrudi.

„Postavila jsem to podle snu, jenom si nepamatuju, jak se mi to podařilo složit.“

Zamračil se a řekl: „Kostky z lega se nedají poskládat tak, aby z nich vzniklo něco takhle kulatýho a hladkýho.“

„No, já to dokázala. A musíme to dneska v noci mít pořád při sobě, protože to budeme moc potřebovat.“

„A na co?“ zeptal se Zach.

Minnie zavrtěla hlavou. „Ať se propadnu, jestli to vím.“

Díval se na ni, dokud nepokrčila rameny. Pak řekl: „Někdy jsi i ty sama trochu strašidelná.“

„Jako bych to nevěděla,“ přitakala.

Nicky počítač v Johnově pracovně nevypnula. Na monitoru čekala stránka z virtuálního deníku Altona Turnera Blackwooda. John ji přejel pohledem, překvapený, že takový apoštol chaosu dokázal zaznamenat své zločiny tak úhledným rukopisem. Samozřejmě, zlo toho nejrafinovanějšího druhu má respekt pro jisté formy řádu – seznamy nepřátel, gulagy, vyhlazovací tábory.

Ze zásuvky stolu vytáhl pouzdro s pistolí, které tam uložil, než si sedl do křesla, aby si zdříml.

Zatímco si navlékal popruhy, díval se, jak Nicky odemyká vysokou skříň na zbraně v koutě. Ze stojanu vzala dvanáctirannou brokovnici s pistolovou rukojetí a podala mu ji.

Většina Nickyiných přátel z umělecké branže se měla na pozoru před policisty a bála se zbraní. Zdálo se, že mají Johna rádi a předpokládají, že si ho vzala proto, že není jako většina poldů, ale Nicky byla vlastně v srdci stejně policistka jako malířka. Do své práce vkládala nejen emoce, ale i inteligenci, dělala ji nejen intuitivně, ale také analyticky, považovala ji za svou povinnost a cítila potřebu sloužit pravdě ještě víc než umění. John znal mnoho dobrých policistů, na které se mohl spolehnout, že mu budou krýt záda, ale nikomu z nich nedůvěřoval víc než Nicky.

Když sáhla do jedné ze spodních zásuvek pro krabici s náboji, řekla: „Kde jsou děti?“

„Myslím, že ve svých pokojích.“ Vzal si od ní jeden náboj a zasunul ho do zásobníku. „Řekl jsem děvčatům, aby už nechodila ven.“

„Musíme zůstat pohromadě,“ řekla a podala mu první ze tří dalších nábojů. „Přísahám, že nás to chce od sebe oddělit. Spolu jsme silnější. Kde v domě bychom se mohli nejlépe bránit?“

„Přemýšlím o tom.“ Zasunul do trubkovitého zásobníku jeden, dva, tři náboje. „Dej mi nějaké rezervní.“

Z reproduktorů počítače zazněla hudba. Nahrávka jednoho Naomina sóla na flétnu, na které byla obzvlášť pyšná.

John a Nicky se obrátili k monitoru. Stránka Blackwoodova deníku zmizela a objevila se fotografie. Stejná fotka Johnovy matky, která byla ve složce označené CALVINOl v počítači Billyho Lucase, ta, kterou měl ze stejné stránky o sériových vrazích. Pak snímek zmizel a vystřídala ho momentka Johnova otce.

„Co se to děje?“ zeptala se Nicky.

Johnův otec se ztratil a nahradila ho Johnova sestra Marnie. Pak Giselle. Potom se fotografie začaly střídat jedna po druhé, čím dál rychleji.

John pohlédl na galerii narozeninových fotek dětí, na známý nábytek, stěny, strop. Jejich dům, jejich domov. Teď už ne jen jejich.

Monitor zůstal na okamžik prázdný. Flétna hrála dál. Pak blikla nová fotografie. Zach. Po něm Naomi. Minnie. Nicky. John.

„Už to začíná,“ poznamenal.

„K čertu s tím. Zastavíme to,“ řekla Nicky skoro divoce a vypnula počítač. Položila na stůl celou krabici nábojů. „Ale jak? Johne, to je šílené. Jak se máme bránit proti něčemu takovému?“

John si nastrkal čtyři náboje do jedné kapsy kalhot, čtyři do druhé a řekl: „Abelard mi pověděl, že nám to nemůže vážně ublížit za pomoci domu. Musí to do někoho vstoupit a napadnout nás jeho prostřednictvím.“

Nicky pohlédla na jeho pistoli v pouzdře, brokovnici, kterou držel v ruce, a on poznal, na co myslí.

Billy Lucas vyvraždil svou rodinu. Nepřítel zevnitř.

„Neměl bych mít všechny ty zbraně.“ Podal jí pistoli. „Střílíš dobře. Je to automat a má trochu těžší spoušť, než jsi zvyklá, ale to zvládneš.“

Když se dívala na zbraň ve své ruce, její půvabné rysy poznamenala hrůza.

John dokázal přečíst i tento výraz. „Nicky, poslouchej, musíš mě pozorně sledovat, jestli se u mě neobjeví nějaké sebemenší příznaky, že už nejsem… sám sebou.“

Roztřásly se jí rty. „A co když –“

„Tobě se to nestane,“ přerušil ji. „Do tebe vstoupit nemůže, ne do tebe.“

„Kdybych se chystala něco udělat jednomu z dětí –“

„Do ženy, jako jsi ty, se nedostane,“ trval na svém. „Sám sebou si zdaleka tak jistý nejsem. Já jsem už kdysi… svůj tým zklamal.“

„Nesmysl. Jsi ten nejlepší muž, jakého jsem kdy poznala. A jedno z dětí to také nebude. Napadne nás to v někom jiném, v někom zvenčí.“

„Pozorně mě sleduj,“ zopakoval. „A při sebemenším náznaku stiskni spoušť. Budu vypadat stejně, ale už to nebudu já. A pokud to do mě vstoupí, napadne to nejdřív tebe, protože máš druhou zbraň.“

Objala ho kolem krku, položila tvář na jeho a políbila ho, jako by to mělo být naposledy.

V uplynulých jednadvaceti dnech se Lioneli Timminsovi nepodařilo najít žádný klíč ke dveřím případu Woburnových. Bylo tam spojení mezi Reesem Salsettem a Andym Taném, ale den ode dne se stále víc zdálo, že to není článek z tohoto řetězu událostí, ale pouhá shoda okolností. Čím víc zkoumal tu podivnou noc čtvrtého října, která vyvrcholila divokým násilím v nemocnici, tím menší mu dávala smysl.

A jeden zdrcující den za druhým si se stále větší vážností přehrával v duchu tu zvláštní atmosféru v domě Woburnových a tajuplný zážitek se spořičem obrazovky na Daviniině počítači, který se zformoval do modré ruky. To odporné chladné brnění na dlani a roztažených prstech. To ostré píchnutí jako od špičatého zubu. Neodbytný pocit, že ho někdo sleduje. Klapnutí dveří v opuštěném prvním patře, kroky v prázdných místnostech.

Lionel, který střídavě zpochybňoval svou příčetnost a ujišťoval se, že jen sbírá informace, jimiž by mohl uklidnit Johna Calvina, našel pětadvacátého pozdě odpoledne cestu do domu ze žlutých cihel obývaného bývalým exorcistou. Nezavolal mu, aby si domluvil schůzku, ale využil své hrozivé podoby a odznaku k tomu, aby zlomil odpor Petera Abelarda k rozhovoru s policistou. V pletené čepici a těžkém námořnickém kabátě nevypadal Lionel moc jako polda, ale bývalý kněz se nakonec podvolil.

Když se Lionel dozvěděl, že tam před ním byl John, nijak ho to nepřekvapilo. Užasl však, když zjistil, že je ten kouřem nasáklý muž, který nijak neodpovídá běžné představě o knězi, strašidelně přesvědčivý. Rozhovor ho vylekal.

Když Lionel vyšel na ulici před Abelardovým domem a pohlédl k bílé obloze, z níž se sypala zmrzlá nadílka, vystrčil jazyk, aby zachytil několik vloček, jak to dělal, když byl malý, a pokusil se vzpomenout, jaké to bylo být klukem, který věří na divy a Záhadu s velkým Z.

Teď, ve svém autě několik bloků od domu Calvinových, stále nevěděl, jestli pojede rychlíkem pověrčivosti až na konec trati, nebo zda vystoupí na příští zastávce. Ať se stalo cokoliv, dlužil Johnu Calvinovi dlouhou a vážnější debatu o důkazech, a chtěl mu ten dluh splatit hned.

Jak Naomi seděla na posteli rodičů vedle kufříku, sledovala úžasné sněžení za oknem a doufala, že se ticho pokoje vsákne do jejího hlučného mozku a vyčistí jí hlavu, zdálo se jí najednou, že slyší monotónní hlas jako z rádia se staženým zvukem. Na bližším nočním stolku skutečně stál budík s rádiem, ale ten nebyl zdrojem toho rytmického mumlání.

Skandování opakovaně sláblo, ale nikdy neutichlo docela. Pokaždé se vrátilo, nikdy hlasitěji než při předchozím maximu, a ona nedokázala rozeznat slova. Naomi brzy přemohla zvědavost, což bylo přesně to, co podle jejího názoru zvědavost měla dělat, protože bez zvědavosti by nebyl žádný pokrok a lidstvo by stále žilo ve směšně primitivních podmínkách, bez iPodů, nízkotučného jogurtu a nákupních center.

Byla si celkem jistá, že jí Melody řekla, aby se nehýbala ze svého místa na posteli. Nechtěla patřit mezi ty nevychované lidi, kteří využívají své postavení, aby ospravedlnili svoje hrozné chování, ale připadalo jí jako nevyvratitelná skutečnost, že pokud je v domě člen královského rodu ze vzdáleného světa, Melody to není. Ta, koho museli ostatní poslouchat, byla ve skutečnosti jedenáctiletá dívka, které táhlo na dvanáct. Vstala z postele a šla po zvuku, natáčela hlavu ze strany na stranu a pokoušela se zjistit, odkud vychází.

Od ložnice vedla krátká chodba s šatnou na každé straně. Naomi rozsvítila světlo na chodbě. Skandování se neozývalo ani z jedné šatny.

Na konci chodby byly pootevřené dveře do koupelny. Místnost za nimi byla v tu hodinu skoro temná, střešními okny vysoko ve zdech pronikalo jen málo světla z vánice venku.

Ten rytmický zvuk bylo rozhodně skandování. Mužský hlas. Ale stále nedokázala rozeznat, co říká.

Naomi nebyla zbrklá dívka, která by se po hlavě vrhala do nebezpečí.

To skandování bylo sice divné, ale rozhodně nevycházelo z úst člověka se zlými úmysly. Melody by ji nepřivedla sem nahoru, kdyby bylo něco v nepořádku. Skandování muselo nějak souviset s přípravami na odchod. Kouzelníci v jednom kuse něco odříkávají.

Strčila do dveří koupelny, sáhla po vypínači a místnost zaplavilo světlo.

Na podlaze seděl zoufale vypadající muž, kolena měl přitažená k hrudníku a rukama si objímal nohy, aby se sbalil do co nejtěsnějšího klubka. Oči měl tak vytřeštěné hrůzou, až se zdálo, že mu vypadnou z důlků. Kýval hlavou nahoru a dolů, nahoru a dolů. A jako by se snažil přesvědčit sám sebe, drmolil: „Jsem Roger Hodd z Daily Postu. Jsem Roger Hodd z Daily Postu. Jsem Roger Hodd z Daily Postu…“

John s brokovnicí a Nicky s pistolí spěchali chodbou v přízemí k přednímu schodišti, na cestě za dětmi, které měly být nahoře.

Zazvonil domovní zvonek.

„Neotvírej!“ vyhrkla.

Právě dorazili na úpatí hlavního schodiště a před sebou měli jen halu a domovní dveře, takže John zřetelně slyšel cvaknutí, jak západka zámku vyklouzla z rámu dveří.

„Ne,“ řekla Nicky a zvedla pistoli.

John pozvedl brokovnici, právě když se dveře rozlétly dovnitř. Poplašný systém byl zapnutý. Měla se spustit siréna. Ale nespustila. Fantom ukrytý v domě alarm deaktivoval.

Dveře se otevřely dokořán, ale na prahu nikdo nestál. Výsměch. Návnada. Někdo mohl být venku, nalevo nebo napravo od vchodu, a zády přitisknutý ke zdi domu čekat, až John vleze do pasti.

Nebylo slyšet žádnou hudbu, flétnu ani nic jiného, a vítr sotva šeptal, ale sníh na verandě vířil jako v rytmu valčíku, až jeho tenké závoje pronikly do haly, kde se třpytily ve světle lustru.

Osmnáct let se John hrozil tohoto okamžiku, aniž si plně uvědomoval, že podvědomě věří v nemožné, že se vrah jeho rodiny skutečně vrátí z hrobu. Před dvěma lety, když se Minnie zdála být na prahu smrti, byla její nemoc tak záhadná, až si John začal uvědomovat své přesvědčení, že Blackwood dodrží svůj slib. Zatímco Minnie ležela v deliriu z horečky, kterou nešlo srazit, plížil se Blackwood na okrajích Johnovy představivosti a den ode dne bylo snazší uvěřit, že jeho dceru zabíjí duch, ne virus. Od té doby jeho strach sílil a teď se skoro zdálo, že vtáhl Blackwooda zpět do tohoto světa, že mu tím, jak si často představoval to nejhorší, vlastně poslal pozvání.

Otevřené dveře a prázdný práh od něho teď vyžadovaly smělost, proto bylo jasné, že ho vrah má na svém seznamu jako poslední oběť. Chtěl, aby byl John svědkem brutálního zavraždění všech, které miluje, než ho rozpáře a nechá ležet v mrazivé noci s párou vycházející z otevřených útrob. V tomhle okamžiku s otevřenými dveřmi byla v mnohem větším nebezpečí Nicky než John.

„Běž nahoru za dětmi,“ řekl. Já to prověřím.“

„Ne. Zůstanu s tebou. Udělej to rychle. Hned teď.“

Zach byl poblíž dveří, které právě zavřel, Minnie stála u bratrova stolu a Willard se zjevil skrz zeď.

Pokaždé když Minnie vzpomínala na Willarda, vybavovala si hry a zábavu, smích a lásku. Dokonce i pohled na mrtvého Willarda jí dokázal pozvednout náladu, i když bylo jasné, že se pes nevrátil do tohoto světa, aby si hrál nebo ji rozesmál. Nebyl strašidelný jako ten duch s rozstříleným obličejem ve večerce, ale ani ji svým vzhledem nevybízel k tomu, aby si ho pomuchlala. Už by nebyl na dotek měkký, chundelatý a hřejivý. Kdyby se ho pokusila dotknout, cítila by možná chlad nebo vůbec nic, což by bylo ještě horší. Zjevení Willarda teď Minnie polekalo, protože znamenalo blížící se problémy.

Pes doběhl k ní, doběhl k, Zachovi, zmizel skrz dveře do chodby a zase se stejnou cestou vrátil.

„Co je to s tebou?“ zeptal se Zach Minnie, když se díval, jak sleduje přízračného psa, kterého nemohl vidět.

Willard štěkal a štěkal, ale ani Minnie ho neslyšela. Viděla jen, jak se snaží proštěkat ze své reality do jejich.

Řekla: „Zachu, jdi od těch dveří.“

„Proč?“

Jdi od těch dveří!“

Pes udělal, co bylo v jeho silách. Nikdo se nemohl na starého dobrého

Willarda zlobit, když ta žena v šedých šatech, kterou Minnie viděla před dvaceti dny, ta, která mohla nabízet po domech Ježíše, vtrhla do místnosti a rozmáchla se po Zachovi sekáčkem na maso.

Roger Hodd dostal rozkaz Zůstaň, pronesený jeho vlastním hlasem. Zjišťuje, že nemůže neuposlechnout. Je teď pes, už ne člověk, pouhý pes, kterého jeho pán drží na krátkém vodítku jeho mysli a jehož příčetnost se minutu od minuty rozpouští. Jako reportér je zvyklý klást otázky, na které mu lidé odpovídají pravdou, lží nebo „bez komentáře“. Ať už mu povědí cokoliv, může to označit buďto za pravdu, nebo za lež, jak sám uzná za vhodné. V tom je jeho síla, jeho moc, ale teď to neplatí. Tady není proto, aby kladl otázky, a tahle věc, která ho ovládala jako loutku, v něm teď není, ale pořád ho nutí Zůstat, a přitom se chystá udělat něco příšerného s ním a pak i jemu.

Ta dívka otevře dveře dokořán, rozsvítí světlo a zírá na něho z prahu. Zeptá se ho, jestli je v pořádku, jestli nepotřebuje pomoc. Copak je opravdu tak pitomá? Samozřejmě že potřebuje pomoc, umírá tady. Chce jí říct, že je budoucí děvka bez mozku, že je hloupější než ta nadílka, kterou nejspíš má v kalhotách, ale pak se jeho jezdec vrátí a znovu Hodda plně ovládne a on dívce řekne: „Ty jsi ale sladká pochoutka. Chci svoji sladkou dobrotu. Nech mě ochutnat svoje cukroví, ty pitomá malá čubko.“ Jezdec sesedne stejně náhle, jako na něho nasedl, protože má práci někde jinde, ale Roger Hodd má svůj příkaz zůstat.

Preston Nash čeká v temné šatně zamotaný do odéru vlněných kabátů, límců z umělé kožešiny a podšívek z ovčích kůží, v ruce připravené kladivo s rozeklaným koncem. Stále se nebojí. Po skoro dvaceti letech prožitých na drogách a alkoholu si už tolikrát podal ruku se Smrtí, že postupně ztratil schopnost se bát, až nakonec to jediné, co ho občas dokáže vyděsit, jsou jeho nejhorší halucinace. Dlouhodobí uživatelé extáze – drogy, kterou Preston nesnáší – ztrácejí schopnost poznat přirozenou radost, protože jejich mozek přestane vytvářet endorfiny. Stejně jako jim přináší jejich droga štěstí, jemu ta jeho přináší hrůzu, kterou mu skutečný svět – pro něho vybledlé a vyprahlé místo – už nedokáže poskytnout. Vyhlíží tedy svého nového a zajímavého společníka, se kterým sdílí své tělo, s příjemným očekáváním.

Zahálí, dostal rozkaz Zůstaň, takže nemůže dělat nic jiného než přemýšlet, a to, co si myslí, se mu zamlouvá. Přestože neovládá své tělo, může používat své smysly, když se jeho řidič posadí za volant a rozjede ho. Prestonův zrak, čich, hmat, chuť a sluch zůstávají stejně ostré jako předtím, ale intenzita těch prožitků překonává všechno, co jako celoživotní pozorovatel spíš než účastník kdy poznal. Ve virtuálním světě her zabil už tisíce lidí, ale tohle bude skutečné a intenzivní. Spal se ženami, většinou s těmi, kterým zaplatil, a viděl tisíce žen hrubě zneužitých ve filmech pro dospělé, ale sám nikdy žádnou neznásilnil ani nezbil. Tuší, že ho jeho přízračný řidič té noci pobídne, aby dělal věci, které budou odpornější a více vzrušující než všechno, co kdy viděl ve filmech. Doufá, že dostane tu ženu. Ale ty holky budou určitě jeho. Leží před ním příležitost pohrát si se skutečným světem tak, jak si až dosud pohrál jen s virtuálním.

Zatímco Preston naslouchá Johnovi a Nicolette Calvinovým v hale, jeho přízračný společník se vrátí.

John vyšel z haly na verandu, jako kdyby vstupoval do domu, v němž byla spáchána vražda, a vrah by mohl být stále uvnitř: přikrčený, hbitý, s brokovnicí sledující jeho pohled doleva a doprava. Veranda byla prázdná. Přejel zrakem hnědý podzimní trávník napůl ukrytý pod prvním příkrovem sněhu, ale ani tam, ani na ulici nikoho neviděl.

Vrátil se dovnitř, pohlédl na Nicky a zavrtěl hlavou. Zavřel dveře, otočil knoflíkem bezpečnostního zámku a chvilku ho pozoroval, jestli se zase neodemkne.

„Děti,“ připomněla ustaraně.

Došel k Nicky, podíval se na schody za ní a řekl: „Nech mě jít prvního. Drž se pár kroků vzadu, abychom ze sebe neudělali jeden terč.“

„Myslíš, že už je někdo v domě?“

„Alarm je aktivovaný, ale neozval se, když se otevřely dveře. Možná někdo přišel už předtím a taky ho nespustil.“

Ještě nikdy ji neviděl tak zachmuřenou. Podívala se na pistoli ve své pravé ruce a řekla: „Nepřipadá v úvahu zavolat policii, někoho, koho znáš.“

„Znal jsem i Andyho Tanea. Jediný polda, kterému můžeš věřit, jsem já – a možná ani já ne. Až budeme mít děti v bezpečí u sebe, zabarikádujeme dveře, zatlučeme je nebo něco takového – a pak prohledáme dům místnost po místnosti. Posloucháš mě?“

Jo.“

„Nezapomeň – drž se za mnou. Dva terče, ne jeden.“

Vyšel tři schody, ohlédl se a uviděl ji, jak zkoumá strop haly, jako by to nebyl její domov ale nějaká neznámá jeskyně, ve které visí netopýři a další vzteklé hrozby.

Jakmile je Preston znovu osedlán, vzruší ho divoká zuřivost jeho ďábelského pána, nenávist tak úžasná, že si připadá jako na horské dráze bez úseků stoupám, jen s příkrými srázy následujícími jeden po druhém a oddělenými jen okamžiky roztřeseného očekávání dalšího volného pádu do zuřivosti.

Tiše otevře dveře šatny, vyjde do haly a uvidí Johna Calvina stoupat do schodů, soustředěného na prostory nad ním, a Nicolette obracející se, aby následovala svého manžela. Je to jen bohatá, nafoukaná děvka, intelektuálská umělkyně zvracející své snobské blitky na jedno plátno za druhým, mašina na haranty prdící do světa jednoho spratka za druhým, aby žili ten její tak vzácný vysněný život. Někdo jí musí ukázat, jak vypadá opravdový svět, musí ji srazit na zem, zlomit a donutit přiznat, že je stejná špína jako všichni ostatní.

Prestonův jezdec z něho vymáčkne kradmé pohyby a mrštnost, kterých při své obvyklé nemotornosti a dlouhodobé únavě nebyl nikdy schopen. Žena ho neslyší přicházet. Když se k ní přiblíží, zvedne kladivo, zmatený, že je mu dovoleno pouze ji zabít. Ale zmatek trvá jen okamžik, protože je zabraný do hry jako nikdy předtím, už ne jako pouhý hráč sedící v křesle. Přestože jeho otěže třímá Smrt a démon, cítí se Preston více naživu než kdy předtím a ví, že až rozeklaný konec kladiva prorazí lebku a jednou provždy z ní vyžene všechno umění, jeho rozkoš překoná svou intenzitou všechny orgasmy, které v životě prožil.

Máchne kladivem.

Pokud Nicky zaslechla zavrzání podrážky či zašustění oděvu za sebou, vědomě ho nezaznamenala, ale rozhodně ucítila pach zkaženého dechu – česnek, pivo, shnilé zuby – a silný tělesný odér a instinktivně sklonila hlavu a nahrbila ramena. Něco chladného a zahnutého jí přejelo po zátylku a zjevně se to zaháklo za hrnec blůzy. Strhlo ji to dozadu. Ztratila rovnováhu a svalila se na svého útočníka.

„… ty pitomá malá čubko.“

Roger Hodd z Daily Postu neměl hlas té věci, která v září promluvila na Naomi ze zrcadla, ale Naomi nepochybovala, že jeho původ byl stejný, že nic nebylo tak, jak si myslela, a že se nezachovala ani tak prozíravě jako spíš bláhově.

Obrátila se na útěk, ale dveře koupelny se před ní zabouchly, a když vzala za kliku, ani se nepohnula. Byla v pasti.

Když Minnie křikla na Zacha, aby uhnul ode dveří, místo toho se obrátil k nim, aby viděl, co se děje, a tam byla ta žena.

Minnie zaječela současně se zábleskem čepele.

Zach padl na zem, skrčil se, převalil a ostří se zasvištěním prořízlo vzduch na místě, kde předtím stál. Jakmile vyskočil na nohy, uslyšel, jak se seikáček zaťal do podlahy kousek od něho. Ta šílená ženská se jím rozmáchla tak silně, že se zasekl do dřeva pod kobercem a chvilku jí trvalo, než čepel uvolnila. Prskala u toho a klela jako nějaká vzteklá lasička.

Minnie si přitiskla objekt z lega oběma rukama na hruď, couvla od stolu ke dveřím do chodby a znovu vykřikla. Bylo to hrozné slyšet svou sestru křičet, trhalo ho to na kusy. Zach popadl židli od psacího stolu a hodil jí po útočnici, aby získal čas. Zasažená žena se zapotácela dozadu, a než znovu nabyla rovnováhy, chopil se Zach mamelucké šavle.

Šílená ženská, navzdory dlouhým šatům hbitá jako ještěrka, se po něm s jekotem vrhla, ještě než stačil tasit šavli z pochvy, zuřivě ho napadla, a přitom ji ani neznal. Použil šavli v pochvě na obranu jako hůl, chytil ji za oba konce a máchl jí dopředu proti klesajícímu ostří. Sekáček zazvonil o naleštěnou kovovou pochvu a síla úderu skoro vyrazila Zachovi meč z rukou. Žena máchla zleva doprava, vodorovně, a skoro mu rozsekla břicho. Uskočil dozadu, ona máchla zprava doleva, čepel mu roztrhla tričko a odlétla se zábleskem světla, ale bez jediné kapky jeho krve.

*

Hladký zahnutý konec kladiva sklouzne neškodně po zátylku té děvky a dva ostré pařáty se jí zachytí o blůzu. Preston trhne kladivem, rozerve límec a přitáhne si ji k sobě. Volnou paží ji chytí kolem krku. Když prudce zvedne pravou ruku, možná aby po něm mohla dozadu vystřelit, vší silou po ní máchne kladivem. Zasáhne však zbraň, která vylétne z jejího sevření, uhodí o koberec a odlétne po podlaze.

Při doteku jejího teplého, půvabného těla na ni Prestonův jezdec přece jen dostane chuť stejně jako Preston, chce si ji vzít a zabít ji nožem, zatímco si ji bude brát, což je mnohem extrémnější, než co kdy viděl v těch nejdrsnějších sadomasochistických filmech. Okamžik vraždy sladěný s momentem orgasmu. Po tomhle touží i jeho jezdec, protože věří, že smrt je nejlepší sex.

Manžel sbíhá ze schodů, brokovnici s pistolovou rukojetí zvednutou, ale nemůže vystřelit, aby nezabil tu svoji bohatou mašinu na haranty. Ta kope Prestona do holení a drápe do paže, která jí obepíná krk, ale on necítí žádnou bolest, je nadpřirozeně silný. Vyrovná se všem těm superhrdinům z filmů, na které se rád dívá a fandí přitom zlosynům. Použije ženu jako štít, vleče ji halou do zadní části domu a šklebí se na Calvina, který je následuje s namířenou brokovnicí, ten velký drsný polda se zbraní, kterou se dají vyrazit dveře, ale kterému jsou teď odznak i zbraň k ničemu.

„Zastřel mě skrz ni,“ provokuje ho Preston. Jen do toho. Odpráskni nás oba do pekla. Stejně už ji nebudeš chtít, až s ní skončím. Víš, co se stalo s tou děvkou, kterou jsi píchal jako kluk? Se Cindy Shoonerovou? Spáchala před pěti lety sebevraždu, čeká na tuhle štětku v pekle. Můžou si vyměnit zkušenosti s tím, jaký jsi v posteli minutový zázrak.“

Preston chce, aby ho polda napadl, škemral o svoji ženu, zkusil nějakou pitomou psychologii, protože by bylo krásné slyšet strach v jeho hlase. Ale Calvino neříká nic, jenom na něho míří brokovnicí a čeká na příležitost, která však nepřichází.

U pracovny odtáhne Preston svou čerstvou kořist pozpátku přes práh z haly. Polda je rychle doběhne a zkusí vrazit zbraň a pak rameno mezi dveře. Ale i když se dům nedá použít k zabíjení, může posloužit jako překážka. Dveře se nemilosrdně zavírají a tlačí Calvina k rámu.

„Dům je teď můj,“ prohlásí Preston a otře se rozkrokem o pevný zadek té bohaté děvky, „a všechno v něm taky.“

Přestože se polda zoufale snaží vysvobodit, dveře nepovolují, brání mu vstoupit a silně ho tisknou, až se nakonec bude muset stáhnout. Preston máchne pravou paží okolo té paničky, míří poldovi kladivem na obličej, Calvino uhne a nástroj vyštípne ze zárubně velkou třísku.

Ta mrcha nepřestává drásat Prestonovu levou paži. Náhle však popadne topůrko kladiva a zakroutí jím tak silně, až mu zbraň sebere. Ve snaze jí ho vzít neúmyslně uvolní ruku, kterou ji drží okolo krku. Žena začne klouzat dolů a pryč od něho. Chytí chomáč jejích vlasů, aby ji zvedl zpátky. Jeho hlava zůstane na okamžik nekrytá.

Calvino, rudý ve tváři a napnutý úsilím dostat se dovnitř, získá dalších pár centimetrů. Vystrčí brokovnici dopředu, přes hlavu své ženy, Prestonovi před obličej. Záblesk –

Zach couval od stolu a zoufale vykrýval šavlí každý úder sekáčkem, ale nedostal šanci tasit ji z pochvy. Ta šílená ženská sekla shora, sekla zdola a dělala zuřivé výpady při každém máchnutí ostřím, které by nejspíš během pěti vteřin rozsekalo na kusy celé kuře. Srdce mu bušilo tak silně, až ho slyšel dunět v uších a cítil, jak mu naráží do hrudní kosti a žeber.

Minnie už ustoupila až ke dveřím do chodby. Tam však jako by strnula hrůzou.

Zach na ni křikl: „Běž! Utíkej pro pomoc!“

Ženština si vzpomněla na Minnie, polevila trochu v mávání sekáčkem, ohlédla se po ní a možná ji napadlo, že by mohla nejprve skolit snazší oběť a demoralizovat Zacha zavražděním jeho sestry. Okamžitě využil její chyby, nepokusil se tasit šavli z toho pitomého pouzdra, ale rozmáchl se celou tou věcí na její hlavu. Zvuk té rány byl velice uspokojivý, jedna z nejlepších věcí, jaké kdy slyšel. Bláznivá ženská upustila sekáček a svalila se na zem na záda, možná mrtvá, ale spíš jen v bezvědomí.

Zach zvedl její zbraň a schoval ji do zásuvky. Klekl si vedle neznámé na jedno koleno, přiložil jí prsty na krk a nahmatal tep. Ulevilo se mu. Nechtěl ji zabít, pokud nebude muset. Třeba byla jen šílená, ne zlá. A jemu bylo teprve třináct, na něco takového nebyl připravený. Možná by ji mohl odtáhnout do šatny, zabarikádovat dveře a zavolat poldy.

Jenže když otevřel dveře šatny, uvědomil si, že je Minnie pryč.

*

Když Minnie vyšla na chodbu, aby zavolala pomoc, byl objekt z lega těžký, mohl vážit tak pět nebo šest kilo, přestože měl ve skutečnosti mít tak třicet deka. A zdál se být každou vteřinou těžší. Hrozně se bála o Zacha. Měla ho ráda, nechtěla vyrůstat bez něho, takže se jí strachy podlamovala kolena. Pod tíhou lega se trochu motala, ale věděla, že ho může pustit z rukou jen v mimořádném nebezpečí, ačkoliv netušila proč.

Vyšla ze Zachova pokoje, otevřela ústa, aby zavolala o pomoc – a uviděla profesora Sinyavskiho, rozcuchanějšího než kdy předtím, jak vyskočil z komory na východním konci chodby. Ten přece tvrdil, že odjíždí dřív kvůli sněhu.

S rozježeným obočím, nosem jako bambule a velkým břichem vypadal obvykle legračně, ale teď nebyl legrační ani trochu. Zuby měl vyceněné v úšklebku, obličej zkroucený nenávistí a oči jako by měl plné ohně a ledu zároveň. Možná se někde za těma očima ukrýval pan profesor, ale Minnie bylo okamžitě jasné, že se z matematika dívá Zmar – a chce ji.

Hlasem plný vzteku a chrapotu, jako by pil, profesor řekl: „Prasátko. Pojď sem, ty malé špinavé prasátko.“ Potácivě zamířil k ní a Minnie si poprvé uvědomila, jak velký ten Rus je, nejen tlustý, ale mohutný přes hruď a ramena, jak silný má krk a pod tukem svaly, kterých si dříve nevšimla.

Tohle bylo mimořádné nebezpečí, bez diskuze. Neochotně, ale bez váhání položila objekt z lega na podlahu a rozběhla se k přednímu schodišti.

Jsem Roger Hodd z Daily Postu. Jsem Roger Hodd z Daily Postu…“

Dveře koupelny měly zevnitř knoflík ovládající západku, ale ten je zavřené nedržel. Ať Naomi cloumala knoflíkem sebezoufaleji, dveře ani nezarachotily v rámu, jako by byly ocelové a přivařené na místě.

Ohlédla se po Rogeru Hoddovi, který se stále choulil na podlaze. Kromě toho, že nepřestával být vyděšený, vypadal teď i jako vyšinutý. Tentokrát doprovodil slova Daily Post roztřesený křečovitý smích a Naomi věděla, že se muž brzy, každou vteřinou – Proboha! – vrátí ke svému tématu sladké dobroty, a otřásla se při představě, že se jí dotknou jeho ruce.

*

Když Minnie doběhla ke schodům, zaduněla v přízemí brokovnice. Původně měla v úmyslu zamířit dolů, ale místo toho utíkala do druhého patra. Do matčina ateliéru. A přes něj k zadnímu schodišti. Hlavně se neohlížet. Pohled přes rameno by byl ztráta času, zpomalil by ji. Jen se modlila a běžela, doufala, že jí bůh pomůže, když se bude sama dost snažit. Musela být rychlejší než mohutný profesor Sinyavski. Uměla si to spočítat, naučil ji to. Jí bylo osm, jemu sedmdesát, takže měla být skoro devětkrát rychlejší než on.

Dveře Johna pustily a Nicky ho objala. Neohlédla se, nechtěla vidět Prestona Nashe bez obličeje ani pokoj znečištěný cákanci jeho krve a mozku.

„Děti!“ vyhrkla a společně se znovu rozběhli přes chodbu k přednímu schodišti.

Temná, primitivní část její osoby se bála, že to nikdy neskončí, že příroda je pohanská stvůra, která nakonec všechny pozře, že to sveřepé idiotské zlo Zmaru a Blackwooda dohromady má moc obrátit proti její rodině celý svět, jednoho člověka po druhém, dokud konečně nedostane, co chce. Ale ta kultivovanější část jejího já, ta, která věřila v boha a obsahovala umělecký talent a věděla, že představivost může vytvořit něco z ničeho, trvala na tom, že svět není rakovinné bludiště plné nekonečných zhoubných nádorů, že vyrostl z propracované matrice, která umožňuje naplnění naděje. Pokud s Johnem udělají tu pravou, chytrou věc, podaří se jim zachránit děti i sebe a dostat se z té zatracené pasti.

Ve vstupní hale zvedla pistoli. John běžel do prvního patra. Nicky ho následovala, když tu si uvědomila, že na zátylku stále cítí chlad zaobleného konce kladiva, který po něm sklouzl, a otřásla se.

V jedné knize o skutečném zločinu, která jí padla do ruky v knihkupectví, uviděla Naomi snímek zavražděné dívky. Policejní fotku nebo něco takového. Dívky mladší než Naomi. Byla znásilněna. Vrah ji bil do obličeje a probodl. Její oči na fotografii byly to nejhorší, co Naomi kdy viděla. Velké hezké oči. Byla to ta nejhorší věc, protože byla také nejsmutnější, rozplakala ji přímo tam v obchodě, takže musela knížku rychle zavřít, vrátit ji na polici a nařídit si, aby zapomněla, že tu tvář a ty oči kdy viděla. Hodně se snažila zapomenout, ale jednou za čas se jí objevovaly ve snu a teď, když bojovala s dveřmi koupelny, se jí tvář mrtvé dívky opět vybavila.

Naomi přerývaně dýchala, vydávala podivné zvuky, tiché steny, které jí naháněly strach, protože jí zněly hrozně cize, a přesvědčovala sama sebe, že bude v pořádku tak dlouho, dokud bude Roger Hodd mlít o tom, kdo je a kde pracuje, aniž by o ni projevil zájem. Ale pak ho uslyšela, jak se pohnul, a když se ohlédla, uviděla, jak se zvedá z podlahy.

Nechala dveře dveřmi, stejně je nemohla otevřít, a teď, když se Hodd hýbal, nedovolila si obrátit se k němu znovu zády. Kýval se ze strany na stranu, drmolil, nedíval se na ni ani na nic jiného v místnosti, ale jeho slova měla jiný rytmus než předtím a do hlasu se mu vkradl odlišný tón. Ze sebelítosti a zmatku se stala netrpělivost a nevrlost a zdůrazňoval slovo jsem, jako by se s někým hádal: JSEM Roger Hodd z Daily Postu. JSEM Roger Hodd z Daily Postu. JSEM Roger Hodd z Daily Postu.

Minnie seběhla po schodech až do přízemí, kde se zastavila u dveří do kuchyně, zadržela dech a poslouchala. Na schodišti za ní bylo ticho. Profesor Sinyavski – nebo to, co bývalo kdysi profesorem – za ní nedusal.

Podívala se na další úsek schodů. Stále bylo ticho – ale pak uslyšela a spatřila, jak něco kape na stupně pokryté kobercem. Bylo to červené. Hustší než voda. Krev. Vzhlédla ke stropu nad schodištěm a uviděla dlouhý pruh, řez v sádrokartonu podobný ráně, z něhož vytékala krev, jako by dům byl živý.

Srdce jí poskočilo. Přesvědčovala sama sebe, že ta krev není skutečná. Že to vidí jen proto, že si Zmar přeje, aby to viděla. Bylo to jako halucinace v deliriu jen s tím rozdílem, že neměla horečku a neležela v nemocnici. Anebo, pokud to bylo skutečné, nepocházelo to z nějakého těla nad stropem. Bylo to jako krvavé slzy, které by mohla ronit socha Panny Marie při menším zázraku, jenže tady šlo o černou magii. Kdyby připustila, aby jí to nahnalo strach, pozvala by Zkázu, aby ji mučila dalšími vizemi, třeba mnohem horšími než pouhé vize. Ale srdce jí poskočilo tak jako tak.

Světlo na schodišti zhaslo. V naprosté tmě se kapání krve změnilo v hlučnější zurčení a ona ucítila její kovový pach. Zmocnil se jí strach, že má zvuk tekoucí krve přehlušit něco, co se k ní blíží shora nebo zdola.

Ale tohle nebyla ani tak její představivost jako spíš sugesce, kterou jí vnutil Zmar, a kdyby podlehla panice, bylo by to také pozvání.

Pomalu otevřela dveře, rozhlédla se po kuchyni a nikoho tam neviděla. Vstoupila dovnitř a zavřela za sebou.

Nejdřív najít mámu a tátu a sehnat pomoc pro Zacha. Minnie nemyslela na to, že by Zach mohl být zraněný nebo dokonce mrtvý. Z takových obav by nevzešlo nic dobrého. Zach byl chytrý a rychlý a silný: určitě si s tou šílenou osobou se sekáčkem poradí.

Ať už Minnie rodiče najde nebo ne, mohla by Zachovi pomoci, kdyby měla zbraň, kterou by mohla ochránit i sebe. Přeběhla kuchyň k zásuvkám, ve kterých byly uložené nože. Vybrala si řeznický dranžírák. Nedokázala si představit, že by ho použila jako zbraň, ale stejně tak si neuměla představit, že by někomu dovolila, aby ji rozsekal sekáčkem, aniž by se bránila.

Zavřela zásuvku, otočila se a profesor Sinyavski jí nůž vytrhl, hodil ho přes místnost a zvedl ji z podlahy. Snažila se bránit, ale byl silnější, než měl starý matematik být. Sevřel ji pevně pod levou paží a pravou ruku jí přitiskl na ústa, aby ji umlčel. „Moje malé, hezké prasátko. Hezké, malé, špinavé prasátko.“ Minniin výkřik zadusila jeho masitá ruka, když s ní spěchal ke dveřím na terasu a do zahrady.

V Záchově pokoji našli John s Nicky na podlaze rozházené tužky, gumy a několik velkých skicáků, jako by je smetl ze stolu při souboji. Jeden skicák se při pádu otevřel a John ho zvedl šokovaný portrétem Al tona Turnera Blackwooda.

Nicky tu tvář poznala podle popisu, který jí John dal před patnácti lety. Vzala si od něho skicák, prolistovala ho a její roztřesené ruce mačkaly papír, když našla Blackwooda znovu, znovu a ještě jednou.

„Co se tady stalo?“ vyhrkl John znepokojeně.

„Není to Zach,“ prohlásila s jistotou. „Není to náš Zachary. Nikdy by nedovolil, aby ho to ovládlo.“

John si nemyslel, že by duch mohl vstoupit do Zacha, ale v někom byl, do někoho se přesunul a pohyboval se volně po domě poté, co Prestonovi on sám ustřelil půlku hlavy. Byl v domě a pronásledoval děti.

Ze šatny se ozval nějaký hlas. „Haló? Je tam někdo?“

Dveře byly zapřené židlí.

„Hej? Mohli byste mě pustit ven, prosím?“

„To není nikdo z nás,“ řekl John.

„Ne,“ souhlasila Nicky.

„Pustíme ji ven?“

„Sakra, ne.“

Spěchali do pokoje dívek. Nikdo. Ticho. Sníh na okně. Celý dům byl tichý. Mrtvolně tichý.

Nicky řekla „knihovna“ a oba se tam rozběhli. Školní stolky. Čtenářský koutek. Kolem police s knihami. Nikde nikdo. Sníh bezhlučně dopadající na okenní tabule.

Hlavně klid. Nikdo nekřičí. To je dobré. Ticho je dobré. Samozřejmě by nekřičeli, kdyby byli mrtví, kdyby byli všichni mrtví, všichni mrtví a rozčtvrcení, jeden servus a dvě servae.

Pokoj pro hosty. Šatna. Přilehlá koupelna. Nikdo. Ticho, sníh vířící za okny, Nickyin rudofialový monokl jasně zářící z náhle bledé tváře.

Rychleji, rychleji. Komora. Koupelna na chodbě. Skříň na povlečení. Nikdo, nikdo, nikdo.

Zach vstoupil do kuchyně od zadního schodiště ve stavu vzdáleném obavám a v půlce cesty k šílené hrůze a zoufale se snažil najít Minnie, Naomi, své rodiče. Uviděl dveře otevřené do bezbarvého soumraku a starého Sinyavskiho nesoucího Minnie v hustém sněžení přes terasu do zahrady. Zach nevěděl, o co jde, ale nemohlo to být nic dobrého, přestože se profesor vždycky zdál být dobrosrdečný týpek a nebylo v něm nic z vraždícího maniaka.

Na podlaze ležel dranžírák. Zach ho zvedl. Nebyla to pistole, ale bylo to lepší než holé ruce. Rozběhl se k otevřeným dveřím.

Zády opřená o dveře, které nešly otevřít, sledovala Naomi s rostoucím strachem, jak Roger Hodd vytahuje jednu zásuvku za druhou ve skřínkách v koupelně rodičů. Stále drmolil, s každým opakováním hlasitěji a vztekleji, a důraz kladl už na dvě slova: Jsem Roger HODD z Daily POSTU. Jsem Roger HODD z Daily POSTU. Jsem Roger HODD z Daily POSTU…“ Stál k ní zády, ale Naomi viděla jeho obličej v zrcadle, když se pohyboval podél žulového pultu, a vypadal nepříčetně, jako by měl každým okamžikem začít ječet jako šimpanz a vrhnout se na ni s vyceněnými zuby.

V předposlední zásuvce našel, co zřejmě hledal. Nůžky. Chytil je za držadla s čelistmi sevřenými, jako by třímal nůž a chystal se ho do někoho zabodnout.

S nůžkami v ruce se posunul zpátky podél pultu, pohlédl na sebe do zrcadla, jako by měl vztek sám na sebe – „Jsem Roger HODD z Daily POSTU. Jsem Roger HODD z Daily POSTU“ –, a zabouchl zásuvky, které předtím otevřel. Na konci pultu, znovu nedaleko Naomi, zvedl obdélníkovou krabičku, které si Naomi předtím nevšimla, protože byla tmavě zelená a ležela na černé žule u černé lišty na zdi. Z krabičky vyndal cosi stříbrného, co nedokázala okamžitě identifikovat, dokud to necinklo a ona nepoznala tři zvonky. Tři zvonky ve tvaru květů.

Leonid Sinyavski je v řetězech, ne jeho tělo, ale mysl, spoutaný a zajatý. V posledních čtyřiceti letech se snažil žít dobrým životem, aby odčinil jisté věci, kterých se dopustil v bývalém Sovětském svazu, než uprchl na Západ. Jako mladý matematik pracující na vojenských projektech v době hlubokého neklidu mezi ruskými intelektuály udal několik svých kolegů, kteří si přáli pád komunismu. Skončili v gulagu a někteří z nich se nejspíš nikdy nevrátili. Teď je v gulagu jeho vlastní tělo a on nese Minnie k altánku, šokovaný tím, co jí říká, hrozbami, které pronáší, a je mu zle z představ, jež přeskakují z mysli jezdce do jeho, z krutostí a zvěrstev, které má v úmyslu spáchat, ze zohavení a vraždy. Komory jeho srdce buší jedna o druhou, bouchají jako dveře, a přestože se ho jezdec snaží uklidnit, Leonid nemůže být klidný, když ví, k čemu je zneužíván. Snaží se vzbouřit, postavit na zadní a řetězy kolem jeho mysli se napínají, jako by jejich články měly prasknout, a znovu se vzepne, vzdoruje a jeho jezdec ho stiskne ještě pevněji stehny, když dosáhnou vchodu do altánku. Při vstupu Leonid sebere všechnu svou duševní sílu, všechnu odvahu, všechnu čestnost těžce vydobytou za těch čtyřicet let a řekne v duchu: Ne, nikdy, ne, ne, nikdy! A při druhém nikdy jeho bušící srdce uhodí naposledy a krev v jeho komorách se zastaví, když se svalí na zem.

*

Když si Roger Hodd prohlížel zvonky ve tvaru květů kaly, přestal náhle připomínat sám sobě své jméno a povolání. Naomi se na okamžik ulevilo, ale pak se jí ticho zdálo horší než jeho drmolení, zvlášť když přesunula svou pozornost ze stříbrných zvonků na svůj odraz v zrcadle a uviděla, že si ji novinář prohlíží. Několikrát byla svědkem toho, jak muži vrhali takové pohledy na ženy, když nevěděli, že se Naomi dívá, ale na ni se žádný muž nikdy takhle nepodíval a ani by se na dívku v jejím věku takhle podívat neměl. Byl to lačný pohled, hladový, zuřivý a násilný.

Hodd se na sebe ušklíbl do zrcadla a zacinkal hlasitě zvonky, jednou, dvakrát, třikrát. „Ty pitomá malá děvko. Jsi připravená? Jsi připravená setkat se se svými tetami Marnií a Giselle? Ty je ani neznáš, ale ony na tebe čekají. Čekají na tebe v pekle.“

Uložil zvonky do krabičky, z níž je vzal, a obrátil se k ní s nůžkami v ruce.

Naomi znovu trhla dveřmi koupelny, ale byly nehybné jako předtím. S výkřikem hrůzy proklouzla kolem Hodda na opačný konec místnosti. Jediné útočiště jí skýtal sprchový kout, jehož dveře za sebou zabouchla. Skleněné dveře. I kdyby je dokázala udržet zavřené, což bylo nemožné, protože útočník byl silnější než ona, byly to pořád jen skleněné dveře.

Zvonky. Všude v domě. Strašidelné stříbrné zvonky.

John a Nicky právě vcházeli na přední schodiště v prvním patře a váhali, zda mají nejprve prohledat přízemí nebo druhé poschodí, když uslyšeli ty zvonky. Nahoře.

Hrůza z minulosti se teď změnila v hrůzu z té chvíle a John byl na dvou místech současně, ve svém domově teď a v domě svého dětství té noci, utíkal po schodech do druhého patra, ale také kráčel zšeřelou chodbou k pokoji svých rodičů, otevíral dveře své vlastní ložnice a zároveň nahlížel do dveří, za nimiž leželi otec s matkou na zakrvácené posteli, slyšel vraha cinkat zvonky v pokoji mrtvých sester, ale také slyšel Naomi vykřiknout v koupelně.

Dveře koupelny byly zamčené. Nicky zvolala: Brokovnici, brokovnici!“, ale on už zvedal hlaveň zbraně k zámku. Dva výstřely rozbily zámek i dřevo kolem něho, ale dveře se neotevřely. Neotřásly se ani v zámku, byly pevné jako betonový panel v betonové zdi. Drželo je na místě něco víc než jen zámek: Blackwoodova zuřivost, síla Zmaru. Naomi vydávala pronikavý jekot, nejhorší zvuk, jaký kdy John slyšel, a tady v chodbě zaječela i Nicky, ještě hrůzněji, žalem a děsem, zatímco se vrhla prsty na prostřelenou díru ve dveřích a drásala její okraje tak zuřivě, až si ulámala nehty a spustila se jí krev.

Zach doběhl ke vchodu do altánku z planěk, právě když se starý Sinyavski dopotácel na tři nebo čtyři kroky dovnitř, upadl a uvěznil Minnie pod sebou. Zach svíral dranžírák, ale když doběhl k ležícímu profesorovi, poznal, že ho nebude potřebovat. Výhonky odkvetlých růží byly ostříhané a dráty, po nichž se pnuly, odstraněné z konstrukce, takže i v šeru soumraku viděl vytřeštěné oči a ochablý obličej. Ať Sinyavskiho zabilo cokoliv, nejspíš infarkt, nepředstavoval už žádné nebezpečí.

Minnie se zmítala uvězněná polovinou těla pod těžkým tělem, a když ji Zach vysvobodil, objala ho a pevně sevřela. „Miluju tě, Zachu, miluju tě.“ Pověděl jí, že ji také miluje. S dlaní položenou na jejích zádech cítil, jak jí srdce buší silně jako basový buben, a byl to ten nejúžasnější pocit, jaký kdy zažil.

Suchý praskot přitáhl jejich pozornost k opačnému konci altánu, kde se latě jako by změnily ve spoustu živých bílých hadů vlnících se do rytmu nějaké hudby, kterou mohli slyšet jen oni. Asi za čtyři vteřiny zapletly latě oba východy ze stavby a polapili Zacha a Minnie uvnitř s mrtvolou profesora Sinyavskiho.

Na chodbě v prvním patře balancuje kolo na hraně. Předmět postavený původně z dětské stavebnice vypadá teď úplně jinak, proměnil se tak, jak se obyčejné věci mění pokaždé, když do nich vstoupí nadpřirozená síla, stejně jako se chléb a víno staly tělem a krví – anebo, ne tak vznešeně, jako Frodův prsten moci není jen prstenem vyrobeným v Mordoru a Archa úmluvy není jen dřevěná bedna. Při stavbě kola byla Minnie otrokem vyšší moci, stejně jako světlo Eárendila zajistilo, aby se Frodo stal nositelem prstenu. Minnie je Frodem téhle rodiny, tím nevinným, kdo vidí to, co ostatní nevidí, miluje druhé vždy víc než sebe a může se stát keřem, který plane, aniž by shořel, prostředníkem. K takové proměně čas od času dochází. Kolo je bílé, ale jak se valí po chodbě v prvním patře, zezlátne a je už tak těžké, že po sobě nechává trvalý otisk v koberci. Když začne poskakovat ze schodů, vydává hlasitější rány než běžící metrákový chlap. V chodbě v přízemí pod ním praští a láme se dřevěná podlaha.

John, doháněný k šílenství Naominým křikem, se vrhl jednou, dvakrát bez úspěchu proti dveřím koupelny a poznal, že by si spíš mohl poranit rameno než se dostat dovnitř. Svírán ocelovými obručemi rozhořčení a zoufalství položil dlaně na dveře a zařval: „Tohle je můj dům, ty zvrhlý parchantě, ty červe, ty šmejde, tohle můj dům, ne tvůj, TOHLE JE MŮJ DŮM!“ Dveře zarachotily v rámu a náhle se mu je podařilo otevřít.

Popadl brokovnici a překročil práh právě v okamžiku, kdy se dveře sprchového koutu roztříštily do ledových květů a vysypaly se na podlahu. Do koutu vstupoval muž s nůžkami v ruce připravený bodnout. John ho popadl za opasek a strhl z vyvýšeného prahu. Muž se otočil, divoce máchl nůžkami a byl to Roger Hodd, reportér, kterému John několikrát poskytl rozhovor o své práci. Byl to Hodd, ale jeho oči nebyly Hoddovy, byly to hluboké díry plné nesmiřitelné nenávisti. John uhnul před nůžkami, přirazil Hodda ke zdi nalevo od sprchového koutu, křikl na Naomi – Nedívejse!“– , zarazil hlaveň brokovnice posedlému muži do břicha a rozsekal mu vnitřní orgány hrubými broky.

Zach prostrčil prsty nově propletenými latěmi a silně zatáhl, ale byla to stejně pevná součást stavby jako zdi a klenutá střecha. Zkroucené hroty vidličky mu ve srovnání s tímhle už nepřipadaly jako nic zvláštního a napadlo ho, jestli z besídky teď na všech stranách nevyrazí špičaté dřevěné zuby a nezakousnou se do nich jako žralok do kořisti.

Jako by mu uměla číst myšlenky, Minnie řekla: „Nemůže nám to ublížit věcmi, jako je besídka, věcmi nás to může jenom zmást a vyděsit. Nebezpečné to je, až když to vstoupí do nějakýho člověka.“

Zach uslyšel, jak se za nimi něco pohnulo, a když se obrátil, uviděl, jak se mrtvé tělo profesora Sinyavskiho v šeru převalilo na záda a posadilo. „Pěkné prasátko,“ řekl starý Sinyavski hlasem hrubým jako struhadlo. „Moje pěkné prasátko Minnie.“

Zach řekl Minnie: „Mrtvola je věc. Už to není člověk. Je to věc stejně jako ty latě.“

Profesor se jednou rukou chytil stěny z planěk a pokusil se vytáhnout na nohy. „Hezké prasátko, vykousnu ti tvůj sladký jazyk z pusinky.“

Naomi svírala matčinu paži, třásla se a plakala, ale nabyla emocionální rovnováhy rychleji, než by John čekal. Šla s nimi dolů domem, zatímco John volal na Minnie a Zacha, kteří se stále neozývali.

Původně si myslel, že možná přilákal Blackwooda – a jeho pána Zmara – zpět do tohoto světa svými obavami, zvlášť během Minniiny nemoci, a že vrah splní svůj slib. Opravdu svou posedlostí pozval ducha, aby je zahubil? Měl snad pocit, že si zaslouží smrt za to, že přežil jako jediný z rodiny? Po tom incidentu u dveří do koupelny, kdy si zjednal vstup prostým prohlášením vlastnictví, nabyl podezření, že je jen tak zranitelný, jak sám sobě dovolí, což naznačovalo, že pokud se pootevřely dveře mezi tímto a jiným světem, on sám je možná otevřel dokořán, i když neúmyslně. Pokud otevřel dveře té bytosti složené z démona a ducha, mohl je také zavřít, a to jednou provždy. Teď se bál jen toho, že je zavře příliš pozdě, až po drtivé ztrátě – Minnie či Zachaiyho, možná obou a třeba všech.

Na úpatí schodiště, kde přední chodba přecházela v halu, opět pocítil přítomnost nějakého přízraku, který se mu otřel o nohy, dychtivý a temperamentní. Přesně to samé cítil před několika týdny v noci v zadní zahradě, když se zvířilo listí, jako by si v něm hrál pes. Willard.

„Chce, abychom šli tudy,“ řekl John a vedl je chodbou do kuchyně.

„Kdo to chce?“ zeptala se Nicky.

„Vysvětlím ti to později. Zach a Minnie musejí být tímhle směrem.“

Všichni tři přeběhli kuchyň a pokračovali otevřenými dveřmi na terasu, kde je čekal zvláštní pohled; a to se vzhledem k nedávným událostem Johnův práh pro posuzování zvláštního posunul mnohem výš, než byl před několika měsíci.

V bílém polosvětle se po terase pomalu kutálelo zlaté kolo, tajemně poháněné a velké jako pneumatika od kamionu, a nechávalo za sebou cestičku suché kamenné dlažby. Valilo se s hlubokým duněním, zlověstnějším než zemětřesení, jako by vážilo mnohem víc, než naznačovala jeho velikost, a sníh kolem něj praskal, jako by se vločky pod jeho vlivem stávaly elektricky nabitými částicemi. Dlažba pod kolem pukala a John cítil přes podrážky bot vibrace betonových desek pod dlaždicemi.

Ta zlatá záhada poutala jejich pozornost jen do okamžiku, kdy uslyšeli Zacha a Naomi volat o pomoc.

Mrtvý kůň skýtá jezdci nemotornou zbraň, která se ovládá čím dál hůř s každým stupněm tepla ztraceným z chladnoucího mozku. Ale je to lidská mrtvola, takže má stále jistý potenciál pro extrémní násilí, které je jedním z klíčových znaků toho druhu. Může být nástrojem značné zkázy ještě hodinu nebo dvě po smrti, dokud nenastoupí posmrtná ztuhlost a už jím nebude možné pohnout. Jezdec pobídne mrtvolu ostruhami, aby se po stěně z latí vyšplhala na nohy. Chlapec postoupí kupředu, mezi profesora a svou sestru, nůž připravený, ale brzy zjistí, že nůž je k ničemu, protože mrtvolu nemůže zabít ani řez přes krkavici, ani stovka bodných ran.

V Zacharyho pokoji se z pantů dveří šatny vysunou zajišťovací závlačky a spadnou na podlahu.

Z kontaktu s dveřmi se Melody dozví, jak jí bylo pomoženo, a opře se o dveře, až se části pantů oddělí od sebe. Jedna strana dveří se o pár centimetrů vzdálí od rámu a vznikne dostatečná mezera, aby se s nimi dalo pohybovat, dokud zapřená židle nevyklouzne zpod kliky.

Dveře spadnou a Melody vstoupí do chlapcova pokoje. Jde k jeho stolu, vytáhne zásuvku, do níž ukryl sekáček, a znovu se ozbrojí tím skvělým nástrojem.

Kolo se valilo dál, dokud se nezastavilo na zasněženém trávníku nedaleko altánku, a vyrostlo do velikosti pneumatiky obrovského buldozeru o průměru asi dva metry. Jeho váha musela být obrovská, protože vytlačilo do zmrzlé země dvaceticentimetrovou rýhu.

Bylo jasné, že nově propletené plaňky na obou koncích altánku se nerozpletou po Johnové prohlášení vlastnictví, které uvolnilo dveře koupelny. Soudě podle toho, jak vypadají, bude potřebovat motorovou pilu za předpokladu, že dřevo nebude pod pilou zázrakem znovu srůstat. Jestli už nebyl v centru zóny soumraku, pořád byl na jejím předměstí.

Minnie prostrčila škvírami prsty, přitiskla svůj sladký obličej k plaňkám a vykřikla: „Profesor umřel, ale pořádpo nás jde!“

Mrtvý profesor osedlaný duchem se potácí kupředu, chlapec zaútočí, nůž se hluboko zabodne, ale ruce, které kdysi podepsaly zrádné prohlášení namířené proti několika nadějným mladým mužům, poslouží teď stejně dobře k tomu, aby popadly chlapcovu ruku s nožem a přinutily ho zbraň pustit. Profesor také chytí mladíka za krk, zvedne ho a udeří jím o stěnu z latí tak silně, až se altán zatřese. Dívka vykřikne. Mrtvý muž je silný, ale má špatnou koordinaci pohybů, zatímco chlapec je chytrý, mrštný a zoufale odhodlaný. Vykroutí svou pravou ruku ze Sinyavskiho sevření, kope a svíjí se, divoce sebou zmítá a nakonec se uvolní. Mrtvý se obrátí, chňapne po něm a narazí do zdi. Plaňky zapraskají a Sinyavski padne na kolena.

Se srdcem v hrdle a dechem tak horkým, že z něho nevychází v obláčcích, ale tryská jako natlakovaná pára z prasklého kotle, pobíhal John sem a tam kolem stavby a snažil se poznat, co se děje uvnitř. Už tak špatné světlo ještě zesláblo. Když se mu zdálo, že vidí, jak se Zach vymanil Sinyavskimu, prostrčil hlaveň brokovnice pěticentimetrovou mezerou v altánu, ale kvůli latím ji nemohl obrátit do strany a mohl střílet jen přímo před sebe. Neměl šanci Sinyavskiho zasáhnout, pokud by mu profesor nevstoupil přímo před hlaveň. A kde byl Zach? Uvnitř panoval chaos a míhaly se stíny, příliš by riskoval, že Zacha zasáhne.

Minnie vykřikla: „On je už mrtvej! Nemůžeš ho zabít dvakrát!“

„Je nemotornej, tati,“ řekl Zach. „Nemotornej jako mrtvola. Ale není tady dost místa.“

„Použij tu věc!“ naléhala Minnie.

Nicky s Naomi klečely ve sněhu tváří v tvář Minnie, svíraly její prstíky prostrčené mezi latěmi a Naomi plakala. Nicky řekla: „Jakou věc, zlato? Jakou věc?“

„To kolo.“

„Co je to, Minnie, jak se to používá?“ vykřikl John.

Je to nápad?

„Nápad? Jaký nápad?“

„Ten nápad, nápad, co je za vším. Tati, to je ta sklenice s černou tekutinou, toulavý pes, co uzdravil člověka.“

John, šokovaný narážkou na konverzaci s Peterem Abelardem, kterou nikdy neslyšela, řekl: Jak o tom víš?“

Zach křikl: „Tati, už mám zase nůž!“

„Drž se od toho chlapa dál! Kde je?“

„Na kolenou, ale snaží se vstát,“ odpověděl Zach.

Jak ses dozvěděla o té sklenici a o tom psovi?“ zeptal se John Minnie.

„Nevím jak, ale vím o tom.“

Johnovi se vybavila Abelardova slova: Myslím, že všechno božské couvlo o pár kroků před lidstvem, možná v odporu, možná proto, že si už nezasloužíme pohlédnout přímo na svatá stvoření… Když teď bůh vstoupí do našeho světa, projevuje se skrytě prostřednictvím dětí a zvířat.

Ať už to obrovské kolo bylo cokoliv, nebylo zrovna nenápadné. John řekl: „Co je to, Minnie? Vysvětli mi tak jasně, jak dokážeš, co je to kolo zač.“

„Říká, že je síla, která rozevírá cestu skrz moře.“

Jak to myslíš, říká?“

„Zrovna to slyším,“ prohlásila Minnie. Je to síla, která staví cestu skrz moře a probouzí mrtvé. Je tím, co zrovna potřebuješ, a ty potřebuješ dveře. Nepotřebuješ dveře, tati?“

John rozšířil pozvání, umožnil zlu vstoupit do tohoto světa. Jen on ho mohl vykázat. Církev jim neposlala na pomoc exorcistu, zahanbovala ji staromódní představa absolutního zla, zosobněného zla, ale odpovědí na tohle nebyla potravinová banka, nemohl zachránit svou rodinu tím, že na tu věc bude házet jídlo, ani tím, že jí poskytne kavalec v útulku pro bezdomovce, on teď potřeboval to, čemu se kdysi říkalo zázrak, to, co si dnes možná dokáže představit jen dítě jako Minnie. Musel se tedy stát dítětem. Odhodit pýchu a marnivost. Mít pokoru dítěte, které je slabé a ví o své slabosti. Přiznat strach tváří v tvář prázdnotě. Přiznat neznalost v přítomnosti nepoznatelného. Dítě věří v záhady uvnitř záhad a hledá zázraky, což by mělo být snadné vzhledem k tomu, že Johnem tady v této zahradě právě teď zmítalo moře záhad, bouře zázraků. Co srdce ví, mysl zapomněla, a co srdce ví, je pravda. „Potřebuju dveře,“ řekl John, který se stal dítětem. „Potřebuju dveře a vím, že tady dveře musejí být, věřím v dveře, prosím, dej mi dveře, bože, prosím, chci dveře, prosím, bože, prosím, dej mi ty zatracené dveře.“

Zach vykřikl: „Tati! On stojí! Jde po mně!“

Zach vykřikl, právě když poslední paprsky soumraku sklouzly po ledové obloze na západ a z obrovského zlatého kola zazářilo světlo. John opřel brokovnici o altán a popadl oběma rukama latě.

Nicky viděla, jak se je pokusil vylomit předtím. Nepovedlo se mu to prve, nepodaří se mu to ani teď.

Věděla, že brokovnice je k ničemu, chtěla ji však stejně použít, něco udělat, cokoliv. Ale co?

V temném altánu provokoval Zach Sinyavskiho, aby ho odlákal od Minnie. „Tady jsem, zrůdo. Tady jsem, ty blbá příšero.“

Minnie, jejíž třesoucí se prsty držela Nicky ve svých, zoufale zašeptala přes bariéru z latí, která je oddělovala: „Ono to Zacha zabije!“

Zářící kolo změnilo barvu ze zlaté na rudou, zabralo víc místa a odhalilo v sobě množství kroutící se hmoty připomínající spirály zaplňující oblohu na van Goghově obrazu Hvězdná noc. Začalo pulzovat a padající vločky sněhu v těch zlověstných pulzech vířícího světla a stínu zářily jako jiskry.

Johny něco křikl do altánu a Nicky nejprve nepochopila, jak to myslí: „Vezmi si mě. Vezmi si mě. Vezmi si MĚ!“

Kolo náhle zazářilo jasněji, vyslalo galaktické spirály stínu a rudého světla na altán, přes zahradu a skrze padající sníh, který se sypal tak hustě, že halil noc jako opona.

„Vezmi si MĚ!“ John vylomil dvaceticentimetrový kus latě, udělal otvor dost velký, aby jím mohl prostrčit ruku, a křikl: „Tady jsem, zatraceně, tady, vezmi si MĚ!

Myslel si, že ví, co je třeba udělat, a že pokud to neudělá, ta hrozba nebude mít konce. Mohl být jen jeden důvod, proč nějaká přátelská síla použila Minnie k postavení toho kola, jež bylo ztělesněnou myšlenkou portálu mezi časem a věčností. Ty dveře měl použít on, on a nikdo jiný.

To on tohle začal, takže to musí ukončit. Pokud se před ním otevřou dveře, musí jimi projít a nabídnout se tak jako pokání.

V altánu, ozářeno vířícím světlem u kola, se ze stínů zjevilo Sinyavskiho mohutné tělo v tmavém obleku. Tvář byla povědomá, přestože John profesorův obličej nikdy takhle neviděl: zkroucená trpkou a hnisající zlobou, skoro zdeformovaná vztekem. Jeho oči byly studny čiré nenávisti lesknoucí se zlem a záští.

Jsem to já, koho ve skutečnosti chceš, jenom já,“ řekl John. Já jsem ten, kdo unikl.“

Nicky vstala z místa, kde si dřepla k Minnie, a řekla: „Co to děláš? Johne, tohle ne.“

„Důvěřuješ mi?“ zeptal se jí.

„Nedělej to.“ Její zoufalství sílilo s každým opakováním. „Ach, nedělej to, nedělej to, nedělej to.“

Řekl: „Věřím Minnie a věřím tomu… kdo ji vyzval, aby postavila ty dveře. A ty věř mně, Nicky.“

„Bezvýhradně?“ Hlas jí poznamenala úzkost. „Bezvýhradně?“

„Copak jsi mi nevěřila vždycky? Celých patnáct let?“

„Tohle je moc silné dokonce i na tebe.“

Kdysi mu řekla, že se chová jako celý polda i tehdy, kdyby půlka poldy bohatě stačila.

Řekl: „Tohle není noc pro polovičního poldu. Celý polda, nebo nic.“

Promluvil skrz latě, na to, co používalo Sinyavskiho tělo: „Vezmi si mě. Roztrhej mě zevnitř na kusy. A třeba bys mě mohl zcela ovládnout. Nebyla by to zábava, použít mě, abych je zabil? Použít mě, abych je rozřezal a povraždil? Nebyla by to zábava, Altone? Zmare?“

Uslyšel Nicky říkat: „Naomi, schovej se za mě.“

„Proč se spokojit s něčím menším než se mnou?“ zeptal se John té věci v mrtvém profesorovi. „Přece se mě nebojíš. Zabil jsem tě, Altone, ale znovu tě zabít nemůžu. Jsem smrtelný a slabý. Ty jsi silný a věčný. Nebo nejsi?“

Profesorova mrtvola se na něho slizce a jízlivě usmála skrz latě. Oči měla ocelově tmavé, cizí.

John zvedl ruku dlaní nahoru a Sinyavski mu na ni přitiskl svou. Johna zabrnělo na kůži něco chladného a dychtivého. Málem ucukl. S vypětím všech sil se uvolnil, nijak se nebránil. Ucítil ledový chlad a mravenčení už ne na dlani, ale v ruce, pocit, který se rozšířil až po zápěstí… ale dál už ne.

Vypudil ze své mysli všechny vzpomínky na rodiče a sestry a poprvé za dvacet let si dovolil pomyslet na Cindy Shoonerovou tak, jak na ni od té noci nepomyslel. Představil si ji nahou, její krásné tělo a plná prsa, a pokusil se vyvolat všechny vzpomínky na to, jaký byl pocit mít ji pod sebou, na její hladké pohyby, teplo jejího nitra, to, jak se vzpínala proti němu, její ústa, nevázanost, neukojitelnou potřebu, vzrušující apetit.

Zmar si ho vzal.

Mrtvý muž v altánu se zhroutil na zem.

Jako ovládané poltergeistem se latě na koncích altánku rozmotaly, zatáhly se zpět do stěn stavby a osvobodily Zacha a Minnie. John jako zdálky slyšel, jak je Nicky naléhavě volá k sobě.

Johnovu mysl chladnější než noc zaplavily odporné obrazy Marnie a Giselle brutálně zneužitých před smrtí. Na jeho příčetnost zaútočily věčné vzpomínky Altona Turnera Blackwooda. Udeřila do něho muka, žal ho sevřel v kruté pěsti. Pokusil se vykřiknout, ale nemohl vydat ani hlásku.

Ve vířícím rudém sněhu uviděl John sám sebe zvedat brokovnici. Když se obrátil k Nicky, uvědomil si tlak prstu na spoušti.

Zmocnil se ho pocit, jako by se nacházel pod silnou vrstvou hlíny, pohřbený zaživa stejně jistě jako jeho mrtvá rodina, a zcela ho zaplavila hrůza.

Nicky zvedla pistoli v obou rukou a namířila o trochu níž, aby se po trhnutí hlavně nahoru vyvolaném zpětným rázem trefila do hrudi.

John kráčel bez váhání kupředu a ona mu řekla, aby zahodil zbraň, jenže on šel dál, dokud jí nezaryl hlaveň brokovnice do břicha.

Vzdálení od sebe na délku paže hleděli jeden druhému do očí a on si zoufale pomyslel, že určitě znovu udělal nesprávnou věc. Nedopustil se snad přesně před dvaceti lety téže chyby, kvůli níž teď přijde o svou rodinu, stejně jako ji kvůli slabosti a sobectví ztratil tehdy?

Děti se tísnily za svou matkou. Z jejich šokovaných výrazů bylo jasné, že ať vidí v Johnově tváři cokoliv, není to jejich otec.

Nicky se zalily oči slzami. „Nemůžu.“

Zabít ho byla zřejmě její jediná šance. Dovedl je na okraj mnohem vyššího útesu, než zamýšlel.

„Miluju tě,“ vypravila ze sebe. „Miluju tě. Nemůžu.“

Sklonila pistoli.

Jsem Smrt,“ slyšel se říkat. „Se Smrtí ses ještě nikdy nemilovala.“

Když se jeho prst napjal na spoušti, povstal náhle John ze svého hrobu a shodil tíhu zla, která ho tlačila dolů. Vycítil, že si Zmar začíná uvědomovat, že před ním jeho hostitel ukryl své nejtajnější myšlenky a nalákal ho do sebe na předstíranou slabost. Než démon pochopil, že má jeho kůň dost síly, aby ho vykázal z tohoto světa, odhodil John brokovnici, proběhl kolem Nicky a dětí k zářícímu rudému kolu, jež nebylo kolem, ale portálem, který jen čekal na okamžik, až bude tak nazván.

Jak John běžel sněhem jasným jako krvavá sprška, neviděl uvnitř portálu nic než kola rudého světla v rudé mlze. Věděl, že se možná propadne navždy do věčnosti, ale bez váhání překročil práh –

– a je v temné ložnici svého dětství jen okamžik předtím, než tiše stáhne dolů spodní okraj posuvného okna. Stále ze sebe cítí vůni Cindy Shoonerové – její parfém a slabý pižmový odér sexu.

Vidí svou tmavou postavu v zrcadle nad prádelníkem, ale něco se mu na ní nezdá. Přistoupí tak blízko, aby uviděl svou tvář ve věku čtrnácti let.

Tohle není sen ani vidina. Nemá to žádné rysy halucinace, ale útočí to na něho hmatatelnou realitou. Tohle je skutečné místo, ta osudná noc naplněná tíživým tichem vraždy.

Ceká na stříbrné zvonky a zvonky zacinkají.

John dojde ke dveřím a zvonky zacinkají znovu.

Pootevře dveře. Vyjde do chodby. Z pokojů rodičů a sester se line světlo.

Na podlaze stojí černá kabela. Vedle ní leží pistole s podomácku vyrobeným tlumičem.

Tohle není vzpomínka. Tohle je ta chvíle. Tohle je minulost, která stvořila jeho budoucnost.

Nechápe, proč tam je. Zvonky naznačují, že jsou všichni mrtví jako předtím. Takže tam není proto, aby je zachránil.

A kdyby je mohl zachránit, změnil by svou budoucnost, nejspíš by nepoznal Nicky a jejich děti by se nenarodily.

Teď vyděšenější než tehdy se skloní, zvedne pistoli a odšroubuje tlumič.

Otevřené dveře ložnice rodičů. Uvnitř – postel prosáklá krví, prázdná vejce v bledých mrtvých rukou.

Když se zvonky ozvou znovu, jeho srdce silně udeří do žeber.

Krade se chodbou, pistoli před sebou, ruce zpocené tak, jak se mu té noci nepotily. Zaváhá krok před pokojem sester a ještě jednou uslyší zvonky.

Vstoupí do dveří, do krutého světla, jež odhaluje jeho mrtvé blízké.

Blackwood se krčí jako krmící se dravec, havran s ostrým zobákem nad rozervanými tělíčky zpěvných ptáků. Ústa má rudá, vlhká a krutá.

Oči jako černé díry se přesunou z něžných obětí k Johnovi ve dveřích. Hrobový hlas pronese táž slova jako tehdy: „Tahle holčička říkala, že jsi odjel na týden k babičce.“

Johnovi dojde, že je tam proto, aby udělal něco jinak, než když tuhle noc prožíval poprvé. Ale co? Proboha, co?“

Blackwood, připomínající nějaký chybějící článek mezi pradávným ještěrem a člověkem, se zvedne od navždy ztracené dívky a řekne: „Tahle tvoje krásná sestra, ta Giselle, měla moc hezká drobná ňadra v dívčí podprsence.“

Srdce udeří, pistole namíří na terč a John pronese roztřeseným chlapeckým hlasem v naději, že získá čas: „Běž od nich, hni sebou.“

Blackwood se tyčí nad svými oběťmi, hrbatá Smrt s krvavým úsměvem.

„Běž od nich, ty parchante!“

Blackwood udělá krok kupředu, John couvne ze dveří a vrah ho následuje do chodby.

Aniž by tušil, jak se to dozvěděl, John ví, že když tady zemře Blackwoodovou rukou, zemře skutečně a celý život, který prožil od tohoto okamžiku, prožit nebude. Nicky si vezme někoho jiného. Narodí se jiné děti než Zach, Naomi a Minnie. To vše je v sázce a nesmí dojít k chybě.

Mrtvé nemůže vzkřísit pouhý člověk. To, co mu je nabízeno, není náprava minulosti, ale šance zrušit pozvání pro ducha, jehož návrat přivolal jeho pocit viny, posedlost a nekonečné obavy.

Šklebící se Blackwood vypadá, jako by se zbraně vůbec nebál, blíží se a John couvá chodbou, zatímco zoufale přemýšlí, co musí udělat.

„Poslouchej mě, kluku. Taky budeš jednou otcem,“ řekne Blackwood – a John okamžitě pochopí, že to, čemu musí zabránit, je vyslovení toho slibu, který spaloval jeho představivost, strašil ho, pronásledoval a činil ho zranitelnou obětí nesmrtelné zuřivosti toho nesmiřitelného ducha a věci zvané Zmar.

„Drž hubu!“ zařve.

Blackwood udělá krok dopředu, John dozadu, Blackwood dopředu a John dozadu, až narazí na vrahovu kabelu. Zakopne a upadne. Blackwood doběhne k němu.

John vypálí naslepo kulku, která by neměla zasáhnout cíl, ale přesto se zaryje zrůdě do břicha. Blackwood se zapotácí dopředu a svalí se na Johna celou vahou páchnoucího těla se zdeformovanými kostmi.

Vrah mu pohlédne zblízka do očí a řekne chraptivým šeptem provázeným horkým dechem, který John ucítí na svých ústech: „Jednou budeš otcem –“

Pistole je mezi nimi, John ji stále svírá v ruce, a přestože nedokáže odhadnout, kterého z nich kulka zasáhne, stiskne spoušť. Po tlumeném výstřelu vytřeští Blackwood své divoké oči a náhle se zdá být dvakrát tak těžký než předtím.

John, kterému unikají z úst bezeslovné zvuky hrůzy a hnusu, ze sebe odvalí Blackwooda, vyhrabe se na nohy a ve slabém světle spatří, že ty strašné oči stále září životem a ústa se hýbou, aby zformovala další slova.

John vyprázdní zásobník pistole a Blackwoodova tvář se promění z jedné hrůzy na druhou.

Když John couvne od mrtvoly, zvedne se z ní stín Altona Turnera Blackwooda, průsvitný obraz mlčenlivě zuřivosti, jenž se rozplyne a zmizí. Z těla se vynoří další bytost, mnohem odpudivější než Blackwood. Nesouměrný, pokroucený, hrbatý, žlutooký hnus jménem Zmar se chvilku vznáší ve vzduchu a pak následuje Blackwoodův stín do zapomnění.

Ten slib byla kletba. A ta je teď zrušena jednou provždy.

V domě je ticho. Co bylo ztraceno, je stále ztraceno, i když ne navždy, a ztrátu částečně vyvažuje zisk. Srdce přemohlo noc i s jejími tajemstvími.

John upustí zbraň, obrátí se a stejně jako té nezapomenutelné noci seběhne po schodech do přízemí. Tam ho tehdy cosi přinutilo najít další zbraň, nabít ji a pokusit se zabít. Ale teď… když se ocitne na úpatí schodiště, nevběhne do chodby, ale do portálu, do noci plné rudého sněhu.

*

Tam v bezpečí čeká jeho živá rodina. Nakonec udělal správnou věc, obětoval se kvůli nim v aktu pokání, který konečně dodal smysl uplynulým dvaceti letům jeho života.

Tajemné světlo za ním pomalu pohaslo a portál zmizel. Kolo, z něhož byl vytvořen, bylo pryč. V dávných dobách, kdy na zem sestupovali andělé a keře plály, aniž by shořely, neexistovaly žádné kamery, které by ty okamžiky natočily. Stejně tak nezbylo nic, co by dokazovalo, že to kolo kdy existovalo – až na rýhu vyrytou v zahradě a popraskanou dlažbu. Machina ex Deo.

Vlna radosti odplavila strach a obraz jeho vzácné rodiny se mu rozmazal. Zamířil k nim a oni k němu. Zároveň se z noci a vánice vynořil Lionel Timmins v pletené čepici a těžkém kabátu, vytřeštěný a neschopný slova. Stal se svědkem magického, dojemného a nádherného setkání rodiny Calvinových.

Melody Laneová vstoupila do kuchyně se sekáčkem na maso, bolestí hlavy způsobenou úderem a špatnými úmysly a náhle ucítila, jak se vlákno přetrhlo. Nehmotné pouto mezi ní a tím, co ji ovládalo a čemu sloužila, i když byla ve svém těle sama, bylo přerušeno. Čekala, až se obnoví, protože se těšila, až vysaje život z umírajícího chlapce. Ale po chvilce odložila sekáček a odešla předním vchodem z domu, protože bez ochrany a vedení přízračného jezdce bylo to místo příliš nebezpečné.

Melody se prodrala vánicí ke svému autu, nastartovala a zapnula stěrače, aby odhrnula sníh z čelního skla. Když se rozjela do ulice, rozhodla se, že se přestěhuje jinam. V desítkách tisíc měst a vesnic právě teď dýchaly miliony dětí, které dýchat neměly. Melody neměla zodpovědnost k budoucím generacím; zodpovídala za to, že se budoucí generace nenarodí. Každý máme nějakou zodpovědnost. Někdo se jí vyhýbá, ale ona ne.

Cestou si Melody vychutnávala kouzelnou krajinu, jíž projížděla, města oděná a zkrášlená sněhem. Její sladký a jemný hlas se k tomu okamžiku dokonale hodil, když začala zpívat „Venku sněží“.

50

Pět měsíců poté, co John poslal Altona Turnera Blackwooda podruhé do pekla, bydleli Calvinovi v pronajatém domě, zatímco se v tom jejich opravovalo, malovalo, měnily koberce a uklízelo odshora dolů.

Toho rána, kdy se vrátili domů, požehnal otec Angelo Rocatelli z jejich nové farnosti formálně každé místnosti. Vylezl dokonce i do technického podlaží mezi prvním a druhým patrem, aby tomu prostoru požehnal. Minnie ho měla ráda stejně jako otce Albrighta a Minniin názor měl v rodině Calvinových velkou váhu.

První den vyšetřování objevil Lionel Timmins spojitost mezi Prestonem Nashem a Rogerem Hoddem. Reportérova manželka Georgia byla Prestonovou terapeutkou v léčebně. Nikdo nedokázal říct, proč se ti dva muži spikli, aby pronikli do domu Calvinových a terorizovali rodinu, i když se objevily nejrůznější teorie. Georgia Parker Hoddová naznačila, že manželův alkoholismus a Prestonova závislost jim dávaly něco společného, ale do dalšího teoretizování se nepustila. Oficiální domněnka zněla, že Nash nebo Hodd musel ubodat profesora Sinyavskiho a odtáhnout ho do altánu poté, co je spatřil, jak s nekalými úmysly vcházejí do domu. V každém případě jednal John v sebeobraně a nebylo proti němu vzneseno žádné obvinění.

Walter a Imogene Nashovi přijali místo správců úžasného třicetihektarového sídla v Kalifornii. Calvinovým se po nich stýskalo, ale Lloyd a Wisteria Butterfieldovi, kteří je nahradili, byli pilní pracanti stále vyzařující dobrou náladu. Pan Butterfield dříve sloužil u námořnictva a paní Butterfieldová pletla čepice a šály.

Měsíc po návratu domů zachránili Calvinovi z rybníku ročního retrívra. Minnie mu dala jméno Rosco a řekla, že ho Willard schválil.

Nicky úspěšně dokončila obraz dětí. Pověsila ho v obývacím pokoji na místo, kde dříve viselo barokní zrcadlo. Dál si představovala scenérie a měnila je ve skutečnost, jak to bude dělat až do konce života.

Rok poté, co zabránil Blackwoodovi splnit ten odporný slib, zaletěl John s Nicky do Johnova rodného města, kde nebyl jednadvacet let. Tři dny se procházeli ulicemi, kterými chodil jako chlapec. Sídlo, v němž ztratil svou rodinu, bylo zbouráno a na jeho místě stálo jiné. Vypadalo jako dobrý dům. Každý den se zastavili na hřbitově u čtyř hrobů v jedné řadě, rozložili na trávě přikrývku a posadili se. V každém náhrobním kameni byl zasazen porcelánový medailon s fotografií zesnulého. Slunce je nevybělilo a desetiletí dešťů a mrazu nepoškodila glazuru. John našel sílu požádat mrtvé o odpuštění za to, že je zklamal, a cítil, že mu bylo odpuštěno. Už se neobával okamžiku, kdy je možná potká na onom světě, protože si konečně dokázal představit, že při takovém setkání půjde jen o jedinou věc – o lásku.

Když konečně našel klid, vrátili se s Nicky domů, kam patřili.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai